Korzár

Clive Cussler

(2010)

Štítky:

Literatura světová, Thriller, Špionážní

Korzáři jsou piráti a jako takoví se vyskytují v mnoha podobách. Například jako piráti, kteří na konci osmnáctého století a na začátku devatenáctého dobyli Berberské pobřeží, současní piráti, kteří zamořují vody Afriky a Asie, a piráti… kteří jsou ve skutečnosti něčím jiným.
Když se cestou na summit v Libyi zřítí letadlo ministryně zahraničních věcí Spojených států, CIA, která Libyjcům nedůvěřuje, najme Cabrilla, aby pohřešovanou ministryni našel. Posádka lokalizuje letadlo, ale ministryně je pryč. Ukáže se, že nový libyjský ministr zahraničních věcí má s konferencí jiné plány, takové, jejichž realizaci Cabrillo nemůže dopustit. Ale jak to všechno souvisí s dvě stě let starou námořní bitvou a století starými islámskými svitky, které jsou Libyjci podle všeho odhodlaní získat? Snaha najít odpovědi na tyto otázky zavede Cabrilla do minulosti a pak i do další nebezpečné bitvy na moři, tentokrát proti islámským teroristům, na jejímž výsledku zavisí budoucnost národů.

Přeložil Ondřej Duha

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3 Copyright O 2009 by Sandecker, RLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Corsair

(Published by the Penguin Group, New York)

přeložil © 2010 Ondřej Duha

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská „3, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-708-4

„… že to vychází ze zákonů jejich Proroka, že je to psáno v jejich koránu, že všechny národy, které neuznávají jejich autoritu, jsou hříšníci, že je jejich právem i povinností proti nim bojovat, kdekoliv na ně narazí, a zotročovat všechny jejich příslušníky, které se jim podaří zajmout, a že každý muslim, jenž padne v bitvě, přijde zcela jistě do ráje.“

výpověď Thomase Jeffersona před kontinentálním kongresem, v níž vysvětloval ospravedlnění, jež mu poskytl berberský velvyslanec v Anglii Sidi Hadži Abdul Rahman Adža ve věci modlení jeho lidí na křesťanských lodích, 1786

„Neměli bychom s nimi bojovat, dokud se nerozhodneme bojovat s nimi věčně.“

John Adams o berberských pirátech, 1787

Tripolský záliv

Únor 1803

SOTVA FLOTILA SPATŘILA opevněné zdi berberského hlavního města, udeřila náhlá bouře a přinutila keč Intrepid, malou dvojstěžňovou plachetnici, a větší brigu Siren k návratu do Středozemního moře. Poručík Henry Lafayette, první důstojník brigy, právě dalekohledem zahlédl tyčící se stěžně USS Philadelphia, kvůli níž se dvě americké válečné lodi odvážily tak blízko k pirátskému doupěti.

Před půl rokem se Philadelphia vyzbrojená čtyřiačtyřiceti děly při pronásledování berberské pirátské lodi dostala příliš blízko ke zrádnému tripolskému přístavu a uvízla na mělké písčině. Kapitán fregaty William Baimbridge udělal tehdy všechno pro to, aby svou loď vyprostil, nechal dokonce svrhnout do moře děla, ale plavidlo sedělo příliš pevně a příliv byl na hodiny vzdálený. Pod hrozbou tuctu nepřátelských dělových člunů neměl jinou možnost, než přenechat mohutnou válečnou loď tripolskému pašovi. Dopisy od holandského konzula sídlícího ve městě sdělovaly, že s Baimbridgem a služebně staršími důstojníky je zacházeno dobře, ale osudem posádky Philadelphie, jako většiny dalších, kdo padli do zajetí berberských pirátů, bylo otroctví.

Američtí velitelé středomořské flotily došli k závěru, že není možné se Philadelphie zmocnit a vyplout s ní z přístavu, proto se rozhodli ji spálit. Pokud šlo o posádku, prostředníci zjistili, že tripolská hlava státu je ochotná ji propustit výměnou za výkupné ve výši asi půl milionu dolarů.

Po celá staletí útočili piráti z berberského pobřeží na přímořské oblasti Evropy a troufali si daleko na sever, až k Irsku a Islandu. Drancovali města a odváželi nevinné zajatce do severní Afriky, kde z nich dělali otroky a nádeníky a z pohledných žen konkubíny v harémech různých vládců. Nejbohatší zajatci dostali možnost nechat se vykoupit svými přáteli a příbuznými, ale ty chudé čekala jen doživotní dřina a strádání.

Aby ochránily své obchodní flotily, platily velké námořní mocnosti jako Anglie, Španělsko, Francie a Holandsko obrovské výpalné třem hlavním městům na berberském pobřeží – Tangeru, Tunisku a Tripolisu – a lupiči na jejich plavidla neútočili. Čerstvě zrozené Spojené státy, které byly do vyhlášení nezávislosti pod ochranou britské vlajky, odváděly berberským potentátům částku ve výši takřka jedné desetiny celkových daňových výnosů. To všechno se změnilo, když do úřadu nastoupil třetí prezident Thomas Jefferson, který rozhodl, že tato praxe musí okamžitě skončit.

Berberské státy usoudily, že mladá demokracie jen blufuje, a vyhlásily jí válku.

Jefferson odpověděl vysláním amerického válečného loďstva.

Pouhý pohled na fregatu Constitution přesvědčil tangerského vládce, aby propustil všechny zajaté americké námořníky a zřekl se svých požadavků na výpalné. Komodor Edward Preble mu na oplátku vrátil dvě berberské obchodní lodě, které už dříve zajal.

Na tripolského pašu to však neudělalo velký dojem, hlavně proto, že se jeho námořníci zmocnili Philadelphie a přejmenovali ji na Alláhův dar. Pašu tento úspěch povzbudil, odmítl všechny pokusy o vyjednávání a zachoval požadované výpalné na původní výši. Americká strana se příliš neobávala, že by se berberští piráti dokázali plavit s lodí s ráhnovými plachtami a použít ji jako pirátskou, ale pomyšlení na cizí vlajku na stěžni dokázalo rozzuřit i toho nejmladšího plavčíka.

Celých pět dní poté, co Američané spatřili Philadelphii chráněnou sto padesáti děly tripolského vnitřního přístavu, sváděly obloha i moře bitvu tak divokou, jakou ještě nikdo na palubě dvou válečných lodí neviděl. Navzdory úsilí kapitánů se flotila začala rozpadat a byla unášena dál na východ.

Situace na palubě Siren byla dramatická a první důstojník Lafayette si nedokázal představit, čemu musí v té smršti čelit posádka Intrepidu. Nejen že dvoustěžňový keč byl s výtlakem pouhých čtyřiašedesáti tun mnohem menší než jeho loď, ale až do předchozích Vánoc byla Intrepid otrokářskou lodí zvanou Mastico. Constitution se jí zmocnila, a když Američané prohlédli její nákladové prostory, objevili v podpalubí dvaačtyřicet afrických černochů v řetězech. Měl to být dar istanbulskému sultánovi od tripolského paši.

Žádné množství louhu nedokázalo odstranit pach lidského utrpení.

Dvanáctého února bouře konečně polevila, ale teprve patnáctého se lodě opět setkaly na moři a zamířily zpět k Tripolisu. Toho večera svolal kapitán Stephen Decatur, velitel flotily, válečnou poradu na palubu kurážného keče Intrepid. Henry Lafayette připlul na veslici v doprovodu osmi po zuby ozbrojených námořníků, aby se jí také zúčastnil.

„Takže jste v pohodlí přečkal bouři a teď jste si přišel na palubu pro slávu, co?“ popíchl Lafayettea Decatur a natáhl ruku, aby mu pomohl přes nízké lodní zábradlí. Byl to pohledný, ramenatý muž s hustými tmavými vlasy a podmanivýma hnědýma očima, kterého zodpovědnost velitele nijak zvlášť netížila.

„To bych si nenechal ujít ani za nic,“ odpověděl Lafayette. Ačkoliv měli oba muži stejnou hodnost, byli stejně staří a přátelili se od doby, kdy sloužili jako kadeti, Lafayette ctil Decatura, který byl velitelem flotily a kapitánem Intrepidu.

Henry byl stejně vysoký jako Decatur, ale měl útlejší postavu mistrovského šermíře. Oči měl tak tmavé, že vypadaly jako černé, a v domorodém úboru, který měl na sobě jako přestrojení, byl stejně výraznou postavou jako legendární pirát Sulejmán Al-Džama, kterému toužil jednou stanout tváří v tvář. Lafayette se narodil v kanadském Quebeku, ale jakmile mu bylo šestnáct, přestěhoval se na druhou stranu hranice do Vermontu. Chtěl se stát součástí amerického demokratického experimentu. Po deseti letech práce na škunerech převážejících dřevo po Champlainově jezeře vstoupil do námořnictva.

Na sotva dvacetimetrový keč se vmáčklo osmdesát mužů, i když jen několik z nich bylo v přestrojení. Zbytek se musel ukrýt za zábradlí nebo počkat v podpalubí, až bude Intrepid proplouvat kolem kamenného vlnolamu do hlavního kotviště v Tripolisu.

„Henry, rád bych vás představil Salvadoru Catalanovi. Jakmile se přiblížíme k přístavu, ujme se kormidla.“

Catalano byl podsaditý snědý muž s hustým plnovousem splývajícím až na hruď. Kolem hlavy měl obtočený špinavý lněný turban a za opaskem zastrčený zahnutý nůž se střenkou zdobenou červeným polodrahokamem.

„Ten se asi nepřihlásil dobrovolně,“ pošeptal Lafayette Decaturovi, když šel potřást kormidelníkovi rukou.

„Stál nás majlant,“ utrousil Decatur.

„Rád vás poznávám, pane Catalano,“ řekl Henry a stiskl Malťanovu umaštěnou dlaň. „A jménem posádky lodi Siren vám chci poděkovat za vaše statečné služby.“

Catalano ukázal v úsměvu mezery po vypadlých zubech. „Pašovi korzáři zaútočili na moje lodě tolikrát, že to považuji za odpovídající odplatu.“

„Jsem rád, že jste tu s námi,“ opáčil Lafayette nepřítomně. Věnoval už pozornost svému novému, dočasnému domovu.

Dva stěžně Intrepidu se tyčily vysoko, ale několik lan měl prověšených a plachty nastavené větru byly pokryté solí a samá záplata. Ačkoliv měl palubu vydrhnutou louhem a kartáči, z dubových fošen se zvedal nepříjemný zápach, z něhož se Henrymu zalily oči slzami.

Loď byla vyzbrojená jen čtyřmi malými karonádami, lodními děly, která neměla lafety na kolečkách, ale při výstřelu se posouvala dozadu na kolejnicích připevněných k palubě. Muži, kteří se měli zúčastnit přepadení, polehávali, kde jen se jim podařilo najít místo, každý s mušketou a mečem na dosah. Většina vypadala, že ještě trpí následky pětidenní bouře.

Henry se usmál na Decatura. „Nemáte tu lehké velení, pane.“

„To ne, ale je to moje loď. Pokud se nemýlím, pane Lafayette, vás nikdo po všech těch letech služby kapitánem nejmenoval.“

„To je pravda,“ – Lafayette svižně zasalutoval, – „kapitáne!“

Minula další noc, než se vítr stočil tak, aby Intrepid mohl zamířit k Tripolisu. Mosazným teleskopickým dalekohledem sledovali Decatur s Lafayettem, jak se město pomalu vynořuje z rozlehlé, nedotčené pouště. Z vysoké hradby a střílen v pašově hradu na ně hleděla ústí hlavní více než sto padesáti děl. Kvůli kamennému náspu tvořícímu přístavní hráz, která se táhla napříč kotvištěm, viděli jen vrcholky tří stěžňů Philadelphie.

„Co vy na to?“ zeptal se Decatur Henryho, kterého jmenoval svým prvním důstojníkem pro útok. Stáli bok po boku za maltským kormidelníkem.

Henry vzhlédl k plachtám Intrepidu a brázdě táhnoucí se za zádí. Odhadl jejich rychlost na čtyři uzle. „Myslím, že když nezpomalíme, vplujeme do přístavu dlouho před západem slunce.“

„Mám nařídit svinout košovku a kosatku?“ zeptal se Salvador Catalano.

„To bude nejlepší. Později bude dost jasně svítit měsíc.“

Stíny se prodlužovaly, až začaly splývat, a poslední sluneční paprsky zmizely za západním obzorem. Keč vplul do Tripolského zálivu a pomalu se přibližoval k impozantním hradbám berberského města. Vycházející srpek měsíce způsobil, že se kameny mola, pevnosti a pašova hradu strašidelně rozzářily, zatímco černé střílny děl tečkující opevnění působily zlověstným dojmem. Nad zdí vyčnívala štíhlá silueta minaretu, z níž k mužům na Intrepidu před soumrakem dolehla modlitba.

A přímo pod hradem kotvila Philadelphia. Zdála se být v dobrém stavu a Američané viděli, že děla svržená přes palubu byla vyzvednuta a vrácena na svá místa.

Pohled na ni vyvolal v Henrym Lafayetteovi protichůdné emoce. Uchvátily ho její krásné linie a velikost a zároveň se v něm vařil vztek při pomyšlení na tripolskou vlajku na jejím stěžni a vědomí, že tři sta sedm mužů posádky je drženo v pašově vězení jako rukojmí. Nic si nepřál víc, než aby Decatur zavelel svým mužům k útoku na palác, kde by zajatce osvobodili, ale věděl, že takový rozkaz nemůže být vydán. Komodor Preble, velitel celé středomořské flotily, se jednoznačně vyjádřil, že nebude riskovat, aby berberští piráti uchvátili ještě víc amerických zajatců.

Po celém přístavu a podél vlnolamu byly rozeseté desítky dalších lodí, obchodní plavidla s trojúhelníkovými plachtami a hrozivé pirátské lodi ježící se děly. Lafayette jich napočítal dvacet a pak toho nechal.

Hruď mu sevřela další emoce. Strach.

Jestli jejich plány nevyjdou, Intrepid se nikdy nedostane z přístavu a všichni muži na palubě budou mrtví – nebo hůř, zajatí a odsouzení k otroctví.

Henrymu náhle vyschlo v ústech a nesčetné hodiny, po které trénoval se svými krátkými šavlemi, se mu náhle zdály nedostatečné. Dvě nesourodé pistole s křesacími zámky ráže .58, které si zastrčil za šerpu obtočenou kolem pasu, mu připadaly příliš titěrné. Pak pohlédl dolů na námořníky ukrývající se za zábradlím Intrepidu. Ozbrojení sekerami, kopími, meči; i dýkami vypadali stejně krvelačně jako jakýkoliv arabský pirát. Byli to nejlepší muži na světě, samí dobrovolníci, a on věděl, že svůj úkol splní. Mezi nimi se pohyboval podporučík, který kontroloval, zda mají velitelé oddílů zapálené lampy s dostatečnou délkou knotu namočeného do velrybího tuku.

Znovu se zahleděl na Philadelphii. Byli dost blízko na to, aby viděl trojici lidí postávajících u zábradlí i jejich zahnuté šavle. Ale při tak slabém větru trvalo ještě dvě hodiny, než se dostali tak blízko, aby mohli pozdravit.

Catalano zavolal arabsky: „Ahoj, vy tam.“

„Co chcete?“ křikl v odpověď jeden ze strážců.

„Jsem Salvador Catalano,“ řekl maltský kormidelník podle scénáře, který vypracovali Decatur s Lafayettem. „Tohle je loď Mastico. Přijeli jsme nakoupit dobytek pro britskou základnu na Maltě, ale zastihla nás bouře. Utrhlo nám to kotvu, takže nemůžeme zakotvit. Rád bych na noc přirazil k vaší úžasné lodi. Ráno doplujeme k molu a provedeme opravy.“

„To je ono,“ pošeptal Decatur Henrymu. „Jestli na to nekývnou, bude to zlé.“

„Kývnou. Podívejte se na to z jejich perspektivy. Dělal by vám starost malý keč?“

„To asi ne.“

Velitel stráží se podrbal na bradě, ostražitě si Intrepid prohlédl a konečně zavolal: „Tak se u nás uvažte, ale za rozbřesku musíte odplout.“

„Děkujeme. Alláh má pro vás ve svém srdci zvláštní místo,“ odpověděl Catalano, pak přešel na angličtinu a pošeptal dvěma důstojníkům: „Souhlasili.“

Lafayette stál těsně u Decatura, zatímco slabý vítr pomalu tlačil Intrepid blíž a blíž k boku Philadelphie. Děla velké fregaty byla vysunutá a z hlavní byly vyndané ochranné zátky. Jak se přibližovali, hlavně jako by rostly. Kdyby piráti pojali nějaké podezření, jediná salva by z keče na tu vzdálenost nadělala třísky a roztrhala osmdesát mužů na její palubě na kusy.

Piráti u zábradlí byli už jen asi pět metrů nad palubou Intrepidu. Začali si mezi sebou něco šuškat a ukazovat na obrysy mužů choulících se u obrubníku keče.

Lodě dělily od sebe ještě tři metry, když jeden z pirátů vykřikl: „Americanos!“

„Velte svým mužům, aby zaútočili,“ houkl Catalano.

„Uposlechnou jen rozkaz velícího důstojníka,“ řekl Decatur vyrovnaně.

Berberští piráti nad nimi tasili meče a jeden zápasil s mušketou zavěšenou přes rameno. Jakmile do sebe dubové trupy narazily, zvedl se pokřik a Decatur zařval: „Na palubu!“

Henry Lafayette se dotkl bible, kterou nosil stále s sebou, skočil do otevřené dělové střílny, zahákl jednu ruku za dřevěný okraj a druhou se chytil teplého bronzového děla. Přitáhl se, postavil do mezery mezi dělem a bokem lodi a ostří šavle zasvištělo, když ji vytahoval z pochvy. Ve světle jediné lampy visící z nízkého stropu uviděl dva piráty mířit k další střílně, zatímco se na palubu sápali další muži. Jeden z pirátů se otočil a uviděl ho.

V ruce se mu náhle objevila široká šavle a jeho bosé nohy zadupaly po palubě. Zavřeštěl, jak to dělal při útoku na neozbrojeného a necvičeného námořníka z obchodní lodi.

Henry se však vyděsit nenechal. Strach, který by ho zcela jistě paralyzoval, se změnil v chladný vztek.

Nechal muže přiblížit, a když se pirát rozmáchl šavlí ve výši boků, aby ho přesekl v půli, udělal Henry krok kupředu a zabodl své ostří do hrudi protivníka. Setrvačnost způsobila, že ocel projela muži mezi žebry a zády ven. Těžká šavle zařinčela na palubě a korzár se zhroutil vedle Lafayettea. Henry mu musel kleknout na hrudník, aby z něho vytrhl svou zbraň. Hned nato se obrátil za pohybujícím se stínem a sklonil se pod sekerou letící obloukem a mířící mu na rameno. Máchl mečem a ostří prořízlo látku, kůži a sval. Nebyl ve správném úhlu, aby nepřítele zabil, ale množství krve valící se z rány mu napovědělo, že ho vyřadil z boje.

Dělová paluba se změnila v peklo. Temné postavy po sobě divoce sekaly a bodaly. Zvonění oceli o ocel podtrhávaly bolestné výkřiky, když se ostří setkalo s kůží. Vzduch byl prosycený pachem střelného prachu, ale i přes něj Henry rozeznal kovovou chuť krve.

Vrhl se do bitvy. Kvůli nízkému stropu nebyla dělová paluba nejlepším místem pro boj s mečem nebo kopím, ale Američané bojovali urputně. Jeden z nich padl k zemi po zásahu zezadu. Henry si všiml, že se korzár, který ho bodl, tyčí nad všemi ostatními. Turbanem se skoro dotýkal nosných trámů. Máchl šavlí po Henrym, a když Henry úder odrazil, znecitlivěla mu z něho celá paže. Arab máchl znovu a Lafayette musel vynaložit všechny síly, aby dokázal zvednout ostří dost vysoko a zbraň soupeře zastavit.

Zapotácel se, pirát toho využil, divoce mávl šavlí a Henry musel přenést váhu na zadní nohu. Decatur trval při plánování na tom, že útok musí proběhnout v tichosti kvůli velké pirátské flotile kotvící v přístavu. Protože však Lafayetteovi docházely síly, nezbylo mu než vytrhnout zpod šerpy pistoli. Stiskl spoušť ještě předtím, než měl svůj terč na mušce. Malé množství prachu na pánvičce vzplálo, a jak pistole vylétla nahoru, chytla s třesknutím hlavní nálož. Kule ráže .58 zasáhla piráta do hrudi.

Normálního muže by výstřel srazil k zemi, než by stačil mrknout, ale tenhle obr se valil dál. Henry měl jen okamžik na to, aby zvedl meč, když šavle znovu zasvištěla jeho směrem. Ostří meče ho zachránilo před useknutím ruky, ale omračující náraz ho odhodil kus přes dělovou palubu. Dopadl na jedno z osmnáctilibrových děl Philadelphie. Zatímco mu v uších zvonily Decaturovy rozkazy o dodržování ticha, sáhl Lafayette po olejové lampě pověšené v mošně u pasu a podržel plamen u zápalného kanálku bronzového děla. Ucítil, jak hoří prachová nálož, i když syčení nebylo přes hluk boje zuřícího na lodi skoro slyšet. Postavil se mezi velkou zbraň a útočníka s důvěrou, že díky létům zkušeností s ovládáním námořních děl bude jeho načasování dokonalé.

Pirát zřejmě z postoje svého protivníka usoudil, že je vyřízený a smířený s nevyhnutelným. Pozvedl svůj saracénský meč a rozmáchl se v očekávání odporu, se kterým se ostří setká, až bude prosekávat maso a kosti. Pak Američan uskočil stranou. Arab byl příliš odhodlaný na to, aby zastavil meč nebo si všiml kouře stoupajícího z děla. To okamžik nato zadunělo v mraku sirnatého dýmu.

Tlustá konopná lana měla ztlumit sílu zpětného rázu a zabránit dělu klouzat po palubě, ale přesto se vymrštilo asi metr dozadu. Zadní konec hlavně zasáhl piráta do rozkroku, rozdrtil mu pánev, roztříštil kyčelní klouby a přerazil obě stehenní kosti. Jeho bezvládné tělo odlétlo na trám a pak se zhroutilo na palubu ohnuté v pase dozadu.

Henry chvatně vyhlédl z dělové střílny. Osmnáctilibrová koule se zaryla do pevnosti na druhé straně přístavu a ze zejícího otvoru se sypala lavina suti.

„Dva jednou ranou. To není zlé, mon ami Henry.“ Byl to John Jackson, mohutný loďmistr.

„Jestli se na to kapitán Decatur zeptá, tak z toho děla vystřelil jeden z těch mizerů, ano?“

„Přesně tak jsem to viděl, pane Lafayette.“

Rána z děla fungovala jako výstřel ze startovací pistole na začátku závodu. Arabští piráti se vzdali obrany lodi a začali vyskakovat ze střílen do klidných vod přístavu. Na ty, kteří se pustili po žebřících na hlavní palubu, už čekal Decatur se svými muži.

„Dáme se do práce.“

Muži se vrátili na pravobok, kde na palubě Intrepidu čekal zbytek posádky připravený podávat útočné skupině zápalné látky. Následován Jacksonem a šesti dalšími muži obtěžkanými soudky s černým prachem sestoupil Henry Lafayette po žebříku a minul prostory pro posádku, kde ještě z trámů visela visutá lůžka, ale všechny ostatní věci byly odneseny. Pokračovali ještě hlouběji, do nejnižšího podpalubí, a vstoupili do jednoho z nákladových prostorů lodi. Většinu zásob piráti sebrali, ale zůstalo tam toho dost, aby bylo čím fregatu podpálit.

Pracovali chvatně. Henry rozhodl, kde položí zápalné šňůry, které pak zažehli olejovými lampami. Plameny postupovaly mnohem rychleji, než předpokládali. Nákladový prostor v okamžení naplnil štiplavý dým. Vyrazili nahoru a cestou si zakrývali ústa rukávy, aby mohli dýchat. Strop nad nimi náhle vzplál s řevem připomínajícím výstřel z děla. Johna Jacksona to srazilo na zem a byl by ho rozdrtil padající trám, kdyby ho Henry nepopadl za jednu nohu a neodtáhl přes hrubá prkna podlahy. Pomohl loďmistrovi vstát a rozběhli se se svou jednotkou v patách. Museli uskakovat a krčit se, jak se na ně sypaly kusy hořícího dřeva.

Dorazili k žebříku a Henry se otočil, aby pobídl své muže k výstupu. „Lezte, lezte, sakra, nebo tady umřeme.“

Šplhal pod Jacksonovou mohutnou zadnicí, když chodbou prolétl proud ohně. Henry se opřel ramenem Jacksonovi do pozadí a vší silou zabral. Vyskočili z průlezu a odkulili se stranou právě v okamžiku, kdy z nákladového prostoru vylétly plameny jako při sopečné erupci, narazily do stropu a začaly se šířit jako pekelný baldachýn.

Ocitli se v ohnivém moři. Stěny, paluba a strop byly pokryté plameny a kouř byl tak hustý, že Henrymu proudily z očí slzy. Poslepu se s Jacksonem rozběhli, našli další žebřík a vynořili se na dělové palubě. Ze střílen se valil dým, ale bylo tam dost čerstvého vzduchu, aby si poprvé po pěti minutách mohli naplnit plíce bez záchvatu kašle.

Philadelphií otřásla menší exploze a hodila Henryho na Johna Jacksona.

„Jdeme, kamaráde.“

Prolezli jednou ze střílen. Muži na Intrepidu byli připravení pomoci jim nastoupit na malý keč. Námořníci několikrát poplácali Henryho po zádech. Myslel si, že mu gratulují k dobré práci, ale oni ve skutečnosti hasili dýmající látku jeho domorodé košile.

Nad nimi stál u zábradlí Stephen Decatur s jednou botou na roubení.

„Kapitáne,“ křikl Lafayette, „spodní paluby jsou vyklizené.“

„Výborně, poručíku.“ Počkal, až několik jeho mužů sleze po lánech dolů do lodi.

Philadelphia byla celá v plamenech. Šlehaly ze střílen a začaly se plazit nahoru po lanoví. Žár bude brzy tak silný, že zapálí prachové nálože v dělech, z nichž osm mířilo přímo na Intrepid.

Přední lano poutající keč k fregatě se podařilo uvolnit snadno, ale to na zádi se zadrhlo. Henry odstrčil muže stranou a tasil meč. Lano bylo asi půldruhého centimetru silné a ostří, i když otupené v boji, ho přeťalo jedním rázem.

Protože požár stravoval spoustu vzduchu, nemohl keč nabrat vítr do plachet a hrozilo, že se kosatka zaplete do hořícího lanoví Philadelphie. Muži použili vesla ve snaze odstrčit jejich plavidlo od té plápolající hranice, ale jakmile ho odrazili, přitáhl je požár zase zpátky.

Z hlavního stěžně fregaty padaly hořící kusy plachet jako konfety. Jednomu námořníkovi vzplály vlasy.

„Henry,“ zařval Decatur, „spusťte člun a odtáhněte nás!“

„Ano, pane.“

Henry, Jackson a čtyři další spustili veslici. Uvázali lano k přídi Intrepidu a odrazili od keče. Když se lano napnulo, zabrali vesly a bojovali o každičký centimetr. Jakmile však zvedli vesla z vody k dalšímu záběru, sebral jim polovinu získané vzdálenosti vítr přitahovaný požárem.

„Zaberte, vy kůže líné!“ zařval Henry. „Zaberte!“

A oni poslechli. Zabrali proti čtyřiašedesáti tunám mrtvé váhy lodi a mocnému podtlaku vytvářenému ohněm a tvrdohlavě bojovali, až jim praskaly obratle a nabíhaly žíly na hrdlech. Táhli svou loď a její posádku od Philadelphie, dokud nemohl Decatur nechat vytáhnout plachty na hlavní stěžeň a naplnit je vánkem z pouště.

Vysoko na zdi hradu to náhle jasně zablesklo. Okamžik nato zaduněla dělová rána. Koule dopadla daleko za kečem a veslicí, ale následoval tucet dalších. Hladina se zčeřila drobnými důlky od kulek z malých zbraní stráží a hlídek na vlnolamu.

Na palubě Intrepidu se námořníci oháněli vesly a vším, co jim přišlo pod ruku, zatímco Philadelphia za nimi zničehonic vzplála jako pochodeň, jakmile jí chytil i zbytek plachtoví.

Po dvacet napjatých minut muži usilovně veslovali, zatímco kolem nich pršely do vody kulky. Jedna prolétla nadkošovou plachtou Intrepidu, ale jinak zůstala loď nedotčena. Palba z malých zbraní ustala jako první a pak už byli i mimo dosah pašových děl. Vyčerpaní muži se zhroutili jeden na druhého, smáli se a zpívali. Za nimi ozařovalo zdi pevnosti mihotavé světlo z hořící lodi.

Henry obrátil veslici a zavedl ji pod nakládací jeřáby.

„Výborně, příteli.“ Decatur se usmíval a v obličeji se mu zračila nadpozemská záře za nimi.

Henry, lapající vyčerpáním po dechu, mu jen malátně zasalutoval.

Všechny pohledy se náhle obrátily k přístavu, když se vysoké stěžně Philadelphie pomalu zřítily přes levobok v ohňostroji jisker. A potom, jako na rozloučenou, spustila její děla v ohlušující kanonádě, která vyslala některé kule přes vodu a jiné do zdí hradu.

Muži zajásali nad jejím projevem vzdoru proti berberským pirátům.

„Co teď, kapitáne?“ zeptal se Lafayette.

Decatur se zahleděl na moře, a když promluvil, ani se na Henryho nepodíval. „Tohle dnešním večerem neskončí. Poznal jsem jednu z pirátských lodí v přístavu. Patří Sulejmánu Al-Džamovi. Jmenuje se Sakr. To znamená jestřáb. Můžete vsadit poslední penny na to, že se právě teď chystá vyplout za námi. Paša se nebude mstít na uvězněných námořnících za to, co jsme dnes večer udělali – na to jsou pro něho příliš cenní. Ale Al-Džama bude prahnout po pomstě.“

„Kdysi to býval svatý muž, že?“

„Ještě před několika lety,“ přitakal Decatur. „Byl tím, komu muslimové říkají imám. Něco jako kněz. Příliš nenáviděl křesťanství a podle něj samo kázání nestačilo, proto začal bojovat proti všem lodím plujícím pod jinou než muslimskou vlajkou.“

„Slyšel jsem, že nebere zajatce.“

„Já také. Paša z toho určitě nemá velkou radost, protože za zajatce se dá požadovat výkupné, ale na Al-Džamu má jen malý vliv. Paša se spolčil s ďáblem, když Al-Džamovi dovolil čas od času využívat Tripolis jako základnu. A také se ke mně doneslo, že při svých nájezdech nemá nouzi o dobrovolníky. Jeho muži by za něho položili život.

Řadový berberský pirát bere to, co dělá, jako svou profesi, způsob obživy. Tohle dělají po generace. Dnes večer jste viděl, kolik jich z Philadelphie uprchlo, sotva jsme se nalodili. Nechtěli se nechat zabít v bitvě, kterou nemohli vyhrát.

Ale Al-Džamovi lidé jsou z úplně jiného těsta. Tohle je pro ně svaté poslání. Mají pro to i slovo: džihád. Budou bojovat až do konce, bude-li to znamenat, že s sebou vezmou na onen svět jediného bezvěrce.“

Henry se zamyslel nad tím velkým pirátem, který na něho útočil i poté, co ho zasáhla kulka. Napadlo ho, jestli to nebyl jeden z Al-Džamových následovníků. Nestihl se tomu muži podívat do očí, ale cítil z něho šílenou zuřivost a přesvědčení, že zabít jediného Američana je důležitější než zachránit Philadelphii před spálením.

„Proč nás asi nenávidí, co myslíte?“ zeptal se.

Decatur ho probodl pohledem. „Poručíku Lafayette, v životě jsem neslyšel zbytečnější otázku.“ Nadechl se. „Ale povím vám, co si myslím. Nenávidí nás proto, že existujeme. Nenávidí nás, protože jsme jiní než oni. Ale hlavně nás nenávidí proto, že si myslí, že na to mají právo.“

Henry chvilku mlčel a snažil se strávit Decaturovu odpověď, ale takový způsob víry byl nad jeho chápání. Toho večera zabil muže, k němuž necítil žádnou nenávist. Dělal jen to, co dostal rozkazem. Tečka. Nebylo v tom nic osobního a nedokázal pochopit, jak by to tak někdo mohl brát.

„Jaké jsou další rozkazy, kapitáne?“ zeptal se nakonec.

„Intrepid se nemůže se Sakr měřit, zvlášť takhle přetížený. Spojíme se podle původního plánu se Siren, ale místo abyste se vrátili s konvojem na Maltu, chci, aby Siren zůstala tady a ukázala Sulejmánu Al-Džamovi, že se americké námořnictvo nebojí jeho a jemu podobných. Povězte kapitánu Stewartovi, že nesmí selhat.“

Henry se neubránil úsměvu. Po dva roky se kromě zajetí Intrepidu a zapálení Philadelphie nezúčastnil žádné větší akce. Teď se těšil, jak bude s korzáry bojovat přímo.

„Jestli ho zajmeme nebo zabijeme,“ řekl, „úžasně nám to pozvedne morálku.“

„A vážně podkope jejich.“

• • •

HODINU PO ROZBŘESKU zavolala hlídka na hlavním stěžni Siren: „Plachta! Plachta na obzoru! Pět stupňů na pravoboku.“

Henry Lafayette a poručík Charles Stewart, velitel lodi, na to čekali už od východu slunce.

„Už bylo zatraceně načase,“ poznamenal Stewart.

Ve svých pouhých pětadvaceti letech získal Stewart svou důstojnickou hodnost jen měsíc před tím, než bylo válečné námořnictvo oficiálně ustanoveno Kongresem. Vyrůstal se Stephanem Decaturem a stejně jako on byl stoupající hvězdou v námořnictvu. Na lodi se šuškalo, že bude povýšen na kapitána, ještě než se flotila vrátí do Spojených států. Byl štíhlý a měl podlouhlý obličej s hluboko zasazenýma očima daleko od sebe. Dbal na disciplínu, ale byl spravedlivý a u posádky oblíbený.

Písek v hodinách se sypal deset minut, než hlídka znovu vykřikla: „Pluje rovnoběžně s pobřežím.“

Stewart zavrčel: „Ten parchant musí tušit, že jsme tady. Snaží se nás obeplout a pak se pustit za Intrepidem. Napněte všechny plachty,“ obrátil se na loďmistra Jacksona, který byl lodním navigačním důstojníkem.

Jackson křikl povely na muže visící v lanoví a tucet plachet se v dokonalé souhře odmotal z ráhen a rozkvetl svěžím větrem. Přední a hlavní stěžeň zapraštěly napětím, když dvousetčtyřicetitunová plachetnice začala prořezávat hladinu Středozemního moře.

Stewart pohlédl přes zábradlí na bílou vodní pěnu kypící podél dubového trupu. Odhadl rychlost na deset uzlů a věděl, že v tomhle počasí udělají ještě pět.

„Zpozorovala nás,“ křikla hlídka. „Rozvinuje další plachty.“

„V těchhle vodách není jediná loď s trojúhelníkovými plachtami, která by byla rychlejší než my,“ řekl Henry.

„Ano, ale má poloviční ponor. Když bude chtít, může se držet blízko u pobřeží, mimo dostřel našich děl.“

„Když jsem mluvil s kapitánem Decaturem, nabyl jsem dojmu, že se tenhle Sulejmán Al-Džama boji nevyhýbá.“

„Podle vás na nás zaútočí?“

„Decatur si to myslí.“

„Dobře.“

Po následujících čtrnáct hodin Siren tvrdošíjně pronásledovala Sakr. S větší plochou plachet byla americká briga o několik uzlů rychlejší než Al-Džamova loď, ale arabský kapitán se v těch vodách vyznal lépe než kdokoliv jiný. Čas od času nalákal Siren nebezpečně blízko k mělčinám a přinutil ji přerušit pronásledování a hledat hlubší vody. Sakr se také dařilo nacházet silnější větry blíž u pevniny, větry vanoucí z rozlehlé pouště za útesy, které se tyčily na pobřeží v nekonečných hradbách.

Když slunce začalo zapadat a vítr u pobřeží slábl, vzdálenost mezi loďmi se znatelně zkrátila.

„Za hodinu je dohoníme,“ řekl Stewart a přijal od stevarda sklenici vlažné vody.

Rozhlédl se po otevřené dělové palubě. Čety stály u svých děl s dychtivým očekáváním v očích. Kule a prachové nálože ležely připravené opodál, i když ne příliš blízko pro případ, že by dělo dostalo přímý zásah. Nosiči střelného prachu – chlapci mnohdy teprve desetiletí – byli připravení běhat do muničního skladiště a zpět a zásobovat kanóny. Námořníci byli rozmístění v lanoví, připravení svinovat či rozvinovat plachty podle průběhu bitvy. A dvojice střelců námořní pěchoty šplhaly na své pozice na předním a hlavním stěžni. Dva z nich byli bratři z Appalačské oblasti, a přestože jim nikdo z posádky nerozuměl, dokázali nabíjet a střílet čtyřikrát do minuty a všemi čtyřmi kulemi zasáhnout střed terče.

Bok Sakr náhle zahalily dva obláčky dýmu a za okamžik následovalo zadunění výstřelů. Jedna kule dopadla padesát metrů od přídě na levoboku Intrepidu, zatímco druhá přistála daleko za zádí.

Stewart a Lafayette se na sebe podívali. Henry vyslovil jejich společné obavy nahlas. „Nepřátelská děla na zádi mají nejméně dvojnásobný dostřel než naše.“

„Pane Jacksone, stočte loď o deset stupňů na levobok,“ přikázal Stewart, aby střelcům na Sakr zmenšil terč. „Buďte připravený provést stejný manévr při každém výstřelu. Zabočte k místu, kam dopadne nejbližší koule.“

„A vaše rozkazy pro případ, že budeme zasaženi?“ vypadlo z mohutného loďmistra dřív, než se stačil zarazit.

Stewart mohl nechat Jacksona za tu drzou poznámku zbičovat, místo toho však řekl: „Strhněte si jednodenní mzdu a doufejte, že naše loď stojí za víc než vaše výplata.“

Vítr u pobřeží náhle docela ustal. Velké trojúhelníkové plachty Sakr zplihly a jen neužitečně pleskaly, zatímco ty na Intrepidu zůstaly napnuté. Blížili se k pirátské lodi zezadu a pod mírným úhlem, aby se vyhnuli jejím dělům na zádi. Na sto padesáti metrech tři z nepřátelských kanónů vypálily a stěna dýmu zahalila celou pirátskou loď. Dvě kule šly moc vysoko, zatímco třetí zasáhla bok Siren, ale neprorazila ho.

Stewart mlčel, zkracoval vzdálenost a s každým metrem zvyšoval riziko zásahu. Viděl, že ještě nejsou na mušce ostatních děl, a tak počkal, až bude arabská posádka vtahovat kanóny do lodi k vyčištění a naládování.

„Palte, jakmile zaujmeme postavení!“

Čtyři karonády spustily s chraplavým zařváním, které udeřilo Henryho do hrudi jako rána pěstí. Příď zahalil dým, který se roztáhl po celé délce trupu, jak se Intrepid řítil na Sakr. Mariňáci na palebných postaveních se činili s mušketami a pálili po pirátech na nepřátelské palubě, kteří si mysleli, že jsou za zábradlím lodi neviditelní.

Další dvě děla zaduněla ještě dřív, než se dalo rozpoznat, jestli byla jejich první salva úspěšná. Sakr odpověděla dokonale zaměřenou boční palbou. Jedna kule zasáhla karonádu se zapálenou roznětkou a obrátila ji na bok ve chvíli, kdy vypálila. Zbraň zasáhla svou obsluhu, dva muže zabila a dalšího zmrzačila. Pytle s prachem vzplály jako zářivé světlice. Další střela ze Sakr naštípla hlavní stěžeň Intrepidu, i když ne natolik, aby se zhroutil, zatímco jiné vyštíply z fošen ostré třísky letící takovou rychlostí, že dokázaly probodnout člověka skrz naskrz.

„Pane Jacksone,“ překřikoval Stewart hluk bitvy, „sviňte na hlavním stěžni několik plachet, než o něj úplně přijdeme. Pane Lafayette, převezměte velení na přídi. Dejte uhasit ty ohně a srovnat karonády.“

„Ano, pane.“ Henry spěšně zasalutoval a rozběhl se na příď po palubě zasypávané kulkami z mušket pirátů.

Ohlédl se a uviděl, že na berberské lodi zuří požár. Intrepid si s ním v ničem nezadal. Viděl člověka vykřikujícího rozkazy způsobem, z něhož bylo patrné, že má situaci pod kontrolou. Na sobě měl čistý bílý hábit, přes který se mu vlnil tmavý plnovous protkaný dvěma bílými licousy spadajícími z koutků úst. Nos měl velký a tak zahnutý, že se málem dotýkal horního rtu.

Sulejmán Al-Džama zřejmě poznal, že je pozorován, protože se ve stejném okamžiku zahleděl k americké lodi. Henry na dvě stě metrů vycítil, jak z toho muže vyzařuje nenávist. Nová salva z děl na chvilku zahalila pirátského kapitána a Henry se musel sehnout, protože se zábradlí za ním rozlétlo. Když se podíval znovu, Al-Džama na něho stále zíral.

Henry odvrátil pohled.

Dostal se na příď a rychle zorganizoval řetěz mužů s vědry, aby uhasili plameny. Zasažená karonáda byla zničená, ale vedlejší dělo zůstalo v dobrém stavu. Henry převzal velení. Mladý kadet, který měl tuhle sekci děl na starost, byl spálený k nepoznání.

Namířil nabitou zbraň a dotkl se roznětky kusem dýmajícího, pomalu hořícího doutnáku. Dělo zahřmělo a sjelo dozadu na kolejnicích. Lafayette poručil mužům, aby vyčistili hlaveň, a pak zkontroloval škody na Sakr. Koule dopadla vedle jedné ze střílen a novým otvorem bylo vidět námořníky svíjející se v agónii.

„Nabít!“

Obě lodě do sebe na krátkou vzdálenost bušily jako dva boxeři, kteří nevědí, kdy přestat. Už se stmívalo, ale byli tak blízko, že posádky mohly mířit v záři plamenů, které vyrážely a zase pohasínaly.

Palba ze Sakr začala polevovat. Američané ničili její děla jedno po druhém. A když se z tripolského plavidla neozvala celou minutu žádná střelba, Stewart zavelel, aby se Siren přiblížila.

„Výsadkové skupiny připravit.“

Někteří námořníci se chopili háků, aby k sobě mohli lodě rychle připoutat, zatímco ostatní rozdávali kopí, sekery a meče. Henry zkontroloval prachové pánvičky dvou pistolí zasunutých za opaskem a tasil šavli.

Příď Siren zvedala vlny zpěněné vody a loď se řítila na Sakr jako býk. Když byly lodě ani ne čtyři metry od sebe, hodili námořníci háky. Trupy do sebe narazily a Henry přeskočil na druhé plavidlo.

Jakmile se nohou dotkl paluby, proběhla po celé délce pirátské lodi série výbuchů. Její děla nebyla ani zdaleka umlčena. Korzáři předstírali, že jsou bezbranní, aby přilákali Siren blíž. Dvanáct kanónů vypálilo své kule na americkou brigu a ty skosily muže u zábradlí. Stewart musel ostře změnit směr. Námořníci přesekávali lana od háků v zoufalé snaze loď uvolnit.

Vidět své spolubojovníky umírat bolelo Henryho stejně, jako by někdo rval na kusy jeho samého. Neměl však čas přeskočit zpátky, protože se jeho loď v mžiku vzdálila od pirátské na šest metrů. Byl polapen na Sakr. Nad hlavou mu hvízdaly kule z mušket mariňáků.

Arabové obsluhující děla si jeho skoku nevšimli. Henry měl jedinou možnost – vrhnout se do moře a doufat, že je dost dobrý plavec, aby se dostal ke vzdálenému pobřeží. Začal se krást k protějšímu zábradlí a už tam skoro byl, když se nad ním náhle objevila jakási postava.

Instinktivně přešel do útoku dřív, než tomu muži došlo, co to vlastně vidí. Henry vytrhl levou rukou jednu ze svých pistolí a vypálil okamžik předtím, než se ramenem srazil s pirátovým hrudníkem.

Když se svalili přes zábradlí, zahlédl výrazné bílé prameny v mužově bradce: Sulejmán Al-Džama.

Dopadli do teplé vody zapletení jeden do druhého. Henry se vynořil na hladinu a našel vedle sebe Al-Džamu lapajícího po dechu. Divoce a podivně se zmítal. Vtom si Henry všiml temné skvrny na jeho bílém hábitu. Kule z jeho pistole zasáhla kapitána do ramenního kloubu a on teď nemohl zvednout paži.

Henry se rychle rozhlédl. Sakr už byla patnáct metrů daleko a znovu si vyměňovala dělové salvy se Siren. Nebylo možné, že by někdo na jedné z lodí slyšel Henryho křik, takže se s tím ani neobtěžoval.

Al-Džamovo úsilí udržet hlavu nad vodou polevovalo. Stále se mu nepodařilo pořádně se nadechnout a těžký hábit ho táhl ke dnu. Henry byl zdatný plavec, ale Arab zřejmě nikoliv. Hlava mu zmizela na okamžik pod hladinou, a když se vynořil, prskal na všechny strany. Ani jednou však nezavolal o pomoc.

Znovu klesl pod vodu, tentokrát na delší dobu. Henry Lafayette si nebyl jistý, jestli to zvládne sám, natožpak s pirátem ve vleku, ale život Sulejmána Al-Džamy byl teď v jeho rukou a on byl povinen udělat všechno pro jeho záchranu.

Objal Al-Džamu kolem nahé hrudi, kapitán se ho však snažil odstrčit.

Henry řekl: „Ve chvíli, kdy jsme spadli z lodi, jsi přestal být mým nepřítelem, ale přísahám bohu, že když se se mnou budeš prát, nechám tě utopit.“

„To by bylo lepší,“ odpověděl Sulejmán anglicky se silným přízvukem.

„Vybral sis sám.“ S těmi slovy Henry bleskově vytáhl druhou pistoli a udeřil Al-Džamu do spánku. Popadl bezvládného piráta pod jednou paží a začal plavat k pobřeží.

1

Washington, D. C.

ST. JULIAN PERLMUTTER posunul své mohutné tělo na zadním sedadle svého rolls-roysu Silver Dawn z roku 1955. Z vyklápěcího stolku před sebou si vzal vysokou sklenku vynikajícího šampaňského, usrkl a četl dál. Vedle šampaňského a talíře jednohubek ležela hromádka fotokopií korespondence admirála Charlese Stewarta za celou dobu jeho pozoruhodné kariéry. Stewart sloužil pod všemi prezidenty od Johna Adamse po Abrahama Lincolna a byl pověřen velením na více lodích než kterýkoliv jiný důstojník v dějinách. Originály dopisů byly bezpečně uložené v kufru rolls-royce.

Jako přední námořní historik na světě odsuzoval Perlmutter skutečnost, že nějaký ignorant vystavil dopisy ničivému účinku kopírky – světlo poškozuje papír a bledne v něm inkoust ale když už k té chybě došlo, nebyl důvod ji nevyužít, takže se pustil do četby kopií, jakmile se usadil ke zpáteční jízdě z Cherry Hillu v New Jersey.

Pídil se po téhle sbírce celá léta a využil svého pozoruhodného šarmu a dost mastného šeku, aby nebyla předána vládě a uložena v nějakém zastrčeném archivu. Pokud by se dopisy ukázaly být nezajímavé, měl v plánu ponechat si kopie, originály darovat vládě a odepsat si je z daní.

Podíval se z okna. Dopravní situace ve směru do hlavního města byla děsivá jako obvykle, ale Hugo Mulholland, jeho dlouholetý šofér, to podle všeho zvládal velmi dobře. Rolls klouzal po 1-95, jako by byl na silnici sám.

Sbírku si předávaly mnohé generace Stewartovy rodiny, ale větev, která ji vlastnila teď, vymírala. Jediné dítě Mary Stewart Kilpatrickové, jejíž řadový dům Perlmutter právě opustil, o ně nemělo zájem, a její jediný vnuk byl silný autista. St. Julian nijak nelitoval peněz, které zaplatil, protože věděl, že budou využity na zaopatření toho chlapce.

Dopis, který právě četl, byl určen ministru války Joelu Robertu Poinsettovi během Stewartova prvního velitelského období ve státních loděnicích ve Filadelfii v letech 1838 až 1841. Obsah dopisu byl nezáživný: seznam potřebných zásob, postup oprav nějaké fregaty, poznámky o kvalitě obdržených plachet. I když Stewart odváděl dobrou práci, bylo zjevné, že by raději znovu velel lodi než dohlížel na loděnice.

Perlmutter list odložil, dal si do úst jednohubku a spláchl ji douškem šampaňského. Prolistoval několik dalších dopisů a zastavil se u jednoho, který Stewartovi napsal loďmistr sloužící pod jeho velením během berberských válek. Rukopis byl sotva čitelný a autor, jakýsi John Jackson, měl zřejmě omezené vzdělání. Vzpomínal, jak se zúčastnil akce s cílem podpálit USS Philadelphia a následné bitvy s pirátskou lodí Sakr.

St. Julian o tomto hrdinském činu dobře věděl. Četl už zprávu kapitána Decatura o spálení americké fregaty i Stewartovo hlášení ministerstvu války, které bylo jediným zdrojem informací o téhle Sakr.

St. Julian při četbě toho dopisu skoro cítil kouř ze střelného prachu a slyšel křik, když Sakr přilákala Siren blíž a pak na ni vypálila překvapivou salvu.

Jackson se v onom listu ptal admirála na osud prvního důstojníka brigy Henryho Lafayettea. Perlmutter si vzpomněl, že ten mladý poručík přeskočil na palubu tripolské lodi okamžik před salvou a předpokládalo se, že padl, protože nebylo požadováno výkupné za jeho propuštění.

Četl dál, poněkud pohoršený skutečností, že měl špatné informace. Jackson viděl, jak Lafayette bojoval s kapitánem pirátů a oba se vrhli přes zábradlí na levoboku. „Ten mládenec spadl do moře se svým protivníkem Sulejmánem Al-Džamou.“

Při tom jménu sebou Perlmutter trhl. Nebyl to historický kontext, co ho překvapilo – matně si jméno kapitána Sakr vybavoval. Bylo to spíš současné převtělení toho jména, co jím otřáslo: Sulejmán Al-Džama byl pseudonym teroristy hledaného stejně intenzivně jako Usáma bin Ládin.

Novodobý Al-Džama sehrál hlavní roli v několika videozáznamech stínání zajatců a představoval duchovní inspiraci pro nesčetné sebevražedné atentátníky na Středním východě, v Pákistánu a Afghánistánu. Největší slávu mu vyneslo velení útoku na odlehlou základnu pákistánské armády, kde bylo zabito více než sto vojáků.

St. Julian prošel dopisy, aby zjistil, jestli Stewart odpověděl a ponechal si kopii, jak měl ve zvyku. A opravdu, další dopis v hromádce byl adresován Johnu Jacksonovi. Užasle ho přelétl očima a pak si ho přečetl ještě jednou, pomaleji. Opřel se v koženém sedadle, které pod jeho vahou zavrzalo. Napadlo ho, jestli to, co se právě dozvěděl, má nějaké současné důsledky, a usoudil, že pravděpodobně nikoliv.

Právě se chystal prostudovat další list, když změnil názor. Co když by vláda mohla tuhle informaci využít? Co by tím získala? Nejspíš nic, ale nebylo asi na něm, aby to posoudil.

Za normálních okolností, když padl na něco zajímavého, předal to svému dobrému příteli Dirku Pittovi, řediteli Národní podvodní a mořské agentury, ale nebyl si jistý, zda právě tohle spadá do sféry vlivu NUMA. Perlmutter měl ve Washingtonu mnoho kontaktů a věděl, komu zavolat.

Telefon v autě měl bakelitové sluchátko a otáčecí číselník. Perlmutter nenáviděl mobily a nikdy s sebou žádný nenosil. Jeho tlustý prst se sotva vešel do otvorů číselníku, ale zvládl to.

„Haló,“ ozval se ženský hlas.

St. Julian vytočil přímou linku, aby se vyhnul armádě asistentů.

„Ahoj, Christie, tady St. Julian Perlmutter.“

„St. Juliane!“ zvolala Christie Valerová. „Neozval ses celou věčnost. Jak se máš?“

Perlmutter si pohladil vystouplé břicho. „Vždyť mě znáš. Chřadnu a brzo ze mě nic nezbude.“

„To si dokážu představit.“ Zasmála se. „Už sis uvařil mušle svatého Jakuba, na které jsi ze mě vytáhl matčin tajný recept?“

Kromě toho, že měl rozsáhlé znalosti o lodích, byl Perlmutter také legendární gurmet a bonviván.

„Staly se stabilní součástí mého jídelníčku,“ ujistil ji. „Kdykoliv budeš chtít, zavolej a já ti je připravím.“

„Vezmu tě za slovo. Víš přece, že nezvládnu složitější recept než „protrhněte obal a vložte do mikrovlnné trouby“. Chceš si jenom popovídat, nebo máš na srdci něco konkrétního? Mám práce nad hlavu. Konference bude až za pár měsíců, ale ta dračice nás asi brzo uštve k smrti.“

„Takhle bys o ní mluvit neměla,“ napomenul ji mírně.

„Děláš si legraci? Fiona to miluje.“

„Dobře, budu ti věřit.“

„Tak o co jde?“

„Právě jsem narazil na něco zajímavého a napadlo mě, že bys o tom třeba ráda věděla jako první.“ Seznámil ji s tím, co se dočetl v dopisu, který Charles Stewart napsal svému bývalému podřízenému.

Když domluvil, měla Christie Valerová jen jednu otázku. „Jak rychle se dostaneš ke mně do kanceláře?“

„Hugo,“ řekl St. Julian, když položil sluchátko, „změna plánu. Jedeme do Foggy Bottom. Chce si se mnou popovídat náměstkyně ministryně zahraničních věcí pro Střední východ.“

2

U somálského pobřeží

O čtyři měsíce později

INDICKÝ OCEÁN VYPADAL jako třpytivý drahokam, dokonale čirý a modrý. Ale na jeho hladině byl kaz v podobě stočtyřicetimetrové nákladní lodi.

Sotva se pohybovala, přestože z jejího jediného komínu vycházelo hojné množství černého kouře. Bylo jasné, že plavidlo pluje po trase značně vzdálené jeho obvyklé oblasti působení.

Loď byla tak naložená, že se musela vydat z Bombaje oklikou, aby se vyhnula všem bouřím, protože vlny vyšší než půldruhého metru by se jí přelily přes palubu. Na levoboku by nabírala vodu i při nižších vlnách, protože se na tu stranu mírně nakláněla. Trup byl natřený ošklivou zelenou barvou se skvrnami jiných nátěrů na místech, kde posádce došel původní odstín. Od jícnů odpadních trubic se táhly jazyky rzi a na bocích byly přivařené velké kovové pláty napravující konstrukční vady.

Nástavba zbloudilé lodi byla posunutá na záď, takže na přední palubě byly tři nákladové prostory a na zadní dva. Tři jeřáby tyčící se nad palubou byly silně zrezivělé a jejich lana roztřepená. Paluby byly poseté děravými sudy, rozbitými stroji a odpadky. Na místech, kde rez sežrala zábradlí, natáhla posádka kusy řetězu.

Mužům, kteří ho sledovali z blízké rybářské lodi, nepřipadalo nákladní plavidlo nijak zvlášť slibné, ale nebyli v situaci, kdy by si mohli dovolit ignorovat nabízenou příležitost.

Somálský kapitán byl šlachovitý muž s protáhlým obličejem a ostře řezanými rysy a uprostřed úst a mu chyběl jeden zub. Další zuby kolem mezery měl zkažené a dásně černé hnilobou. Poradil se s třemi dalšími muži na přeplněném můstku a pak přiložil k ústům mikrofon vysílačky a stiskl tlačítko. „Ahoj, nákladní lodi.“ Jeho angličtina měla silný přízvuk, ale byla srozumitelná.

Okamžik nato to v malém reproduktoru zapraskalo. „Vy jste ten rybářský člun po našem levoboku?“

„Ano. Potřebujeme doktora,“ řekl kapitán. „Čtyři mí muži hodně nemocný. Máte ho?“

„Jeden člen naší posádky byl zdravotníkem u námořnictva. Jaké mají symptomy?“

„Neznám slovo sim-tomi.“

„Co jim je?“ zeptal se radista nákladní lodi.

„Už hodně dní moc zvracej. Asi špatný jídlo.“

„Dobře. Myslím, že si s tím dokážeme poradit. Najeďte nám k boku, před nástavbu. Zpomalíme, jak to jenom půjde, ale nebudeme moci zastavit úplně. Rozumíte?“

„Ano, ano. Rozumím. Nezastavit. To dobře.“ Vrhl vlčí úsměv na své druhy a řekl svým rodným jazykem: „Věří mi. Nezastaví, asi proto, že by jim znovu nenaskočily motory, ale to není problém. Abdí, chop se kormidla. Zaveď nás k jejich boku blízko k nástavbě a srovnej s nimi rychlost.“

„Ano, Hakíme.“

„Jdeme na palubu,“ řekl kapitán zbývajícím dvěma.

Tam se setkali se čtyřmi muži, kteří se předtím ukrývali v kajutě pod kormidelnou. Přes hubená ramena měli přehozené potrhané deky a pohybovali se, jako by je ochromovaly křeče.

Rybářský člun vypadal vedle nákladní lodi jako trpaslík, i když byla tak hluboko ponořená, že její zábradlí nebylo o moc výš než jejich. Námořníci už zavěsili na bok pneumatiky jako nárazníky a odstranili část zábradlí, aby mohli nemocné muže snáz dopravit na palubu. Hakím napočítal čtyři. Jeden, malý Asiat, měl na sobě košili od uniformy s černými výložkami. Další byl černoch z Afriky nebo možná Karibiku a u zbývajících dvou si nebyl jistý.

„Vy jste kapitán?“ zavolal Hakím na důstojníka.

„Ano. Kapitán Kwan.“

„Díky, že to pro nás děláte. Mí muži moc nemocní, ale musíme zůstat na moři a lovit ryby.“

„Je to má povinnost,“ opáčil Kwan trochu nadutě. „Váš člun bude muset zůstat nablízku, zatímco budeme ošetřovat vaše muže. Máme namířeno do Suezského průplavu a nemůžeme odbočit, abychom je vysadili na pevnině.“

„To není problém,“ řekl Hakím se slizkým úsměvem, když podával nahoru lano. Africký námořník ho připoutal ke sloupku zábradlí.

„Tak dobře, pošlete je nahoru,“ řekl Kwan.

Hakím pomohl jednomu ze svých mužů vystoupit na zábradlí člunu. Mezera mezi plavidly byla pouhých pár desítek centimetrů a na klidném moři nehrozilo, že by uklouzl. Společně vylezli na palubu nákladní lodi a ustoupili stranou, aby je mohli následovat další dva.

V okamžiku, kdy čtvrtý z nich svižně vyskočil na jeho loď, se kapitána Kwana zmocnily obavy.

Když otevřel ústa, aby zapochyboval o vážnosti jejich onemocnění, odhodili čtyři muži deky. Pod nimi měli ukryté samopaly AK-47 s hrubě uříznutými dřevěnými pažbami. Azíz a Málik, dva členové posádky rybářské lodi, vytáhli z bedny stejné zbraně a vyskočili na palubu.

„Piráti!“ vykřikl Kwan a do břicha se mu zaryla hlaveň kalašnikova.

Padl na kolena a chytil se za podbřišek. Hakím vytáhl pistoli zastrčenou za opaskem na zádech, zatímco ostatní ozbrojenci odehnali posádku nákladní lodi od zábradlí a mimo dohled kohokoliv, kdo mohl stát na můstku nad jejich hlavami.

Somálský velitel vytáhl kapitána na nohy a přitiskl mu ke krku hlaveň pistole. „Dělejte, co vám řeknu, a nikomu se nic nestane.“

Kwanových očích se to zablesklo vzdorem, který nedokázal potlačit, ale záblesk byl jen pomíjivý a pirát ho ani nepostřehl. Kapitán neohrabaně přikývl.

„Odvedete nás do kajuty s vysílačkou,“ pokračoval Hakím. „Přikážete posádce, aby se sešla v jídelně. Musí tam být všichni. Jestli bude někdo chodit po lodi, zabijeme ho.“

Zatímco mluvil, svazovali jeho muži šokované posádce ruce plastovými pouty. Svalnatému černochovi nasadili pro jistotu troje.

Azíz s Málikem si vzali na starosti námořníky a Hakíma se čtyřmi „nemocnými“ odvedl Kwan s pistolí v zádech do nástavby. Uvnitř lodi bylo kvůli špatně fungující klimatizaci jen o pár stupňů chladněji než venku. Chodby a kajuty vypadaly, že v nich nikdo neuklízel od chvíle, kdy loď začala chátrat. Linoleum na podlaze bylo popraskané a odlupovalo se a v každém koutě se choulily prachové chomáče o velikosti zajíce.

Za necelou minutu vystoupili na můstek, kde stál kormidelník za velkým dřevěným kolem a další důstojník se skláněl nad stolem posetým talíři se zaschlými zbytky jídla a mapami tak starými a vybledlými, že možná zachycovaly ještě pobřeží superkontinentu Pangea. Okna byla matná usazenou solí.

„Jak to šlo s těmi rybáři?“ zeptal se důstojník, aniž by vzhlédl. Jeho angličtina měla poněkud nezvyklý britský přízvuk. Zvedl hlavu, zbledl a vytřeštil velké, nevinné oči. Čtyři piráti měli celou kajutu na muškách svých samopalů a kapitán nakláněl hlavu ke straně pod tlakem pistole přimáčknuté ke krku.

„Žádné hrdinství,“ řekl Kwan. „Slíbili, že nikomu neublíží, když uděláme, co chtějí. Zapněte lodní rozhlas, pane Maryweathere.“

„Ano, kapitáne.“ Mladý důstojník natáhl ruku k tlačítku interkomu umístěnému vedle vysílačky a podal kapitánovi mikrofon.

Hakím zaryl Kwanovi pistoli hlouběji do krku. „Jestli se je pokusíš varovat, zabiju vás a mí muži vyvraždí vaši posádku.“

„Máte mé slovo,“ procedil Kwan mezi zuby. Stiskl knoflík na mikrofonu a z amplionů rozmístěných po celé lodi zazněl jeho hlas. „Mluví kapitán. Všichni členové posádky včetně strojníků ve službě se okamžitě dostaví do jídelny.“

„To stačí,“ vyštěkl Hakím a vzal mu mikrofon. „Abdule, chop se kormidla.“ Mávl pistolí na Duana Maryweathera a kormidelníka. „Vy dva, ke kapitánovi.“

„Nemůžete nechat u kormidla jen jednoho muže,“ zaprotestoval Kwan.

„Tohle není první loď, který jsme se zmocnili.“

„Ne. To asi není.“

Protože Somálsko postrádalo skutečnou vládu, řídili ho soupeřící vojenští diktátoři, z nichž někteří se uchýlili k pirátství, aby mohli financovat své armády. Vody tohoto Afrického rohu patřily k nejnebezpečnějším na světě. Lodě tam byly přepadány takřka denně, a přestože do oblasti vyslaly svá plavidla Spojené státy i další země, moře bylo příliš rozlehlé, než aby mohly ochránit všechny lodi, které jím proplouvaly. Piráti zpravidla používali rychlé motorové čluny a původně loupili jen hotovost a cennosti, ale později své akce rozšířili. Teď už unášeli celé lodi, rozprodávali jejich náklad na černém trhu a jejich posádky buďto nechávali na moři v záchranných člunech, zadržovali je kvůli výkupnému od majitelů lodí nebo okamžitě zabíjeli.

Se zuřivostí útoků rostla také velikost přepadaných plavidel. Zatímco dříve byly terčem pirátů malé příbřežní nákladní lodi, teď už si piráti troufali na tankery a kontejnerové lodi a jednou dokonce zasypávali palbou z automatických zbraní výletní plavidlo. Nedávno si začal nový diktátor podrobovat piráty podél celého pobřeží a sjednocovat jejich základny, až nakonec všichni piráti v oblasti podléhali jeho velení.

Jmenoval se Muhammad Didi a v chaotické době v polovině devadesátých let, kdy se Spojené národy snažily zastavit hladomor v suchem postižené zemi, bojoval v hlavním městě Mogadišu. Proslavil se vylupováním kamionů naložených charitativní pomocí, ale skutečnou proslulost získal až při incidentu se sestřeleným vrtulníkem Black Hawk. Vedl útok proti americké pozici a zničil minometným granátem jeden humvee. Pak vytáhl z hořícího vraku těla a rozsekal je na kusy mačetou.

Po neslavném stažení amerického námořnictva pokračoval Didi v rozšiřování své skupiny spojenců, až se stal jedním z hrstky diktátorů ovládajících zemi. V roce 1998 byl spojován s bombovými útoky Al-Káidy na americké ambasády v Keni a Tanzanii. Po několik týdnů před výbuchy poskytoval teroristům bezpečný úkryt. Vzhledem k obžalobě u Mezinárodního soudního dvora v Haagu a půlmiliónové odměně vypsané na jeho hlavu Didi věděl, že je jen otázkou času, než se některý z jeho rivalů pokusí ty peníze získat. Přesunul své podnikání z Mogadišu do oblasti pobřežních močálů pět set kilometrů severně.

Před jeho příchodem byla většina zajatců okamžitě propouštěna. Byl to Didi, kdo jako první přišel s vymáháním výkupného. A pokud ho nedostal nebo se mu zdálo, že vyjednávání nikam nevede, bez okolků nechal posádku pobít. Říkalo se, že má náhrdelník ze zubů se zlatými plombami vytrženými mužům, které osobně zavraždil. A právě Didimu přísahali věrnost piráti, kteří se zmocnili staré nákladní lodi.

Hakím a jeden z jeho kumpánů přinutili kapitána Kwana, aby je odvedl do své kanceláře, zatímco ostatní piráti doprovodili personál z můstku do jídelny. Kwanova kancelář sousedila s jeho kajutou umístěnou jednu palubu pod kormidelnou. Místnost byla spartánsky zařízená, ale čistá, s několika řvavými obrazy klaunů na sametovém podkladu na jinak holých plechových stěnách. Na prázdném stole stála zarámovaná fotografie Kwana a nějaké ženy, nejspíš jeho manželky.

Světlo pronikalo dovnitř jediným kulatým okénkem.

„Ukažte mi seznam členů posádky,“ požádal Hakím.

V koutě kanceláře za Kwanovým stolem byl k podlaze přišroubovaný malý trezor. Kapitán se nad ním sklonil a začal nastavovat kombinaci.

„Až ho otevřete, ustupte dozadu,“ poručil pirát.

Kwan se ohlédl přes rameno. „Ujišťuji vás, že nemáme žádné zbraně.“ Příkaz však poslechl. Otevřel dvířka dokořán a o krok couvl.

Zatímco jeho asistent mířil na Kwana kalašnikovem, dřepl si Hakím k trezoru a začal z něho vytahovat papíry a desky, které vršil na kapitánově stole. Potěšeně zamlaskal, když otevřel tlustou obálku a objevil svazky bankovek různých měn. Vějíř stodolarovek si podržel pod zahnutým nosem a přičichl k nim, jako by ochutnával kvalitní víno.

„Kolik to dělá?“

„Dvanáct tisíc dolarů, možná o něco méně.“

Hakím si nacpal obálku za košili. Prohrabal se dokumenty, až našel seznam členů posádky. Neuměl číst v rodné somálštině, natož pak anglicky, ale poznal různé pasy. Dohromady jich bylo dvaadvacet. Prolistoval je a dal stranou Kwanův, Maryweatherův a kormidelníkův. Objevil také pasy patřící třem mužům, kteří byli na palubě, když vnikli na loď. Potěšilo ho to. Měli už pod kontrolou čtvrtinu posádky.

„A teď nás odveďte do jídelny.“

Když tam přišli, byla jasně osvětlená místnost plná mužů. Několik jich kouřilo cigarety, takže vzduch byl hustý jako smog, ale dým zakrýval pach potu z nervozity. Posádku tvořila směsice ras a i beze zbraní, které na ni mířily, by to byla politováníhodná sebranka. Byli to smolaři, kteří nenašli žádnou lepší práci než na palubě téhle zchátralé nákladní lodi. Udržovali ji v provozu jen z toho prostého důvodu, že věděli, že až skončí ve šrotu, žádnou další nenajdou.

Jeden z Kwanových mužů si tiskl k hlavě zakrvácený hadr. Zjevně řekl nebo udělal něco, co se únoscům nelíbilo.

„Co se děje, kapitáne?“ zeptal se hlavní strojník v kombinéze umazané od oleje.

„Ticho!“ zařval Hakím.

Prošel svazek pasů, které přinesl z Kwanovy kanceláře, a porovnal fotografie s tvářemi mužů sedících v jídelně, dokud si nebyl jistý, že tam má celou posádku. Jednou udělal chybu a uvěřil kapitánovi, že se jeho muži sešli všichni, a pak zjistil, že tam byli ještě dva, kteří ubili k smrti jednoho z Hakímových lidí a skoro se jim podařilo dostat k vysílačce a zavolat pomoc, než byli objeveni.

„Výborně. Nikdo si nehraje na hrdinu.“ Odložil pasy a rozhlédl se po místnosti. Dokázal skvěle rozeznat strach a to, co viděl, se mu zamlouvalo. Poslal jednoho z pirátů ven na palubu, aby odvázal rybářský člun a vyřídil Abdímu, že se má co nejrychleji vrátit na základnu se zprávou o obsazení nákladní lodi. „Jmenuju se Hakím a tahle loď je teď moje. Když budete poslouchat moje rozkazy, nikomu se nic nestane. Kdo se pokusí utéct, toho zastřelíme a jeho tělo hodíme žralokům. Myslete na to.“

„Mí muži budou poslouchat,“ ujistil ho Kwan rezignovaně. „Uděláme, co řeknete. Všichni chceme zase vidět své rodiny.“

„To je rozumné, kapitáne. S vaší pomocí kontaktujeme majitele lodi a dohodneme vaše propuštění.“

„Ty parchanti nezaplatěj ani sud barvy,“ zamumlal strojník ke svým společníkům u stolu. „Pochybuju, že budou solit, aby nám zachránili kůži.“ Dva ozbrojenci mezitím sbírali v kuchyni všechno, co by se dalo použít jako zbraně. Když vyšli ven, táhli za sebou pytel plný vidliček, steakových kuchyňských nožů a sekáčků. Jeden z nich zůstal v jídelně, zatímco druhý odvlekl pytel do chodby nejspíš s úmyslem hodit ho později do moře.

„Tihle chlapi vědí, co dělají,“ pošeptal Duane radistovi. „Měl jsem v plánu vytratit se pro kudlu, jakmile přestanou dávat pozor.“ Maryweather si neuvědomil, že jeden z pirátů stojí přímo za ním. Kalašnikov mu dopadl na zátylek tak tvrdě, že udeřil obličejem do umakartového stolu. Když se napřímil, tekla mu z nosu krev.

„Ještě jednou otevřeš pusu a zemřeš,“ řekl Hakím a z jeho hlasu bylo patrné, že je to poslední varování. „Všiml jsem si, že u jídelny jsou toalety, takže všichni zůstanete tady. Do téhle místnosti vedou jen jedny dveře a ty zvenčí zabarikádujeme a necháme neustále hlídat.“ Už v somálštině se obrátil ke svým mužům: „Jdeme se podívat, jaký vezou náklad.“

Vyšli z jídelny a zajistili dveře pevným drátem, který obtočili kolem kliky a připevnili k zábradlí na protější straně chodby. Hakím přikázal jednomu ze svých lidí, aby zůstal u dveří, zatímco ostatní se pustili do systematické prohlídky plavidla.

Vzhledem k vnější velikosti lodi byly vnitřní prostory překvapivě stísněné a místa pro případné zboží nebylo tolik, kolik by se dalo čekat. Nákladový prostor na zádi byl plný kontejnerů narovnaných tak na těsno, že se mezi nimi neprotáhl ani ten nejhubenější pirát. Teprve až kontejnery v přístavu vyloží, zjistí, co v nich je. Avšak to, co objevili v předních třech nákladových prostorech, bylo lepší než cokoliv, co mohly kontejnery obsahovat. Mezi bednami se součástkami strojů, automobilových motorů indické výroby a ocelovými pláty o velikosti desky stolu našli šest pickupů. Tato vozidla s namontovanými kulomety byla mezi africkými ozbrojenci velice oblíbená. Loď vezla také palety s pšenicí v pytlích označených jako charitativní pomoc, ale největší výhrou byly sudy s dusičnanem amonným. Tato dusíkatá sloučenina používaná primárně jako hnojivo vytváří po smísení s naftou silnou výbušninu. Bylo jí na srovnání poloviny Mogadišu se zemí, pokud by se Muhammad Didi rozhodl právě pro tohle.

Hakím věděl, že Didi nechce zůstat ve vyhnanství v močálech věčně. Stále mluvil o návratu do hlavního města a rozhodujícím střetnutí s ostatními vojenskými diktátory. Tohle velké množství výbušniny mu nepochybně poskytne zásadní výhodu. Hakím si byl jistý, že se Didi do měsíce, ne-li dříve, stane vládcem celého Somálska, a věděl také, že jeho odměna za únos téhle obchodní lodi bude větší, než si dokáže představit.

Teď litoval, že poslal Abdího tak rychle napřed, ale nemohl s tím už nic dělat. Jejich malá vysílačka měla krátký dosah a rybářská loď už byla daleko.

Vrátil se na můstek, aby si vychutnal kubánský doutník, který ukradl v kapitánově kajutě. Slunce zapadalo za obzor a měnilo rozlehlý oceán v naleštěný bronzový plát. Krása soumraku však byla pro Hakíma a jeho pirátskou bandu házení perel sviním. Vegetovali na odporné, primitivní úrovni, kde se všechno posuzovalo jen podle možného prospěchu. Někdo by mohl namítnout, že byli produktem své válkou zničené země, že nikdy neměli šanci vzepřít se brutalitě, v níž vyrůstali. Pravdou však bylo, že převážná většina somálské populace za celý život nevystřelila z pušky a muži, kteří se jako Didi paktovali s diktátory, to provozovali kvůli pocitu moci, kterou měli nad ostatními, například nad posádkou téhle lodi.

Hakímovi dělalo dobře vidět kapitána s hlavou skloněnou porážkou. Líbil se mu strach v očích námořníků. Při prohlídce kapitánovy kajuty našel jeho fotografii s nějakou ženou, nejspíš manželkou. Bylo v Hakímově moci udělat z ní vdovu. To mu přinášelo největší vzrušení, jaké si dokázal představit.

Na můstek přišli Azíz s Málikem. V důstojnických kajutách si pomohli k novému oblečení. Azíz, kterému bylo teprve pětadvacet, ale už se zúčastnil více než desítky únosů, byl tak hubený, že si musel propíchnout v pásku další dírku, aby mu nové džíny nespadly. Málikovi bylo přes čtyřicet a bojoval už po Didiho boku proti OSN i Američanům. Šrapnel z pouliční bitky mu rozsekal pravou polovinu obličeje a zásah mu poškodil i mozek.

Skoro nemluvil, a když už ano, zřídkakdy to dávalo smysl. Rozkazy však poslouchal do puntíku a víc od něho Hakím nechtěl.

„Dojděte pro kapitána. Chci s ním mluvit o společnosti, které patří loď. Rád bych věděl, kolik myslí, že nám zaplatí.“ Podíval se Azízovi do očí. „A ty nech být ten bang.“ Použil africký výraz pro marihuanu.

Dva piráti sestoupili po schodech na hlavní palubu. Při zapadajícím slunci bylo uvnitř lodi šero. Byly tam jen dvě funkční lampy, takže se stíny držely stropů a stěn jako mech. Azíz kývl na strážného, aby uvolnil drát na dveřích. Namířili s Málikem samopaly na dveře, které se se skřípěním otevřely dovnitř. Pak všichni tři muži zalapali po dechu.

Jídelna byla prázdná.

3

MÁLIK S AZIZEM právě vstoupili do jídelny, když strážný vycítil, že v chodbě někdo je. Zahleděl se do šera a pozvedl zbraň. Zmizení posádky ho nevyděsilo a teď s klidem zkoumal chodbu. Všechny nervy v těle ho však brněly, jako by dostal zásah elektrickým proudem. Stiskl spoušť a vypálil salvu deseti kulek. Blikající plamen z hlavně kalašnikova odhalil, že je chodba prázdná a kulky jen poškrábaly nátěr na špinavých zdech.

„Co se děje?“ zeptal se Azíz.

„Zdálo se mi, že někoho vidím,“ vykoktal strážný.

Azíz se rozhodl rychle. „Máliku, jdi s ním a prohledejte tuhle palubu. Já povím Hakímovi, co se stalo.“

Vůdce pirátů slyšel střelbu a setkal se s Azízem v půli cesty z můstku. Držel pistoli tak, jak to viděl v hudebních klipech, v napjaté paži a obrácenou na stranu, a oči mu plály hněvem.

„Kdo to střílel a proč?“ Nezpomalil, když se setkali, a přinutil Azíze rychle se otočit.

„Jídelna je prázdná a Ahmed si myslel, že někoho vidí. On a Málik to tam teď prohledávají.“

Hakím nevěřil vlastním uším. „Jak to myslíš, že je jídelna prázdná?“

„Celá posádka je pryč. Drát byl pořád na dveřích a Ahmed nespal, ale nějak se jim podařilo zmizet.“

Dveře jídelny byly jen nepatrně pootevřené, když k nim přišli, tak je Hakím vší silou rozkopl. Z hlasitým zaduněním narazily do zarážky. Všech dvaadvacet členů posádky tam sedělo kolem stolů, jak je tam předtím nechali. Všichni měli napjaté, úzkostlivé výrazy.

„Co měla znamenat ta střelba?“ zeptal se kapitán Kwan.

Hakím probodl Azíze vražedným pohledem. „Kryso!“

Popadl mladšího muže za paži a vystrčil ho z místnosti. Jakmile se za Hakímem zavřely dveře, vrazil Azízovi jednu facku dlaní a druhou hřbetem ruky. „Ty blázne. Jsi tak zhulený, že ani nevíš, kterou rukou si utíráš zadek.“

„Ne, Hakíme, přísahám. Všichni jsme viděli –“

„Dost! Ještě jednou tě přistihnu, jak při některé z mých operacích kouříš, a na místě tě zastřelím. Rozumíš?“ Azíz se díval do země a nic neříkal. Hakím ho popadl za bradu a zvedl mu hlavu, aby se jejich pohledy setkaly. „Rozumíš?“ zopakoval.

„Ano, Hakíme.“

„Zajisti znova dveře a zajdi za Málikem s Ahmedem, než ještě víc rozstřílejí loď.“

Azíz odešel splnit rozkaz, ale Hakím zůstal stát. Přitiskl ucho ke dveřím, ale přes silný plech nic neslyšel. Rozhlédl se po prázdné chodbě. Nebylo tam nic neobvyklého, ale náhle měl pocit, že ho někdo pozoruje. Po zádech mu přeběhl mráz, až se otřásl. Příště mě ti zatracení blázni donutí honit se za stíny.

• • •

DVĚ PALUBY POD JÍDELNOU, v části lodi, o které neměli piráti nejmenší tušení, se Juan Rodriguez Cabrillo díval, jak se Somálec zachvěl. Koutky úst mu nadzdvihl lehký úsměv.

„Baf!“ udělal na obraz na velké ploché obrazovce dominující přední části místnosti známé jako operační centrum.

Operační centrum, prostor s nízkým stropem ozářený namodralým světlem nesčetných monitorů, představovalo supermoderní mozek lodi. Podlahu pokrývala protiskluzová, antistatická guma a pracovní stoly byly kouřově šedé a černé, takže to tam vypadalo jako na můstku hvězdné lodi Enterprise, což byl také úmysl. Dvě křesla přímo před obrazovkou byla určena obsluze kormidla a zbraňových systémů. Do kruhu byly po místnosti vyrovnané pracovní stanice pro vysílačku, radar, sonar, strojovnu a odstraňování následků poškození.

Sedadlo uprostřed bylo známé jako Kirkovo křeslo. Cabrillo z něho měl nerušený výhled na všechno, co se kolem něho dělo, a z počítače vestavěného do opěrky bohatě čalouněného křesla mohl ovládat všechny funkce plavidla.

„Neměl jsi jim to dovolit,“ prohlásil Max Hanley, prezident Korporace. Cabrillo měl titul předsedy. „Co kdyby se muži Muhammada Didiho vrátili, když byly otevřené tajné dveře?“

„Maxi, jsi ustrašený jako moje babička. Měli bychom jim Oregon zase sebrat a přejít k plánu B.“

„A ten zní jak?“

„To ti povím, jakmile ho vymyslím.“ Juan vstal a protáhl si paže nad hlavou.

Byl dobře stavěný, měřil přes metr osmdesát, měl ostré, ošlehané rysy, jasně modré oči a vlasy ostříhané na delšího ježka. Mládí prožité na kalifornské pláži a celoživotní láska k plavání mu je vybělily na světle blond. Přestože mu táhlo na padesát, měl stále štíhlé a pevné tělo.

Z Cabrilla vyzařovala podmanivá aura, kterou lidé okamžitě vycítili, ale nikdy nedokázali zcela popsat. Neměl vnější lesk velkého zvířete z korporace ani tvrdost vojáka z povolání. Vzbuzoval spíš dojem, že ví, co chce od života, a dává si záležet, aby to každý den dostal. To a nevysychající pramen sebedůvěry získané na základě celoživotních úspěchů.

Maxi Hanleyovi bylo přes šedesát a odsloužil si dvě období ve Vietnamu. Byl menší než Cabrillo, měl upřímný růžový obličej a svatozář ryšavých vlasů ve tvaru podkovy na jinak plešaté hlavě. Neškodilo by mu, kdyby shodil pár kilo, kvůli nimž si ho Juan rád dobíral, ale jinak byl Max pevný jako skála v každém smyslu toho slova.

Korporace byla Cabrillovo dítě, ale k úspěchu ji dovedla Maxova pevná ruka. Staral se o každodenní chod společnosti s hodnotou mnoha milionů dolarů a sloužil také jako hlavní strojník Oregonu. Jestli tu loď nějaký člověk miloval víc než Juan, byl to Max Hanley.

Navzdory tomu, že se po lodi prohánělo sedm pirátů a dvacet dva členů posádky bylo drženo v jídelně jako „zajatci“, si nikdo v operačním centru nedělal žádné starosti a Cabrillo už vůbec ne.

Tato akce byla naplánovaná s úzkostlivým důrazem na detaily. Když piráti vstoupili na palubu – což byl nejkritičtější okamžik, protože nikdo nevěděl, jak se zachovají k posádce –, měli všech sedm Somálců na mušce odstřelovači ukrytí na přídi. Posádka na palubě měla na sobě supertenké neprůstřelné vesty, které se právě vyvíjely v Německu pro NATO.

V každé chodbě a kajutě ve „veřejné“ části lodi byly ukryté kamery a odposlouchávací zařízení, takže gangsteři byli neustále pod dohledem. Ať šli kamkoliv, nejméně dva členové Korporace je sledovali z ukrytých oddělení lodi, připravení reagovat na jakoukoliv situaci.

Stará nákladní loď byla ve skutečnosti dvěma plavidly v jednom. Zvenčí to byl prakticky vrak těsně před odchodem do šrotu. To však byla jen fasáda zakrývající jeho pravou podobu před celníky, lodivody a kýmkoliv, kdo by vstoupil na její palubu. Její zchátralost sloužila k tomu, aby každý, kdo Oregon uvidí, na něj okamžitě zapomněl.

Pruhy rzi byly namalované, odpad na palubě rozmístili úmyslně. Kormidelna a kajuty v nástavbě nebyly nic jiného než divadelní kulisy. Pirát, jenž právě držel kormidlo, loď vůbec neřídil. Kormidelník v operačním centru dostával přes počítačový systém data z kormidla a odpovídajícím způsobem upravoval kurz.

Celé to byla jen skořápka ukrývající nejpropracovanější výzvědnou loď na světě. Ježila se skrytými zbraněmi a její elektronika se vyrovnala systému torpédoborce třídy Aegis. Trup byl natolik pancéřovaný, že odolal většině primitivnějších zbraní používaných teroristy, jako třeba minometným granátům. Vezla dvě miniponorky, které se daly spustit speciálními vraty nad kýlem, a vrtulník McDonell Douglas MD-520N v zadním nákladovém prostoru, ukrytý za stěnou vypadající jako narovnané kontejnery.

Co se týkalo ubytování posádky, to mohlo konkurovat nejdražším kajutám na luxusní výletní lodi. Muži a ženy z Korporace riskovali každý den životy, proto jim Juan chtěl zajistit maximální pohodlí.

„Kde je náš host?“ zeptal se Max.

„Už si zase povídá s Julií.“

„To kvůli tomu, že je doktorka, nebo proto, že je kus?“

„Plukovník Giuseppe Farina, jak jeho jméno naznačuje, je Ital. A já náhodou vím, že o sobě má velice vysoké mínění, takže za ní chodí proto, že je žena. Linda Rossová a ostatní ženy na palubě mu už daly košem. Naše dobrá doktorka Huxleyová zbyla jako poslední, a jelikož nemůže odejít z ošetřovny pro případ, že by byl někdo zraněn, má plukovník Farina nedobrovolné obecenstvo.“

„Především bylo úplně zbytečné vozit s sebou pozorovatele,“ podotkl Max.

„Musíš se řídit smlouvou, kterou máš, ne tou, jakou bys chtěl,“ poučil ho Juan. „Mocnosti nechtějí, aby cokoliv zmařilo soudní proces, jakmile budou mít Didiho pod zámkem. Farina je tady od toho, aby dohlédl na dodržování parametrů akce, které máme předepsané.“

Max se zatvářil kysele. „Bojovat s teroristy podle boxerských pravidel markýze z Queensbury? Směšné.“

„Není to tak zlé. Znám Seppa už patnáct let. Je v pohodě. Jelikož není možné dosáhnout vydání Didiho právní cestou, protože Somálsko nemá funkční soudní systém.“

„Ani nic jiného.“

Juan přerušení ignoroval. „Nabídli jsme alternativu. Cena, kterou za to platíme, je Seppeho přítomnost na lodi, dokud Didiho nedopravíme do mezinárodních vod a americké námořnictvo si ho od nás nepřevezme. Stačí, aby Didi vstoupil na palubu, a budeme to mít v kapse.“

Max neochotně přikývl. „A naložili jsme něco, co vypadá jako parádní zásoba výbušnin, takže to bude chtít vidět na vlastní oči.“

„Přesně tak. Správná návnada pro tuhle škodnou.“

Korporace se ujala úkolu, který pro ni nebyl obvyklý. Zpravidla pracovala pro vládu a prováděla operace považované za příliš riskantní pro americké vojáky nebo členy špionážní komunity a nechávala si za ně platit. Tentokrát pomáhala prostřednictvím CIA Mezinárodnímu soudu dopravit Muhammada Didiho do soudní síně. Americká vláda si přála, aby byl Didi poslán přímo do Guantánama, ale nakonec byla uzavřena dohoda se spojenci, že bude souzen v Evropě, pokud bude zatčen tak, aby nemusel být znovu propuštěn.

Langston Overholt, kontaktní osoba Korporace v CIA, se obrátil na svého chráněnce Juana Cabrilla s obtížným úkolem zajmout Didiho tak, aby to nemohlo být označeno za únos. Cabrillo a jeho lidé nezklamali a do čtyřiadvaceti hodin přišli s plánem, který ostatní zainteresovaní nevymysleli ani po měsících úvah.

Juan se podíval na ukazatel času v jednom rohu velké obrazovky. Zkontroloval rychlost lodi a spočítal si, že k pobřeží dorazí až po východu slunce. „Nechceš mi dělat společnost u večeře? Myslím, že bude humr Thermidor.“

Max se poplácal po břiše. „Hux mi předepsala půl hodiny na té mašině StairMaster.“

„Bitva s pupkem pokračuje,“ utrousil Juan.

„Chtěl bych vidět tvůj pupek za dvacet let, kamaráde.“

• • •

LOĎ DOSÁHLA POBŘEŽÍ krátce po rozbřesku. Mangrovové močály se táhly až k obzoru. Hakím převzal kormidlo, protože se lépe vyznal v tajným kanálech s hlubokou vodou, které jim měly umožnit vplout do jejich skryté základny. Přestože tohle bylo největší plavidlo, které kdy unesl, byl si jistý, že je dokáže dovést do tábora, aniž by uvízl na mělčině, nebo se aspoň dostane dost blízko, aby neměli problémy s vyložením nákladu.

Vzduch byl zamžený a těžký vlhkostí, a sotva slunce vyhlédlo nad horizont, teplota začala okamžitě stoupat.

Jak se velká nákladní loď nořila hlouběji do bažin, táhla se za ní brázda vody zhnědlé blátem zvířeným motory. Hakím neměl tušení, jak číst údaje ozvěnového hloubkoměru umístěného na ovládacím pultu v kormidelně, ale pouze dva a půl metru vody dělilo dno lodi od bahna. Stromy ještě zhoustly a tlačily se na loď ze všech stran, až se jejich větve téměř setkaly.

Kanál byl stěží dost široký na to, aby v něm Hakím mohl manévrovat. Nepamatoval si, že je tak malý, ale na druhou stranu ho nikdy neviděl od kormidla tak velkého plavidla. Příď najela na potopený kmen, který by jeho rybářský člun proděravěl, ale tomuhle obru udělal jen rýhu na trupu. Před základnou je čekala už jen jedna zátočina, ale ta byla ze všech nejtěsnější. Protější břeh se zdál být blíž než délka lodi.

„Myslíš, že to dokážeš?“ zeptal se Azíz.

Hakím se na něho ani nepodíval. Ještě ho nepřešel vztek kvůli incidentu z předchozího večera. „Jsme ani ne kilometr od tábora. I kdybychom uvízli, můžeme všechno vyložit a odvozit na člunech.“

Sevřel pevněji kormidlo a rozkročil se. Příď vjela do zátočiny a on počkal až do posledního okamžiku, než stočil kolo. Loď nereagovala tak rychle, jak doufal, a dál se blížila k protějšímu břehu.

Pak se konečně začala pomalu obracet, ale bylo moc pozdě. Náraz byl nevyhnutelný. Hakím trhl pákou, aby zapnul plný zpětný chod v naději, že zmírní následky.

Několik palub pod ním seděl Cabrillo ve svém obvyklém křesle v operačním centru. Eric Stone byl nejlepším kormidelníkem Oregonu, avšak momentálně seděl zavřený v jídelně jako Duane Maryweather. V tomto případě by mu však Juan řízení stejně nesvěřil. V takhle stísněných vodách věřil jen sám sobě.

Ačkoliv Hakím žádal o zpětný chod, Cabrillo to ignoroval a místo toho spustil trysku na přídi. Zároveň obrátil ústí směrových trysek pohánějících loď tak daleko, jak to jen šlo.

Nahoře na můstku to muselo vypadat, jako by zavanul zázračný vítr, přestože se stromy ani nepohnuly. Příď se ostře stočila jako postrčená neviditelnou rukou. Hakím s Azízem si vyměnili polekané pohledy. Nemohli uvěřit, že by se nákladní loď mohla tak rychle obrátit, a neuvědomili si ani, že se za zátočinou sama v kanálu srovnala. Hakím však přece zbytečně otočil kormidlem v přesvědčení, že ji řídí on.

„Alláh určitě téhle výpravě od samého začátku požehnal,“ řekl Azíz, ačkoliv oba muži byli jen vlažní věřící.

„Nebo prostě vím, co dělám,“ odsekl Hakím.

Pirátský tábor se rozkládal na pravém břehu, skoro stejně vysoko jako paluba lodi. Vyvýšená poloha ho chránila před přílivem a jarními záplavami. Podél pobřeží se táhlo třísetmetrové dřevěné molo dosažitelné ze břehu po několika ocelových schodištích zakopaných do tvrdé půdy. Ty pocházely z jedné z prvních lodí, které piráti unesli. Hakímův člun byl připoutaný k molu spolu se dvěma dalšími rybářskými plavidly.

Dál od vody se rozkládal tábor, plocha posetá chaoticky rozmístěnými stavbami pořízenými ze všeho, co bylo po ruce. Byly tam stany určené původně pro uprchlíky, tradiční hliněné chýše i chatrče z klád zakryté vlnitým plechem. Byl to domov více než osmi set lidí, z nichž tři sta byly děti. Obvod tábora naznačovaly čtyři strážní věže postavené z dlouhých trubek a opršalých prken. Na zemi se válely odpadky a lidské výkaly. Všude slídili polodivocí, prašiví, vyzáblí psi.

Břeh kanálu lemovaly zástupy jásajících lidí, které zaplňovaly i molo natolik, že hrozilo jeho zřícení. Byly tam polonahé děti, ženy v zaprášených šatech s kojenci přivázanými na zádech a stovky mužů ozbrojených samopaly. Mnozí stříleli do vzduchu, což byl hluk tak běžný, že spící mimina ani neprobudil. Uprostřed mola, obklopený svými nejdůvěryhodnějšími pobočníky, stál Muhammad Didi.

Navzdory své děsivé pověsti nebyl Didi nijak impozantní muž. Měřil ani ne sto sedmdesát centimetrů a uniforma, kterou si sám navrhl, na něm visela jako hadry na strašákovi. Spodní polovinu obličeje mu zakrýval řídký plnovous protkaný šedými nitkami. Oči měl zanícené a bělma hustě posetá rudými žilkami. Didi byl tak hubený, že mu velká pistole zavěšená u pasu stahovala boky dolů, jako by měl skoliózu.

V jeho tváři nebylo ani stopy po úsměvu nebo jiném výrazu. To byl další z jeho charakteristických rysů. Nikdy neprojevoval emoce – ani když zabíjel, ani když držel poprvé v náručí jedno ze svých nesčetných dětí – nikdy.

Okolo krku měl náhrdelník z nepravidelných bílých korálků, z kterých se při bližší prohlídce vyklubaly lidské zuby se zlatými plombami.

Hakímovi trvalo patnáct frustrujících minut, než navedl velkou nákladní loď k molu, protože se k němu nejdřív přiblížil tak rychle, že zahnal postávající lidi zpátky na břeh. Trvalo by to ještě déle, kdyby Cabrilla Somálcovo směšné snažení nakonec neomrzelo a nepřistál sám. Piráti u zábradlí hodili lana do davu dole a plavidlo bylo uvázáno k molu.

Hustý kouř vycházející z komína se změnil v pouhý proužek. Hakím zatroubil na sirénu a dav začal znovu jásat. Poslal Azíze pro pomoc, aby spustili schůdky a Muhammad Didi se mohl jít podívat, co ukořistili.

• • •

V OPERAČNÍM CENTRU ukázal Giuseppe Farina na monitor. „Tohle je náš muž, ten uprostřed.“

„Ten co mu na obličeji roste chmýří?“ zeptal se Max Hanley.

„Si. Nevypadá tak, ale je to nemilosrdný vrah.“ Farina měl na sobě khaki uniformu italské armády a vysoké černé boty tak naleštěné, že vypadaly jako z lakované kůže. Byl pohledný, měl tmavé oči i vlasy a ostře řezané rysy. Vrásky od smíchu v koutcích úst a na čele svědčily o jeho smyslu pro humor a drobné zlomyslnosti. Když Juan sloužil jako agent CIA v Římě, několikrát to se Seppem pořádně roztočili.

„Čistě abychom si ujasnili naše rozkazy, musíme počkat, až Didi nastoupí na Oregon, je to tak?“ zeptal se Juan. Když Farina přikývl, dodal: „A co pak?“

„Pak ho zatkněte, jak budete chtít. Tahle loď je výsostným územím země, pod jejíž vlajkou pluje… Kde je vlastně registrovaná?“

„V Iránu.“

„Děláš si legraci.“

„Ne,“ řekl Juan s úsměvem. „Napadá tě jiná země, která by lépe odvrátila podezření, že jsme špionážní loď podporovaná Američany?“

„Ne,“ připustil Guiseppe a nervózně se zamračil, „ale v Haagu by to mohlo vzbudit menší pozdvižení.“

„Jen klid, Seppe. Máme také dokumenty potvrzující, že Oregon je vlastně Grandam Phoenix, loď registrovaná v Panamě.“

„Divné jméno.“

„Jmenovala se tak loď v jedné knize, kterou jsem četl před lety. Docela se mi líbila. Jakmile dostanete Didiho před soud, neměl by se objevit žádný problém.“

„Si. Jakmile vstoupí na palubu, nebude už v Somálsku. Takže se z něj stane nehájená lovná zvěř.“

„A jak u soudu vysvětlíte, že se italský plukovník čistě náhodou plavil na nákladní lodi unesené chlapem, na jehož hlavu je vypsaná odměna ve výši půl milionu dolarů a vydaný zatykač?“

„To vysvětlovat nebudeme,“ ujistil ho Farina. „O vašem účinkování v celé věci se nikdo nedozví. Přivezl jsem s sebou drogu, která mu vymaže vzpomínky na posledních čtyřiadvacet hodin. Probudí se s tou nejhorší kocovinou v dějinách, ale bez trvalých následků. Máme zabavenou rybářskou loď, která čeká za dvacetikilometrovým somálským pásem výsostných vod. Didiho na ni přeložíte v mezinárodních vodách, pak ji zastaví americký křižník střežící vody před piráty a jeho posádka najde na palubě odměnu. Hladké a prosté, žádný nárok na propuštění.“

„Šílenství,“ zamumlal Max.

„Předsedo,“ řekl Mark Murphy, aby upoutal Juanovu pozornost. Murph měl na starost obranu lodi. Ze své pracovní stanice vedle kormidla mohl ovládat děsivou sbírku zbraní, jimiž byla loď převážející původně dřevo vybavena. Mohl odpalovat torpéda, rakety země-země a země-vzduch a střílet ze spousty kulometů ráže .30, radarem řízených děl Vulcan ráže 20mm, Oerlikon ráže 40mm a jednoho velkého kanónu kalibru 120mm ve střílně na přídi.

Cabrillo se podíval kolem Murphyho a uviděl na obrazovce, že schůdky už byly spuštěny a Muhammad Didi kráčí směrem k nim.

„Pojď do mé sítě, řekl pavouk mouše.“

4

Bahiret el Bibane

Tunisko

ALANĚ NEVADIL PÍSEK ani příšerné vedro, které se valilo z pouště v nekonečných vlnách. Co ji však dohánělo k šílenství, byly mouchy.

Ať se natírala repelenty sebevíc a sebečastěji kontrolovala večer moskytiéru, nemohla se těch okřídlených ďáblů zbavit. Po skoro dvou měsících archeologických výzkumů už ani nepoznala, kde jedno rozškrábané kousnutí končí a druhé začíná. O to víc žasla nad tím, že místní dělníci jako by si kousavého hmyzu vůbec nevšímali. Aby se cítila o něco lépe, snažila se přijít na nějakou nepříjemnost v rodné Arizoně, kterou by tihle lidé nezvládli, ale nepřišla na nic horšího než na dopravní zácpy.

Na archeologickém nalezišti pracovalo jedenáct Američanů a skoro padesát najatých dělníků, všichni pod vedením profesora Williama Galta. Šest z jedenácti mělo doktorský titul jako Alana Shepardová. Ostatních pět ještě pokračovalo v doktorandském studiu na Arizonské univerzitě. Muži měli nad ženami převahu osm ku třem, ale dosud to nepředstavovalo žádný problém.

Údajně tam byli proto, aby kopali na římském sídlišti ve vnitrozemí tři čtvrtě kilometru od Středozemního moře. Komplex rozpadajících se budov dlouho považovaný za letní útočiště Claudia Sabina, místního guvernéra, se ukázal být mnohem zajímavější. Objevil se tam velký chrám, jaký ještě nikdo předtím neviděl. Mezi archeology v táboře se mluvilo o tom, že Sabinus byl hlavou nějaké sekty, a vzhledem k době, kdy v té oblasti vládl, se spekulovalo o tom, že se mohl stát křesťanem.

Profesor Bill, jak si Galt rád nechával říkat, se na tu domněnku díval skepticky, ale nemohl svým lidem zabránit, aby o ní při jídle nediskutovali.

Ale to byla jen zástěrka. Alana se svým malým tříčlenným týmem tam byla kvůli něčemu úplně jinému. A i když tu hrála i archeologie svou roli, nešlo ani tak o odkrývání minulosti jako o záchranu budoucnosti.

Zatím se věci nevyvíjely dobře. Sedm týdnů pátrání nepřineslo vůbec nic a ona i ostatní si začínali myslet, že se honí za přeludem.

Vybavilo se jí, jak byla tím projektem nadšená, když ji oslovila Christie Valerová z ministerstva zahraničí, ale v horku pouště se z ní všechen elán už dávno vypařil.

S jejími sto dvaašedesáti centimetry si Alanu Shepardovou pletli lidé s jednou z jejích studentek, i když jí chyběl pouhý rok do čtyřicátých narozenin. Měla za sebou dva rozvody – první svatba v osmnácti byla velkou chybou, druhá téměř ve třiceti ještě větším omylem, ale zůstal jí syn Josh, který s ní chodil do terénu.

Protože krátké vlasy se v poušti snáze udržovaly, měla ofinu zastřiženou nad čelem a účes vzadu jí stěží zakrýval zátylek. Alana nebyla nijak zvlášť krásná, ale byla tak drobná, že byla všeobecně považována za rozkošnou, což byl výraz, který naoko nesnášela, ale tajně milovala. Měla dva doktoráty z Arizonské univerzity, v geologii a archeologii, které ji předurčovaly pro tuhle práci, ale žádné diplomy na stěnách její kanceláře ve Phoenixu jí nemohly pomoci najít něco, co tam vůbec nebylo.

Ona a její tým pročesaly celé kilometry vyschlého říčního koryta směrem do vnitrozemí, aniž by odhalili jakoukoliv anomálii. Kaňon vyhloubený řekou v pískovci už před miliony let byl stejně jednotvárný jako dopravní koridor, dokud nedospěl k místu, kde kdysi býval vodopád.

Nemělo smysl pátrat dál proti proudu. Když tam před dvěma sty lety tekla řeka, byl vodopád nepřekonatelnou překážkou.

Alanu vytrhl z úvah zvuk vrtací soupravy. Stroj byl upevněný na korbě náklaďáku a mířil vodorovně, takže se mohl zabořit do stěny kaňonu. Vrták s diamantovým hrotem si s pískovcem snadno poradil. Za ovládacím pultem stál Mike Duncan, geolog z Texasu se zkušenostmi z ropných polí. Zkoumali tak staré sesuvy půdy, jestli nezakrývají nějakou dutinu nebo jeskyni. Po více než stovce vyvrtaných otvorů mohli ukázat jen několik tupých vrtáků.

Několik minut sledovala práci a otírala si pot na krku. Když v zemi zmizelo dvanáct metrů nástroje, zastavil Mike dieselový motor. Vrčení utichlo a Alana znovu uslyšela vítr.

„Nic,“ utrousil.

„Stejně si pořád myslím, že bychom měli udělat ještě pár děr do toho závalu asi půldruhého kilometru po proudu,“ ozval se Greg Chaffee, jejich vládní dozor. Alana ho podezírala, že je od CIA, ale vlastně ani nechtěla znát pravdu. Chaffee neměl žádné akademické ani profesní oprávnění být tam s nimi, takže na jeho názor obvykle nikdo nedbal. Muselo se mu však přiznat, že neodmítl žádnou práci, kterou mu zadala, a mluvil arabsky jako domorodec.

Čtvrtým členem malé skupinky byl Emile Bumford. Byl to expert na Otomanskou říši se specializací na berberské státy. Alana ho měla za afektovaného klacka. Odmítal opustit tábor postavený poblíž římských ruin s tím, že jeho odborné znalosti nejsou zapotřebí, dokud opravdu něco nenajdou.

Byla to pravda, ale když se ve Washingtonu setkali s náměstkyní Valerovou, chvástal se svými zkušenostmi v terénu a prohlašoval, jak rád by zase „cítil špínu za nehty“. Zatím ale nepohnul ani jedním svým pečlivě udržovaným prstem, aby udělal cokoliv jiného, než že si ustavičně oprašoval svou bundu na safari, v níž se všude naparoval.

„Další z vašich pocitů?“ zeptal se Mike Chaffeeho. Oba se zajímali o koňské dostihy a věřili a spoléhali na své instinkty stejně jako na informace, které si přečetli v dostihových věstnících.

„Nemůže to uškodit,“ pokrčil Chaffee rameny.

„Ale ani to k ničemu nepovede,“ odsekla Alana o něco hruběji, než zamýšlela. Sedla si na zem ve stínu náklaďáku. „Omlouvám se, znělo to hůř, než jsem chtěla. Ale ty útesy jsou moc vysoké a příkré. Tamtudy by nebylo možné svést dolů velbloudy a vyložit náklad z lodi.“

„Víme jistě, že jsme ve správném říčním korytě?“ zeptal se Mike. „V pískovci se málokdy najdou velké jeskyně. Je moc měkký. Strop by se propadl, než by eroze vytvořila jeskyni dost velkou na to, aby se v ní dal ukrýt člun.“

Alana si to myslela také. Měli by hledat vápenec, který je na jeskyně dokonalý, protože je dost měkký, aby se propadal, ale zároveň dost houževnatý na to, aby vydržel věky. Problém byl v tom, že nenašli nic jiného než pískovec a několik čedičových výchozů.

„Dopis Charlese Stewarta byl naprosto jasný, co se týče umístění Al-Džamovy tajné základny,“ řekla. „Nezapomeňte, že tady Henry Lafayette pobýval jen dva roky před pirátovou smrtí. Satelitní snímky ukazují, že tohle je jediné možné říční koryto v okruhu sto šedesáti kilometrů od místa, kde podle vlastního tvrzení žil.“

„Jo, aspoň že je to na téhle straně libyjské hranice,“ dodal Greg. Díky blonďatým vlasům a světlé pleti byl hodně citlivý na slunce, takže nosil dlouhé rukávy a velký slamák. Košile měl neustále špinavé na límci a v podpaží a musely se každý večer prát. „Navzdory blížícímu se summitu v Tripolisu pochybuji, že by nás starý Muammar Kaddáfí nechal kopat na svém dvorku.“

„Můj otec pracoval na libyjských ropných polích, než je Kaddáfí znárodnil,“ řekl Mike. Byl vyšší a hubenější než Greg a zocelený celoživotní prací po širým nebem, takže mu vrásky kolem modrých očí nikdy nemizely. Mozolnaté ruce měl ztvrdlé jako dubovou kůru a v koutku úst bouli od kusu žvýkacího tabáku velikosti golfového míčku. „Říkal, že Libyjci jsou nejmilejší lidi na světě.“

„Lidi ano. Vláda už tolik ne.“ Alana se napila z polní láhve. Její obsah byl teplý jako voda na koupání. „I když jsou hostitelskou zemí té mírové konference, nemyslím si, že by nějak změnili kurz.“ Podívala se na Grega Chaffeeho a zeptala se jedovatě: „Nedomnívá se CIA, že ukrývali Sulejmána Al-Džamu, teroristu, který se pojmenoval po pirátovi, kterého hledáme?“

Neskočil na návnadu. „Podle toho, co jsem četl v novinách, se Al-Džama pokusil vstoupit do země, ale nebylo mu to dovoleno.“

„V tomhle korytu se plácáme celé týdny. Nic tady není,“ řekl Mike znechuceně. „Tahle výprava je naprostá ztráta času.“

„Hlavouni, co nás sem poslali, si to zřejmě nemyslí,“ opáčila Alana bez velkého přesvědčení.

V myšlenkách se vrátila ke své schůzce s Christie Valerovou ve Washingtonu. V kanceláři náměstkyně ministryně ve Foggy Bottom byl ještě mohutný muž, jakého Alana nikdy předtím neviděla. Měl nezapomenutelné jméno St. Julian Perlmutter a připomínal jí Sydneyho Greenstreeta, jen s tím rozdílem, že ten starý herec vypadal vždycky zlověstně, zatímco Perlmutter byl typický žoviální tlusťoch. Jeho modré oči byly stejně jasné jako Alaniny zelené. Valerová byla elegantní, pohledná blondýna o pár let starší než Alana. Stěny její kanceláře zdobily fotografie z míst na Středním východě, kde za svou dvacetiletou kariéru působila.

Vstala od stolu, když byla Alana uvedena do místnosti, ale Perlmutter se ze své pohovky nezvedl a potřásl jí rukou vsedě.

„Díky, že jste souhlasila s tím setkáním,“ řekla Christie.

„Nestává se každý den, aby mě pozvala náměstkyně ministryně.“

„Takových je v tomhle městě dvanáct do tuctu,“ uchechtl se Perlmutter. „Stačí rozsvítit na mejdanu světlo a rozprchnou se jako švábi.“

„Ještě jednu takovou drzost a zařídím, aby tě už nepozvali na jedinou večeři na ambasádách,“ varovala ho Christie.

„To byla rána pod pás,“ vyhrkl St. Julian a pak se zasmál. „Vlastně rána přesně do pupku.“

„Doktorko Shepardová.“

„Alano. Prosím.“

„Alano, máme pro vás mimořádně zajímavý úkol, při kterém byste dokonale využila svůj talent. St. Julian padl před několika týdny na dopis napsaný ve dvacátých letech devatenáctého století admirálem Charlesem Stewartem. Admirál v něm líčí sotva uvěřitelný příběh námořníka, který zmizel při válce na berberském pobřeží v roce 1803. Jmenoval se Henry Lafayette.“

Christie Valerová objasnila Lafayetteovu roli v podpálení Philadelphie a to, že po útoku na Sakr údajně zmizel v moři. Pak se ujal slova St. Julian.

„Lafayette a Sulejmán Al-Džama se dostali na pobřeží. Henry mu holými prsty vyndal kuli z pistole a zacpal ránu solí seškrábanou ze skály. Kapitán pirátů byl tři dny v deliriu, ale pak horečka polevila a on se zcela zotavil. Naštěstí pro něho se Henrymu podařilo nashromáždit dostatek dešťové vody na pití a dokázal najít na pobřeží potravu.

Musíte pochopit, že Al-Džama se nestal pirátem kvůli penězům. Vedla ho nenávist k nevěřícím. Ten muž byl něco jako dnes Usáma bin Ládin.“

„Takže Sulejmán Al-Džama se jmenuje po něm?“ zeptala se Alana s odkazem na současného teroristu.

„Ano, přesně tak.“

„Nevěděla jsem, že to jméno má historický kontext.“

„Vybral si ho velmi pečlivě. Pro mnoho radikálních muslimů je Al-Džama hrdina a duchovní vůdce. Než se dal na pirátství, byl imámem. Většina jeho spisů se zachovala do dneška a jsou pečlivě studovány, protože ospravedlňují útoky na bezvěrče.“

„Před svou první cestou na moře se nechal namalovat,“ přerušila ho náměstkyně ministryně Valerová. „Reprodukce toho obrazu se při raziích v úkrytech teroristů často nacházejí na čestných místech. Je inspirací pro muslimy na celém světě. Je to pro ně první bojovník džihádu, který se postavil Západu.“

Alana se překvapeně zeptala: „Promiňte, ale co to má společného se mnou? Jsem archeoložka.“

„Už se k tomu dostanu,“ ozval se zase St. Julian. V žaludku mu zabručelo a on si ho něžně pohladil. „A vezmu to stručně.

Takže, Lafayette a Al-Džama se od sebe nemohli víc lišit, ani kdyby jeden z nich pocházel z Marsu. Existovalo však mezi nimi podivné pouto. Víte, Henry zachránil Sulejmánovi život ne jednou, ale dvakrát. Nejdřív když ho dotáhl ke břehu, pak když mu vyléčil střelné zranění. Byl to dluh, který ten muslim nemohl jen tak přehlédnout. Kromě toho Henry, francouzský Kanaďan, vypadal přesně jako Al-Džamův dávno mrtvý syn.

Trčeli v poušti nejméně sto padesát kilometrů od Tripolisu. Sulejmán věděl, že když tam Henryho vezme, paša ho zavře k posádce Philadelphie, nebo hůř, odsoudí ho za podpálení lodi a nechá popravit.

Ale byla tu ještě jiná možnost. Víte, kromě toho, že pobýval ve městě, měl Al-Džama také tajnou základnu v poušti daleko na západě. Odtamtud se vydával na mnoho svých pirátských výprav a vyhýbal se tak námořní blokádě. Předpokládal, že jeho loď Siren přemohla a on se setká se svými muži v doupěti.“

Rozený vypravěč Perlmutter dal důraz na poslední slovo, aby zvýšil dramatický efekt.

„Pustili se tedy na západ, a jak to jen šlo, kráčeli po pobřeží, ale často byli nuceni zamířit do vnitrozemí. Odhadem jim to muselo trvat aspoň čtyři týdny a bylo to určitě naprosté peklo. Voda byla vzácná a několikrát si mysleli, že umřou žízní. ‚Voda, voda kolkolem,/a ani kapka k pití‘. Coleridge to vystihl. Zachránily je občasné přeháňky a tekutina ze škeblí, které našli.

A stala se zvláštní věc. Ti dva muži se spřátelili. Al-Džama mluvil trochu anglicky, a protože Henry už uměl dva jazyky, pochytil celkem rychle arabštinu. Nedokážu si představit, o čem se bavili, ale rozmlouvali spolu. Než se dostali do úkrytu, nenechával už Al-Džama Henryho naživu jen z povinnosti. Dělal to proto, že si toho mladíka zamiloval. Později mluvil o Henrym jako o ‚synovi‘ a Henry ho oslovoval ‚otče‘.

V tajné základně našli Sakr, ale muži, kteří si mysleli, že je kapitán mrtvý, se vrátili do svých domovů na Berberském pobřeží. Charles Stewart ve své zprávě ministerstvu námořnictva napsal, že Sakr hodně poškodil oheň a loď se po bitvě potopila, ale zřejmě to tak nebylo.

Podle Henryho výpovědi byl úkryt bohatě vybavený zásobami a byl tam sluha, který se o ně staral. Každých několik měsíců přicházela karavana velbloudů, aby vyměnila jídlo za část kořisti, kterou Al-Džama nashromáždil, avšak on ty muže přinutil, aby neprozradili jeho lidem, že je naživu.“

„Kořist?“ zeptala se Alana.

„Henryho přesná slova zněla ‚hora zlata‘,“ odpověděl Perlmutter. „A pak je tu pověst o tom, že Al-Džama vlastnil Jeruzalémský klenot.“

Alana pohlédla na náměstkyni ministryně. „Vy mě chcete poslat na nějakou výpravu za pokladem?“

Christie přikývla. „Svým způsobem ano, ale nezajímá nás zlato ani nějaký mytický drahokam. Co víte o fatvách?“

„Není to nějaké veřejné prohlášení pro muslimy? V jedné se žádá smrt Salmana Rushdieho za to, že napsal Satanské verše?“

„Přesně tak. Podle toho, kdo je vyhlásí, mají v muslimském světě velký vliv. Ajatolláh Chomejní jednu vydal během íránské války s Irákem a dovolil v ní vojákům vyhodit se do vzduchu při sebevražedných útocích. Musíte si uvědomit, že sebevražda je v koránu doslovně zakázána, ale Chomejního síly zahnal Saddám do kouta a on byl v koncích. Proto řekl, že je v pořádku odpálit se, když při tom zemřou i nepřátelé. Jeho strategie fungovala – možná až moc dobře, z našeho pohledu. Íránci nakonec iráckou armádu vytlačili a došlo i k zastavení palby, ale jeho fatva zůstala v platnosti a je stála využívána jako ospravedlnění pro sebevražedné atentátníky od Indonésie po Izrael. Pokud by ji dokázal zpochybnit podobně uznávaný duchovní, mohlo by to omezit počet sebevražedných bombových útoků ve světě.“

Alana už začínala chápat. „Myslíte Sulejmána Al-Džamu?“

St. Julian se naklonil dopředu a kožená pohovka pod ním zavrzala. „Podle toho, co Henry pověděl Charlesu Stewartovi po svém návratu do Spojených států, změnil Al-Džama od základů svůj postoj ke křesťanům. Do té doby, než ho Henry zachránil, dokonce s žádným ani nemluvil. Henry mu předčítal z bible, kterou nosil při sobě, a Al-Džama se poté soustředil spíš na to, v čem se jejich víry podobají, než čím se liší. V těch dvou letech před svou smrtí v úkrytu studoval korán jako nikdy předtím a hodně psal o tom, jak by křesťanství a islám měly žít spolu v míru. Myslím si, že právě proto nechtěl, aby se jeho námořníci dozvěděli, že útok přežil – chtěli by se totiž znovu vydávat na loupežné výpravy a to si on nepřál.“

Christie Valerová ho přerušila. „Pokud tyhle dokumenty existují, mohly by se stát účinným nástrojem ve válce proti terorismu, protože by sebraly vítr z plachet fanatickým teroristům. Vrahy, kteří se tak slepě řídí původními Al-Džamovými výzvami k zabíjení křesťanů, by čest nutila přinejmenším vzít v úvahu to, co ten starý pirát napsal na sklonku života.

Nevím, jestli jste to zaznamenala,“ pokračovala Christie, „ale za dva měsíce se v Tripolisu koná mírová konference. Bude to největší setkání tohoto druhu v dějinách a možná největší šance na ukončení bojů jednou provždy. Všechny strany mluví o zásadních ústupcích a ropné velmoci jsou ochotné poskytnout miliardy na ekonomickou pomoc. Ráda bych ministryni zahraničních věcí poskytla příležitost přečíst si něco z toho, co Al-Džama napsal o usmíření. Myslím, že by to vychýlilo ručičku vah na stranu míru.“

Alana se ušklíbla. „A nebylo by to jen symbolické?“

„Ano, to by bylo,“ souhlasil St. Julian. „Ale v diplomacii hraje symbolika velkou roli. Obě strany si přejí smír. Pokud by se za něj přimluvil i vážený imám, který byl původně mocnou inspirací k násilí, ale ve skutečnosti později změnil názor, byl by to skvělý diplomatický tah, přesně takový, jaký je potřeba k dosažení úspěchu.“

Alaně se vybavilo, jak byla po schůzce s Valerovou a Perlmutterem nadšená, že by mohla pomoci přinést stabilitu na Střední východ, ale teď, po týdnech marného pátrání po Al-Džamově tajné základně, se cítila jen unavená, vyprahlá a špinavá. S námahou se postavila na nohy. Přestávka skončila.

„Tak do práce, lidi. Máme ještě asi hodinu, než se budeme muset vrátit k římským ruinám a ohlásit se dozoru nad vykopávkami.“ Součástí dohody, že se Alana se svým týmem připojí k té druhé expedici, byla podmínka, že se budou každý večer vracet do tábora. Obtěžovalo je to, ale tuniské úřady trvaly na tom, že nikdy nesmí trávit noc v poušti. „Mohli bychom se podívat na místo, kde na nás podle Gregova instinktu čeká objev, protože geologie mě nechala na holičkách.“

5

CABRILLŮV PLÁN na zajmutí Muhammada Didiho byl prostý. Jakmile spolu s doprovodem vstoupí do nástavby, obklopí je ozbrojený tým s velkou přesilou. Samotný moment překvapení měl zajistit, že zatčení proběhne hladce a snadno. S ním na palubě vycouvají od mola a uniknou na otevřený oceán. Ani jeden z rybářských člunů neměl šanci zamaskovanou nákladní loď dostihnout a nic nesvědčilo o tom, že by rebelové měli vrtulník.

Byl si tak jistý úspěchem, že se ani neobtěžoval akce zúčastnit. Tým měl vést Eddie Seng, který hrál roli kapitána Kwana. Eddie byl další veterán ze CIA, stejně jako Cabrillo, a byl jedním z nejschopnějších bojovníků na Oregonu. Záda mu jako obvykle kryl Franklin Lincoln. Mohutný bývalý příslušník jednotky SEAL byl na palubě, když na loď vnikli piráti, kteří ho mylně považovali za Afričana. Linc se narodil v Detroitu a byl to největší kliďas, jakého Cabrillo znal.

Ale když se teď Cabrillo díval na obrazovku, viděl, jak se mu jeho plán hroutí pod rukama.

Kamera byl upevněná na jednom z lodních jeřábů a zabírala molo. Okamžik před tím, než stoupl na lodní schůdky, se Didi zastavil, řekl několik slov svému doprovodu a ustoupil stranou. Několik desítek Somálců se s jekotem rozběhlo nahoru po můstku.

„Předsedo!“ vykřikl Mark Murphy, když ta tlupa zaplavila loď.

„Já to vidím.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Giuseppe Farina.

„Dejte mi chvilku.“ Juan nemohl odtrhnout pohled od obrazovky. Stiskl tlačítko mikrofonu ve svém křesle. „Eddie, sleduješ to?“

„Dívám se na to na monitoru tady dole. Vypadá to, že plán A vybouchl. Co navrhuješ?“

„Zůstaň na svém místě a mimo dohled, dokud něco nevymyslím.“

Muhammad Didi začal konečně stoupat po můstku, ale to už byla na lodi nejméně stovka domorodců a další se valili za svým vůdcem.

Juan zavrhoval jednu možnost za druhou. Oregon a jeho posádka měli dostatečnou palebnou sílu, aby pozabíjeli všechny Somálce do jednoho, ale to byla varianta, o které ani neuvažoval. Korporace byla nájemná organizace, zisková bezpečnostní a výzvědná společnost, ale existovaly meze, které nikdy nepřekračovala. Střelba do civilistů byla nepřípustná. Zlikvidovat ty chlapy mávající kalašnikovy by Juanovo svědomí příliš neobtěžkalo, ale v davu byly i ženy a děti.

Zadním vchodem vběhl do operačního centra Eric Stone, stále oblečený jako Duane Maryweather. „Omlouvám se za zpoždění. Vypadá to, že se nám ten mejdan trochu vymkl z rukou.“

Posadil se k navigačnímu pultu a s Murphem si o sebe ťukli pěstmi. Byli to nejlepší přátelé. Stone se nikdy nezbavil vizáže nesmělého šprta ze střední školy, navzdory čtyřem letům na námořní akademii v Annapolisu a šesti u námořnictva. Oblékal si většinou plátěné kalhoty a košili a nosil častěji brýle než kontaktní čočky.

Murph si na druhou stranu pěstoval image surfaře kombinovaného s pankáčem, kterou nějak nedokázal dotáhnout do konce. Tento certifikovaný génius navrhoval zbraně pro armádu, kde se seznámil s Erikem. Oběma táhlo na třicet. Mark obvykle chodil v černém a tmavé vlasy měl jako vrabčí hnízdo. Už druhý měsíc si pěstoval bradku, ale moc se mu to nevedlo.

Tyhle dva protipóly tvořily jeden z nejlepších pracovních týmů na lodi, oba muži dokázali odhadnout, co Cabrillo chce, jako by mu četli myšlenky.

„Natlakujem…“ začal Cabrillo.

„…vodní děla,“ dokončil Murph. „Už na tom děláme.“

„Nestřílejte, dokud nevydám rozkaz.“

„Dobře.“

Juan pohlédl na Lindu Rossovou. Byla to výkonná ředitelka Korporace. Tato další odchovankyně námořnictva plnila úkoly na křižníku třídy Aegis a pracovala jako asistentka náčelníků štábů, takže získala praxi v námořním boji i plnění štábních úkolů. Měla drobný obličej, jasné mandlové oči a poprašek pih na tvářích a nose. Její vlasy, které se pravidelně měnily, byly momentálně jahodově blond a ostříhané na způsob Victorie Beckhamové. Měla také vysoký, skoro dívčí hlas, který se nehodil k udělování bojových rozkazů.

„Lindo,“ řekl Cabrillo, „chci, abys sledovala Didiho. Neztrať ho na vnitřních kamerách a dej mi vědět, jakmile vstoupí do nákladového prostoru.“

„Provedu.“

„Seppe, jsi spokojený s tím, že Didi vstoupil na loď o vlastní vůli?“

„Už je váš.“

Juan znovu zapnul mikrofon. „Eddie, Linku, sejdeme se dole v Kouzelnické dílně, pronto.“

Juan si strčil do kapsy vysílačku a na uši si nasadil sluchátka, aby zůstal ve spojení. Když vybíhal z operační místnosti, požádal přes rameno Haliho Kasima, aby ho spojil s Kevinem Nixonem, hlavním mágem z Kouzelnické dílny. Zatímco sbíhal po schodišti obloženém teakovým dřevem, místo aby čekal na jeden z výtahů, vysvětlil Cabrillo bývalému hollywoodskému maskérovi, co má na mysli. Pak se spojil s Maxem Hanleyem a sdělil mu své příkazy. Max trochu reptal, protože si dokázal představit, kolik práce bude mít později údržba, ale přiznal, že je to dobrý nápad.

Cabrillo dorazil do Kouzelnické dílny Eddiemu a Linkovi v patách. Vypadalo to tam jako v salonu kombinovaném se skladištěm. Podél jedné stěny se táhl kosmetický pult se zrcadlem a zbytek prostoru zaplňovaly stojany s oblečením, pomůcky pro zvláštní efekty a nejrůznější rekvizity.

Oba jeho spolubojovníci měli na sobě černé bojové uniformy plné kapes na munici, bojové nože a další výzbroj. Byli vyzbrojení samopaly Barrett REC7, možnými nástupci řady M16.

„Odložte to železářství,“ nařídil Cabrillo stroze.

Kevin vběhl do Kouzelnické dílny z jednoho z velkých skladišť, kde přechovával převleky. V náručí nesl oblečení zvané dišdaša, dlouhé hábity podobné noční košili, které se obvykle nosí v téhle části světa. Bavlna bývala kdysi bílá, ale byla uměle ušpiněná, aby vypadala stará a obnošená. Dal každému muži jeden a oni si je natáhli přes své oblečení. Linc vypadal jako nasoukaný do klobásového střívka, ale úbor mu zakryl všechno kromě vojenských bot.

Nixon jim dal také šátky na hlavy, a když si je začali omotávat kolem lebek, nanesl Eddiemu a Juanovi tmavý makeup. Perfekcionista Kevin nedokázal nic odbýt, ale z Cabrilla přímo sálala netrpělivost.

„Nemusí to být dokonalé,“ řekl Juan. „Lidé vidí to, co čekají, že uvidí. To je první pravidlo v umění převleků.“

Juanovi se ve sluchátcích ozval Lindin hlas. „Didi je asi dvě minuty od hlavního nákladového prostoru.“

„Moc brzo. Ještě nejsme připravení. Je někdo na můstku?“

„Pár dětí si hraje s kormidlem.“

„Zatrub na mlhovou sirénu a pusť ji do mikrofonů dole v nákladovém prostoru.“

„Proč?“

„Věř mi,“ řekl Juan jen.

Zahoukání sirény se rozlehlo přes mangrový močál, zvedlo hejna ptáků a vyděsilo toulavé psy v táboře tak, že stáhli ocasy mezi nohy. V chodbě, kterou Muhammad Didi a jeho poskoci kráčeli ke své kořisti, byl ten zvuk jako fyzický útok na smysly. Nijak nepomohlo, že si přitiskli dlaně na uši.

„Dobrý nápad,“ řekla Linda Předsedovi. „Didi se zastavil, aby poslal jednoho ze svých mužů zpátky do kormidelny. Ty děti to schytají, až tam přijde.“

„Co se děje jinde?“

„Sirena nezabránila lidem v rabování. Viděla jsem dvě ženy, jak odnášely matraci z kapitánovy kajuty. Další dvojice si vzala ty odporné obrazy klaunů. A jeden chlap se snaží utrhnout záchodovou mísu, neptej se mě proč.“

„Je to svým způsobem trůn,“ poznamenal Juan.

Kevin dokončil líčení ve chvíli, kdy Didiho zástupce dorazil na můstek a vlepil oběma klukům facku. Jakmile se pirát dostal k ovládacímu pultu, vypnula Linda sirénu, i když to vypadalo divně, protože se ve skutečnosti nedotkl jediného tlačítka. Pokrčil rameny a spěchal zpátky za svým vůdcem.

Do Kouzelnické dílny přišel zbrojíř a rozdal jim tři kalašnikovy AK-47. Zbraně vypadaly stejně opotřebovaně jako ty, jimiž byli vyzbrojení piráti, ale jako všechno ostatní na Oregonu i tohle byla jen zástěrka. Zbraně byly v dokonalém stavu. Dal jim také masky s filtry, které si zastrčili do kapes svých hábitů.

„Zavolal jsi nás sem dolů a nechal z nás udělat domorodce, ale plán neznáme,“ řekl Linc.

„Nemůžeme na ně vyskočit jako tlupa nindžů, když se po lodi potlouká tolik ozbrojenců. Potřebujeme se k nim přiblížit, aniž bychom vzbudili pozornost.“

„Tak proto ten civil,“ odhadl Eddie.

„Při všem tom vzrušení se vmísíme do davu a počkáme na vhodnou chvíli,“ vysvětlil Juan.

„Jestli se Didi rozhodne otevřít ty sudy s dusičnanem amonným a zjistí, že jsou plné mořské vody, vytuší past a zmizí z paluby.“

„A proč myslíš, že spěchám, člověče? Kevine?“

Nixon ustoupil a prohlédl si svou práci. Sáhl do zásuvky stolu a podal Juanovi a Eddiemu sluneční brýle jako pro piloty. Jejich pleť měla správný odstín, ale bez latexových úprav nemohl provést velký zázrak s jejich rysy. Kdyby měl dost času, mohl by z nich udělat Didiho dvojčata, ale zaclonění očí ho uspokojilo. Přikývl a chystal se prohlásit svou práci za dokončenou, ale Juan už odváděl ostatní z místnosti.

„Lindo, kde je Didi teď?“ zeptal se Cabrillo vysílačkou.

„Jsou přímo před nákladovým prostorem. Je tam s ním asi dvanáct mužů. Všichni po zuby ozbrojení. A mimochodem, náš vůdce pirátů Hakím se zubí od ucha k uchu.“

„To se vsadím,“ řekl Juan. „Ale dlouho mu to nevydrží.“

Zavedl Linka a Eddieho k neoznačeným dveřím v jedné z elegantních chodeb Oregonu. Otevřel kukátko v jednosměrném zrcadle, a když viděl, že je místnost za dveřmi tmavá, vstoupili do ní. Žárovka v objímce pod stropem odhalila, že se nacházejí ve skladu úklidových prostředků s výlevkou, kbelíky a policemi plnými čisticích přípravků. Byl to jeden z mnoha tajných průchodů spojujících dvě části Oregonu.

V okamžiku, kdy Juan položil ruku na kliku dveří vedoucích do veřejné sekce lodi, uvědomil si, že by mohli vstoupit přímo do bojové situace. Žilami mu projel adrenalin jako narkotikum. Znovu se ho zmocnily ty staré pocity – strach, úzkost a také dávka vzrušení –, ale čím častěji čelil nebezpečí, tím déle mu trvalo ty pocity potlačit a vyhnat z hlavy všechno, co by ho rozptylovalo.

Tohle byl stav, o kterém s nikým na palubě Oregonu nikdy nemluvil. Dokázal si představit Linkovu nebo Eddieho hrůzu, kdyby se jich zeptal, zda se bojí stejně jako on. Tohle byla podstata každého dobrého vojáka, schopnost přiznat si strach a zároveň ho pozitivně využít při bitvě.

Juan se nezarazil. Strčil do dveří a vstoupil do veřejné části lodi. Kolem proběhly dvě somálské ženy se srolovaným kobercem, který musely vytáhnout z jedné z kabin. Na Cabrillovu skupinku se ani nepodívaly.

Tři muži spěchali na záď ke schodišti vedoucímu dolů do trupu. Na úpatí schodů stál ozbrojený strážce, a když se Juan pokusil projít, popadl ho za paži a řekl něco somálský.

„Musím mluvit s panem Didim,“ opáčil Juan arabsky v naději, že mu ten muž bude rozumět.

„Ne. Nikdo ho nesmí rušit,“ odpověděl strážce koktavě.

„Máš, cos chtěl,“ zamumlal Juan anglicky a poslal ho k zemi úderem pěsti, který odhodil sporého Somálce o kus dál.

Cabrillo zatřepal zápěstím, zatímco Linc s Eddiem odtáhli strážce pod kovové schody.

„Až tohle skončí, nesmíme tady toho chlapa zapomenout,“ řekl Juan a zamířil k nákladovému prostoru. Podle Lindy Rossové tam Muhammad Didi byl už tři minuty a stále prohlížel auta.

„V jakém je rozpoložení?“

„Je jako dítě v cukrárně.“

„Dobře, myslím, že je čas. Pověz Maxovi, aby začal pumpovat ven kouř a připravil vodní děla. Nezapomeňte, že chci dostat ty lidi pryč, ne aby se přivalili na palubu pro další kořist.“

„Rozumím.“

Možná nejvýznamnějším tajemstvím Oregonu byla skutečnost, že ho nepoháněly klasické dieselové motory. Místo toho využíval něco, čemu se říká magnetohydrodynamika. Magnety chlazené tekutým heliem oddělovaly z mořské vody volné elektrony a dodávaly lodi takřka nevyčerpatelnou zásobu elektřiny. Ta poháněla čtyři tryskové pumpy, jež hnaly vodu do dvou směrových trubic hluboko v trupu. Tento revoluční systém pohonu dokázal hnát jedenáct tisíc tun lodi vlnami nepředstavitelnou rychlostí. Aby však zůstala zachována iluze, že se jedná o zchátralou loď, měl Oregon generátory vyfukující kouř z komína a simuloval tak špatně seřízené motory.

Právě tento kouř převedl Max do ventilačního systému v částech lodi ovládaných somálskými piráty.

Když se blížili k otevřeným vratům nákladového prostoru číslo tři, všiml si Juan černého dýmu valícího se z mřížek ventilace zasazených v nízkém stropě. Během čtvrt hodiny loď naplní štiplavý plyn. Slyšeli hlasy rozléhající se ve velké hale.

„Připraveni?“ zeptal se Juan. Linc s Erikem přikývli.

Vtrhli do nákladového prostoru a Juan vykřikl: „Hoří, hoří!“

Didi se svým doprovodem seskupeným kolem terénního pickupu se ohlédli. „Co to má být?“

„Oheň. A kouř,“ řekl Juan s vědomím, že jeho arabština se saúdským přízvukem musí znít Somálcům divně. „Jde odevšad.“

Didi se podíval na sudy s dusičnanem amonným. Juan si nebyl jistý, jestli je nechce nechat vyložit, než požár zachvátí celou loď, nebo jestli se obává, že by mohly vybuchnout. V nevětraném prostoru už bylo cítit kouř. U vchodu visel mrak. Juan pohlédl na Hakíma. Pirát vycítil, že si ho někdo prohlíží, a otočil po ně hlavu. Nemohl tušit, co se skrývá za Cabrillovými slunečními brýlemi, ale kdyby znal hloubku nenávisti, kterou Juan choval k pirátům, zcela jistě by tasil pistoli a vystřelil.

Ve sluchátkách ukrytých pod jeho turbanem se ozval Lindin hlas. „Jen abys věděl, ženy a malé děti už míří k můstku z lodi, vojákům to podle všeho starost nedělá.“

„Viděl jsi ty plameny na vlastní oči?“ zeptal se Muhammad Didi.

„No, to ne, pane.“

Velitel si ho ostražitě změřil pohledem. „Tebe neznám. Jak se jmenuješ?“

„Farúk, pane.“

„Odkud jsi?“

Juan tomu nemohl uvěřit. Na lodi údajně zuřil požár, Didi viděl kouř, a přesto se zajímal o jeho minulost.

„Pane, nemáme čas.“

„No tak dobře, podíváme se, co tě vyděsilo. Někdo nejspíš jenom spálil jídlo v lodní kuchyni.“

Juan pokynul Eddiemu, aby je odvedl chodbou ke schodišti. Didi kráčel pomalu a držel se uprostřed své skupiny, i když ho Juan vybízel ke spěchu. Eddie se ohlédl těsně před tím, než překročil rýhu vodotěsných dveří. Cabrillo přikývl.

V okamžiku, kdy Muhammad Didi, kráčející za Juanem a Linkem, přešel práh, vysunula hydraulika ze stropu ocelový panel. Odehrálo se to tak rychle, že muži polapení na druhé straně neměli čas zareagovat. V jedné vteřině byla cesta otevřená a ve druhé jim v odchodu z chodby bránila kovová bariéra.

Padací dveře rozdělily skupinu ozbrojenců na polovinu, ale bylo jich stále příliš mnoho na to, aby se jim mohli v tom stísněném prostoru postavit.

„Co se to děje?“ zeptal se Didi neadresně.

Hakím si vybavil Málikovu a Azízovu nepravděpodobnou historku o prázdné jídelně. Podezíravě se rozhlédl. S touhle lodí nebylo něco v pořádku a jeho touha odtamtud zmizet neměla nic společného se strachem z ohně.

Dva piráti se neúspěšně pokusili ocelový plát zvednout, zatímco jejich spolubojovníci do něho bušili z druhé strany. Dým houstl.

„Nechte toho,“ zařval Didi, který už také vycítil, že věci nejsou takové, jaké se zdají být.

Začal jako první stoupat do schodů, aniž by si všiml, že stráž, kterou tam předtím postavil, chybí. Rychlá chůze postupně přešla v běh a nakonec v trysk.

Ten chlap má instinkty krysy, pomyslel si Juan. Zpomalil, aby mohl nenápadně promluvit s operačním centrem. „Lindo, sleduješ nás?“

„Mám vás.“

„Nemůžu Didiho sebrat se všemi těmi strážci. Až se objevíme na palubě, chci, abyste nás zasáhli. Rozumíš?“

„Rozumím.“

Vystoupili nahoru kolem chodby s nejbližším tajným vchodem a vynořili se na hlavní palubě u lodní lávky. V okamžiku, kdy vyšli z nástavby do žhnoucího slunce, zasáhl Didiho přímo do hrudi proud z vodního děla. Odlétl na své muže a tři srazil. Linc objal silnými pažemi dva, kterým se podařilo udržet na nohou, a s tupým zaduněním jim uhodil hlavami o sebe. Kdyby byl chtěl, mohl jim rozbít lebky, ale spokojil se s tím, že je poslal k zemi.

Hakím ignoroval proud, který mu zmáčel nohy, a užasle pohlédl na Juana. Mořská voda mu smyla nalíčení a srazila sluneční brýle zakrývající jasně modré oči. Pirátův poplašný výkřik přehlušil kvílení žen zasažených vodním dělem. Strhl z ramene kalašnikova, když do něho Juan narazil ramenem a odhodil ho na zábradlí. Náraz stačil na to, aby mu přimáčkl prst na spoušť.

Salva kulek ze samopalu naštěstí neškodně přelétla nad hlavami strkajících se žen a dětí, ale změnila jejich spořádaný odchod v panický úprk, který upoutal pozornost ostatních ozbrojenců.

Juan ulevil svému vzteku tím, že vrazil Somálci loket do žaludku. Hakímovi vypadl kalašnikov na palubu. Když pirát vyvalil oči a zalapal po dechu, zasáhl ho Cabrillo pěstí do brady tak silně, že ho přehodil přes zábradlí. Podíval se za ním a uviděl, že Hakím měl tu smůlu, že nedopadl do úzkého pruhu vody mezi lodí a molem, ale na plochý konec zádě rybářského člunu, který zaútočil na Oregon. Podle Hakímova zkrouceného krku Juan poznal, že je pirát mrtvý.

Nic ho nepotěšilo víc.

Prodral se davem panikařících Somálců. Vodní dělo stále zalévalo palubu, takže to bylo jako proplouvat větrnou smrští. Nikdo si zřejmě nevšiml jeho bílé pokožky, dokud ho nezahlédl asi šestiletý kluk s hromádkou povlečení a ručníků a neotevřel ústa, aby varovně vykřikl. Juan ho štípl do paže v naději, že se rozpláče stejně jako desítky ostatních dětí snažících se se svými matkami uniknout z lodi. Kluk však místo toho padl na zem a pevně mu sevřel nohu. Cabrillo se ho pokusil setřást, ale chlapec se držel s houževnatostí murény. Pak udělal tu chybu, že se zkusil zakousnout Cabrillovi do lýtka. Kluk, který nikdy ani neslyšel o zubaři, scvakl vší silou a vylomil si čtyři mléčné zuby. Začal vřískat a z třesoucích se rtů mu kapala krev.

Cabrillo dítě sklepal a doběhl své kolegy. „Jdeme na věc, pánové.“

Muhammad Didi už skoro vstal. Voda mu roztrhla košili a odhalila hruď s jizvami od šrapnelu. Vypadal jako napůl utopená krysa a byl ještě víc než kdy předtím odhodlaný zmizet z Oregonu. Vrhl se dopředu a narazil do nehybné hradby.

Nad somálským vojenským diktátorem se tyčil Franklin Lincoln.

„Ne tak rychle, kamaráde,“ řekl obr, chytil Didiho za předloktí a zároveň vytrhl pirátovi pistoli z pouzdra.

„Pomozte mi!“ zařval Didi na své muže.

Mocný proud vody a tříšť, kterou při nárazu na palubu vytvořil, znemožňovaly vidět, co se děje jen tři metry daleko, ale řev Didiho muže přímo elektrizoval. Vyrazili kupředu, jednou rukou si stínili oči před sprškou, ve druhé třímali samopal. Prstům na spouštích stačily milimetry, aby spustily palbu.

„Jdeme!“ Juan pomohl odtáhnout Didiho hlouběji do nástavby, zatímco jim Eddie kryl záda.

Piráti prorazili vodní kaskádu, a jakmile si jejich oči zvykly na šero v interiéru, došlo jim, že je jejich velitel v úzkých. Jeden z nich vypálil asi půl tuctu ran, aniž by bral ohled na Didiho.

Juan ucítil na krku horko z kulek, než zasáhly strop a odrazily se do chodby.

Eddie, který utíkal pozpátku, vyřídil střelce dvěma kulkami ze svého kalašnikova, pak palcem přepnul na automat a vypálil dávku naslepo. Tři zbývající piráti se rozplácli na podlaze a poskytli týmu čas zmizet za rohem.

Juan zůstal stát s namířeným samopalem, aby vyslechl Lindino varování před ostatními piráty na palubě. Když se dozvěděl, že jeden ozbrojený Somálec je několik kroků od něho, vyhlédl za roh a uviděl ho stát zády k němu. Rozmáchl se a udeřil ho do týla pažbou kalašnikova.

Buďto se špatně trefil, nebo měl ten pirát nejtvrdší lebku na světě; tak či tak muž se otočil, zarazil Juanovi zbraň do břicha a odstrčil ho dost daleko na to, aby mohl vystřelit.

Juan vykopl levou nohou a přitiskl namířenou hlaveň ke zdi. Ozbrojenec se ji pokusil uvolnit, ale nešlo to. Cabrillo se rozmáchl svým samopalem jako baseballovou pálkou a udeřil piráta do hlavy podruhé. Rozrazil mu tvář a poslal ho k zemi.

Příští Lindino varování přišlo v okamžiku, kdy Juan pohlédl dál do chodby. Z jídelny se vynořili dva další piráti a okamžitě pálili. Juan dostal zásah těsně nad pravý kotník a zapotácel se. Ztratil rovnováhu a padal, když tu ho zachytil Eddie a odtáhl zpátky za roh.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Seng.

Juan ohnul koleno. „Protéza vypadá v pořádku.“ Od kolene dolů měl umělou nohu, následek zásahu šrapnelu z děla čínského torpédoborce během mise pro Národní podvodní a mořskou agenturu. To na ní si kluk na palubě vylámal zuby.

Cabrillo si narovnal uvolněná sluchátka. „Tak mluv, Lindo.“

„Ti dva, co teď stříleli, zaujali postavení u dveří do jídelny a zezadu přichází půl tuctu dalších.“

„Eddie, kryj nám záda.“

Juan přeběhl chodbu k jedné z kajut. Dveře byly zamčené a Somálci neměli dost času vypáčit je a kajutu vyrabovat. Juan strčil do zámku univerzální klíč a rozrazil dveře. Kajuta měla patřit hlavnímu lodnímu inženýrovi, takže byla menší než kapitánova, kterou předtím použil Eddie. Nábytek byl laciný, aby zůstal zachován dojem zchátralosti Oregonu, a výzdobu tvořily španělské plakáty na koridu a modely plachetnic v lahvích. Prošel kabinou k porcelánovému umyvadlu, nad nímž bylo na zdi přilepené zrcadlo. Uhodil do skla pažbou samopalu a rozbil ho na střepy. Jeden o velikosti hrací karty zvedl z linolea a vyběhl z místnosti.

Znovu doběhl k rohu a vysunul kousek zrcadla tak, aby viděl na dva ozbrojence. Byli u dveří jídelny, jak říkala Linda, jeden v podřepu a druhý vzpřímený nad ním. Oba mířili zbraněmi na roh, ale ve slabém světle si zrcátka nevšimli.

Pomalu jako kobra uklidňující svou kořist vysouval Cabrillo hlaveň kalašnikova za roh tak, aby jí vyčníval jen kousek.

Někdo tomu říká šestý smysl – schopnosti těla odhadnout svou polohu vzhledem k okolí, jeho orientaci v prostoru. Cabrillův šestý smysl byl tak dokonalý, že s pouhým odrazem v zrcadle, v dřepu na zemi a ohrožován šesti teroristy dokázal vycítit správný úhel, pod kterým musel zvednout hlaveň kalašnikova. Pozvedl ji ještě o několik milimetrů a vypálil.

Proud kulek zasáhl zeď vedle dveří do jídelny a odrazil se s dostatečnou silou, aby dveře přirazil na vystrčené hlavně pirátů. Cabrillo vyskočil, už když se dveře zavíraly, a kryl se při tom palbou. Piráti se nepokusili stáhnout zbraně a otevřít dveře, do kterých zvenčí bušily kulky, takže měl Juan dost času dostat se nepozorovaně až k nim. Zasunul hlaveň svého samopalu do škvíry mezi dveřmi a rámem a vystřelil naslepo další salvu. Když zbraň vytáhl, zasychala na horké hlavni krev. Podíval se opatrně dovnitř a uviděl na zemi oba ozbrojence provrtané kulkami.

Mávl na své muže, ti se k němu rozběhli a Linc skoro zvedl somálského diktátora do vzduchu, aby ho přiměl k pohybu.

„Blíží se,“ varovala je Linda.

Juan věděl, že mluví o šesti teroristech, na které ho upozornila už předtím. Vyhodil z AK-47 prázdný zásobník a nasadil nový. V komoře zbyla jedna kulka – bez ohledu na to, jak moc zuřila bitva, nenechával nikdy zbraň úplně prázdnou –, takže nemusel samopal natahovat. Jakmile se zpoza rohu, za nímž se teď kryl, vynořil stín, spustil palbu v zoufalé snaze získat svým mužům potřebný čas, aby se dostali do úkrytu.

Střelba ve stísněném prostoru byla ohlušující a kombinace kouře pumpovaného ventilátory a dýmu ze střelného prachu bránila ve výhledu a v dýchání.

Záblesk na konci chodby znamenal opětovanou palbu. Eddie Seng padl na zem, jako by ho náhle někdo zezadu strčil. Nestačil tlumit pád rukama, zhroutil se na palubu a narazil do Předsedy. Juan ho popadl jednou rukou za límec a odtáhl do jídelny, zatímco levičkou střílel.

Ve chvíli, kdy ho vlekli do jídelny, bojoval Didi neustále s Linkovým silným sevřením. Všechen nábytek byl pryč a dva Somálci se přes zuřící přestřelku snažili vyvléct z kuchyně sporák. Když si uvědomili, že muži, kteří vtrhli do místnosti, nejsou jejich přátelé, pustili svou kořist a sáhli po zbraních odložených na hořácích.

Juan rychle vystřelil od boku, ale byl zázračně přesný. Oběma mužům se roztrhly hrudníky v gejzíru krve a rozsekaného masa.

Tajné dveře bez škvíry zasazené do přepážky se s cvaknutím otevřely. Linda je sledovala skrytou kamerou a poslala na místo posily. Do místnosti skočili dva muži a okamžik nato už měl Muhammad Didi na zápěstích pouta. Dotáhli ho do dveří následováni Juanem, jenž ohleduplně pomohl dovnitř Eddiemu, který sténal a snažil se postavit na nohy. Jakmile byli všichni v bezpečí, dveře se za nimi zabouchly. Juan se svezl zády po zdi, opřel se rukama o kolena a díval se, jak z něho kape voda na plyšový koberec. Chvilku mu trvalo, než popadl dech.

„Mohlo to proběhnout líp,“ vypravil ze sebe.

„To ti klidně podepíšu,“ souhlasil Eddie.

„Jsi v pořádku?“

„Kulka mi škrábla o neprůstřelnou vestu. Pekelně to bolí, ale můžu jít sám. Jenom mi dej chvilku.“

Došel k nim Giuseppe Farina s doktorkou Huxleyovou. Hux měla na sobě bílý laboratorní plášť přes chirurgickou halenu a kalhoty a v pravé ruce svírala kožený lékařský kufřík. Bylo jí něco přes třicet, měla tmavé vlasy stažené do ohonu a vážný výraz v očích.

„Nechovali jsme se na tvůj vkus moc jako kovbojové, že ne?“ usmál se Juan na italského pozorovatele.

Farina vrhl vražedný pohled na Didiho a řekl: „Čekal jsem, že to bude horší.“

„Kdo jsou ty lidi?“ zeptal se Didi anglicky s cizím přízvukem. „Nemůžete mě zatknout. Jsem somálský občan. Mám práva.“

„Ne pokud vstoupíš na moji loď dřív, než prošla celnicí,“ informoval ho Juan. „Teď jsi na mém území.“ Vší silou vůle se opanoval, aby nestrhl Didimu z krku ten odporný náhrdelník a nenarval mu ho do chřtánu.

Julia položila kufřík na podlahu, zahrabala v něm a zvedla se s injekční stříkačkou a chirurgickými nůžkami v rukou. Zatímco Linc Didiho pevně držel, ustřihla mu kus rukávu a potřela kůži lihem.

„Co to děláte?“ Didi vytřeštil oči. Pokusil se osvobodit, ale Linkovy paže ho svíraly jako železné obruče. „Tohle je mučení.“

Juan stál před pirátem dřív, než si někdo všiml, že se pohnul. Vytrhl Didiho z Linkova sevření, jednou rukou ho popadl pod krkem a po stěně ho zvedl do vzduchu, až měli oči ve stejné výšce. Didi se začal dusit, ale nikdo se mu nepokusil přispěchat na pomoc. Dokonce i jejich evropskému pozorovateli vyrazil dech náhlý záchvat vzteku, který zbarvil Předsedovi tvář do ruda.

„Chceš poznat mučení? Já ti ho předvedu, ty vraždící stvůro!“ Palcem a ukazováčkem druhé ruky stiskl Didimu nervový uzel v rameni. Didi musel mít pocit, jako by ho propíchl rozžhaveným pohrabáčem, protože zaječel, až se to rozlehlo chodbou. Juan měnil sílu sevření a výška pirátova hlasu se zvedala nebo klesala, jako by hrál na hudební nástroj.

„To stačí, Juane,“ řekla doktorka Huxleyová.

Cabrillo uvolnil stisk a nechal Didiho, který se držel za hrdlo a rameno, spadnout na podlahu. Sténal a z koutku úst mu vytékal stříbrný pramínek slin.

„Přesně jak jsem čekal,“ řekl Juan klidně, jako by k výbuchu vzteku vůbec nedošlo, „každý surovec je v srdci zbabělec. Kdyby tě tak teď mohli vidět tví muži.“

Hux se sklonila nad zabijákem ležícím tváří k zemi a zabodla do něho jehlu. Okamžik nato Didi zamrkal a obrátil oči v sloup, že z nich byla vidět jen bělma. Hux se nad ním sklonila ještě jednou a palci mu zavřela víčka.

„Gratuluju, Juane.“ Seppe natáhl ruku. „Mise splněna.“

„Ne dokud nebudeme mimo somálské vody a tenhle parchant nezmizí z mé lodi.“ Aktivoval vysílačku. „Lindo, řekni Maxovi, aby zastavil kouř, a podej hlášení o situaci.“

„Piráti, kteří vás pronásledovali, slídí po jídelně. Jeden prohlíží ty dva, které jsi zneškodnil, ale ti jim toho už moc neřeknou. Vodní děla na palubě zafungovala. Lidé prchají z lodi, jak nejrychleji umí.“

„Kolik odhaduješ, že jich tu ještě je?“

„Přesně čtyřicet tři. A do toho počítám i ty rebely, co jste uvěznili dole u nákladového prostoru. O strážce, kterého jste nechali v bezvědomí pod schody, už bylo postaráno. Probral se v okamžiku, kdy dopadl do vody.“

„Řekni Erikovi, ať se připraví odrazit od mola.“

„Co uděláme s těmi piráty, kteří se pořád prohánějí po nástavbě?“ zeptala se Linda.

„Zamkni je tam a pošli nahoru zbrojíře s narkotizačními zbraněmi a brýlemi na noční vidění.“

V operačním centru předala Linda Juanovy rozkazy. Na velké obrazovce sledovala skupinku dětí, které se snažily uhýbat před silnými proudy vodních děl a udělaly si z toho hru. Ze svého místa uprostřed sálu se ujala ovládání jednoho z děl a uzavřela přívod vody. Děti přestaly pobíhat a tvářily se, jako by jim někdo sebral oblíbenou hračku. Linda namířila a elektronicky ventil znovu otevřela. Proud zasáhl kluky do kolen, podrazil jim nohy a odkulil je k lodním schůdkům. Nepřestali se kutálet, dokud neskončili na molu, mokří a zapletení jeden do druhého. Kluci rychle vyskočili a utekli do vesnice.

„Zamykáme,“ řekl Mark Murphy poté, co chvilku ťukal do klávesnice. Odeslal příkaz a dveře, průlezy a okna na celé lodi uzavřely skryté ocelové okenice, které tak doslova zapečetily celou nástavbu.

Ve tmě, která se uvnitř rozhostila, by se snad dokázala pohybovat kočka, ale člověk bez brýlí na noční vidění tam byl dočista slepý.

Linda přepnula vnitřní kamery na termální zobrazení a prohlédla všechny oddíly a chodby. Uvnitř lodi zůstalo uzamčeno třináct lidí. Když přepnula kamery na příjem minimálního světla, rozeznala, že jsou všichni ozbrojení. Z mikrofonů slyšela, jak na sebe volají, ale žádný z nich se neodvážil pohnout z místa, kde stál.

Právě když Linda dokončila průzkum, zavolal jí vysílačkou Juan. „Jak to vypadá?“

„Máme jich třináct. Piráti, co byli v jídelně, jsou teď venku na chodbě s ostatními, s nimiž jste se utkali, takže bych řekla, že máte čistý vzduch.“

„To je dobře.“

„Šťastný lov.“

O dvě paluby výš ztlumil Juan světla v chodbě a nasadil si brýle na noční vidění třetí generace. V ruce sevřel ořešákovou pažbu elegantní pistole s neobyčejně dlouhou hlavní. Tato uspávací pistole na stlačený plyn dokázala vystřelit deset jehel s narkotikem tak účinným, že složilo průměrně velkého muže do deseti vteřin. I když to může vypadat jako krátký časový úsek, střelec by v něm dokázal vyprázdnit celý zásobník automatické zbraně – proto ta tma.

Eddie a Linc byli vyzbrojeni stejně.

Cabrillo znovu otevřel tajné dveře. Svět viděný přes brýle měl strašidelné zelené zabarvení. Lesklé plochy bíle zářily, což by mohlo odvádět jejich pozornost, kdyby Juan a jeho lidé nebyli na brýle na noční vidění zvyklí. Když se za nimi průchod zavřel, kráčeli kupředu ke dveřím do jídelny. Vzduch stále ostře páchl dýmem.

„Napravo od vás jsou další tři,“ řekla Linda do vysílačky. „O tři metry dál v chodbě a vzdalují se.“

Domluvenými signály předal Juan informaci svým mužům a všichni tři se jako přízraky z noční můry vynořili z jídelny a zamířili současně. Uspávací pistole tiše sykly a ještě dřív, než jehly našly své cíle, byl Cabrillo s ostatními zpátky v jídelně.

Šipky zasáhly muže do ramen, tenké jehličky snadno pronikly oblečením a zabodly se do masa. Ostrá bolest piráty přiměla, aby se otočili a v panice spustili palbu. Záblesky z hlavní odhalily prázdnou chodbu a Málik s Azízem měli podruhé za dvanáct hodin pocit, že pronásledují duchy.

„Na téhle lodi se plaví zlí džinové,“ vykřikl Azíz těsně předtím, než ho přemohla droga. Málik, který byl větší, se ještě chvilku potácel, než se také svalil na zem na třetího rebela, jenž už byl v bezvědomí.

„Zbývá deset,“ řekla Linda. „Ale máme další problém.“

„Povídej,“ vybídl ji Juan stručně.

„Piráti na pobřeží se organizují. Nějaký chlap je shromažďuje k útoku na Oregon. Má pětadvacet nebo třicet mužů, kteří vypadají, že se o to pokusí.“

„Je mě slyšet z reproduktorů?“

„Ano.“

„Marku, popraš molo salvou z třicítky a rozežeň ten dav. Eriku, dostaň nás odsud.“

Eric Stone a Mark Murphy na sebe mrkli a okamžitě se zaměřili na Cabrillovy rozkazy. Murphy se ujal ovládání jednoho z kulometů ráže .30 ukrytého v sudu od oleje na palubě.

Víko sudu se odklopilo a zbraň se vynořila ve svislé poloze. Pak se hlaveň sklonila, až nakonec mířila na hliněný břeh za molem. Kamera upevněná na kulometu M60 mu poskytovala pohled na cíl včetně záměrného kříže.

Spustil palbu nad hlavy davu, zbraň štěkala a palubu zasypával proud prázdných nábojnic jako kovový déšť. Ozbrojení piráti buďto padli na zem, nebo zmizeli ve vnitrozemí. Několik jich opětovalo palbu na místo, odkud dosud pálila dálkově ovládaná zbraň. Jejich kulky ráže 7,62mm byly asi tak účinné, jako kdyby se střílelo na nosorožce papírovými kuličkami.

Vedle Murphyho zvýšil Eric Stone výkon magnetohydrodynamických motorů. Voda takhle hluboko v močálech byla brakická, ale zachovala si dostatečný obsah soli, aby mohly fungovat s osmdesátiprocentní účinností. Zapnul zpětnou trysku. Síla velkých vodních čerpadel zvířila vodu před přídí Oregonu a velká loď začala couvat od dřevěného mola.

Lana, kterými piráti loď připoutali, se napjala jako tětivy a staré konopí povolilo. Loď se vzdálila dobrých patnáct metrů od mola a pak Eric zapojil navigační systém, který měl navádět loď podle přesných souřadnic GPS.

V žádném případě by se nepokusil vyvézt Oregon z močálů bez Cabrilla, který mu mohl přijít na pomoc, kdyby se dostal do úzkých.

Potom však jeho pozornost upoutalo něco jiného.

Jako salva od skupiny lukostřelců vylétly obloukem z břehu minometné granáty. Kouř, jenž se za nimi táhl, jako by zaplnil oblohu od obzoru k obzoru.

6

ERIC UHODIL PĚSTÍ do spínače alarmu. Po všech palubách a oddílech lodi se rozlehlo elektronické kvílení. Ten zvuk posádka dobře znala.

Kvůli malé vzdálenosti nebylo dost času použít obranný systém s kulomety Gatling Vulcan ráže 20mm; Mark ho však už připravoval na druhou salvu, o níž věděl jistě, že bude následovat.

Některé rakety se zásadně odchýlily od kurzu a zavrtaly se do vody nebo do mangrovníků, kde neškodně vybuchly. Přestože Oregon byl otočen k útoku přídí, představoval stále dost velký terč, který bylo obtížné minout. Granáty zasáhly trup, urazily přední zábradlí a utrhly jednu z kotev. Další přelétly příď a vybuchly na nástavbě pod okny můstku zajištěnými okenicemi.

Být to jakákoliv jiná loď, roztrhala by ji salva na kusy. Ale pancíře Oregonu vydržely. V oceli se objevilo několik prohlubní a na celé nástavbě se sežehl nátěr, ale žádný minometný granát nepronikl skrz. Loď však měla svá zranitelná místa, nebyla zcela odolná raketovému útoku. Komín ukrýval supermoderní anténu radaru a náhodný zásah ji mohl snadno zničit.

„Jsme pod palbou,“ uslyšel Juan ve sluchátku těsně před tím, než loď zasáhl první granát.

Výbuchy na přídi poskytly jemu i jeho mužům dostatečné varování, aby si zakryli dlaněmi uši a otevřeli ústa a zabránili tak nevyrovnanému tlaku v dutinách, který by jim protrhl ušní bubínky.

Nástavba zaduněla jako obrovský zvon. Při každém výbuchu se muži zapotáceli, i když nestáli ani poblíž zasažených úseků, v nichž byly tlakové vlny smrtelné. Jednomu z pirátů, který se opíral o stěnu, jež dostala přímý zásah, to roztrhalo vnitřnosti a další dva přišli natrvalo o sluch.

„Řekni Erikovi, aby nás odsud dostal,“ křikl Juan do mikrofonu. Sotva slyšel vlastní hlas a Lindin se mu změnil v nesrozumitelné pískání.

Jakmile Eric spustil poplašný signál, vypnul GPS a upravil obraz na hlavním monitoru, aby polovina ukazovala záběry z kamery na přídi a druhá pirátské doupě. Nebyl čas ani místo stopadesátimetrovou loď obracet.

Opět zařadil zpětný chod.

Kanál se zdál být tak úzký, že si připadal, jako by měl s rukama v chňapkách navléknout nit do jehly. První kilometr a půl byl naštěstí přímý, takže přidal výkon a couval s velkou nákladní lodí tak opatrně, jak jen dokázal. Nijak mu nepomohlo, že se zvedl vítr a opřel se do trupu a nástavby jako do plachty.

Z mola vylétly další dva minometné granáty. Tentokrát měl Mark otevřenou střílnu se šestihlavňovým gatlingem, který se točil rychlostí skoro tisíc otáček za minutu.

Zbraň zařvala a minometné granáty ruské výroby vlétly do hustého roje kulek ráže 20mm. Oba explodovaly nad vodou a břeh za nimi provrtaly kulky. Mark si všiml, že se piráti chystají pronásledovat Oregon v rybářských člunech. Věděl, že na otevřeném moři v nich nebudou mít šanci, ale dokud Eric kormidloval v močálech, byly rybářské čluny ve výhodě.

Mark zamířil nízko podél trupu na první člun a vypálil druhou salvu. Kulky prořízly hladinu hned vedle malého plavidla, zmáčely rebely a hlavně je varovaly. Vyskákali ze své lodi a byli už skoro na molu, když Mark spustil další kulometnou palbu.

Malý trauler se rozprskl v houbovitém mraku rozštípaného dřeva, skleněných střepů a roztrhaného plechu. Když vybuchla nádrž, srazilo to piráty na zem a do vzduchu se zvedl mastný kouř.

Muži na druhém člunu už stačili odrazit od mola, než si uvědomili, že jsou na řadě jako druzí. Marka div nerozesmálo, jak komicky vyskakovali z lodi odsouzené k zániku, aniž by při tom pomysleli na své spolubojovníky. Když byl trauler prázdný, vypálil. Kormidelna odlétla jako zahradní chatka zachycená tornádem. Příď byla poškozená natolik, že se do trupu poháněného kupředu lodním šroubem valila voda, dokud nezmizel pod hladinou. Připomnělo mu to ponorku nořící se do vln, jen s tím rozdílem, že tohle plavidlo se už nikdy neobjeví na hladině.

Nahoře v nástavbě pokračoval Juan se svými kolegy v lovu. Protože přes zvonění v uších stále neslyšel Lindu, musel se řídit svými loveckými instinkty. Postupovali pomalu a metodicky a čistili celou oblast kajutu po kajutě. Když dorazili do místnosti, která dostala přímý zásah granátem, uspali dva ohlušené piráty. Třetí muž vypadal jako hadrová panenka s vytrhanou vycpávkou.

Výbuchy a fakt, že se loď pohybovala, vyvolaly u pirátů paniku. Křičeli na sebe ve tmě a ti, kteří našli zajištěné dveře, se je snažili vypáčit holýma rukama. Neměli tušení, že po nich někdo pase, dokud se do nich nezabodla šipka.

Kdyby ti muži nečíhali u pobřeží na nic netušící lodi, bylo by jich Juanovi skoro líto. Jako každý námořník však piráty mimořádně nenáviděl, a proto necítil vůbec nic, když vystřelil ještě jednou a poslal posledního z nich do krajiny snů.

„Hotovo, Lindo,“ ohlásil Juan. „Otevři nástavbu a někoho sem pošli. Řekni Hux, aby ošetřila zraněné, jak nejlíp dokáže, ale chci mít ty šmejdy do třiceti minut z paluby.“

Když se zvedly pláty nad okny a dveřmi na palubu a s blikáním se probraly k životu zářivky, sundal si Cabrillo nemotorné brýle na noční vidění. Rukávem si utřel z čela pot. Látka byla okamžitě promočená a jemu bylo jasné, že vysoká teplota za to může jen částečně. Údy se mu třásly po vysoké dávce adrenalinu.

Za pár okamžiků zaplavil nástavbu personál, aby se postaral o muže v bezvědomí. Po Juanově boku se objevil Giuseppe a podal mu orosenou láhev s vodou. Pak odešel s Předsedou do operačního centra. Ital musel pořádně natahovat nohy, aby s ním udržel krok.

„Tak jsem si říkal, amico, že by bylo rozumné vzít pár mužů s sebou a dát je na ten náš rybářský člun spolu s Didim.“

Cabrillo se zhluboka napil a odpověděl: „Bude to vypadat líp, než kdyby se Didi vypravil sám na projížďku při západu slunce?“

„Máš dost té drogy na vymazání paměti?“

„Měla by stačit ještě pro dva.“

„Nejsem proti,“ odvětil Juan, když vstoupili do operačního centra.

Cabrillo se jediným pohledem seznámil se situací. Byli dost daleko od tábora pirátů, aby je už nemohly ohrozit minometné granáty, a protože neviděl, že by je pronásledovaly nějaké čluny, usoudil, že se o ně Murph postaral. Eric už odcouval s Oregonem skoro až k úzké zátočině.

„Jak to jde, pane Stone?“ zeptal se.

„Je to jako soukat velblouda uchem jehly, pane. Vlastně ani nechápu, jak jsme se sem při přílivu, sílícím věru a mělkém dnu vůbec dostali.“

„Mám to převzít?“

„Rád bych to zkusil sám.“

„Jsme pod palbou!“ vykřikl náhle Murph.

Posádka netušila, že podél kanálu vede cesta, kterou rebelové rozšířili na silnici. Zatímco loď pomalu couvala z močálů, nasedli ozbrojení piráti na několik pickupů a rozjeli se za ní. Když zastavila v těsné zátočině, vypálili na ni další minometné granáty.

Murph měl stále otevřenou střílnu gatlingu, ale vypnul už rotaci hlavní. Stiskl tlačítko, aby je znovu roztočil, a spustil palbu. První dvě rakety stihly ještě narazit do trupu a neškodně vybuchnout, ale dvě další zlikvidoval ve vzduchu.

„Přebírám řízení,“ řekl Cabrillo.

„Rozumím,“ odpověděl Eric okamžitě.

Zatímco Eric se blížil k nebezpečné zatáčce pomalu a metodicky, rozběhl Juan motory naplno a zapnul trysku na přídi s vědomím, že plují pozpátku, a tak musí řídit opačně.

Když gatling znovu spustil, zněl jako motorová pila. Jednomu z aut na pobřežní cestě utrhl zásah přední osu. Vůz se převalil přes krátký nos a rozsypal kolem sebe lidi, zbraně a rozbité sklo. Dopadl na střechu a vyryl hlubokou brázdu do hlíny. Druhý pickup dostal zásah z boku. Kinetická energie wolframových kulek převrátila dvoutunové vozidlo na bok a benzinová nádrž vybuchla v oblaku plamenů a dýmu. Mark namířil na třetí, ale ten mu zmizel za hustou změtí vegetace. Čekal, až se vynoří na druhé straně, ale ubíhaly vteřiny, aniž by ho mohl dostat pořádně na mušku.

Jak sledoval porost objektivem kamery, zdálo se mu, že zahlédl pohyb, ale stále se střelbou čekal. Loď v kanálu zrychlovala a tím se měnil úhel zaměření. Věděl, že za okamžik bude muset přejít z gatlingu poblíž přídě Oregonu ke druhé zbrani umístěné na zádi. Pláty se odsunuly, aby odkryly několikahlavňový kulomet, ale ještě chvilku mělo trvat, než se rozběhne a na monitoru se objeví záběr druhé kamery. Džungle, kterou Mark pozoroval, vybuchla oslepujícími záblesky, které přešly v nepřetržitý jas. Vteřinu nato zasypaly Oregon kulky ráže 20mm z protiletadlového děla připevněného na korbě vozu. Na rozdíl od minometných granátů prorazily tvrzené dělové náboje pancíř lodi, a když se trefily dva na stejné místo, pronikly dovnitř a napáchaly škody ve vnitřních prostorách.

Jediné štěstí bylo, že loď měla plné balastní nádrže, aby vypadala plně naložená, takže nad hladinu vyčnívala jen jedna tajná paluba. Jedna kulka pronikla do zasedací místnosti, provrtala dvě židle s koženými opěradly a skončila v protější stěně. Další vnikla do spíže, protrhla několik pytlíků s moukou a vzduch zaplnil bílý prach. Třetí se dostala do kajuty strojníka mimo službu. Seděl u svého stolu a sledoval bitvu na obrazovce uzavřeného televizního okruhu, což mu uchránilo nohy před šrapnely, ale záda a zátylek měl potrhané jako po útoku zuřivého psa.

To všechno se seběhlo v setině vteřiny a Mark to jen bezmocně sledoval. Nemohl nic dělat, dokud mu počítač neřekne, že je druhý kulomet připravený.

„Co to má sakra znamenat?“ vykřikl Juan, aniž by přestal věnovat pozornost komplikovanému manévru otáčejícímu velkou loď.

„Ještě vteřinku…“

Murphy dostal zelenou a uvolnil zbraň. Džungli, v níž se pickup skrýval, smetla salva. Kulky pokosily až třicetimetrové stromy jako kombajn pšenici. Jeden kmen se zřítil na zem a vzduch zaplnily třísky. Dopadl na korbu auta a umlčel zdvojené dělo, ale Mark střílel nelítostně dál, dokud nebyly stromy pryč a z pickupu a jeho posádky nezbyl jen pokroucený dýmající kov a krvavé cáry masa.

Oregon byl už uprostřed zátočiny. Cabrillo to odhadl přesně. Couval s lodí se zručností řidiče náklaďáku parkujícího podélně v mezeře u chodníku. Záď proplula jen pár centimetrů od bahnitého břehu. Byli tak blízko, že kdyby se někdo postavil k hlavnímu jeřábu, mohl by trhat listí ze stromů. Pak se loď otočila jako na pětníku, takže její příď mířila na východ k otevřenému oceánu.

Eric věnoval Cabrillovi pohled plný obdivu hraničícího se zbožňováním. Nikdy by se nedovážil kormidlovat loď tak rychle tak úzkým kanálem.

„Myslíš, že bys to mohl převzít?“ zeptal se Předseda kormidelníka.

„Mám ji, šéfe.“ Loď si automaticky zjistila svou polohu ze satelitů GPS. Teď, když překonali nejriskantnější místo, stačilo, aby Stone zadal do počítače zpětný kurz a loď se už mezi močály a mělčinami provede sama. Souřadnice místa, kde na Muhammada Didiho čekal zchátralý rybářský člun, tam už byly nastavené.

Juan vstal ze svého velitelského křesla a obrátil se na Giuseppea Farinu. „Pojď si vybrat, koho si chceš nechat a koho hodíme přes palubu. Chci se těch pirátů zbavit dřív, než vyplujeme z mangrovníků.“

Vedl italského pozorovatele do doku pro čluny o několik palub níž. Tam, těsně nad čárou ponoru, byla velká vrata, která se dala otevřít do moře. V lodi se nacházela rampa pokrytá teflonem, aby byla co nejkluzčí. Odtamtud mohla posádka vypouštět zodiaky, vodní skútry nebo nafukovací člun s pevným trupem. Poslední zmíněné plavidlo bylo speciálně navržené pro zvláštní jednotku námořnictva SEAL, mělo nafukovací polštář kolem trupu, který ho za všech okolností nadnášel, a dvojici závěsných motorů, které ho dokázaly hnát vlnami rychlostí více než padesáti uzlů. Prostor osvětlovaly bílé zářivky, ale pro noční operace se tam daly rozsvítit červené bojové lampy.

Posádka už připravila velký černý nafukovací raft a volně k němu připoutala bezvládná těla pirátů. Jakmile se proberou, budou se moci navzájem osvobodit a doveslovat s raftem ke břehu. Zraněné měla Hux ještě na ošetřovně a mrtvé čekal pohřeb do moře.

„Vezmeme tohohle a toho vzadu,“ řekl Farina a ukázal na Málika a Azíze. „Když unesli loď, vypadalo to, že mají nějakou vedoucí funkci. Kdo ví, třeba se z nich podaří dostat nějaké informace.“

„Ten mladší bude nejspíš k ničemu. Kouří víc trávy než hipík na koncertu Grateful Dead.“

„Ti už přece nehrají,“ popíchl ho Seppe.

„Však víš, jak to myslím.“

„Stejně ho použijeme. Trocha nucené detoxikace mu jenom prospěje.“

O půl hodiny později dorazila do doku Hux se členy posádky místo zdravotníků. Přivezli dolů několik nosítek se zraněnými piráty.

„Jak jsou na tom?“ zeptal se Juan.

„Máme raněného,“ sdělila mu Hux místo odpovědi.

„Cože? Proč o tom nevím?“

„Nemělo smysl tě informovat, dokud jsme ho nestabilizovali.“

„Kdo je to? Co se mu stalo?“

„Jeden z těch nábojů pronikl do kajuty Sama Pryora. Schytal několik šrapnelů do zad. Vytáhla jsem mu asi dvacet malých úlomků. Ztratil dost krve a má pár potrhaných svalů, ale bude v pořádku.“

„Díky bohu,“ oddechl si Juan a pomyslel na důtku, kterou bude muset udělit Marku Murphymu. Měl připravit druhý gatling mnohem dřív. „A jak jsou tedy na tom tihle chlapi?“

„Dva přišli o sluch,“ odpověděla doktorka Huxleyová bez zájmu. „Nevím, jestli je to trvalé, a stejně bych s tím nemohla moc dělat. Další dva mají povrchová zranění. Vytáhla jsem střepiny, vyčistila jim rány a napumpovala do nich tolik antibiotik, kolik jsem si troufla. Jestli se jim do toho dostane infekce, nečeká je nic pěkného vzhledem k podmínkám, ve kterých žijí.“

Dva postřelení Somálci dostali silonovou kabelu, která podle Cabrillova odhadu obsahovala další léky a písemné instrukce, jak je užívat. Odhadl také, že si ti muži léky nevezmou a prodají je na vzkvétajícím černém trhu.

Zranění byli uloženi na raft a vnější vrata se pootevřela. Juan zavolal do operačního centra Erikovi, aby zastavil loď. Při nízké rychlosti, kterou pluli, trvalo jen několik minut, než trysky zpomalily Oregon, až se jen mírně pohupoval na vlnách. Voda dosahovala ke spodní části rampy. Za ní Cabrillo viděl, že brzy dosáhnou konce mangrovníků. Příliv požene raft na západ, dokud neuvízne v bažinách. Muži se probudí asi za hodinu, takže budou až na mírnou dehydrataci v pořádku.

Pomohl postrčit raft, aby sklouzl po rampě. S cáknutím dopadl na hladinu a setrvačnost ho odnesla několik metrů od lodi.

Juan znovu stiskl tlačítko interkomu. „Tak fajn, Eriku, pěkně pomalu nás odsud odvez, a až budou půl kilometru za zádí, rozjeď to plnou rychlostí k tomu rybářskému člunu.“

„Provedu.“

O půl hodiny později stáli Juan a Seppe Farina na bočním můstku. Posádka pracovala na odstranění drobných škod způsobených minometnými granáty. Zábradlí bylo nahrazeno a ohořelá místa přetřena hustou barvou. Muži na lávkách zavěšených na bocích přivařovali na trup pláty na místa, kde protiletadlová munice prorazila pancíř. Další muži pracovali uvnitř a vybavovali kajuty matracemi a nábytkem z lodních skladů. Max Hanley sepisoval seznam všeho, co budou muset koupit, aby vrátili nákladní lodi bývalou „slávu“.

Oregon prořezával klidné vlny rychlostí asi třiceti uzlů, což zdaleka nebylo jeho maximum, když z malého reproduktoru zapípal už tak dost vysoký hlas Lindy Rossové. „Předsedo, máme radarový kontakt šest a půl kilometru před námi.“

Juan přiložil k očím dalekohled a okamžik nato uviděl tečku na jinak prázdném oceánu. Trvalo několik minut, než v ní rozeznal rybářský člun hodně podobný tomu, který na ně předtím zaútočil.

„Kdy se v téhle oblasti objeví americký torpédoborec?“ zeptal se Juan svého přítele.

„Zítra za svítání. Budeme mít dost času vytratit se do noci. Didi a ostatní se nejspíš do té doby ještě neproberou, a pokud ano, bude jim po té droze tak zle, že budou krotcí jako beránci. A nedělej si starosti, na té lodi není vysílačka ani palivo a šance, že je někdo objeví před vaším námořnictvem, je prakticky nulová.“

Eric dovedl Oregon vedle rybářského člunu, takže muži v doku pro čluny na něj mohli prostě přeskočit s lany a přivázat ho k lodi. Cabrillo a Farina osobně přenesli Didiho na páchnoucí plavidlo. Odtáhli ho do kajuty pod kormidelnou, a když ho házeli na neustlanou pryčnu, možná s ním zacházeli trochu nešetrně. Hlava mu narazila na pelest s uspokojivým křachnutím.

Cabrillo pohlédl na vojenského diktátora se zjevným pohrdáním. „Za to, cos udělal, bychom tě měli odvézt do Guantánama, ale to nebyl můj úkol. Ta nejhorší cela v nejhorším vězení na světě je pro tebe až moc dobrá. Po životě, který jsi vedl, se budeš v evropské vazbě nejspíš cítit jako na prázdninách, takže doufám, že dostaneš doživotí, abys v té cele zdechnul.“

Zpátky na palubě se neubránil úsměvu. Linc s Eddiem přivázali Azíze k židli s rybářským prutem v jedné ruce a lahví piva přilepenou páskou k druhé.

Chvilku poté, co odvázali lana, ozval se v interkomu Hali Kasim, komunikační specialista Oregonu. „Předsedo, volá Langston Overholt. Je to naléhavé.“

„Přepoj mi ho sem dolů.“ Juan chvilku počkal a pak řekl: „Langu, tady Juan. Jen abys věděl, mluvíš z reproduktoru. Se mnou je tady náš italský pozorovatel.“

„Pro tentokrát si odpustím společenské fráze,“ řekl Overholt ze své kanceláře v Langley. „Jak rychle se můžete dostat do Tripolisu?“

„Záleží na provozu v Suezském kanálu, ale asi tak za čtyři dny. Proč?“

„Ministryně zahraničí tam měla namířeno na předběžné rozhovory. Ztratili jsme kontakt s jejím letadlem. Obáváme se, že se zřítilo.“

„Za tři dny jsme tam.“

7

Nad saharskou pouští

KDYŽ FlONĚ SKLOUZL prst ze struny, zaklela. Rychle vzhlédla, aby se přesvědčila, že to nikdo neslyšel, přestože byla v soukromé ložnici v zadní části letadla sama. Její matka pevně věřila na vyplachování úst mýdlem, aby člověka přešla chuť se rouhat, takže její reakce byla automatická ještě po čtyřiceti letech.

Housle pro ni představovaly únik ze světa. Se smyčcem v ruce si vyprázdnila hlavu od všeho, co ji rozptylovalo, a soustředila se pouze na hudbu. Žádná jiná aktivita nebo koníček by jí tak dokonale nezklidnily myšlenky. Často tvrdila, že jí hudba pomáhá zachovat si zdravý rozum, zvlášť poté, co přijala funkci ministryně zahraničních věcí.

Fiona Katamorová patřila mezi ta zvláštní stvoření, která se rodí jednou za generaci. Když dosáhla šestých narozenin, hrála už houslové koncerty jako sólistka. Její rodiče, kteří byli za druhé světové války internováni, protože se narodili v Japonsku, ji naučili japonsky, zatímco ona sama si osvojila arabštinu, mandarínskou čínštinu a ruštinu. V patnácti nastoupila na Harvard a v osmnácti na práva. Před závěrečnými advokátskými zkouškami se ve volném čase věnovala šermu a byla by se zúčastnila olympiády, kdyby si týden před zahajovacím ceremoniálem neutrhla vaz v koleni.

Dělala tohle všechno a mnohem víc, aniž by ji to na pohled stálo nějaké úsilí. Fiona Katamorová měla skoro fotografickou paměť a stačily jí pouhé čtyři hodiny spánku. Kromě sportovního, studijního a hudebního nadání byla okouzlující a laskavá a měla nakažlivý úsměv, který rozzářil každou místnost.

Fiona dostala po škole více než stovku pracovních nabídek včetně místa pedagožky na své alma mater, ona se však chtěla věnovat službě veřejnosti. Vstoupila do washingtonského mozkového trustu specializujícího se na energetiku a rychle si získala jméno svou schopností vidět souvislosti, které ostatním unikaly. Po pěti letech podala jedno ze svých pojednání jako doktorskou práci a získala titul PhD.

Její pověst v politických kruzích vzrostla natolik, že se stala pravidelnou poradkyní prezidentů obou politických stran. Bylo jen otázkou času, kdy si ji některý vybere do vlády.

Fiona Katamorová, která byla ve svých šestačtyřiceti stále svobodná, si zachovala okouzlující krásu, její havraní vlasy se leskly jako obsidián a pleť měla hladkou a bez vrásek. Byla štíhlá a při skoro sto sedmdesáti centimetrech na svůj původ docela vysoká. V rozhovorech pro média říkala, že má moc práce na to, aby mohla mít vlastní rodinu, a přestože ji bulvár spojoval s různými bohatými a mocnými muži, téměř na žádné schůzky nechodila.

Za dva roky svého působení na ministerstvu zahraničí dokázala po celém světě pravé divy a podařilo se jí obnovit pověst Ameriky jako ochránkyně míru a nestranného arbitra. Pomohla dojednat dosud nejdelší klid zbraní mezi vládou Srí Lanky a separatistickými Tamilskými tygry a využila své schopnosti k tomu, aby vyřešila problém zpochybněných voleb v Srbsku, které hrozily vypuknutím násilností.

Fiona zvířila i nehybné vody na ministerstvu zahraničí. Vysloužila si přezdívku „dračice“, protože své sídlo ve Foggy Bottom pořádně vymetla, ubírala nadbytečný personál vrstvu za vrstvou, dokud nebylo její ministerstvo vzor efektivity pro zbytek vlády.

A teď mířila k vrcholnému okamžiku své pozoruhodné kariéry. Cílem předběžných rozhovorů bylo dohodnout základní body toho, co se mělo jmenovat Tripolská dohoda. Pokud mohl někdo přinést mír na Střední východ poté, co selhalo několik prezidentů, byla to Fiona Katamorová.

Dohrála Brahmsovu skladbu, kterou procvičovala, a odložila housle a smyčec. Utřela si prsty do kapesníku s monogramem a zacvičila jimi, aby překonala slabou křeč. Obávala se, že se o slovo začíná hlásit artritida.

Ozvalo se zaklepání na dveře kajuty.

„Dále,“ řekla.

Dovnitř strčila hlavu její osobní asistentka Grace Walshová. Grace byla s Fionou už více než deset let, následovala svou šéfovou z jednoho náročného místa na druhé.

„Chtěla jste, abych vám dala ve čtyři vědět.“

„Díky, Grácie. Kdy přistaneme?“

„Věděla jsem, že se zeptáte, tak jsem si promluvila s pilotem. Zbývá ještě pětačtyřicet minut. Brzy budeme nad libyjským územím. Chcete něco přinést?“

„Láhev vody by byla skvělá. Díky.“

Fiona se ponořila do hromady papírů rozložených na posteli. Byly to materiály o všech hlavních hráčích očekávaných na nadcházejícím summitu včetně stručných životopisů a fotografií. Prošla si je už dříve a většinu si uložila do paměti, ale chtěla se ujistit, že má všechno srovnané v hlavě. V duchu si přeříkala, kteří ministři patří ke kterým vládcům zemí, jména jejich manželek a dětí, vzdělání, všechno, co mohlo dodat setkání osobní tón.

Nejvíc ji zaujal nový, dynamický ministr zahraničních věcí Libye Alí Ghamí. Ghamí byl údajně řadovým úředníkem, dokud neupoutal pozornost libyjského prezidenta Muammara Kaddáfího. Po několika dnech rozhovorů mezi čtyřma očima byl Ghamí povýšen na ministra. Teď, po šesti měsících od svého jmenování, byl na bleskové cestě po celém regionu a sháněl podporu pro mírovou konferenci. Jeho přijetí v různých středo-východních hlavních městech bylo nejprve chladné, ale jeho silná osobnost a bezvýhradné kouzlo jeho protějšky postupně přiměly, aby na něho změnily názor. V mnoha směrech byl jako Fiona, a možná proto nemohla pustit z hlavy to, co jí na něm vadilo.

Grace znovu zaklepala a vešla do ložnice. Postavila na noční stolek láhev vody Dasani a obrátila se k odchodu.

„Počkejte chvilku,“ zarazila ji Fiona a ukázala jí fotografii Ghamího. „Co vám o něm říká vaše ženská intuice?“

Grace si snímek vzala a podržela ho blíž u jednoho z oken boeingu 737. Na oficiální fotografii byl Ghamí oblečený v dokonale střiženém obleku západního stylu. Měl prošedivělé vlasy i odpovídající knírek.

Grácie snímek vrátila. „Na tohle nejsem ten pravý člověk. V pubertě jsem se zamilovala do Omara Sharifa, když jsem viděla Doktora Zivaga, a tenhle muž vyzařuje stejné vibrace.“

„Je pohledný, to ano, ale podívejte se mu do očí.“

„Co je s nimi?“ zeptala se Grácie.

„Nedokážu to přesně pojmenovat. Něco tam přebývá nebo naopak chybí. Nevím.“

„Třeba je to jenom špatná fotka.“

„Možná to je tím, že se nerada pouštím do jednání, když skoro nic nevím o našem hostiteli.“

„Nemůžete vědět kdejakou drobnost o každém,“ popíchla ji Grace mírně. „Pamatujete, jak jste si sháněla informace o tom hezkém právníkovi, kterého jste chtěla –“

Grace přerušila uprostřed věty ohlušující rána. Obě ženy na sebe vytřeštily oči. Za ta léta strávily ve vzduchu spoustu hodin a bylo jim jasné, že ať šlo o cokoliv, nebylo to dobré.

Chvilku počkaly, co se bude dít dál. Po několika vteřinách současně vydechly a nervózně se zasmály.

Fiona vstala, aby se došla zeptat pilota, co se děje. Byla na půl cesty ke dveřím, když se letadlo náhle roztřáslo a začalo se řítit z oblohy. Fioně se podařilo udržet na nohou díky tomu, že se opřela dlaněmi o plastový strop.

V přední části proudového stroje uslyšela křičet ostatní členy týmu bojující s dočasným stavem beztíže.

„Nevím, co se stalo,“ ozval se z interkomu pilot, plukovník amerického letectva, „ale všichni se co nejrychleji připoutejte.“ Zapomněl inkterkom zapnutý, zatímco se s druhým pilotem snažili získat vládu nad padajícím strojem, takže Fiona a ostatní slyšeli napětí v jeho hlase. „Co tím myslíš, že se nemůžeš s nikým spojit? S Tripolisem jsme mluvili před dvěma minutami.“

„Nedokážu to vysvětlit,“ odpověděl druhý pilot. „Vysílačka je prostě němá.“

„Vykašli se na ni a pomoz mi – sakra, motor na levoboku právě vysadil. Zkus ho znovu nahodit.“ Interkom náhle s cvaknutím zmlkl.

„My se zřítíme?“ zeptala se Grace. Podařilo se jí vstát a teď se s Fionou objímaly jako dvě holčičky ve strašidelném domě.

„To nevím,“ řekla Fiona klidněji, než se cítila. Ve svém nitru se třásla a dlaně měla mokré potem.

„Co se stalo?“

„Netuším. Asi nějaká porucha.“ Ta odpověď ji ani trochu neuspokojila. Nebyl důvod, aby se letadlo takhle řítilo k zemi s oběma funkčními motory. Dokázalo letět i s jedním. Ten náhlý pád muselo způsobit něco jiného. A co ta hlasitá rána? Napadlo ji jen jediné – že je zasáhla raketa, která měla letoun poškodit, ne zničit.

Děsivý pád se pomalu začal vyrovnávat. Pilotům se podařilo získat kontrolu natolik, že se už neřítili k zemi neovladatelně, ale pořád klesali nebezpečnou rychlostí.

Fiona a Grace se dopotácely do hlavní kabiny a připoutaly se ve velkých kožených křeslech. Ministryně Katamorová věnovala svým lidem několik chlácholivých slov a přála si při tom, aby dokázala lépe zahnat strach, jenž se jim zračil ve tvářích. Pravdou bylo, že sotva dokázala ovládnout vlastní emoce. Bála se, že kdyby toho řekla víc, hrůza by se z jejího nitra dostala na povrch a překypěla by jako láva z vulkánu.

„Dámy a pánové,“ ozval se druhý pilot, „zatím nevíme, co se stalo. Jeden motor nefunguje a druhý sotva táhne. Budeme muset přistát v poušti, ale neznepokojujte se. Plukovník Markham už to jednou udělal v ef šestnáctce během války v Zálivu. Až dám pokyn, zaujmete všichni nouzovou polohu. Skloníte hlavu mezi kolena a obejmete ji pažemi. Jakmile se letadlo zastaví, chci, aby stevard co nejrychleji otevřel dveře kabiny. Ochranka ministryně Katamorové ji vyvede z letadla jako první.“

Na palubě byl jen jeden agent. Zbytek Fioniny ochranky spolu s částí jejího týmu už připravoval v Libyi její příjezd.

Agent Frank Maguire se odpoutal, počkal, až sebou letadlo přestane na okamžik zmítat, a pak si přesedl, aby byl mezi Fionou a dveřmi. Rychle si zapnul bezpečnostní pás, právě když sebou boeing silně trhl. Až přijde čas, bude ji moci popadnout a během několika vteřin dostat ven.

Fiona vzala Grace za ruku a začala dělat něco, co už léta nezkusila – modlit se. Ne však za jejich životy. Modlila se za to, aby v případě její smrti nebyla zmařena šance, kterou summit skýtal. Nesobecká až do konce starala se Fiona Katamorová víc o věc míru než o svůj život.

Pohlédla ven z okna. Nepříliš hluboko pod letadlem se rozkládala drsná poušť posetá rozeklanými vrcholky. I když nebyla pilot, bylo jí jasné, že jejich šance jsou navzdory ujišťování posádky malé.

„Tak dobře, lidi,“ oznámil druhý pilot. „Je to tady. Zaujměte prosím nouzovou polohu a pevně se držte.“

Pasažéři uslyšeli, jak se pilot zeptal: „Vidíš ten –“ těsně před tím, než interkom zmlkl. Netušili, co viděl, a bylo to tak pro ně lepší.

8

ALANA SEDĚLA V NÁKLAĎÁKU s vrtnou soupravou na místě pro spolujezdce, zatímco Mike Duncan řídil. Staré říční koryto bylo poseté oblými balvany. Některé se daly objet, jiné se musely pracně odkulit. Zadek měla po týdnech cestování v takovém terénu samou modřinu.

Předchozího večera přesvědčovali zástupce tuniských úřadů, kteří věřili, že pátrají po římském mlýnu a vodním kole, že každodenní návrat do tábora je zbytečné bezpečnostní opatření. Prosili, aby mohli zůstat několik dní venku, a upozorňovali na satelitní telefon Grega Chafeeho, díky němuž budou stále v kontaktu s archeologickým týmem.

Zatímco legitimní členové výpravy postupovali na římských ruinách mílovými kroky, Alanin tým neměl po týdnech úsilí stále co ukázat. Doufali, že kdyby mohli zůstat v poušti déle, obsáhli by širší území a snad by padli na stopu toho starého berberského korzára Sulejmána Al-Džamy.

Jediné, co ji drželo na nohou, byla každovečerní e-mailová komunikace se synem ve Phoenixu. Obdivovala ten technický pokrok. Poprvé se zúčastnila vykopávek ještě jako studentka, na nalezišti v arizonské poušti tři sta kilometrů od školy, a byla tam více izolovaná než v téhle bohem zapomenuté prašné díře, kde už mohla využívat moderní satelitní komunikaci.

Zástupce tuniské vlády jejich žádosti vytrvale odmítal, dokud ho Greg neodvedl stranou. Když se vrátili do jídelního stanu, úředník se na Alanu usmíval a slíbil jí povolení za podmínky, že se budou každý den hlásit a že se vrátí do dvaasedmdesáti hodin do tábora.

„Bakšiš,“ odpověděl Greg na její tázavý pohled.

Alana zbledla. „Co kdyby ty peníze odmítl a nahlásil vás?“

„Tohle je Střední východ. Měli bychom problémy, kdybych mu nic nedal.“

„Ale…“ Alana nevěděla, co na to říct.

Ona se v životě vždy řídila jednoduchým heslem: Dodržuj pravidla. Nikdy nepodváděla při zkoušce, přiznala v daňovém přiznání každý cent a udržování konstantní rychlosti v autě si nastavila tak, aby nepřekročila limit. Pro ni byl svět černobílý, což na jednu stranu zjednodušovalo život a na druhou ho komplikovalo. Nikdy neměla problém s morální volbou, k níž se přiklonila, ale byla nucena žít ve společnosti, která trávila většinu času hledáním šedých oblastí, v nichž by se vyhnula zodpovědnosti.

Nebylo to tím, že by byla tak naivní a nevěděla, jak to na světě chodí, jen si nechtěla tuhle drobnou korupci pustit do života. Nikdy by ji ani nenapadlo podplatit toho člověka z tuniského ministerstva pro archeologii, protože to nebylo správné.

Na druhou stranu nehodlala odmítnout příležitost, kterou jí Gregovo jednání přineslo. Takže teď znovu vyrazili s úmyslem najít cestu kolem vodopádu v bláhové naději, že se tajná základna Sulejmána Al-Džamy nachází někde v poušti za ním.

Náklaďák vezl zásobu vody a jídla na tři dny. Vzali si jen jeden stan, ale Alana se cítila se svými společníky dobře a byla si jistá, že to nebude problém. Na korbě měli také připoutaný dvousetlitrový sud s naftou, který zvětšil jejich dosah skoro o dalších pět set kilometrů, podle toho, kolik paliva spotřebuje vrtací souprava.

Nikdo si od té cesty moc nesliboval. Vodopád byl jednoduše příliš vysoký na to, aby ho zdolala plachetnice. Byli však v zoufalé situaci. Tripolský summit se rychle blížil a ona věděla, že ministryně zahraničí letí téhož dne do Libye na krátkou sérii předběžných rozhovorů, takže se cítila o to víc pod tlakem.

„To musíte trefit každý kámen a výmol?“ zeptal se Greg ze zadního sedadla náklaďáku.

„Vlastně musím,“ odsekl Mike.

Greg si přesedl doprava, aby byl za Alanou. „Tak je trefujte levým kolem, ano?“

Byl to další třpytivě jasný den, což znamenalo, že než se zastaví na oběd, překročí teplota čtyřicet stupňů Celsia. Alana rozdala studené láhve s vodou z chladicího boxu a každému jeden sendvič připravený personálem v táboře. Podle přístrojů ujeli už sto deset kilometrů, takže si spočítala, že k vodopádu jim zbývá ještě padesát.

„Co říkáš tomuhle?“ zeptal se Mike s plnou pusou. Ukázal sendvičem na protější břeh staré řeky. Místo obvyklých strmých útesů vytvořila eroze v jedné zátočině rampu stoupající z úrovně pouště.

„Vypadá to na šedesátistupňový svah, nebo ještě příkřejší,“ řekl Greg.

„Jestli najdeme nahoře něco, k čemu by se dalo připevnit lano navijáku, vytáhneme se nahoru bez problémů.“

Alana přikývla. „To beru.“

Jakmile dojedli oběd, který jim horko pořádně zošklivilo, dojel Mike ke spodnímu okraji říčního břehu. Zblízka se úhel stoupání zdál větší, než původně odhadoval, a o dobrých deset metrů vyšší. Rozjel se s náklaďákem do svahu, dokud se zadní kola nezačala protáčet a vyhazovat gejzíry štěrku. Alana s Gregem vyskočili z vozu. Ona zvolna odmotávala ocelové lano z navijáku na předním nárazníku, zatímco Greg Chaffee, nejsilnější ze skupinky, začal dobrovolně stoupat nahoru. Jeho boty spouštěly malé laviny písku a oblázků a brzy byl nucen škrábat se po čtyřech. Zaklel, když mu odlétl velký slamák a skutálel se z kopce pod ním. Neměl jinou možnost než připnout si hák lana dozadu na opasek a odírat si nehty o drsné kameny.

Gregovi trvalo skoro deset minut, než dosáhl vrcholku. Tou dobou už měl košili na zádech promáčenou potem a cítil, jak se mu smaží plešaté temeno hlavy. Zmizel na okamžik z dohledu a lano táhl za sebou.

Když se znovu objevil, křikl dolů na zbývající dva: „Omotal jsem lano kolem jedné skalky. Zkuste to a vezměte mi nahoru klobouk.“

Naviják se dal ovládat zevnitř z kabiny, tak Alana sebrala klobouk, než ho odfoukne vítr, a naskočila zpátky na své místo. Mike zařadil jedničku, přidal trochu plynu a spustil naviják. I když nebyl nijak zvlášť silný, měl jeho motor dost převodů na to, aby vyvinul dostatečný kroutivý moment. Náklaďák začal pomalu, majestátně stoupat. Alana a Mike si vyměnili úsměvy a Greg nahoře triumfálně zahalekal.

Alanu upoutal stín, který jí přelétl přes obličej. Zvedla hlavu k obloze v očekávání jestřába nebo supa.

Ve výšce sotva tří set metrů nad nimi přelétl velký dvoumotorový letoun. Alanu překvapilo, že skoro neslyší hukot motorů. Bylo to, jako by byly vypnuté a letadlo jen plachtilo. Věděla, že se v té oblasti nenachází žádná přistávací plocha, alespoň ne na téhle straně libyjské hranice, a správně odhadla, že ten stroj je v úzkých.

Jak letoun pomalu klesal, všimla si dvou detailů. Jedním byla roztřepená díra poblíž ocasu potřísněná něčím, co odhadla na hydraulickou kapalinu. Tím druhým byl nápis na trupu: UNITED STATES OF AMERICA.

Greg přestal halekat. Zastínil si rukou oči a otočil se na místě, jak sledoval dráhu poškozeného vládního tryskáče.

Alana hlasitě zalapala po dechu, když jí došlo, co je to za letadlo a kdo v něm sedí.

Mike, který se soustředil na to, jak dostat vůz na kopec, si nevšiml ničeho, a tak když Alana nasála vzduch do plic, pomyslel si, že se stalo něco s vlečným lanem, a zeptal se: „Co se děje?“

„Dostaň nás co nejrychleji nahoru.“

„Pracuju na tom. Proč ten spěch?“

„Letadlo ministryně zahraničí se každým okamžikem zřítí.“

Mike samozřejmě nemohl nic dělat. Byli vydáni na milost a nemilost pomalému navijáku.

Alana křikla na Grega: „Vidíte něco?“

„Ne,“ odpověděl přes vrčení motoru. „To letadlo přelétlo pár kopců několik kilometrů odsud. Nevidím žádný kouř ani něco podobného. Třeba se pilotovi podařilo bezpečně přistát.“

Po osm mučivých minut se náklaďák plazil do kopce jako moucha lezoucí po chlebové kůrce. Greg stále hlásil, že nevidí žádný kouř, což byla velká úleva.

Konečně se vynořili z vyschlého koryta. Greg sundal hák z lana, které odmotal z pískovcového balvanu o velikosti lokomotivy. Lano se do měkkého kamene hluboko zařízlo a on se musel vzepřít nohama, aby ho vytáhl.

„Mohlo dosednout v Libyi,“ zamumlal Mike.

„Cože?“ zeptala se Alana.

„Říkal jsem, že to letadlo možná přelétlo hranici s Libyí.“ Mluvil hlasitě, aby ho slyšel i Greg.

Alana byla vedoucí týmu, ale teď pohlédla tázavě na Chaffeeho. Její podezření, že je od CIA, z něho udělalo experta na podobné situace.

„Možná jsme jediní lidé v okruhu až sta kilometrů,“ řekl Greg. „Jestli se jim podařilo přistát, mohli by tam být zranění a my máme jediný dostupný dopravní prostředek.“

„Pro koho opravdu pracujete?“ zeptala se Alana.

„Marníme čas.“

„Gregu, je to důležité. Jestli musíme přejít do Libye, musím vědět, pro koho pracujete.“

„No tak dobře, jsem od CIA. Mým úkolem je tady na vás tři dohlédnout. Tedy na vás dva, protože doktor Bumford nevystrčil od příjezdu nos z tábora. Vy jste to letadlo poznala, že?“ Alana přikývla. „Takže víte, kdo je na palubě?“

„Ano.“

„Chtěla byste ji tam nechat umřít, protože se bojíte, že narazíme na libyjskou hlídku? Oni ji pozvali, sakra. Nic nám neudělají, když se ji pokusíme zachránit.“

Alana pohlédla na Mikea Duncana. Vytáhlý naftař se tvářil zcela bezvýrazně, jako by se bavili jen o počasí. „Co si myslíš ty?“ zeptala se.

„Nejsem žádný hrdina, ale asi bychom se tam měli jet podívat.“

„Takže vyrazíme,“ opáčila Alana.

Pustili se do otevřené pouště. Bylo to jako jet po povrchu Měsíce. Nebylo tam ani stopy po lidském osídlení, nic dokonce nenaznačovalo, že jsou stále na stejné planetě. Od řeky po šňůru kopců nebylo nic jiného než balvany pokrytá pláň prostá života. Tak hluboko v poušti mohlo přežít jen několik druhů hmyzu a ještěrek, kterým instinkt velel zůstat přes vražedné odpoledne hluboko v děrách.

Greg se cestou neúspěšně snažil spojit satelitním telefonem se svými nadřízenými. Jeho přístroj používal armádní komunikační systém, takže nebyl důvod, proč by se neměl dovolat, ale nedařilo se mu to. Vyměnil nabíjecí baterii za jinou, kterou měl v batohu.

„Zatracený krám,“ zaklel. „Mají rozpočet třicet miliard ročně a pošlou mě sem s pět let starým nefunkčním telefonem. Poslechněte, lidi, měli byste vědět, že tahle výprava nemá žádnou zvláštní prioritu. Jestli najdeme Al-Džamovy spisy, bezva. Ale jestli ne, konference proběhne tak jako tak.“

„Ale Christie Valerová povídala…“

„Dělala všechno pro to, aby vás sem dostala. Heleďte, já i Mike z hazardu víme, že se někdy vyplatí i výstřel naslepo, ale tohle byla od začátku fraška. Pro mě je tahle výprava trestem za chybu, kterou jsem udělal před pár měsíci v Bagdádu. Nevím co vy… ale mě sem poslali s tímhle mizerným vybavením, tak si to spočítejte sami.“

Po Gregově odhalujícím výlevu jeli dál mlčky a ve voze panovala ponurá nálada. Alana nevěděla, jestli má dřív myslet na to, co řekl Greg, nebo na to, co se stalo s letadlem ministryně Katamorové. Ani jedna možnost nebyla nijak lákavá. S Fionou Katamorovou se nikdy nesetkala, ale velice ji obdivovala. Byla vzorem, jaký Amerika potřebuje. Bylo příliš děsivé myslet na to, že ve zříceném stroji zemřela.

Ale uvažovat o Gregových slovech bylo také bolestné, takže se rozhodla, že se prostě mýlí. Těžko říct, co ho přivedlo k takovému cynismu. Christie Valerová a St. Julian Perlmutter jí předložili přesvědčivé argumenty. Kdyby dokázali podkopat fakta, kterými islámští radikálové ospravedlňovali své vražedné akce, byl by to možná dosud největší úspěch ve válce s terorismem. Víc než kdy jindy si byla jistá, že tahle výprava, i když skutečně vypadá jako výstřel naslepo, je pro nadcházející mírové rozhovory zásadní, a bylo jí jedno, co si o ní Greg myslí.

Mike je dovezl do kaňonu mezi kopci, v jejichž stínu bylo mnohem chladněji než v otevřené poušti. Vinul se asi tři čtvrtě kilometru mezi nízkými horami, až se vynořili na druhé straně. Stále neměli žádné důkazy, že se letadlo ministryně zahraničí zřítilo, žádný sloupec černého dýmu stoupající k nebi. Vzhledem k tomu, jak nízko letělo, už muselo být na zemi, takže si Alana dovolila doufat, že přistálo bezpečně.

Pokračovali v cestě další hodinu, i když věděli, že už museli nelegálně překročit hranici s Libyí. Utěšovala ji jen skutečnost, že Greg mluví plynně arabsky. Jestli narazí na hlídku, bude na něm, aby je dostal z problémů.

Poušť stoupala a klesala v nekonečných štěrkových dunách, z nichž se zvedal prach a chvějící se horký vzduch, ve kterém vypadal vzdálený obzor jako tekutý. Náklaďák vyjel na další bezejmenný kopec a Mike se chystal pokračovat dolů, když náhle zabrzdil. Zařadil zpátečku a obrátil se na sedadle, aby se podíval za sebe.

„Co se děje?“ vykřikla Alana, když začal vůz couvat z kopce, na nějž před okamžikem vystoupal.

Neodpověděl jí Mike, ale Greg. „Hlídka!“

Alana pohlédla dopředu, když se nad kopcem objevilo vojenské vozidlo a z příklopu na střeše vyhlédl voják. Držel se zlověstně vypadajícího kulometu. S vysokými závěsy kol, balonovými pneumatikami a hranatou kabinou se náklaďák dokonale hodil do pouště.

„Zapomeňte na to, Mikeu,“ překřičel Greg řvoucí motor. „Když před nimi budeme ujíždět, jenom to zhoršíme.“

Mike Duncan se chvilku tvářil nerozhodně a pak přikývl. Věděl, že má Chaffee pravdu. Pustil plyn a šlápl na brzdu. Když auto zastavilo, vypnul motor a nechal ruce na volantu.

Libyjský hlídkový vůz zastavil dvacet metrů od nich, aby si mohl střelec na střeše vzít trojici pohodlně na mušku. Zadní dveře se rozlétly a vyskočili z nich čtyři vojáci v pouštních uniformách, s kalašnikovy v rukou.

Alana nebyla nikdy v životě tak vyděšená. Bylo to tím, jak náhle se to odehrálo. V jedné vteřině byli sami a v další se dívali do hlavně. Vlastně několika hlavní.

Libyjští vojáci křičeli a ukazovali jim samopaly, aby vystoupili z auta. Greg Chaffee se snažil mluvit arabsky, ale bez výsledku. Jeden voják kus ustoupil a zasypal zem salvou kulek, které zvedly gejzíry písku, jež odvál vítr.

Ten zvuk byl šokující a Alana vykřikla.

Mike, Greg a Alana zvedli ruce nad hlavu v univerzálním gestu kapitulace. Jeden voják popadl Alanu za zápěstí a trhl s ní směrem k otevřenému náklaďáku. Mike se pohnul, aby protestoval proti hrubému zacházení, ale do ramene ho udeřila pažba AK-47, až ztratil cit v celé paži.

Alana se rozplácla na písku, spíš uražená než poraněná. Greg vyskočil ze zadního sedadla, s pažemi nataženými k obloze.

„Prosím,“ řekl arabsky, „nevěděli jsme, že jsme vstoupili do Libye.“

„Povězte jim o tom letadle,“ řekla Alana, která už vstala a oprašovala si zadek.

„Tak dobře.“ Chaffee vojáka znovu oslovil. „Viděli jsme letadlo, které vypadalo, že se zřítí. Snažíme se zjistit, co se s ním stalo.“

I když žádný z nich neměl prýmky, dalo se poznat, který je jejich vůdce. Zeptal se: „Kde jste ho viděli?“

Gregovi se ulevilo, že se podařilo zahájit dialog. „Jsme součástí archeologické expedice pracující kus od hranic v Tunisku. Ten letoun přeletěl místo, kde jsme pracovali, ve výšce asi tří set metrů.“

„Viděli jste, jak se letadlo zřítilo?“ zeptal se voják.

„Ne, neviděli. Myslíme si, že možná našlo v poušti místo k přistání, protože jsme neviděli žádný kouř.“

„To je pro vás dobrá zpráva,“ zněla celkem nelogická odpověď.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Greg.

Libyjec otázku ignoroval a nastoupil zpátky do hlídkového vozu. Za okamžik se vrátil s něčím v rukou. Ani jeden z Američanů nepoznal, co to je, dokud to nepodal svým mužům. Pouta.

„Co to děláte?“ zeptala se Alana anglicky, když jí jeden z vojáků sevřel ruce za zády. „Neudělali jsme nic špatného.“

Když se jí teplá želízka zacvakla na zápěstích, otočila hlavu a plivla vojákovi do obličeje. Muž jí uštědřil políček, až skončila na zemi.

Mike odstrčil ozbrojence, který se ho chystal spoutat, a udělal dva kroky k Alaně, která tam ležela napůl v mdlobách, když na ten agresivní pohyb zareagoval velitel skupiny. Tasil pistoli z pouzdra na boku a s klidem vpálil naftaři kulku mezi oči.

Mikeu Duncanovi odlétla hlava dozadu a jeho tělo se zhroutilo kousek od Alany. Omráčená úderem nemohla dělat nic jiného, než strnule zírat, jak se Mikeovi v čele otevřelo hrůzné třetí oko, z něhož vytekla stružka tmavé tekutiny.

Cítila, jak ji zvedají na nohy, ale nemohla se ani bránit, ani spolupracovat, když ji nakládali dozadu do hlídkového vozu. Grega Chaffeeho, který vypadal také otřeseně, posadili na lavici vedle ní. Uvnitř bylo horko, tepleji než na otevřené poušti, a to se ještě zhoršilo, když jí voják přetáhl přes hlavu černou kuklu.

Alaně Shepardové se vyřinuly z očí slzy, které látka kukly okamžitě vsákla.

9

Hotel Corinthia Bab Africa

Tripolis, Libye

Velvyslanec Charles Moon se postavil za svým stolem, jakmile ministr otevřel dveře a vešel dovnitř. Na znamení úcty vyšel svému hostu vstříc doprostřed místnosti s vysokým kobercem na podlaze.

„Ministře Ghamí, vážím si toho, že jste si na mě ve svém nabitém rozvrhu udělal čas,“ pronesl Moon vážným tónem.

„V době, jako je tato, si prezident Kaddáfí přeje, aby vaší vládě mohl vyjádřit svou účast osobně, ale státní záležitosti nepočkají. Přijměte prosím mou skromnou přítomnost jako znamení, že sdílíme vaše znepokojení nad tou tragickou událostí.“ Nabídl velvyslanci ruku k pozdravu.

Americký velvyslanec jí potřásl a pokynul ke křeslům u prosklené stěny s výhledem na třpytivé vlny Středozemního moře. U obzoru se na západ pohyboval tanker. Oba muži se posadili.

Zatímco Moon byl malý a oblek na něm visel jako pytel, libyjský ministr zahraničních věcí měřil přes metr osmdesát, měl pohledné rysy a dokonale upravené vlasy. Oblek měl střih typický pro londýnskou ulici a boty byly naleštěné jako zrcadlo. Jeho angličtina byla takřka bezchybná, jen se slabým nádechem cizího přízvuku, který podtrhával jeho světácké vzezření. Dal si nohu přes nohu a narovnal si nohavice, aby látka dokonale splývala.

„Má vláda vás chce ujistit, že jsme do té oblasti vyslali pátrací skupinu a letoun. Neustaneme, dokud nezjistíme, co se stalo s letadlem paní ministryně Katamorové.“

„Hluboce si toho vážíme, pane ministře,“ odpověděl zdvořile Charles Moon. Jako diplomat z povolání věděl, že tón rozhovoru je stejně důležitý jako samotná slova. „Reakce vaší vlády na tuto krizi je vším, co bychom si mohli přát. Sama vaše návštěva mi říká, jak vážně berete to, co by se mohlo zvrtnout ve strašnou tragédii.“

„Vím, že spolupráce mezi našimi národy je dosud v plenkách.“ Ghamí ukázal rukou po místnosti. „Nemáte zatím ani oficiální budovu ambasády a musíte pracovat v hotelovém apartmá, ale přál bych si, aby tohle nijak neohrozilo nadějný vývoj.“

Moon přikývl. „Od května roku 2006, kdy jsme opět navázali formální vztahy, jsme se těšili pouze podpoře vaší vlády a nevěříme tomu, že by se v tomto případě jednalo o něco úmyslného.“ Zdůraznil to slovo a dodal: „Pokud nevyjdou na světlo další informace, budeme to považovat za tragickou nehodu.“

Tentokrát byla řada na Ghamím, aby přikývl. „A tragická nehoda to zajisté byla.“

„Může být má vláda jakkoliv nápomocna?“ zeptal se Moon, přestože už odpověď znal. „Letadlová loď Abraham je momentálně v Neapoli a mohla by se za den či za dva připojit k pátrání.“

„Nic bych si nepřál víc než přijmout vaši laskavou nabídku, pane velvyslanče. Domnívám se však, že naše vojenské a civilní pátrací skupiny jsou zcela schopné se toho úkolu zhostit. Bojím se pomyslet na diplomatické následky, které by mohla mít případná další letecká nehoda. Kromě toho, libyjský lid dosud nezapomněl na to, jak americké vojenské letouny naposledy brázdily naši oblohu.“

Narážel na letecké údery ze 14. dubna 1986, kdy stíhačky FB-111 a jeden bombardér srovnaly se zemí několik kasáren a ochromily libyjský vzdušný obranný systém. Nálety byly odpovědí na teroristické bombové útoky v Evropě, které Spojené státy přičítaly skupinám podporovaným Libyí. Libye jakoukoliv vinu popřela, ale historie ukázala, že k podobným útokům už nedošlo, dokud se neobjevila o deset let později Al-Káida.

Ghamí se pousmál. „Samozřejmě jsme si vědomi toho, že jste nejspíš převedli na jiné dráhy několik satelitů, aby naši zemi monitorovaly. Pokud letadlo objevíte, nebudeme mít s tímto zdrojem informací problém, a můžete se s námi podělit o detaily.“ Moon otevřel ústa, aby protestoval, ale Libyjec ho gestem umlčel. „Prosím, pane velvyslanče, nemusíte to komentovat.“

Moon se usmál poprvé od chvíle, co se před dvanácti hodinami odmlčela vysílačka letadla Fiony Katamorové. „Právě jsem chtěl říct, že takovou informaci bychom vám nepochybně předali.“

„Musíme si promluvit ještě o jedné záležitosti,“ řekl Ghamí. „V této době a samozřejmě pokud s tím budete souhlasit, bych neviděl důvod rušit nebo třeba odkládat nadcházející mírovou konferenci.“

„Dnes ráno jsem mluvil s prezidentem,“ informoval ho Moon, „a také on vyjádřil stejný názor. Jestli, chraň bůh, došlo k nejhoršímu, nijak by neprospělo památce ministryně Katamorové zrušení akce, kterou považovala za největší šanci k dosažení stability v regionu. Ona sama by si víc než kdokoliv jiný přála, aby vše pokračovalo podle plánu.“

„V případě, že by, jak jste řekl, došlo k nejhoršímu, víte, kdo by vaši zemi na konferenci zastupoval?“

„Upřímně řečeno ne. Prezident o tom odmítá byť jen spekulovat.“

„To naprosto chápu,“ odvětil Ghamí.

„On a ministryně Katamorová si byli hodně blízcí.“

„Dokážu si to představit. Podle toho, co jsem četl a viděl ve zpravodajství, to byla pozoruhodná žena. Odpusťte, je to pozoruhodná žena.“ Ghamí vstal, zjevně podrážděný vlastní chybou. „Pane velvyslanče, nechci vás už připravovat o čas. Chtěl jsem jen osobně vyjádřit naše obavy a dát vám své slovo, že jakmile se cokoliv dozvím, zavolám vám bez ohledu na denní dobu.“

„Toho si vážím.“

„A teď čistě osobně, Charlesi,“ použil Ghamí úmyslně jeho křestní jméno, „pokud je tohle Alláhova vůle, ani trochu tomu nerozumím.“

Moonovi bylo jasné, že jen naprosto upřímný cit mohl Ghamího přimět, aby naznačil, že zpochybňuje vůli svého boha. „Děkuji.“

Velvyslanec Spojených států doprovodil libyjského ministra zahraničí k výtahům. Jako by si na poslední chvíli vzpomněl, zeptal se Moon Ghamího: „Tak mě napadá, jak bychom asi měli postupovat, jestli se najde vrak.“

„Nerozumím.“

„Pokud se letadlo zřítilo, bude moje vláda pravděpodobně požadovat, aby tým amerických specialistů prohlédl trosky přímo na místě. Lidé z Národní komise pro bezpečnost v dopravě dokáží bez problému určit, co pád letadla způsobilo.“

„Ano, chápu.“ Ghamí si promnul bradu. „Také máme specialisty s podobným posláním. Nevidím to jako problém, ale budu to muset probrat s prezidentem.“

„Výborně. Děkuji.“

Chvilku poté, co se Moon vrátil do kanceláře, se ozvalo zaklepání na dveře. „Dále!“

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Jim Kublicki, šéf CIA při americkém velvyslanectví. Bývalá fotbalová hvězda Kublicki byl u CIA už patnáct let. Byl tak vysoký, že se hlavou skoro dotýkal rámu dveří, což mu znemožňovalo účastnit se operací v utajení, protože v každém davu vyčníval, ale byl to schopný organizátor a čtyři agenti přidělení ambasádě ho měli rádi a respektovali ho.

„Jestli v tom Libyjci mají prsty, Alí Ghamí o tom neví,“ odpověděl Moon.

„Podle toho, co jsem slyšel, je Ghamí Kaddáfího oblíbenec. Pokud by to letadlo sestřelili úmyslně, věděl by o tom.“

„Potom mi instinkt říká, že Libyjci nic neudělali a byla to jen nehoda.“

„Nebudeme to vědět jistě, dokud nenajdou vrak a nedají ho prozkoumat.“

„To je jasné.“

„Zeptal jste se ho, jestli můžeme přivézt lidi z Národní komise?“

„Zeptal. Ghamí souhlasil, ale chce si o tom promluvit s Kaddáfím. Myslím, že Ghamí nebyl na tu otázku připravený a chce trochu času, aby vymyslel, jak tu nabídku přijmout a nepřiznat tím, že naši lidé jsou lepší než jejich. Nemohou si dovolit diplomatické problémy, které by způsobilo odmítnutí.“

„Kdyby to udělali, rozhodně by nám to leccos naznačilo,“ řekl Kublicki s vrozenou podezíravostí špiona. „A jaký je osobně – myslím Ghamí?“

„Už jsem se s ním samozřejmě setkal, ale tentokrát jsem za těmi diplomatickými řečmi lépe rozeznal skutečného člověka. Je okouzlující a zdvořilý, dokonce i za těchhle okolností. Zjevně byl skutečně znepokojený tím, co se stalo. Vložil do té konference velkou část své pověsti a teď se musí dívat, jak všechno spěje ke krachu. Je opravdu nešťastný. Dá se sotva uvěřit, že mohl tenhle režim stvořit někoho takového.“

„Když jsme odstranili Saddáma, pochopil Kaddáfí přesně, co mu hrozí. Jak dlouho poté, co jsme ho vytáhli z té pavoučí díry, Libye souhlasila, že se vzdá svého nukleárního programu a podpory terorismu?“

„Myslím, že jen několik dní.“

„Přesně tak. Leopard dokáže změnit své skvrny, jakmile zjistí, co se stalo s těmi, co si zahrávají se Spojenými státy.“

Koutky Moonových úst poklesly. Neměl sklony k hurávlastenectví a byl jednoznačně proti invazi do Iráku, i když připouštěl, že bez ní by se nadcházející mírový summit možná nepodařilo ani navrhnout. Pokrčil rameny. Ale kdo ví. Události se vyvinuly takhle a nebylo možné vrátit je zpět. „Doslechl jste se něco?“ zeptal se Kublickiho.

„Národní úřad pro průzkum přesunul své slídící ptáky ze Zálivu, aby sledovali libyjskou západní poušť. Jejich specialisté už mají první snímky. Jestli tam to letadlo je, najdou ho.“

„Mluvíme o mnoha tisících čtverečních kilometrů,“ připomněl mu Moon. „A část toho území je hodně hornatá.“

Kublicki se nenechal zviklat. „Tyhle satelity dovedou přečíst značku na autě z výšky patnácti set kilometrů.“

Moon byl tak zdrcený situací, že ani nepoznamenal, že rozeznat detaily na konkrétním objektu je něco jiného než propátrat oblast o velikosti Nové Anglie. „Máte pro mě ještě něco?“

Kublickimu došlo, že slyšení skončilo, a vstal. „Ne, pane. Teď nám nezbývá, než čekat.“

„Dobře, díky. Mohl byste požádat moji sekretářku, aby mi donesla aspirin?“

„Jistě.“ Agent vyšel z kanceláře.

Charles Moon si přitiskl palce na spánky. Od chvíle, co se doslechl o zmizení letadla, se mu dařilo držet emoce na uzdě, ale vyčerpání narušilo jeho profesionální fasádu. Vůbec nepochyboval o tom, že jestli je Fiona Katamorová mrtvá, nemá Tripolská dohoda šanci. Při setkání s Alím Ghamím lhal. On a prezident se už bavili o tom, kdo bude Spojené státy zastupovat.

Prezident mu řekl, že vyšle viceprezidenta, protože nějaký zástupce ministra prostě nemá dostatečnou váhu. Problém spočíval v tom, že viceprezident byl mladý, pohledný kongresman, který byl vybrán, aby vyvážil prezidentův věk. Neměl žádné zkušenosti s diplomacií a všichni se shodovali, že nepobral ani moc moudrosti.

Viceprezident se jednou na slavnostní večeři v Bílém domě setkal se zástupcem Kurdů a neodpustil si vtip o sójovém sýru zvaném „bean curd“. Jindy, na oficiální večeři pro čínského prezidenta, strčil tomu muži pod nos svůj talíř a zeptal se: „Jak říkáte v Číně číně?“ A na internetu kolovalo video, kde byl zachycen, jak zírá jedné herečce do výstřihu a olizuje se při tom.

I když se Charles Moon obvykle nemodlil, pocítil teď nutkání padnout na kolena a prosit boha o Fionin život. A chtěl se modlit za ty stovky a tisíce bezejmenných lidí, kteří v případě její smrti budou dál umírat v nekonečném cyklu násilí.

„Váš aspirin, pane velvyslanče,“ řekla jeho sekretářka.

Zvedl k ní oči. „Nechte tady celou lahvičku, Karen. Budu ho potřebovat.“

10

JAKMILE SE NA NEJNIŽŠÍ PALUBĚ Oregonu otevřely naleštěné bronzové dveře výtahu, ucítil Juan Cabrillo, jak se mu rytmicky roztřásl hrudník. Nebylo to tím, že by v chodbě vyložené kobercem bylo znát tepání revolučních motorů lodi, ale spíš nejdražší hudební soustavou, která kdy brázdila vlny oceánu. Hudba řvoucí z jediné kajuty v téhle části lodi mu připadala jako série explozí doprovázená zpěvem silně připomínajícím tucet koček zašitých v plátěném pytli. Kvílení stoupalo a klesalo nezávisle na rytmu a každých pár vteřin zaskřehotala zpětná vazba ze zesilovače.

Hudební vkus Marka Murphyho, jestli se tomuhle dalo říkat hudba, byl důvodem, proč v téhle části Oregonu nikdo jiný nebydlel.

Cabrillo se zastavil před otevřenými dveřmi. Členové Korporace dostali štědré finanční příspěvky na to, aby si zařídili kajuty, jak uznají za vhodné. Ta jeho byla zdobená různými druhy exotických dřev a spíš než lodní příbytek připomínala staré anglické sídlo. Franklin Lincoln, který vyrostl v ulicích Detroitu a během dvaceti let v námořnictvu spal, kde mu řekli, si zařídil kajutu pryčnou, skřínkou v nohách postele a plechovým prádelníkem. Zbytek peněz investoval do harleye vyrobeného na objednávku.

A pak tu byli Mark a jeho kumpán Eric Stone. Erikův pokoj, nacpaný všemožnými herními konzolemi, byl snem každého počítačového cvoka. Stěny zdobily polonahé dívky a plakáty propagující počítačové hry. Na podlaze byla antistatická guma, kterou křižovaly stovky metrů kabelů. Na posteli v koutě se vršily zmuchlané přikrývky a prostěradla.

Mark zvolil minimalistický přístup. Zdi jeho kajuty byly matově šedé, stejně jako koberec. Jednu stěnu tvořil videosystém široký skoro šest metrů a skládající se z desítek jednotlivých plochých obrazovek. Byla tam dvě hodně nacpaná kožená křesla, široká postel a jednoduchý prádelník. Místnosti dominovaly reprobedny. Byly čtyři, každá přes dva metry vysoká, a něčím připomínaly Guggenheimovo muzeum ve španělském Bilbau od architekta Franka Gehiyho. Murph tvrdil, že ostré úhly v reproduktorové soustavě ovlivňují zvuk. Vzhledem ke kraválu, který poslouchal, neměl Juan ponětí, jak to mladý specialista na zbraně může poznat.

Murph a Stone stáli před stěnou z obrazovek a prohlíželi satelitní záběry poskytnuté Langstonem Overholtem. Zatímco se Oregon hnal k Libyi, uzavřel Cabrillo s Langem smlouvu, podle které měli fungovat jako pátrací a záchranná skupina, a dal svým lidem za úkol přemýšlet o tom, co najdou, až dorazí na místo. Požádal také o neupravené satelitní snímky – byl si jistý, že je Národní úřad pro pátrání získal jen pár hodin po zmizení ministryně Katamorové.

Mark s Erikem už přizpůsobili software vyhledávající určité tvary, aby jim pomohl najít obrysy zříceného letadla. Národní úřad pro pátrání na to samé vyčlenil desítky lidí pracujících na mnohem propracovanějším hardwaru a softwaru, než jaký měli k dispozici jeho lidé, ale Juan si byl jistý, že zřícený boeing 737 najdou.

Juan rozsvítil světlo, aby upoutal jejich pozornost.

Murph namířil dálkové ovládání na přehrávač a vypnul zvuk.

„Díky,“ řekl Juan. „Čistě abych si to cédéčko omylem nekoupil – kdo to byl?“

„Zvracející múzy,“ odpověděl Mark, jako by tu skupinu Cabrillo mohl znát.

„Tak ty si ani omylem rozhodně nekoupím.“

Mark měl na sobě potrhané džíny a tričko, na kterém bylo napsáno PEDRO PREZIDENTEM. Místo účesu měl rozježenou tmavou hřívu a k Juanovu překvapení si oholil nepěstěné chlupy, kterým říkal bradka. Eric byl ve své obvyklé košili a plátěných kalhotách.

Cabrillo si sáhl na bradu a řekl: „Už bylo načase zbavit se toho chcíplého ptáka na obličeji.“

„Ta dívka, se kterou si povídám na síti, říkala, že bych bez ní vypadal líp.“ Mark se už vzpamatoval z pokárání od Předsedy za chybu v Somálsku a vrátila se mu jeho domýšlivost. Sam Pryor, ten poraněný strojník, řekl, že se na něho nezlobí, ale že si z něj udělá svého osobního sluhu, jakmile vyjde z ošetřovny.

„Chytrá žena. Ožeň se s ní. Tak co zatím máte? Moment. Než mi odpovíte, co je tohle?“

Ukázal na mapu na obrazovce, kde se Saharská poušť setkávala se Středozemním mořem, asi osmdesát kilometrů západně od rozeznatelné průmyslové oblasti Tripolisu a jeho předměstí. Tam, kde se pobřeží táhlo v celkem rovné čáře, proniklo moře do vnitrozemí v dokonale pravidelném trojúhelníku. Zjevně ho vytvořila lidská ruka a podle měřítka na monitoru byl ohromný.

„Nový druh přílivové elektrárny,“ vysvětlil Eric. „Objevila se tam asi před měsícem.“

„Nevěděl jsem, že Středozemní moře má dost vysoký příliv,“ poznamenal zamyšleně Juan.

„To nemá, ale tahle elektrárna není závislá na přílivu a odlivu. V místě, na kterém ji postavili, byla úzká zátoka, mnohem hlubší, než je v té oblasti obvyklé. U ústí vystavěli zeď a zátoku vypumpovali. Pak ji rozšířili a prohloubili. Ve zdi je několik přepouštěcích komor, kterými za přílivu proudí voda dovnitř, dolů potrubím a roztáčí turbiny.“

„To nedává smysl. Ta stará zátoka se nakonec musí naplnit, ať je sebevětší.“

„Zapomínáš na její umístění.“ Eric se mazaně usmál. Jakmile se o tom projektu dočetl, instinktivně pochopil jeho tajemství. Když se na něho Juan nechápavě podíval, dodal: „No je přece v poušti.“

Předseda konečně pochopil. „Vypařování. Geniální.“

„Ta nádrž musela být rozlehlá, ale ne nezbytně hluboká. Spočítali si průměrné hodnoty vypařování a podle toho určili správnou rozlohu vodní plochy s ohledem na množství elektřiny, kterou chtěli vyprodukovat. Než slunce večer zapadne, je umělé jezero prakticky prázdné. Pak se zvedne příliv, voda nateče do elektrárny a cyklus se opakuje.“

„A co ta…“

„Zbylá sůl? Tu v noci odvezou a prodají do evropských měst jako zimní posypový materiál. Je to dokonale obnovitelná, naprosto čistá energie, a navíc získají několik milionů ročně za tu sůl.“

„Je tu jeden možný problém,“ ozval se Mark. „Po nějaké době by nadměrné vypařování mohlo změnit počasí ve směru po větru od elektrárny.“

„Ve zprávě, kterou jsem četl, se psalo, že změny budou zanedbatelné,“ řekl Eric, aby projekt obhájil před Markovou přirozenou paranoiou.

„Tak za prvé, tu zprávu napsala italská společnost, která elektrárnu postavila. Jistěže budou tvrdit, že je to zanedbatelné, ale sami to nevědí.“

„To není náš problém,“ řekl Cabrillo, než se Mark mohl pustit do jedné ze svých teorií o spiknutí. „Musíme najít to ministerské letadlo. Co už máme?“

Murph do sebe nalil půl plechovky redbullu a odpověděl: „Dobře, nabízí se několik variant. Číslo jedna zní, že letoun vybuchl ve vzduchu, buďto následkem nějaké tragické chyby, jako v případě letu TWA 800 nad Long Islandem, nebo po zásahu rakety, také jako TWA 800, podle toho, komu věříš. Pokud se stalo tohle, jsou trosky rozeseté na pár stovkách čtverečních kilometrů, když vezmeme v potaz rychlost a výšku letadla.“

„Bylo by skoro nemožné je zahlédnout, když nevíme, kde přesně k neštěstí došlo,“ poznamenal Eric a utřel si brýle do podolku košile.

„Víme, kdy se letadlo přestalo hlásit a umlklo rádiové spojení,“ řekl Mark. „Rychlá extrapolace jejich kurzu, rychlosti a odhadovaného času příletu do Tripolisu nám prozradí, že k té události došlo ještě nad Tuniskem, zatímco vrak dopadl do Libye.“

„A tos vyčetl tady z toho?“ zeptal se Juan a ukázal na záběr pouště na monitoru.

Murph zavrtěl rozcuchanou hlavou. „Ne, to už jsme prověřili a nic. Našli jsme tam opuštěný náklaďák a spoustu stop po pneumatikách, které tam nejspíš nechaly pohraniční hlídky, ale letadlo ne.“

„Tak to je dobrá zpráva,“ řekl Juan. „V tom případě nevybuchlo ve vzduchu.“

„Dobrá i špatná,“ odpověděl Eric. „To, že nevíme, co se vlastně stalo, nám zkomplikuje pátrání. Selhal snad systém zásobování kyslíkem a posádka se udusila, takže letadlo prostě letělo dál, dokud mu nedošlo palivo? V tom případě mohlo dopadnout osm set kilometrů od Tripolisu nebo i dál, třeba až do Středozemního moře. Nebo mohly selhat motory a pak by letoun několik kilometrů plachtil, než by dopadl na zem.“

„To by však nevysvětlovalo ukončení spojení,“ poznamenal Předseda. „Posádka by vyslala nouzový signál.“

„To víme,“ ohradil se Mark. „Přesto musíme prověřit každou možnou teorii, abychom určili oblasti, na které se máme soustředit. Je nepravděpodobné, že by vysílačky přestaly fungovat ve stejný okamžik jako motory, ale staly se už podivnější věci. Což mi připomíná, mluvili už federálové s techniky, co letadlo naposledy kontrolovali? Mohla to být i sabotáž.“

„Lang říkal, že právě teď probíhají výslechy.“

„Měli by prověřit i posádku. Některý její člen mohl být od Al-Káidy nebo něco podobného.“

„Všichni byli členy Air Force,“ odpověděl Juan. „Pochybuji, že by představovali bezpečnostní riziko.“

„CIA tvrdila to samé o Aldridgeovi Amesovi a jsem si jistý, že Roberta Hanssena si FBI dobře prověřila.“ Navzdory svému geniálnímu intelektu, nebo možná díky němu, poukazoval Murphy rád na chyby jiných. „Není důvod si myslet, že by se nějaký chlápek od Air Force nemohl dát koupit. Mohl s tím letadlem doletět na nějakou odlehlou libyjskou základnu, kde ministryni zahraničí právě teď mučí.“ Podíval se na Erika trochu skelným pohledem, jako v transu. „Co bys vsadil na to, že na ni zkoušejí waterboarding? Pro ty chlapíky, co máme na Guantánamu, je dobrý dost, ne? Nebo k ní připojili elektrody –“

„Pánové, nepředbíhejte událostem,“ přerušil je Juan, než stačili zabřednout do ještě odpornějších výslechových metod.

„No jasně, promiň,“ zamumlal Eric, i když během Markova vzrušeného výlevu mlčel. „Hm, no, kdyby selhaly oba motory, vypočítali jsme podle rychlosti a výšky klesání čtyři sta šedesát metrů za minutu. To nám dává cílovou oblast dlouhou asi sto padesát kilometrů.“

„A tu teď máme na monitoru?“ zeptal se Cabrillo.

„Ne tak úplně,“ odpověděl Eric.

Mark nedbal na kamarádova poslední slova. „Ano, museli jsme vzít v úvahu variantu selhání motorů spojené s poruchou vysílačky, ale rychle jsme ji zavrhli a přišli s něčím lepším.“

Juan už se svým mozkovým trustem ztrácel trpělivost, ale nechával si to pro sebe. Věděl, že se Murph s Erikem rádi pochlubí svou inteligencí, a nechtěl je o tu radost připravit.

„A s čím tedy?“

„Tomu letadlu upadl ocas.“

„Nebo aspoň jeho část,“ dodal Eric.

„Strukturální porucha v ocasu mohla poškodit antény, což by vysvětlovalo výpadek spojení,“ řekl Mark. „Zároveň to mohlo vyřídit transpondér letadla.“

„V závislosti na rozsahu poškození,“ pokračoval Eric, „mohl letoun uletět ještě určitou vzdálenost. Byl by vysoce nestabilní a pilot by nad ním měl minimální kontrolu. Mohl by ho řídit jen měněním tahu jednotlivých motorů.“

„Nebezpečí pramení ze skutečnosti, že 737 nedokáže vypustit palivo. Musel by kroužit tak dlouho, aby kerosin spotřeboval, nebo by bylo riziko přistání příliš velké.“ Juan se nadechl k otázce, ale Mark ho předběhl. „Natankovali v Londýně, když se tam zastavili na rychlou schůzku s anglickým ministrem zahraničí. Podle mých výpočtů ho letadlo v okamžiku, kdy se přestalo ozývat, mělo ještě nejméně na hodinu letu.“

Cabrillo přikývl. „I se sníženou rychlostí mohli urazit několik set kilometrů.“

„Ale to se nestalo,“ prohlásil Eric, „protože v tom případě by se pokusili o nouzové přistání v Tripolisu.“

„Dobrý postřeh. Tak kde sakra jsou?“

„Zkombinovali jsme obě varianty. Selhání motorů a odpadnutí ocasu,“ řekl Mark pyšně. „Je to věrohodné. Vysoce nepravděpodobné, to ano, ale stát se to mohlo. Tím se naše oblast zúžila na asi dvě stě padesát čtverečních kilometrů. Našli jsme jedno nadějné místo, ale ukázalo se, že je to geologická formace ve tvaru letadla.“ Ukázal na monitor uprostřed. „A pak jsme objevili tohle.“

Juan pokročil kupředu. Obrazovka ukazovala hornatou krajinu, těžko dostupnou jinak než vrtulníkem nebo výkonným terénním automobilem. Mark stiskl tlačítko na ovládacím panelu a zvětšil snímek. „Tady je,“ zašeptal Předseda.

Letadlo se nacházelo kousek pod vrcholkem hory. Nebo spíš to, co z něj zbylo. Trosky byly roztroušené po svahu v úseku dlouhém asi tři čtvrtě kilometru. Juan uviděl stopy na zemi, kde poprvé dopadlo, znovu se zvedlo a pak sebou udeřilo naplocho o zem, přičemž se rozpadlo na kusy. Trup, nebo aspoň dvě třetiny z něj, které zůstaly pohromadě, vypadal jako ohořelá roura obklopená pokroucenými pozůstatky křídel. Jeden motor ležel asi třicet metrů od letadla, druhý Juan nikde neviděl.

„Našli jste známky, že někdo přežil?“ zeptal se, i když znal odpověď.

„Je mi líto, šéfe,“ řekl Eric. „A jestli ano, nepokusil se nijak přivolat pomoc. Pan Overholt nám slíbil, že asi za deset hodin dostaneme novou sadu satelitních snímků. Porovnáme je a zjistíme, jestli se na tom místě něco změnilo. Ale podívej se sám. Nezdá se pravděpodobné, že by někdo přežil takovouhle katastrofu, zvlášť když došlo k požáru.“

„Máš pravdu. Já vím. Jenom se s tím nechci smířit. Fiona Katamorová byla jedním z mála našich dobrých politiků. Je to zatracená smůla, že musela takhle zemřít. Zvlášť v předvečer Tripolské dohody.“ Jistota, že je mrtvá, tížila Cabrilla jako kámen v žaludku. „Poslechněte, chlapci, odvedli jste dobrou práci. Pošlete mi do počítače krátkou zprávu se souřadnicemi, abych je mohl odeslat dál. Nemá smysl, aby vládní specialisti marnili čas hledáním něčeho, co jsme už našli. Jsem si jistý, že Lang bude chtít místo prozkoumat, ještě než to ohlásí Libyjcům. Mimochodem, kde pátrají oni?“

„O několik set kilometrů dál,“ odpověděl Mark. „Jestli chceš znát můj názor, hledají jen naoko. Vědí, že máme satelity, takže se jen tak potloukají, než jim naše vláda poví, kam se mají vypravit.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Juan. „Každopádně se tam musíme nějak dostat a nemůžeme použít nepozorovaně vrtulník, takže naplánujte trasu pro Prase.“

„Max nemá rád, když mu tak říkáš,“ připomněl Eric.

„To on ho pojmenoval Průzkumný autonomní stroj, takže proto Prase. Mrmlá kvůli té přezdívce jenom proto, že mrmlá rád.“ Juan se pokusil o veselý tón, ale v myšlenkách byl u obětí leteckého neštěstí.

Když zavřel oči, dokázal si představit hrůzu, která se všech musela zmocnit, když se letadlo začalo řítit na svah hory. Napadlo ho, čemu asi patřila poslední myšlenka Fiony Katamorové.

Hodinu nato seděl sám ve své kajutě s nohama na stole a kubánským doutníkem mezi prostředníčkem a ukazováčkem. Díval se, jak se dým líně povaluje pod kazetovým stropem. Na jejich příjezd do Tripolisu následujícího večera bylo vše připraveno. Spojil se se stínovým zprostředkovatelem v kyperské Nikósii, který vystupoval pod jménem L’Enfant, Dítě. Juan se s tím člověkem nikdy nesetkal, ale byl známý svými kontakty po celém Středomoří. Dítě za poplatek zařídil všechny celní formality nutné pro vyložení Prasete. Sehnal také víza pro tým, který s sebou Cabrillo vezme do hor. Langston trval na tom, že musejí ověřit, zda je ministryně zahraničí skutečně mrtvá.

Juan se na prohledávání vraku nijak netěšil, ale věděl, že je nutné mít stoprocentní jistotu.

Znovu se podíval na vytištěný snímek ze satelitu položený na psací podložce. Něco na tom vraku se mu nezdálo, jenže nevěděl co. Stáhl si z internetu fotografie zřícených letadel, ale neobjevil žádné zjevné nesrovnalosti. Ne že by se daly najít dva stejné případy, ale nic tu křiklavě nevyčnívalo. Něco tam však bylo.

Vzhledem k tomu, že Cabrillo mluvil plynně arabsky, nebylo nic divného, že jako agent CIA strávil nějaký čas v Libyii. Ty dvě mise, kterými byl pověřen, nebyly nijak dramatické. Při jedné měl pomoci přejít na druhou stranu nějakému generálovi a jeho rodině, při druhé šlo o tajnou schůzku s vědcem, jenž tvrdil, že pracuje na Kaddáfího programu vývoje atomové zbraně. Ukázalo se, že ten člověk nemá žádné užitečné informace, takže z toho nic nebylo. Juanovi se lidé, s nimiž se tam setkal, zamlouvali, a vycítil, že svou vládu nijak zvlášť nepodporují, ale bojí se jí postavit. Typický život v policejním státě.

Pomyslel si, jestli se od té doby něco změnilo. Opravdu se Libye otevírá Západu, nebo ho stále vidí jako nepřítele? Pokud věděl, vyskytovaly se ve vládních kruzích oba postoje. Každopádně dospěl k rozhodnutí. Neuvěří, že to, co se stalo s letadlem ministryně Katamorové, byla nehoda, dokud nenajde černou skřínku a neposlechne si zvukový záznam letu. A neuvěří, že je mrtvá, dokud neuvidí výsledky testů DNA ze vzorků, které měli na Langstonův příkaz získat.

Jako agent CIA byl úspěšný, protože měl dobré instinkty a důvěřoval jim. A ze stejného důvodu byl prospěšný Korporaci.

Něco nebylo v pořádku a on byl odhodlaný zjistit co.

11

UKÁZALO SE, že jejich kontaktní osobou je lodivod, který měl odvést Oregon do přístavu. Byl to přátelský muž středního vzrůstu s hustými kudrnatými vlasy, které mu začínaly šedivět. Obočí se mu táhlo po čele v jednolité čáře, jeden řezák měl ošklivě uštípnutý. Když zrovna nemluvil, dotýkal se ho neustále jazykem, což Juana dovedlo k závěru, že jde o nedávné poškození. Modřina u jednoho koutku mužových úst ho v jeho názoru jen utvrdila.

Muž vysvětlil, že se toho úkolu ujal proto, aby vydělal peníze navíc pro svou rozvětvenou rodinu. Jeho švagr nedávno ztratil místo stavebního dělníka v Dubaji a nastěhoval se i se svými blízkými k lodivodovi. Jeho rodiče byli stále naživu, Alláh budiž požehnán, ale také ho něco stáli a to se ještě schylovalo ke dvěma svatbám, které bude muset zaplatit. A aby toho nebylo málo, tvrdil, že musí pravidelně podporovat různé tety, strýce, bratrance a sestřenice.

Všechny tyto informace ze sebe vysypal, než došli od schůdků na palubu k Juanově kajutě v lodní nástavbě.

„Jste nepochybně počestný muž, pane Asade,“ řekl Juan s vážnou tváří. Nevěřil mu jediné slovo. Podezíral ho, že peníze, kterými se Asad nechal zkorumpovat, dostane jeho milenka, a že to byla právě ona, ne-li jeho žena, která ho uhodila tak silně, až mu zlomila zub.

Kormidelník mávl odmítavě rukou a cigareta mezi jeho prsty zazářila v šeru kajuty jako meteor. Slunce už kleslo za obzor a Oregon byl tak daleko od přístavu, že solí pokrytým kulatým okénkem dovnitř pronikalo jen málo světla z města. Ačkoliv se Cabrillo trochu zamaskoval – nasadil si tmavou paruku a brýle a tváře si vycpal gázou –, nechtěl, aby si ho Asad mohl pořádně prohlédnout, i když ze zkušenosti věděl, že lidé jako Asad si ani nikoho prohlížet nechtějí.

„Člověk dělá, co musí, aby se uživil,“ konstatoval Asad. Položil na Cabrillův stůl ošoupaný kufřík a zvedl víko. „Náš společný přítel na Kypru povídal, že chcete vyložit náklaďák a potřebujete víza a razítka do pasů pro tři muže a ženu.“ Vytáhl svazek papírů a celní razítko. Juan postup znal a podal mu pasy. Pocházely z Kouzelnické dílny Kevina Nixona a s výjimkou fotografií neobsahovaly žádné pravdivé informace o týmu doprovázejícím Cabrilla do pouště.

Lodivodovi trvalo několik minut, než si poznamenal jména, čísla a další informace. Potom orazítkoval v každém pasu čistou stránku a vrátil mu je.

Pak dal Juanovi několik dalších dokumentů. „Tyhle dejte celníkům k vašemu náklaďáku. A tohle“ – vytáhl dvě poznávací značky a položil je na stůl – „vám usnadní cestování v naší zemi.“

Cabrillo byl rád, že je nebude muset ukrást z nějakého auta ve městě – jen by ho to zdrželo. „Dobrý nápad. Díky.“

Libyjec se usmál. „Základem podnikání je služba zákazníkovi, ne?“

„Pravda,“ přitakal Juan.

„Jak dobře si pamatujete čísla?“

„Promiňte?“

„Čísla. Chci vám dát číslo na mobil, ale nepřeju si, abyste si ho zapisoval.“

„Aha, dobře. Povídejte.“

Asad odříkal sérii číslic. „Sdělte člověku, který to zvedne, číslo, na kterém budete k sehnání, a já vám na něj do hodiny zavolám.“ Asad se uchechtl. „Pokud zrovna nebudu se svojí ženou, jasný?“

Juan se žertu ze slušnosti zasmál. „Vím jistě, že nebudu vaše služby potřebovat, ale ještě jednou díky.“

Asadova dobrosrdečnost náhle vyprchala a oči pod srostlým obočím se přimhouřily. „Nevím, jakou hrozbu by tři muži a žena v náklaďáku mohli představovat pro mou zemi, ale jestli se dozvím ze zpráv něco podezřelého, nebudu váhat a půjdu na policii. Vím, jak na to, abych se do ničeho nezapletl, jasný?“

Juan se na něho za to varování nezlobil. Očekával ho a v průběhu let ho slyšel od desítek podobných mužů, z nichž někteří měli tolik kuráže, aby ho dokázali splnit. Asad mohl být jedním z nich. Bylo mu to vidět na očích. A Juan věděl, že pokud by to Asad udělal, pustili by se do pátrání.

„Americká vláda musí být velice nešťastná ze smrti ministryně zahraničí,“ poznamenal Asad.

Jak Juan miloval otřepané fráze. „To určitě je. Ale jak jste poznal podle mého pasu, jsem kanadský občan. Nemám žádný vliv na to, co se děje našemu jižnímu sousedovi.“

„Určitě by si moc přáli najít vrak toho letadla.“

„To určitě.“ Cabrillo se tvářil bezvýrazně jako profesionální hráč pokeru.

„Odkud přesně jste?“ zeptal se Asad náhle.

„Ze Saint John’s.“

„To je v Novém Skotsku.“

„Newfoundlandu.“

„Aha, na poloostrově Gaspe.“

„Je to na ostrově.“

Asad přikývl. Test proběhl úspěšně. Třeba je ten kapitán opravdu Kanaďan.

„Možná by vaše vláda chtěla s touhle záležitostí svým jižním přátelům pomoci,“ nadhodil.

Juan chápal, že Asad potřebuje ujištění, že tam jsou kvůli tomu leteckému neštěstí a ne něčemu jinému. Byl to jediný logický předpoklad, k němuž mohl Asad dospět vzhledem k době jejich příjezdu, a Předseda neviděl důvod, proč Libyjce trochu neuklidnit. „Jsem si jistý, že by ráda pomohla, jak jen by to bylo v jejích silách.“

Asadův úsměv se vrátil. „Včera večer byl v televizi ministr zahraničí Ghamí a vyzýval lidi, aby se okamžitě přihlásili s jakýmikoliv informacemi o pádu toho letadla. Je v zájmu všech, aby se co nejdřív našlo, že?“

„To asi ano,“ odpověděl Juan. Asadovy otázky ho už unavovaly. Otevřel zásuvku stolu. Asad se naklonil kupředu, když Cabrillo vytáhl tlustou obálku. „Myslím, že tohle by mělo pokrýt naši transakci.“

Podal mu obálku přes stůl a Asad ji uložil do kufříku, aniž by ji otevřel. „Náš společný přítel na Kypru mi řekl, že jste čestný muž. Věřím mu a nebudu se obtěžovat počítáním.“

Juan měl co dělat, aby se neušklíbl. Věděl moc dobře, že ještě předtím, než Asad dovede Oregon do kotviště, nejméně dvakrát si bankovky přepočítá. „Předtím jste říkal, že základem podnikání je služba zákazníkovi. Já bych dodal, že také dobrá pověst.“

„Přesně tak.“ Oba muži vstali a potřásli si rukama. „A teď, kapitáne, jestli mě laskavě dovedete na můstek, nebudu vás už déle zdržovat.“

„Velmi rád.“

CABRILLO VŽDYCKY VĚŘIL, že organizovaný zločin se zrodil v docích a na nábřežích starověkých fénických měst, když párek přístavních dělníků ukradl amforu vína. Představoval si, že dali pohár nebo dva strážnému za to, že přimhouřil oko, a domníval se také, že je někdo viděl a přinutil ukrást další. V tom jediném prostém činu byly tři věci nutné pro zločinné spolčení – lupiči, podplacený strážný a boss žádající svůj podíl. A jediné, co se za ty tisíce let změnilo, byla velikost lupu. Přístavy byly světy samy pro sebe a bez ohledu na to, pod jak autoritativní vlády spadaly, si udržovaly úroveň autonomie, v níž mohla plně kvést korupce.

Za léta strávená na moři toho byl svědkem mnohokrát a během své kariéry u CIA využil hluboce zakořeněné zkorumpovatelnosti přístavů jako vstupní brány do zločineckého podsvětí několika měst. S takovým množstvím přepravovaného zboží byl každý přístav zralý plod, jen ho utrhnout. Nebylo divu, že mafie v době svého rozkvětu investovala do dělnických odborů sjednocujících přístavní profese.

Zavedení kontejnerové přepravy dočasně omezilo drobné krádeže, protože zboží se zamykalo do zapečetěných beden. Ale bossové brzy přišli na to, že mohou klidně krást celé kontejnery.

Juan stál na postranním můstku a díval se na přístav s Maxem Hanleyem po boku. Z Maxovy dýmky stoupaly křehké kroužky kouře a pomáhaly zakrýt zápach ze zásobníků s palivem a hnijících ryb, kterým byl přístav prosycený. Mobilní jeřáb na pásech naproti jejich kotvišti zvedal kontejner z příbřežní nákladní lodi. Na jeřábu nesvítily žádné reflektory a lampy na sloupech byly zhasnuté. Tahač čekající na náklad neměl ani rozsvícená světla. Scénu ozařovala osamělá baterka v ruce jednoho člena posádky. Pan Asad šel přímo z Oregonu dohlédnout na vykládání. Cabrillo sotva rozeznal jeho siluetu, jak tam stál s kapitánem druhé lodi. Byla příliš velká tma na to, aby zahlédl výměnu obálky, ale informoval ho o tom Eric, který je sledoval kamerou na noční vidění.

„Vypadá to, že se L’Enfant vyzná ve svých lidech,“ řekl Max. „Náš pan Asad je pilný chlapec.“

„Jak to řekl Claude Rains ve filmu Casablanca? Jsem jen chudý, zkorumpovaný úředník?“

Cabrillovi zachraptěla vysílačka: „Předsedo, máme otevřený poklop nákladového prostoru. Jsme připravení.“

„Rozumím, Eddie. Asad říkal, že můžeme na vyložení Prasete použít vlastní jeřáb, tak ho připravte.“

„Provedu.“

Jako záhadná loď u protějšího doku tonul Oregon v naprosté tmě. Na druhé straně přístavu vykládaly vysoké jeřáby na kolejnicích mohutnou kontejnerovou loď v jasné záři sodíkových výbojek. Za ní se rozkládala plocha zarovnaná kontejnery a dál byl pak plot, několik skladišť a vysoké nádrže na naftu.

Jeden z jeřábů na palubě Oregonu se začal otáčet a z jeho navijáku se odvíjelo lano, jak se rameno posouvalo nad otevřený poklop. Ocelové lano na pět minut zmizelo v nákladovém prostoru, než ho naviják začal bez velkého úsilí opět vytahovat.

Ačkoliv Juan neviděl ve tmě podrobnosti, rozeznal obrysy Prasete. Průzkumný autonomní stroj byl Maxovo dítě. Zvenčí vypadal jako bezvýrazný nákladní automobil označený logem neexistující naftařské společnosti, ale pod primitivním exteriérem se skrýval terénní podvozek z mercedesu Unimog, jediná neupravená část vozidla. Jeho turbodieselový motor byl převrtaný a vyladěný na skoro osm set koní, s přídavným vstřikováním rajského plynu se zmohl až na tisíc. Mohutné samozalepovací pneumatiky byly na závěsech schopných zvednout podvozek náklaďáku až šedesát centimetrů nad zem, o patnáct centimetrů výš než u vojenského modelu hummeru. Čtyřmístná kabina posazená na přední nápravě byla natolik pancéřovaná, že odolala palbě z pušek na bezprostřední vzdálenost. Hranatá korba byla chráněná podobně.

Když se Eric a Mark dozvěděli o Maxových plánech na Prase, začali mu říkat Q – na počest zbrojíře z příběhů s Jamesem Bondem. V předním nárazníku byl ukrytý kulomet ráže .30. Vozidlo bylo také vybavené řízenými raketami odpalovanými ze zásobníků, které se vyklápěly z boků vozidla, a kouřový generátor ho mohl ukrýt za hustou clonou dýmu. Z pevně doléhajícího poklopu na střeše mohlo Prase vystřelovat miny a dalo se vyzbrojit dalším kulometem ráže .30 nebo automatickým odpalovačem granátů. Prostor pro náklad se dal upravit podle nároků mise a mohl sloužit jako cokoliv, od mobilní chirurgické jednotky přes tajnou radarovou stanici až po nástavbu pro převoz deseti vojáků v plné polní.

A přesto žádný z těchto aspektů Prasete, snad kromě velkých pneumatik, neprozrazoval navenek jeho pravou podstatu. Byla to vlastně pozemní verze samotného Oregonu. Kdyby nějaký celník otevřel zadní dveře, díval by se na oblé boky šesti dvousetlitrových sudů narovnaných od podlahy ke stropu. A pokud by byl opravdu zvědavý, bylo možné první řadu vyložit a odkrýt druhou. První tvořily skutečné náhradní nádrže, které umožňovaly Praseti dojezd až třináct set kilometrů. Druhá řada byla jen fasáda zakrývající interiér vozu, takže museli doufat, že někdo nebude chtít odstranit i ji.

„No, Maxi, teď uvidíme, jestli ten tvůj vynález stojí za všechno to úsilí.“

„Vy malověrní,“ utrousil Max zarputile.

Cabrillo zvážněl. „Víš přesně, co máš dělat?“

„Jakmile vyjedete z Tripolisu, vypluju z přístavu a zamířím na západ. Zaujmeme pozici v mezinárodních vodách severně od místa tragédie, s vrtulníkem připraveným do deseti minut odstartovat.“

„Bude to sice na hranici jeho doletu, ale neuškodí mít v záloze malou pojistku. Jestli půjde všechno podle plánu, budete nás krýt při našem úniku do Tuniska.“

„A pokud to nepůjde podle plánu?“

Juan se na něho podíval s předstíraným zděšením. „A kdy se naposledy něco zvrtlo?“

„Před pár dny v Somálsku, před několika měsíci v Řecku, vloni v Kongu, předtím v –“

„Jo, jo, jo…“

V reproduktoru v kormidelně zapraskala statická elektřina. Juan vešel dovnitř, sundal ze zdi mikrofon a řekl: „Cabrillo.“

„Předsedo, Prase je na molu a můžeme vyrazit. Podle nejnovějších zpráv se libyjská pátrací četa nachází dobrých pět set kilometrů od vraku letadla.“

„Dobře, Lindo, díky. Za pět minut se sejdeme u schůdků.“ Vrátil se na boční můstek.

Max zaťukal dýmkou o zábradlí a vyklepal spršku jisker, které padaly podél boku lodi a jedna po druhé hasly. „Uvidíme se za pár dní.“

„Dobře.“ Jen zřídka si před misí přáli hodně štěstí.

• • •

JUAN ŘÍDIL, MARK MURPHY seděl vedle něho a Linda Rossová s Franklinem Lincolnem obsadili zadní sedadlo. Všichni čtyři měli na sobě khaki kombinézy, nenápadné uniformy naftařských dělníků v celé severní Africe a na Středním východě. Linda si ostříhala vlasy a schovala je pod kšiltovku. Se svou štíhlou postavou se mohla snadno vydávat za mladého muže pracujícího poprvé v zámoří.

Byla ještě tma, když jim světla Tripolisu pohasla ve zpětných zrcátkách.

Provoz na pobřežní silnici byl prakticky nulový a ani po hodině jízdy nenarazili na žádné zátarasy. Kolem nich projelo policejní auto s blikajícím majákem a kvílející sirénou, ale minulo náklaďák bez povšimnutí a zmizelo v dálce.

Cabrillo důvěřoval jejich falešným dokladům, ale nejraději by zůstal co nejdéle v anonymitě. Nebál se ani tolik legitimní kontroly úřadů. Co mu dělalo starosti, byli zkorumpovaní policisté stavějící zátarasy, aby oškubali řidiče. Měl pro takové situace připravené peníze, věděl však, že se věci snadno mohou vymknout kontrole.

Mark před cestou naprogramoval do navigačního systému Prasete klíčové body na cestě, aby je navedl k vraku letadla, a oni měli tu smůlu, že se první policejní zátaras nacházel ani ne třicet metrů za místem, kde měli sjet ze silnice do pouště. Dvě hlídková auta parkovala tak, aby zúžila dvouproudou vozovku na jeden proud. Policista v reflexní vestě se nakláněl do vozu stojícího opačným směrem a jeho baterka osvětlovala vnitřek sedanu. V jednom z aut rozeznal Juan další dva muže. Usoudil, že čtvrtý je někde mimo dohled.

Když Juan zpomalil, zeptal se: „Murphe, mohli bychom to projet a odbočit o kus dál?“

Mladý expert na zbraně zavrtěl hlavou. „Naplánoval jsem trasu přesně podle satelitních snímků. Jestli neodbočíme tady, čekají nás příkré kopce. Ve tmě to není vidět, ale nalevo od nás se vine klikatá cesta, která nás dovede nahoru.“

„Takže teď nebo nikdy, co?“

„Bohužel ano.“

Cabrillo zastavil velký náklaďák dost daleko před zátarasem, aby ho mohlo civilní auto objet, jakmile bude policista spokojený. Ve skryté kapse napravo od svého sedadla nahmatal pažbu oblíbené pistole Fabrique Nationale (FN) Five-seveN. Vojenské kulky SS190 měly obrovskou průraznou sílu, a protože byly malé, vešlo se jich do zásobníku v pažbě dvacet. Prozatím nechal zbraň na místě.

Na tuhle vzdálenost už Juan rozeznal, že v prohlíženém autě sedí rodina. Manželka měla na hlavě šátek a její obličej tvořil ve světle baterky bledý ovál. V náručí držela miminko a jemně jím pohupovala. Vítr k němu přinášel jeho pláč. Na zadním sedadle stálo druhé dítě. Ačkoliv nerozuměl slovům, rozeznal v hlase otce dohadujícího se s policisty napětí.

„Je to legitimní kontrola, nebo jenom mordida?“ zeptal se Linc a použil při tom mexický výraz pro úplatek.

Juan otevřel ústa, aby odpověděl, když policista náhle couvl od okénka auta a vytrhl z pouzdra pistoli. Nocí se rozlehl ženský výkřik, ještě pronikavější než pláč miminka v jejím náručí. Manžel zvedl ruce nad hlavu.

Dveře auta se rozlétly, když ze svých vozů vyskočili policisté se samopaly u boků. Jeden došel k místu spolujezdce sedanu, zatímco druhý se rozběhl ke Cabrillovi a jeho týmu s pistolí namířenou na kabinu.

Juanovy obavy se okamžitě změnily ve vztek, když mu došlo, že přijedou pozdě.

Mark Murphy otevřel přihrádku na rukavice, z níž se vyklopil plochý monitor a klávesnice s malým joystickem. Když stiskl klávesy, aby aktivoval kulomet v nárazníku, policista, který se nakláněl do auta, vystřelil.

Hlava nebohého řidiče vybuchla v rudé spršce, která zahalila přední sklo krví a mozkovou hmotou, takže Cabrillo přestal vidět na střelce, který vypálil ještě dvakrát. Křik ženy a dítěte rázem zmlkl. Čtvrtý výstřel a Juan si byl jistý, že se obětí nevydařeného vydírání stalo i dítě na zadním sedadle.

Instinkty získaly navrch. Cabrillo zařadil rychlost a dupl na plyn. Zrychlení nepatřilo mezi silné stránky Prasete, to se však vrhlo kupředu jako řvoucí zvíře. Policista běžící proti nim se zastavil a spustil palbu. Jeho kulky vyhloubily neškodné důlky do neprůstřelného skla a odrazily se od pancíře náklaďáku.

„Mám to,“ křikl Mark.

Juan se rychle podíval stranou. Monitor ukazoval záběry kamery umístěné za skrytým kulometem, která Murphovi umožňovala mířit. Zbraň se už spustila dolů, takže vykukovala zpod nárazníku.

„Teď!“ vyštěkl Juan.

Mark stiskl spoušť, náklaďákem otřásly vibrace a zpod kabiny vyšlehl plamen. Kulky provrtaly silnici v linii vedoucí přímo k nejbližšímu střelci. Zkorumpovaný polda se obrátil, aby utekl doleva, ale udělal ten pohyb příliš brzy a poskytl Murphovi spoustu času zamířit. Kulky zasáhly policistu do lýtka a pak postupovaly nahoru a cupovaly ho na kusy rychlostí čtyř set výstřelů za minutu. Kinetická energie ho odhodila na asfalt a převalila, takže zůstal ležet obličejem dolů. Jeho torzo vypadalo, jako by ho potrhal lev.

Polda, který postřílel rodinu, se vrhl ke svému autu, zatímco ten třetí se stáhl do svého. Mark pustil spoušť, jakmile zůstal ten první ležet na zemi, a otočil hlaveň na třetího vraha. Auto zasypaly kulky, rozbily přední boční okna a rozpáraly karoserii. Obě pneumatiky splaskly a vůz si sedl níž k vozovce. Střelec našel dočasný úkryt za přivřenými dveřmi, ale muselo mu být jasné, že je jeho postavení neudržitelné. Přelezl sedadlo, otevřel dveře na druhé straně a dopadl na zem vedle vozu. Skrčil se za přední pneumatiku a nevystrčil ani nos, zatímco vozidlo provrtávaly kulky z kulometu.

Pro tu chvíli byl zneškodněný, takže Juan stočil volant a zamířil k druhému policejnímu autu. Vrah byl půlkou těla na svém sedadle, když auto ozářily reflektory Prasete a spočinuly na něm. Zvedl pistoli a střílel tak rychle, jak mu zbraň dovolovala. Jeho kulky však rozjetý náklaďák nepoškodily víc než kolegovy.

Když se Cabrillo řítil na toho zabijáka, necítil nic než chladný vztek.

„Držte se!“ řekl zbytečně okamžik před tím, než Prase narazilo do policejního vozu.

Ozvalo se strašlivé skřípění plechu, jakmile dveře narazily do střelcova těla a uřízly mu jednu nohu u kotníku, jednu ruku v zápěstí a hlavu. Náklaďák auto tlačil před sebou, dokud se jeho pneumatiky nezasekly na asfaltu a vrak se nepřevrátil na střechu.

„První auto! První auto!“ vykřikla Linda ze zadního sedadla.

Juan se podíval tím směrem a uviděl, že řidič sahá do svého vozu. Nepochybně chtěl dosáhnout na vysílačku. Cabrillo neměl čas otočit těžkopádný náklaďák tak, aby se dal použít kulomet, proto vytáhl FN Five-seveN z úkrytu a hodil ji dozadu Lindě. Chytila ji jednou rukou, zatímco druhou stahovala neprůstřelné okénko.

Palcem pistoli odjistila a spustila palbu, jakmile vystrčila zbraň z okénka. Linc se natáhl přes ni, aby ho stáhl ještě níž a poskytl jí víc prostoru.

Linda měla špatný úhel a nemohla střelce zasáhnout, takže se vysunula horní polovinou těla ven a levou rukou se chytila zrcátka. Pak vystřelila znovu. Mačkala spoušť tak rychle, že charakteristické práskání Five-seveN připomínalo šňůru petard.

Cabrillo chtěl Lindu právě varovat, že by na kontrolním stanovišti mohl být ještě jeden policista, když se ten grázl objevil za dunou na krajnici a začal pálit z malého samopalu. Na takovou vzdálenost byla ta zbraň beznadějně nepřesná a při pěti stech kulkách za minutu vyprázdnil její dlouhý zásobník během čtyř vteřin. Kulky hvízdaly kolem Prasete, odrážely se od jeho pancíře a dělaly hvězdičky na čelním skle. Jedna prolétla otevřeným okénkem kolem shrbené Lindy a zasáhla rám dveří pár centimetrů od Linkovy hlavy. Vyštípla z něho dlouhou šponu, která se bývalému mariňákovi zasekla do krku. Kdyby letěla pod úhlem o deset stupňů větším, prorazila by mu krkavici.

S jednou rukou přitištěnou na krvácející hrdlo dokázal Linc ještě popadnout Lindu za kotník, když Juan strhl volant, aby postavil mezi ně a střelce pancéřový bok Prasete. Stěží ji udržel, aby nevypadla na silnici.

„Tys to koupil!“ řekla Linda, když uviděla, jak mu mezi prsty protéká krev.

„To jsem se dneska ráno fiknul při holení,“ opáčil Linc s ledovým klidem. Neprotestoval však, když Linda vytáhla lékárničku zastrčenou pod sedadlem.

Cabrillo otočil Prase tak, aby bylo možné znovu zamířit kulomet. Lindina akce jim získala potřebných několik vteřin. Její střelba zahnala poldu zpátky za auto, odkud se teď znovu vynořil, aby se dostal k vysílačce.

Mark spustil palbu, jakmile mohl zacílit. Nemířil na kabinu u místa řidiče, kde byl střelec příliš dobře chráněný. Místo toho si vzal na mušku zadní část vozu, kde střelba provrtala nádrž, z níž začal vytékat benzin. Protože každá sedmá kulka byla stopovka s magnéziovou špičkou, stačila jen vteřinu dlouhá salva, aby zvětšující se kaluž vzplála. Zpod auta vyšlehly s hukotem plameny s takovou silou, že zvedly zadek vozu z asfaltu. Libyjec se rozběhl do pouště, ale nebyl dost rychlý.

Směs paliva a vzduchu v nádrži působivě vybuchla, vyhodila auto do povětří a jeho podvozek zazářil jako meteor, když se obracelo vzhůru koly. Dopadlo na zem asi metr od střelce a zvedlo planoucí oblak prachu, který ho zahalil. Když se z něho vynořil, hořely na něm šaty a planul jako pochodeň. Začal se válet po zemi, aby plameny uhasil, ale byl tak prosáklý hořlavinou, že se mu to nepodařilo.

Murph do něho vpálil další dávku z kulometu. Byla to rána z milosti.

„Kde je ten poslední?“ křikl Juan.

„Myslím, že utekl do pouště,“ řekl Linc. Linda mu už přilepila na krk gázový polštářek a teď mu čistila krev z rukou.

Cabrillo zaklel.

Bylo jen otázkou času, než se objeví nějaké auto. Neměl však na vybranou. Nemohli po sobě nechat žádné svědky. Otočil volantem a sjel ze silnice.

Mohutné pneumatiky Prasete si snadno poradily s měkkým pískem a náklaďák brzy ujížděl více než šedesátikilometrovou rychlostí. Policistovy stopy byly v paprscích halogenových reflektorů jasně viditelné a podle toho, jak byly daleko od sebe, se dalo poznat, že muž utíkal ze všech sil.

Trvalo jen minutu, než uviděli i střelce prchajícího jako vyděšený zajíc.

Ani když se za ním řítil velký náklaďák, nepokusil se vzdát. Prostě běžel dál. Juan hnal Prase tak rychle, že cítil v zádech horko motoru.

„Co s ním budeme dělat?“ zeptal se Mark. V jeho hlase byly obavy.

Juan neodpověděl. Viděl smrt ve stovkách podob a mnohokrát ji i přivodil, ale nenáviděl chladnokrevné zabíjení. Sám se ho už dopustil víckrát, než by si chtěl pamatovat, ale věděl, že pokaždé ztratil kus duše. Přál si, aby se Libyjec otočil a vystřelil na ně, ale pak si všiml, že ten muž nechal zbraň na kontrolním stanovišti. Nezbývalo, než ho dohonit a skoncovat s ním.

Cabrillo stlačil plynový pedál a pak ho zase uvolnil. Musel existovat jiný způsob. Střelec se jim náhle pokusil uhnout z cesty. Uklouzl v měkkém písku a upadl. Juan dupl na brzdu a ostře strhl volant v zoufalé snaze muže nepřejet. Všichni v kabině ucítili náraz.

Ještě než se Prase přestalo houpat na tlumičích, otevřel Juan dveře a vyskočil ven. Sklonil se nad tělem. Rychlý pohled mu prozradil všechno, co potřeboval vědět. Vylezl zpátky do náklaďáku, ústa sevřená do úzké čáry.

Cabrillo se soustředil na obraz muže střílejícího na Prase, Lindy visící z okénka a krvavého šrámu na Linkově krku, nic z toho však nezahnalo mizerný pocit z toho, co se právě stalo. Když se vrátili na silnici, dojel k civilnímu autu. Jeden policejní vůz stále hořel.

Juan si vzal od Lindy svou pistoli, zasunul do ní plný zásobník a natáhl ji. Vyskočil z kabiny a zbraní sevřenou v obou rukou zamířil z jednoho poničeného policejního auta na druhé. Došel k tomu prvnímu, vytrhl z vysílačky mikrofon a odhodil ho do pouště pro případ, že by se tam objevil nějaký uvědomělý občan a chtěl zavolat posilu. O druhou vysílačku se nestaral, věděl, že už se dávno seškvařila.

Přistoupil k rodinnému sedanu, zhluboka se nadechl a naklonil se do okénka. Kovový pach krve mu okamžitě pokryl jazyk a hrdlo. Muž i žena, stejně jako jejich dvě děti, byli mrtví. Jedinou útěchou bylo, že je kulky zabily okamžitě. To však nijak nezmírňovalo jeho vztek nad tou nesmyslnou řezničinou. Na otcově klíně uviděl ležet malou peněženku. Bez ohledu na krev po ní sáhl. Řidič se jmenoval Abdul Muhammad. Žil v Tripolisu a podle svých dokumentů učil na střední škole. Juan našel v peněžence také pár dinárů.

Už neměl tak špatný pocit z toho, že čtvrtého střelce přejel.

Ta mladá rodina zemřela proto, že byla moc chudá a nemohla zaplatit úplatek.

12

UPLYNULO SEDM HODIN, během nichž tým cestoval pouští. Linc většinu času prospal a jeho velké tělo se pohupovalo do rytmu Prasete postupujícího drsným terénem. Linda nabídla, že bude chvíli řídit, ale Cabrillo odmítl. Potřeboval se soustředit na něco vně své hlavy. Pokaždé, když se mu před očima objevil obraz povražděné rodiny, mu zbělely klouby prstů, jak pevně sevřel volant.

Mark a Eric Stone odvedli skvělou práci při plánování jejich trasy za pomoci satelitních snímků a náklaďák se ukázal být ještě výkonnější, než Max sliboval. Motor si na příkrých svazích klidně předl a brzdy ho při sestupu bez problémů krotily. Max Hanley auto dokonce vybavil řetězy, které se daly spustit za zadní pneumatiky jako dlouhé korálové závěsy. Ty se táhly po zemi a stíraly stopy.

Nehrozilo velké riziko, že by je od kontrolního stanoviště někdo sledoval, bylo jim však jasné, že si musejí pospíšit. Nebude trvat dlouho, než libyjským úřadům dojde, co se na silnici stalo, a budou chtít dopadnout ty, kdo policisty zabili.

Od Maxe na Oregonu dostával Juan pravidelně nové informace. Vojenské námořnictvo nechalo operovat padesát kilometrů od pobřeží letku letadel E-2C Hawkey. Vrtulové letouny včasné výstrahy střídavě dohlížely na pátrací a záchranné snahy Libyjců. Jejich hlášení dostával i Cabrillo, takže jakmile se rozednilo a letadlo libyjských průzkumných týmů opět vzlétlo, věděl, zda se neblíží k jejich pozici.

Zatím měli volné pole působnosti. Libyjci znovu soustředili své úsilí na území vzdálené více než sto šedesát kilometrů od místa tragédie.

„GPS ukazuje, že jsme dva kilometry od vraku,“ ohlásil Mark. „Stoney a já jsme našli dobré místo, kam by se Prase dalo schovat.“

Cabrillo se rozhlédl kolem. Byli v mělkém údolí v horách, ve výšce dvanácti set metrů nad mořem. Na holých, kamenitých svazích nic nerostlo a jediná řídká vegetace se držela na dně údolí. Byla to skutečná pustina.

„Odbočte vlevo a jeďte ještě pět set metrů,“ přikázal Murph.

Juan se řídil jeho pokyny a dorazili k dalšímu stoupání, ale než se rozjeli nahoru, spatřil to, čeho si oba mladíci všimli na satelitních snímcích. Ve skále byla úzká průrva, široká a hluboká natolik, aby se v ní Prase ukrylo tak, že ho bude vidět jen shora.

„Perfektní,“ zamumlal a vjel do těsné strže. Když zhasl motor, povšiml si, že jim zbývají ještě dvě třetiny paliva. Prase mělo v terénu menší spotřebu, než Max očekával.

Chvilku jen seděli a čekali, až si jejich uši zvyknou na ticho.

„Už jsme tady?“ zeptal se Linc ospale.

„Skoro, šéfe. Vstávat, vstávat.“

Linc zívl a protáhl se, jak jen v kabině mohl. Linda sáhla dozadu a stiskla skryté tlačítko. Stěna kabiny sjela dolů a odkryla nákladový prostor. Vzhledem k náplni jejich mise s sebou vzali minimální vybavení. Kromě malého arzenálu samopalů a raketometů tam byly čtyři batohy sbalené už na Oregonu. Sáhla dovnitř a rozdala je posádce. Jakmile Cabrillo dostal svůj, vyskočil z náklaďáku a rozcvičil si ztuhlá záda.

I v té skryté průrvě byl vzduch horký, suchý a plný prachu. Juan si nedokázal představit, jak může v takové krajině někdo žít, ale věděl, že Sahara je obydlená po tisíciletí. Považoval to za důkaz přizpůsobivosti a vynalézavosti lidstva.

Po chvilce se k němu připojili ostatní. Mark se podíval na přenosný přístroj GPS a ukázal na sever.

Za jízdy většinou mlčeli a ani teď nebylo nikomu do řeči. Juan začal jako první stoupat na další bezejmenný kopec. Oči mu chránily velké sluneční brýle, ale cítil, jak ho začíná pálit pokožka vystavená slunci. Z kapsy na boku vytáhl kapesník a uvázal si ho volně kolem krku. Byl rád, že se může po tolika hodinách sezení projít.

O čtvrt hodiny později obešli špičatý vrcholek a objevili první část vraku. Byl to pomačkaný kus hliníku velikosti víka od popelnice, který mohl pocházet z křídla. Odborník na letadla by ho určil jako část poklopu na předním podvozku boeingu 737.

Juan se podíval nahoru po svahu a zjistil, že je posetý troskami. O kus dál, ve třech čtvrtinách cesty nahoru, ležela největší část trupu. Připadal si jako u rodinného domku rozmetaného tornádem.

Bylo jasné, že letadlo dopadlo na zem velice tvrdě. Kromě patnáctimetrového kusu ohořelého trupu nebyla většina úlomků o moc větší než ten, který našli jako první. Země byla rozrytá a sežehnutá po výbuchu kerosinu jako les zasažený požárem, jen s tím rozdílem, že tady nerostly stromy.

Cestou tam jim vítr foukal do zad, takže necítili pach paliva, který teď ztěžka visel ve vzduchu a znesnadňoval jim dýchání. Všichni čtyři si omotali kolem nosů a úst šátky, aby ho co nejvíc odfiltrovali.

Vytvořili rojnici a zahájili průzkum. Mark pořizoval digitální snímky větších kusů a soustředil se na místa s potrhaným kovem. Sebral několik utržených šroubů, které dříve připevňovaly k podlaze řadu sedadel. Už předtím se marně rozhlížel po ocasní části, o níž se s Erikem Stonem domnívali, že odpadla a způsobila zřícení letadla. Pokud měli pravdu, mohla se nacházet mnoho kilometrů odtamtud.

„Předsedo!“ zavolala Linda. Stála nalevo u jednoho ze zničených motorů od firmy CFM International.

Okamžitě k ní přispěchal. Ukazovala mlčky na zem.

Juan se podíval zblízka. Ze země vyčnívala ošklivě popálená ruka. Nezbylo z ní o moc víc než pokroucený spár, ale podle rozměrů byla mužská. Cabrillo si natáhl latexové rukavice a dřepl si k utrženému údu. Z batohu vyndal plastovou zkumavku, otevřel ji a vytáhl tampon. Odebral vzorek krve z rozšklebené rány u zápěstí a uzavřel ho ve zkumavce. Pak stáhl z prsteníku snubní prsten a pohlédl na nápis vyrytý uvnitř.

Podal ho Lindě a ta nápis přečetla nahlas. „FXM a JCF, 15. 5. 88.“ Pohlédla na něho. „Francis Xavier Maguire a Jennifer Catherine Fosterová. Oddáni patnáctého května osmdesát osm. Nastudovala jsem si seznam cestujících a posádky. Byl to člen ochranky ministryně Katamorové.“

Jakákoliv Juanova naděje, že by ministryně Katamorová mohla být ještě naživu, se vypařila. Ne že by satelitní snímky naznačovaly něco jiného, to se spíš přání stalo otcem myšlenky. Jeho obavy potvrdil i Linc, který k nim přišel s pochmurným výrazem ve tváři.

„Našel jsem část identifikačního štítku na levém motoru. Sériové číslo sedí. Bylo to jejich letadlo.“ Položil Cabrillovi na rameno velkou ruku. „Je mi líto.“

Pro Juana to bylo jako kopanec do žaludku. Dobře si uvědomoval, jaké následky bude mít její smrt pro celý svět. Věděl také, že dokud nedorazí tým expertů, nebudou znát příčinu katastrofy. Důkazy byly tak poničené, že uvažoval o tom, že odvolá pátrání. Samotná jejich přítomnost mohla narušit místo činu. Měl však smlouvu s Langstonem Overholtem a Cabrillo nepatřil k těm, co odcházejí od nedokončené práce, ať jakkoliv marné.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Budeme pokračovat ve sbírání vzorků. Ale velmi opatrně.“

Podíval se na své nohy. Všichni měli boty s hladkými podrážkami, které nenechávaly stopy. Vrátil snubní prsten na amputovanou ruku a dal si záležet, aby byla ve stejné poloze, jako když ji našel.

Mark už zamířil k velké části trupu a zbývající tři ho následovali. Šlo o kus kabiny od kokpitu do středu úseku, kde byla upevněna křídla. Na levoboku, tam, kde byla původně řada okének, byl trup roztržený tak, že se hliník ohnul dovnitř jako obscénní ústa bez rtů. Z letadla visely zpřetrhané kabely a hadice hydrauliky, z nichž vytékala tekutina a vsakovala se do kamenité půdy.

Za ním, výš na svahu, byly rozeseté trosky kokpitu. Nos letounu byl slisovaný o dobrých dva a půl metru, takže připomínal harmoniku z kloubového autobusu.

Juan vlezl do trupu. Dřívější luxusní kabina vysokého státního úředníka byla zcela zničená. Všude na podlaze byly ztuhlé kaluže roztaveného plastu. Sedadla se dala poznat jen podle svých kovových koster.

Při zběžné prohlídce napočítal jedenáct těl. Stejně jako ruka člena tajné služby byla i ona spálena k nepoznání na kupy seškvařeného masa neurčitelného pohlaví. Nezbylo na nich žádné oblečení a síla nárazu je rozházela po celé kabině. Pach spáleniny a hniloby byl tak silný, že přebil i odér leteckého paliva. Jak se Juan pohyboval od těla k tělu, sílilo a sláblo bzučení vyplašených much, jež se zvedaly a opět usedaly k hostině.

Náhlý nával kyselých slin ho přinutil ztěžka polknout.

Mark Murphy byl na všech čtyřech a s malou baterkou v zubech nahlížel pod jednu spálenou sedačku. Navzdory té hrůzné scéně – nebo možná kvůli ní – si něco broukal.

„Pane Murphy,“ řekl Juan, „nerad ruším, ale…“

Předsedův hlas zvedl Marka z místa, kde pracoval. Vyndal si z úst baterku. „Tohle musí být ta nejlepší habaďůra, jakou jsem kdy viděl.“

„Cože?“

„Tohle místo tragédie je falešné, Juane. Někdo tu už byl před námi a pohrál si s důkazy.“

„Víš to jistě? Vypadá to tu přesně tak, jak jsem čekal.“

‚Jo, tohle je letadlo Fiony Katamorové a opravdu spadlo, jenže ho někdo upravil.“

Juan si dřepl na paty, aby měl oči na stejné úrovni jako Murphy. „Přesvědč mě.“

Místo aby oslovil Předsedu, zavolal Mark na Linka. „Už sis toho všiml?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Linc. „Vidím tady ošklivě poničené letadlo a několik těl, o kterých se mi bude zdát do konce života.“

„Sundej si z obličeje ten hadr a začichej,“ poradil mu Mark.

„Tak to ani náhodou.“

„Udělej to.“

„Ty jsi ale pacholek,“ řekl Linc, ale stáhl si šátek a opatrně zavětřil. Něco zachytil a nadechl se hlouběji. Náhle mu to došlo a vyvalil oči. „Sakra, máš pravdu!“

„Co to je?“ zeptal se Juan.

„Ty bys to nepoznal, protože pochybuju, že ses s tím u CIA setkal, a Linda taky ne, protože námořnictvo to nepoužívá.“

„Co nepoužívá?“

„Rosolovitý benzin.“

„Cože?“

„Něco jako napalm,“ vysvětlil Linc.

Mark kývl na bývalého příslušníka SEAL. „Nejspíš ze starého dobrého plamenometu. Myslím, že to bylo takhle. Nějak přinutili letadlo přistát někde na libyjském území a unesli ministryni. Pak s ním doletěli sem a úmyslně s ním narazili do téhle hory. Asi k tomu použili zdokonalené dálkové ovládání, nebo spíš sebevražedného pilota.

Když sem přijeli, aby zkontrolovali, jestli je všechno v pořádku, a odstranili ostatky jejich pilota, zjistili, že kabina neshořela tak, jak si přáli, tak jí pomohli plamenometem. Kdybychom sem nedorazili včas, zápach by vyprchal a už by se nedal poznat. Nesrovnalosti by se objevily jen v případě, že by lidi z Národní komise pro bezpečnost v dopravě analyzovali své vzorky plynovým chromatografem a objevili stopy po něčem jiném než leteckém benzinu.“

„Jste si oba jistí?“ zeptal se Juan a pohlédl z jednoho muže na druhého.

Linc přikývl. „Je to jako parfém první milenky.“

„To tedy musela být kočka,“ utrousila Linda.

„Myslím to tak, že je to pach, na který se nedá zapomenout.“

Juan měl pocit, jako by dostal druhou šanci. Jeho pesimismus se rozplynul a tělem mu projela vlna čerstvé energie. Pak ho ale napadlo něco jiného a znovu se zachmuřil. „Moment. Jaké máte důkazy, že to letadlo před zřícením přistálo?“

„Měl by nám to prozradit podvozek. Pojďte za mnou.“

Všichni opustili kabinu a vlezli do šerého nákladového prostoru pod ní. Páchlo to tam spáleným benzinem, ale byli už ušetřeni zápachu mrtvol hnijících několik dní v poušti. Mark zamířil neomylně k přístupovému panelu v podlaze. Otočil kličky a zvedl poklop na dlouhém pantu. Pod ním se nacházela velká kola a levá noha podvozku. Všechno to bylo v překvapivě dobrém stavu.

Murph seskočil do otvoru a posvítil si baterkou na jednu z pneumatik. Objel ji paprskem kolem dokola s očima těsně u gumy.

„Nic,“ zamumlal a sklonil se ještě blíž ke druhé pneumatice.

Za chvilku se napřímil a v ruce držel nějaký kamínek, jako by to byl nádherný diamant. „Tady je ten důkaz.“

„Kámen?“ ušklíbla se Linda.

„Do vzorku se zaklínil kousek pískovce. A ve spodní části prostoru pro podvozek je písek.“ Když viděl, jak na něho ostatní nechápavě hledí, dodal: „Tohle letadlo mělo odstartovat z vojenské základny Andrews, doletět do Londýna a pak se zřítit, je to tak? A kde tedy přišlo ke kousku pískovce, který je všude na tisíce kilometrů kolem nás?“

„Přistálo v poušti,“ řekl Juan. „Tys na to kápl, Murphe. To je důkaz.“

Juan si zastrčil kamínek do náprsní kapsy. „Bude to chtít analýzu, ale pro mě je to jako zbraň, ze které se ještě kouří.“

Ten zvuk se ozval znenadání a všichni instinktivně sklonili hlavy, když nad nimi přelétl velký vrtulník. Byl tak nízko, že rotor zvedal oblak písku.

Přilétl ze severu, nejspíš z libyjské vojenské základny u Tripolisu, a musel těsně kopírovat terén, aby ho nezachytily letouny AWACS amerického námořnictva. To proto Juana a jeho tým nikdo nevaroval. Jak začal zpomalovat ke kolmému přistání, poznali, že se jedná o ruskou nákladní helikoptéru Mi-8 o nosnosti pěti tun. Její turbíny změnily tón, když se přiblížila k vrcholku kopce asi pět set metrů od rozlomeného trupu.

„Chceš další důkaz, že o místě katastrofy vědí?“ zeptal se Mark a ukázal na tmavozelený vrtulník. „Ti parchanti letěli najisto.“

„Pojďte.“ Juan zamířil k zadní části nákladového prostoru. „Musíme najít úkryt, než se usadí písek.“

Prolezli trupem a na druhé straně vyskočili ven. Poblíž trosek letadla nebylo, kam se schovat, tak se rozběhli z kopce dolů, dokud nenarazili na úzké vyschlé koryto, které před dávnými věky odvádělo dešťovou vodu. Když si všichni lehli, nahrnul na ně Juan tenkou vrstvu písku a na sebe ho také naházel, kolik jen dokázal. Neměli zrovna nejlepší výhled, ale byli dost daleko na to, aby k nim náhodou nedošel někdo z vrtulníku.

„O co jim jde, co myslíte?“ zeptal se Mark šeptem.

„Nemám tušení,“ odpověděl Juan. „Lindo? Linku?“

„Nevím,“ zamumlal Linc.

„Třeba si někdo uvědomil, že to nenarafičili tak dobře, jak si mysleli, a vrátili se to vylepšit,“ nadhodila Linda.

Na vrcholku kopce už umlkly turbíny a velký rotor začal zpomalovat. Za okamžik už jeho lopatky vířily vzduch jen jako větrák pod stropem. Velké zasunovací dveře pod ocasem se otevřely a začali z nich vybíhat muži. Měli na sobě pouštní maskovací uniformy a hlavy zakryté červenobílými šátky, jaké mají v oblibě militantní islamisté na celém Středním východě.

„Vojáci, nebo partyzáni?“ zeptal se Linc.

Juan je asi minutu pozoroval a pak řekl: „Podle toho, jak se tam melou, to na vojáky nevypadá. Ti už by byli touhle dobou vyrovnaní do pravidelné formace. Jenom se mě neptej, co dělají ve vrtulníku s libyjskými vojenskými znaky.“

Aby zmatku nebylo málo, vycouvali z helikoptéry dva muži a za uzdu vytáhli ven velblouda. Zvíře se jim vzpouzelo na roztřesených nohách, vrčelo na ně a plivalo. Pak se na jednoho z mužů vyzvracelo a dokonale tak vystihlo své pocity z letu. Týmem Korporace otřásl smích.

„Na co tam sakra mají tohle?“ zeptal se Mark. „Ten chudák vypadá polomrtvý.“

Juan se ve velbloudech moc nevyznal, i když na nich několikrát jel, a přestože dával přednost koním, nebyla to pro něho zas tak špatná zkušenost. Musel souhlasit s Markem. I na tu vzdálenost bylo poznat, že to zvíře není v pořádku. Srst mělo vypelichanou a hrb o polovinu menší, než mělo mít.

Tušil už, oč jde, ale držel jazyk za zuby a čekal, co se bude dít dál.

Po pár minutách sestoupilo těch asi dvacet mužů na území poseté troskami. Ti dva s velbloudem ho vodili sem a tam a kladli čerstvé stopy přes staré, aby to vypadalo, že tam bylo víc než jedno zvíře. A když si Cabrillo všiml, že někteří muži mají kožené sandály, bylo mu už všechno jasné.

„Linda měla pravdu. Myslí si, že by místo tragédie neobstálo při podrobné prohlídce. Snaží se znehodnotit důkazy tak, aby to vypadalo, že tudy prošla skupina nomádů.“

Asi hodinu sledovali, jak muži systematicky ničí, co se dá. Bušili do trosek palicemi, roztahovali po okolí stovky metrů ohořelých kabelů a přesouvali kusy letadla tak, aby nic nezůstalo ležet na původním místě. Vypáčili kryty podvozku, vytáhli ven kola a prostříleli pneumatiky. Některé části trosek také nanosili do vrtulníku. Když byla helikoptéra plná, odletěla s několika lidmi a za dvacet minut se vrátila. Juan usoudil, že všechno vyhodili někde dál v poušti.

Na pohled chaotická směsice hliníku, plastů a oceli, která však byla dokonale přehledná pro odborníky na letecké katastrofy, byla obrácena vzhůru nohama a stala se naprosto bezcennou. Zašli dokonce tak daleko, že rozřezali těla a zahrabali je do neoznačených hrobů. Pak založili pár malých ohňů, aby to vypadalo, že tam nomádi několik dní tábořili. Když skončili s velbloudem, střelil ho jeden z mužů mezi oči.

Konečně to vypadalo, že jsou hotoví. Několik mužů se rozběhlo do všech stran, zřejmě aby si v soukromí ulevili, než se pro ně vrtulník vrátí a dopraví je na základnu.

Juan se obrátil ke svému týmu. „Chci, abyste se vrátili do Prasete a pustili se k tuniské hranici, ale nejezděte přímo k pobřeží. Počkejte, až se s vámi spojím přes Maxe na Oregonu. Povězte mu, co jsme zjistili, a zajistěte, aby mě vystopoval.“

Každý agent Korporace měl v noze voperovaný sledovací čip, který získával energii z těla, i když potřeboval občas přes kůži dobít. Za použití technologie GPS se dal lokalizovat s přesností několika desítek metrů. „Co budeš dělat ty?“ zeptala se Linda.

„Odletím s nimi.“

„Nevíme ani, co jsou zač.“

„Právě proto s nimi odletím.“

Jeden z maskovaných mužů se přiblížil na sto metrů k jejich úkrytu. Byl zhruba stejně velký a stavěný jako Cabrillo, což ho na ten nápad přivedlo. Blond vlasy měl Juan obarvené na černo a v očích měl hnědé kontaktní čočky. Vybaven plynulou arabštinou a šátkem zakrývajícím rysy měl slušnou šanci, že mu to projde.

Hodil Linkovi klíčky od Prasete a začal se plazit ven z jejich skrýše, když ho Linda popadla za paži. „Co uděláme s tím chlapem?“

„Nechte ho tady. Mám pocit, že libyjská vláda do čtyřiadvaceti hodin ohlásí nález vraku. Brzo se to tady bude hemžit lidmi. Ať jim vysvětlí, co tady pohledává.“

S těmi slovy Cabrillo vyklouzl z vyschlého koryta. Během minuty urazil plazením vzdálenost, která ho dělila od nic netušícího muže. Libyjec byl k němu otočený zády, a právě když se začal napřimovat, aby si natáhl kalhoty, udeřil ho Cabrillo do týla kamenem velkým jako pěst. Vzpomněl si na Somálce, kterého uhodil podobně ani ne před týdnem, a dal do toho dost síly, aby muže složil do písku.

Juan pokýval hlavou, když muži nahmatal na krku tep, a pak ho začal svlékat. Naštěstí padl na jednoho z těch několika obutých do uzavřených bot – pomohou ukrýt titanové šrouby v jeho protéze. Když sundal omráčenému šátek, díval se na docela obyčejného chlapíka okolo třicítky. V jeho rysech nebylo nic, co by Juana dovedlo k přesvědčení, že to není Libyjec, ale jistý si být nemohl. V kapse uniformy neměl peněženku ani nic jiného, co by ho pomohlo identifikovat. Jeho oblečení nemělo ani visačky.

Cabrillo odtáhl bezvládného muže dál od zříceného letadla a ujistil se, že má za opaskem na zádech pevně zastrčený satelitní telefon. Bez něho by se do takového dobrodružství nikdy nepustil. Pak čekal, ale ne dlouho. Někdo křičel do řevu motorů vrtulníku.

„Mohammade! Mohammade! Pojď už!“

Teď už Juan znal jméno člověka, za kterého se vydával. Stáhl si šátek hlouběji do obličeje a vynořil se za kopcem. Voják, kterého dříve odhadl na velitele dvacetičlenné skupiny, stál asi patnáct metrů od vrtulníku a mával na Juana, aby si pospíšil. Cabrillo přikývl a dal se do běhu.

„Ještě minutu a nechali bychom tě tady se škorpiony,“ vyslechl si Cabrillo, když stanuli tváří v tvář.

„Promiňte, pane,“ řekl. „Něco špatného jsem snědl.“

„To nic.“ Velitel ho poplácal po rameni a společně nastoupili do vrtulníku. Uvnitř zadního nákladového prostoru lemovaly stěny sklápěcí sedačky. Juan si dřepl na jednu kousek od ostatních a dal si pozor, aby mu nohavice stále zakrývala kovový kotník. S úlevou kvitoval, že není jediný, kdo si nesundal šátek. Opřel si hlavu o teplý hliníkový trup a zavřel oči.

Neměl tušení, zda se ocitl ve vojenském oddílu pravidelné armády, nebo je obklopen fanatickými teroristy. Nakonec usoudil, že jestli ho odhalí, bude to jedno. Zemře tak jako tak.

Okamžik nato se vznesli do vzduchu.

13

HUDBA PŘICHÁZELA ve stoupajících vlnách a zesilovala ke crescendu. Orchestr nikdy nehrál lépe, nikdy do toho nevložil větší vášeň. Dirigentova tvář se leskla potem a taktovka kroužila a poletovala. Obecenstvo za jasnými reflektory bylo jako hypnotizované, vědělo, že je svědkem čehosi zázračného. Rytmické dunění bicích připomínalo salvy dělostřelectva, ale ani ono nedokázalo přehlušit záplavy tónů vyluzovaných houslemi a dřevěnými dechovými nástroji.

Pak zazněl zvuk, který tam nepatřil.

Hudebníci se zadrhli při hře, ale nějak se jim podařilo pokračovat.

Znovu se ozvalo tupé zadunění následované ostrým cvaknutím a hudba umlkla docela.

Fiona Katamorová se vrátila od koncertu, který si přehrávala ve své hlavě, s pravou rukou pohybující imaginárním smyčcem a prsty levačky ohnutými tak, jako by spočívaly na strunách.

Přehrávání hudby v duchu bylo to jediné, co jí od únosu pomáhalo zachovat si zdravý rozum.

Její cela byla bezvýrazná plechová krabice s jedinými dveřmi a nočníkem, který jí nepravidelně vynášeli. Jediné světlo skýtala slabá žárovka chráněná drátěným krytem. Sebrali jí hodinky, takže netušila, jak dlouho ji už vězní. Odhadovala to na čtyři dny.

Chvilku předtím, než jejich letadlo nouzově přistálo, se v interkomu ozval pilot a oznámil jim, že zahlédli starou letištní plochu. Podařilo se mu protáhnout klesání o několik kilometrů a posadit letoun na zem. Ranvej byla nerovná, ale dostali se dolů vcelku. Jakmile se kola konečně přestala otáčet, zvedl se ohlušující jásot. Všichni vyskočili ze sedadel, objímali se, smáli a utírali si slzy radosti.

Když z kokpitu vyšli oba piloti, měli oba brzy modrá záda od poplácávání a ruce jim div neupadly, jak jim s nimi všichni třásli. Frank Maguire otevřel hlavní dveře a teplý pouštní vítr odvál z kabiny pach strachu.

A pak jeho hlava vybuchla a krev a tkáně postříkaly letušku stojící za ním.

Po celé délce ranveje se vynořila tlupa mužů, kteří se skrývali v děrách zakrytých celtami a pískem. Měli na sobě khaki uniformy, a dřív než někdo stačil zavřít dveře, opřeli o jejich práh žebřík. Pilot přispěchal, aby ho odstrčil jako rytíř bránící hradní hradby. Týž odstřelovač, který zabil Maguirea, ho trefil do ramene. Padl na zem a rukou si svíral ránu. Okamžik nato do kabiny vnikli tři muži ozbrojení kalašnikovy.

Fionina asistentka Grace Walshová pronikavě zaječela a Fiona si později vybavila, že ji to podráždilo, i když i ona se bála o svůj život.

Všechno se seběhlo hrozně rychle. Odehnali je od otevřených dveří, aby jich dovnitř mohlo vlézt víc. Teroristé stále opakovali arabsky: „Lehnout. Všichni k zemi.“

Fioně se nějak podařilo najít hlas. „Uděláme, co řeknete. Není důvod k násilí.“ A klekla si na kolena.

Když ji viděla posádka a cestující, následovali všichni jejího příkladu.

Jeden z mužů zvedl Fionu trhnutím na nohy a postrčil ji k východu, právě když po žebříku vylezl ještě jeden muž. Na rozdíl od ostatních měl černé kalhoty a bílou košili s krátkými rukávy.

Jakmile ho Fiona spatřila, věděla, že na tuhle tvář nikdy nezapomene. Byla andělská, s hladkou pletí barvy kávy a dlouhými řasami za brýlemi s drátěnými obroučkami. Nemohlo mu být víc než dvacet, byl štíhlý a měl skoro intelektuálské vzezření. Neměla tušení, v jakém je vztahu k divokým ozbrojencům řvoucím na její lidi. Pak si všimla, že drží něco v rukou. Arabskou obdobu růžence a výtisk koránu.

Nesměle se usmál, když prošel kolem ní a byl odváděn do kokpitu.

Ohlédla se a uviděla, jak její lidi připoutávají želízky k sedadlům. Pochopila a to poznání ji zasáhlo jako rána pěstí.

„Prosím, nedělejte to!“ oslovila muže, který ji držel za paži.

Postrčil ji ještě tvrději směrem k žebříku. Fiona se rozzuřila, podrápala ho nehty v obličeji a pokusila se ho kopnout kolenem do rozkroku. Podařilo se jí strhnout mu šátek a uviděla, že nemá charakteristické semitské rysy typického Libyjce. Odhadla ho na Pákistánce nebo Afghánce. Sevřel ruku v pěst a uhodil ji tak silně, že na okamžik ztratila vědomí. V jedné vteřině ještě škrábala a kousala a ve druhé už ležela na koberci a v levé polovině obličeje jí pulzovala bolest. Muži stojící venku na žebříku ji začali tahat ven z letadla.

Těsně předtím, než ji vyvlekli ven, zachytila Fiona Gracein pohled. Nějak se jí podařilo potlačit slzy. Grace také došlo, co se bude dít.

„Bůh ti žehnej,“ naznačila Grace ústy.

„Tobě také,“ odpověděla Fiona tiše a pak už byla venku a snášeli ji na zem.

Odvedli ji asi třicet metrů od letadla a přinutili kleknout s rukama spoutanýma za zády. Skrz okénko pilotní kabiny viděla, jak ten mladík manipuluje s řízením. Všimla si také díry v ocasní části letounu. Vypadalo to, jako by stroj zasáhla raketa, která nevybuchla. Usoudila, že o to právě šlo. Chtěli ji unést, ale přáli si, aby pro zbytek světa byla mrtvá.

Zbývající teroristé zajišťovali lidi na palubě. Sebevražedný pilot vyšel z kokpitu a objal se ve dveřích s posledním zabijákem. Pak zamával ostatním, kteří hlučně zajásali. Když ozbrojenec sestoupil na zem a odnesli žebřík, zavřel pilot dveře a znovu zaujal své místo v pilotní kabině.

Fioně stékaly po tvářích slzy. Viděla tváře přitisknuté na okénka letadla. Byli to její lidé – muži a ženy, s nimiž po léta pracovala. Kvůli nim nesměla dát najevo slabost a přinutila se přestat plakat.

Funkční motor naskočil a jeho hukot sílil, až z něho začaly bolet uši. Podél dráhy stála vozidla zakrytá celtami, mezi nimi i malý tahač, jaký je možné spatřit na letištích celého světa. Dojel k přednímu kolu letadla a řidič připevnil hák.

Trvalo několik minut, než letadlo zaujalo postavení na začátku letištní plochy z udusané hlíny. Po chvilce se tón motoru změnil a boeing se rozjel po ranveji.

Fiona se modlila, aby se škoda napáchaná raketou ukázala tak velká, že zabrání letadlu dosáhnout vzletové rychlosti, to však díky skoro prázdným nádržím a jen několika lidem na palubě hbitě zrychlovalo. Teroristé stříleli do vzduchu ze samopalů a zajásali, když se přední kolo pomalu odlepilo od země. Chvilku tak zůstalo a pak ocas narazil o zem následkem poškození a nezkušenosti pilota.

Nos začal klesat k dráze a Fiona si byla jistá, že její modlitby byly vyslyšeny. Konec ranveje se rychle přibližoval. Nepodaří se jim vzlétnout.

A pak se mírně nakloněné letadlo majestátně zvedlo do vzduchu. Jásot zazněl ještě silněji a vzduch prořezával celý déšť kulek.

Fiona se kousla do rtu a sledovala, jak boeing pomalu nabírá výšku. Neměla tušení, jak daleko s ním chtějí letět, předpokládala však, že mají namířeno do Tripolisu, kde s ním narazí do konferenční budovy, v níž se měl konat summit. Žádný z teroristů se ale nechoval tak, jako by chtěl odejít. Všichni hleděli k obloze, zatímco se letadlo zmenšovalo v dálce. Nemohla ten pohled snést, ale nedokázala sklopit zrak.

Letoun se začal stáčet ke straně a mířil na vzdálený kopec. Pilot se nad ním znovu pokusil získat kontrolu a letadlo se na okamžik narovnalo. Pak se jediným dramatickým manévrem obrátilo zcela na záda a narazilo do kopce takovou silou, až se otřásla země. Kusy stroje vylétly do vzduchu. Křídla se ulomila od trupu a ten okamžitě vzplál. Z ohnivé koule vylétl jeden z motorů a odkutálel se v oblacích písku do kopce. Celé drama zahalil na chvíli prach, který se jen pomalu usazoval. Křídla hořela dál, zatímco bílý válec trupu se odvalil mimo dosah plamenů.

Fiona zalapala po dechu a muži kolem nadšeně zařvali.

I na tu dálku poznala, že nikdo nepřežil. I když byli ušetřeni hrůzné smrti v plamenech, nemohli přežít tak silný náraz. Několik teroristů spolu začalo rozmlouvat naléhavým tónem, byli však příliš daleko, takže jim nerozuměla. Podle jejich gestikulace poznala, že jsou zklamaní, že letadlo neshořelo celé, a nejspíš se dohadovali, co dál.

Na druhé straně ranveje stáhli muži plachtu z velkého stavebního stroje. Motor zařval a jeho radlice začala brzy rozrývat dráhu, která Fioniny piloty zlákala k přistání. Podle tempa, jakým postupoval, bylo jasné, že za pár hodin nezůstanou na místě žádné důkazy jejich přítomnosti.

Porada náhle skončila. Osoba, kterou Fiona odhadla na vůdce, vydala rozkazy ostatním. Většina jí unikla, ale zaslechla: „Dejte si záležet, ať odstraníte stopy po zásahu raketou, a nezapomeňte na pouta.“ Konečně došel k místu, kde klečela na kamenité zemi.

„Proč jste to udělali?“ zeptala se arabsky.

Naklonil se k ní. Viděla jen jeho oči, temné tůně šílenství. „Protože si to přál Alláh.“ Zavolal na jednoho ze svých mužů. „Předveďte ji. Sulejmán Al-Džama si chce prohlédnout svou kořist.“

Přetáhli jí přes hlavu kuklu a naložili ji dozadu do náklaďáku. Když znovu uviděla světlo, nacházela se ve své cele a na sobě měla jakousi burku, v níž poznala afghánský úbor. Měla zakryté celé tělo kromě očí, které jí stínila jemná krajka.

Hluk, jenž přerušil její koncert, způsobil klíč zasouvaný do zámku a západka. Dveře zaskřípěly a otevřely se. Zatím neviděla tvář žádného ze svých únosců kromě sebevražedného pilota a muže, s nímž se poprala v letadle. Dva muži, kteří vstoupili do dveří, se od ostatních nijak nelišili. Měli na sobě stejné khaki uniformy a tradiční šátky.

Jeden z nich zavrčel, když uviděl, že se jí navzdory poutům podařilo vysvobodit z burky. Odvrátil pohled, aby jí neviděl do obličeje, zvedl oděv ze země, kde ho používala jako polštář, a rychleji ho přehodil přes hlavu a tělo.

„Já tě naučím úctě,“ pohrozil.

„Poznávám váš přízvuk,“ opáčila Fiona. „Jste z Káhiry. Z předměstí Imbaba, jestli se nemýlím.“

Zvedl ruku, aby ji uhodil, ale pak se zarazil. „Ještě jednou se odvážíš promluvit a moje pěst vyletí.“

Stráže ji vyvedly z cely a ven z budovy, v níž byla vězněna. Byla teď vlastně vděčná za krajkovou síťku, protože ji chránila před jasným slunečním světlem, které bušilo do pouště. Podle výšky slunce odhadla, že je dopoledne, ale horko nebylo takové, jaké mělo být. Usoudila, že se nacházejí výš v horách.

To, že si všímala podobných detailů, jí spolu s koncerty přehrávanými v hlavě pomáhalo zahánět myšlenky na její beznadějnou situaci a osud jejích přátel a členů posádky.

Tábor teroristů vypadal jako stovky jiných, které viděla na průzkumných fotografiích. Několik větrem ošlehaných stanů stálo u skály provrtané nesčetnými jeskyněmi. Věděla, že ta největší z nich má sloužit jako jejich poslední útočiště v případě útoku, a nepochybovala, že je v ní dost výbušnin na to, aby strhly polovinu hory.

Skupina mužů pod velením instruktora prováděla na cvičišti pořadová cvičení. Soudě podle jejich svižných pohybů se už blížili ke konci výcviku. Kousek dál, v závětří hory tyčící se nad táborem, se shromáždila jiná skupinka k nácviku střelby z AK-47. Terče byly příliš daleko na to, aby mohla Fiona posoudit jejich přesnost, ale díky ohromným sumám peněz pumpovaným do teroristických skupin, jako byla ta Al-Džamova, si mohli dovolit plýtvat municí při výcviku i toho nejhoršího rekruta.

Za střelnicí viděla asi tři čtvrtě kilometru dlouhé mělké údolí ukončené na konci ještě větším horským masivem. Na jeho dně probíhaly výkopové práce a vedly tam koleje. Stranou vedle řady zchátralých dřevěných budov viděla několik hornických vozíků. Za domky stála obrovská dieselová lokomotiva a v jejím stínu ještě jedna mnohem menší, připomínající spíš náklaďák, kterým ji tam přivezli. Síťka v burce jí znemožňovala rozeznat podrobnosti.

O tomto místě neměla žádné informace. Teroristický tábor poblíž trati nebyl zmíněn v žádné ze zpráv, kterými ji zavalovaly CIA, NSA a FBI. Tolik let od začátku války s terorismem měli nepřátelé stále náskok.

Stráže ji dovedly do jeskyně kousek od hlavní sluje. Po stropě se táhly elektrické kabely a zhruba každých deset metrů visela holá žárovka. Vzduch tam byl o poznání chladnější a byla v něm cítit vlhkost jako ve sklepení starého domu. Došli k dřevěné přepážce se zavřenými dveřmi. Strážce, který jí předtím pohrozil, že ji uhodí, zaklepal a počkal, až bude vyzván, aby vstoupil.

Otevřel dveře. Ocitli se na samém konci jeskyně. Tři stěny místnosti tvořil hrubý kámen. Na podlaze ležely v několika vrstvách perské koberce a v koutě dýmal železný koš s dřevěným uhlím, od něhož vedla ven komínová roura v těsném sousedství kabelů.

Uprostřed místnosti seděl na zkřížených nohách nějaký muž. Na sobě měl jasně bílý hábit a na hlavě černobílý šátek. Ve slabém svědě četl knihu, kterou odhadla na korán. Nevzhlédl ani nedal jinak najevo, že o nich ví.

Fioně bylo jasné, že je to jen póza. Kdyby tohle byla její kancelář, seděla by za svým stolem, skloněná nad důležitě vypadajícími dokumenty s perem v ruce. Ona nechávala lidi čekat maximálně půl minuty, ale tenhle muž nezvedl hlavu celou minutu. Jeho taktika nadřazenosti však na ni neplatila.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se a s úctou zavřel korán.

„Alí Baba?“ zeptala se, aby ho vyprovokovala.

„Chcete být moje Šeherezáda?“

„Jen přes mou mrtvolu.“

„To není sice přesně podle mého gusta, ale určitě by se to dalo zařídit.“

Fiona mu nechtěla dovolit předstírat, že je něco jiného než zrůda, kterou byl ve skutečnosti. „Nikdo nezná vaše pravé jméno, ale říkáte si Sulejmán Al-Džama. Prohlašujete, že vaším cílem je zničení Izraele a Spojených států a vytvoření islámského státu rozkládajícího se od Afghánistánu po Maroko v čele s vámi jako… sultánem?“

„Ještě nevím, jaký titul si zvolím,“ řekl Al-Džama. „Sultán nezní špatně, ale má dekadentní nádech, nemyslíte? Harémy, palácové intriky a to všechno.“

Zlehka se zvedl z podlahy a došel k mosaznému samovaru stojícímu vedle koše s dýmajícím uhlím. Svými ladnými a rychlými pohyby připomínal dravce. Nalil si sklenici čaje, ale Fioně nenabídl.

Teď, když stál, poznala, že měří asi metr osmdesát, má široká ramena a podle silných odhalených zápěstí je pevně stavěný. Do obličeje mu neviděla a v kalném světle a přes síťku v burce rozeznala jen málo z jeho očí, jen to, že jsou zapadlé a temné.

„Váš Ježíš říká ‚Blahoslavení jsou, kdo činí mír‘. Víte, že je prorokem islámu? Samozřejmě ne tím největším, tím je Mohamed, mír budiž s ním. Ale váš ‚Spasitel‘ je považován za velkého učitele.“

„Oba vzýváme téhož boha jako Izák a Abrahám,“ řekla Fiona.

„Ale vy nevěříte ve vidění posledního vyvoleného proroka, svatá slova zapsaná Mohamedem a vložená do koránu.“

„Má víra začíná a končí smrtí a vzkříšením.“

Al-Džama nic neřekl, ale bylo poznat, že je podrážděný. Nakonec utrousil: „Zpět k tomu citátu. Myslíte si o sobě, že jste blahoslavená?“

„Myslím, že kdybych dokázala ukončit násilí, byla by požehnaná ta práce samotná, ne ten, kdo ji vykonal.“

Přikývl. „Dobře řečeno. Ale proč? Proč toužíte po míru?“

„Jak se můžete takhle ptát?“ Navzdory své původní rezervovanosti cítila, že ji rozhovor začíná zajímat. Očekávala tirádu o zlu Západu, ne intelektuálskou debatu. Bylo zjevné, že tento samozvaný Sulejmán Al-Džama je vzdělaný, zajímalo ji tedy, jak ospravedlní své masové vraždy. Slyšela už nahrávky bin Ládinových blábolů, četla přepisy výslechů vězňů na Guantánamu a viděla desítky videonahrávek budoucích mučedníků. Chtěla vědět, jak se od nich tenhle muž liší, i když jí bylo jasné, že pokud tam nějaký rozdíl je, nehraje žádnou roli.

Al-Džama řekl: „Mír znamená stagnaci, vážená paní ministryně. Když muž žije v míru, jeho duše zakrňuje a jeho tvůrčí duch zmírá. Jen když bojujeme, stáváme se bytostmi, jakými nás Alláh chtěl mít. Válka v nás probouzí odvahu a schopnost přinášet oběti. Co nám přináší mír? Nic.“

„Mír nám přináší prosperitu a štěstí.“

„To jsou věci těla, ne ducha. Za tím vaším mírem se skrývá touha vlastnit lepší televizi a dražší auto.“

„Zatímco vaše válka nám přináší utrpení a zoufalství,“ opáčila Fiona.

„Takže jste to pochopila. Protože tohle jsou věci ducha, ne těla. Přesně tohle máme cítit. Nepohodlí luxusního domova, ale prožitek sdíleného utrpení. To nás přibližuje Alláhovi, ne vaše demokracie, rocková hudba, pornografické filmy. Tento odpad nás jen odvrací od skutečného smyslu naší existence. Na zemi nemáme jiné poslání než podřídit se Alláhově vůli.“

„A kdo zná jeho vůli?“ zeptala se. „Kdo rozhoduje, jaké jsou jeho úmysly? Korán zakazuje sebevraždu, a přesto jste poslal toho mladíka, aby úmyslně narazil do hory s letadlem plným lidí.“

„Zemřel jako mučedník.“

„Ne,“ odsekla ostře. „Přesvědčil jste nějakého chudáka, že umře jako mučedník a bude mít v nebi svých sedmdesát sedm panen, ale nesnažte se mi tvrdit, že tomu věříte. Nejste nic než laciný bandita, který se snaží uchvátit moc a zneužívá slepé víry svých následovníků.“

Sulejmán Al-Džama zatleskal a potěšeně se zasmál. Přešel na angličtinu. „Bravo, paní ministryně. Bravo.“

Fioně přelétl po obličeji překvapený výraz, který však nemohl pod burkou vidět. Náhlá změna jazyka a zlehčení rozhovoru ji na okamžik zmátly.

„Zdá se, že chápete, že na světové scéně šlo vždycky jen o moc. Před mnoha staletími ji Anglie získala za pomoci svého nadřazeného námořnictva. Teď ji mají Spojené státy díky svému bohatství a jadernému arzenálu. Co mají národy na Středním východě kromě ochoty některých svých občanů vyhodit se do vzduchu? Je to primitivní zbraň, to ano. Ale dovolte mi, abych se zeptal, kolik vaše země utratila za zajištění bezpečnosti ode dne, kdy hrstka mužů s noži ze železářství zbořila vaše nejvyšší budovy? Sto miliard? Pět set miliard?“

To číslo se blížilo bilionu, ale Fiona mlčela. Vůbec to neprobíhalo tak, jak očekávala. Myslela si, že ze sebe Al-Džama vysype pár překroucených vět z koránu, aby vysvětlil, proč dělá to, co dělá, a ne že prozradí svou posedlost nadvládou.

„Před útokem na Světové obchodní centrum byl každý pětistý muslim ochoten zemřít mučednickou smrtí. Teď se to číslo zdvojnásobilo. To znamená deset tisíc mužů a žen připravených obětovat se pro věc džihádu proti Západu. Opravdu si myslíte, že byste dokázali zabránit deseti tisícům útoků? Lidé jako ten kluk, který pilotoval letadlo, nebo bin Ládin ve své jeskyni v Pákistánu v džihád možná věří, paní ministryně, ale jsou to obyčejní pěšáci, nástroje, které lze použít a odhodit. Máme teď skoro neomezenou zásobu ochotných mučedníků a brzy je začneme využívat v koordinovaných útocích, jež změní hranice světa tak, jak jsem vždy předvídal.“

Mluvil ne jako fanatik, ale spíš jako prezident korporace představující vyhlídky růstu své společnosti.

„To přece dělat nemusíte!“ Fiona se přistihla, jak prosí.

„Už se to nedá zastavit.“ Stáhl si šátek pod bradu. Při pohledu na jeho obličej měla Fiona co dělat, aby neomdlela. „A vaše smrt bude první úder.“

14

JAKMILE LlNC USEDL za volant Prasete a nastartoval, otevřel Mark Murphy hlasem aktivovaný komunikační systém vozu.

„Volat Maxe.“

V kabině terénního automobilu zaznělo zvonění telefonu. Prase bylo tak dobře zkonstruované, že motor nebylo uvnitř skoro slyšet, když Linc vyjel s náklaďákem z úkrytu a namířil jeho tupý nos k tuniské hranici.

Odpověděl jim hlas, který ani jeden nepoznal. „Maxova pizza. Osobní odběr nebo dovážka?“

„To by bylo super, kdyby dováželi,“ řekl Linc. „Kousek bych si dal.“

„Pardon. Špatné číslo.“ Mark ukončil spojení a zkusil to znovu. „Volat Maxe Hanleyho.“

Tentokrát se na druhém konci ozval Maxův hlas.

„Maxi, tady Mark Murphy. Jsem v Praseti s Lindou a Linkem.“

„To je dost, že voláte,“ řekl Max. „Co jste se odmlčeli, jsme tady jako na jehlách.“

„To si dokážu představit. Jsi v operačním centru?“

„Řekni někomu, ať otevře na monitoru sledování biočipů.“

„Okamžik.“ Chvilku bylo ticho. Zatímco čekali, připojil se Mark přes počítač Prasete na uzavřený televizní okruh Oregonu, takže se mu na monitoru objevil obraz futuristické řídicí místnosti. Max stál u komunikačního pultu a díval se přes rameno důstojníkovi ve službě.

„To je zajímavé,“ zamumlal Hanley. „Vidím, že tři z vás míří na západ rychlostí osmdesáti kilometrů v hodině, nejspíš v Praseti, když už mu tak chcete říkat, zatímco Předseda se pohybuje na severovýchod sto šedesátkou. Co se stalo, vy jste se pohádali?“

„Vtipné. Neztraťte ho z očí. Jsme na cestě k tuniské hranici. Juan je s lidmi, o nichž si myslíme, že sestřelili letadlo ministryně Katamorové. Nevěříme, že je mrtvá.“

„Říkal jsi, že to letadlo bylo sestřeleno?“

„Ano, a nemyslím si, že v něm Fiona Katamorová byla, když se zřítilo.“

„Jak to sakra dokázali? Ale to mi povíš pak. Radši byste odtamtud měli zmizet. Libyjci před dvaceti minutami ohlásili, že objevili vrak, a jejich vláda vydala povolení lidem z Národní komise pro bezpečnost v dopravě, aby ho prozkoumali. Ti už byli připravení v Káhiře a kolem poledne budou v Tripolisu, ale jsem si jistý, že Libyjci tu oblast zaplaví ještě před nimi.“

„Nic tam nenajdou,“ řekl mu Mark. „Vrtulníkem přiletěla skupina mužů, aby trosky zničili a zmařili veškeré naděje na rekonstrukci. Rozházeli kusy letadla po okolí, některé odvezli, a rozmlátili, co se dalo. Dokonce tam dovezli chromého velblouda, aby všude nadělal stopy.“

„Chromého velblouda?“

„Má to vypadat, že ty škody napáchali nomádi,“ vysvětlil Mark.

„Někdo je o pár kroků vpředu,“ zavrčel Max.

„Je všeobecně známé, že Národní komise pro bezpečnost v dopravě přijede do Libye?“ zeptala se Linda.

„Ne. Langston mi řekl, že se to rozhodlo na nejvyšší úrovni a že to drží pod pokličkou.“

„To znamená, že ti teroristé mají zdroj ve vládě, když věděli, že se tam mají vrátit a zničit vrak.“

„Nebo je vláda podporuje,“ nadhodil Max. „Takže ty si nemyslíš, že byla ministryně Katamorová na palubě, Marku?“

„Existuje celkem přesvědčivý důkaz, že letadlo přistálo před zřícením v poušti.“

„Myslíš, že ji unesli?“

„Proč by ho jinak přinutili přistát, znovu s ním vzlétli a rozbili ho o vrchol hory? Chtějí, aby si celý svět myslel, že je mrtvá.“

„Co tím získají?“

„No tak, Maxi,“ řekla Linda. „Je to ministryně zahraničí, kruci. Pro ty lidi je to buď skvělý zdroj informací, nebo nejlepší rukojmí v dějinách. Nezapomínej, že byla i prezidentovou bezpečnostní poradkyní. Jestli si budeme myslet, že je mrtvá, nebudeme ji hledat. Budou z ní moci páčit informace až do soudného dne a my o tom nebudeme mít ani tušení.“

Všichni se odmlčeli, jak si domýšleli možné důsledky Lindiny teorie. Teroristé věznící Fionu Katamorovou byli možná ještě nebezpečnější, než kdyby unesli prezidenta. Vzhledem k tomu, že byl v úřadu prvním rokem, neznal ještě tajné informace důležité pro boj s terorismem. Avšak Fiona díky své mnohaleté práci a neúnavné schopnosti vstřebávat podrobnosti věděla o probíhajících amerických operacích a plánech do budoucna víc než šéf exekutivy.

„Musíme ji dostat odtamtud,“ řekl Max.

Na tak samozřejmé prohlášení nebylo třeba reagovat.

„Děje se ještě něco, o čem bychom měli vědět?“ zeptal se Mark.

„Jo. Langston nám poskytl informace o misi ministerstva zahraničí probíhající v Tunisku nedaleko od libyjské hranice.“

„Ministerstvo zahraničí teď řídí operace?“ zeptal se Linc.

„Tuhle schválil Langston, který tam také poslal svého člověka. Dostala střední prioritu, protože neměla velkou šanci na úspěch.“

„A co tam dělají?“

Max je informoval o dopisu, který objevil St. Julian Perlmutter, a o tom, co měl společného s pirátem Sulejmánem Al-Džamou z dob válek s Berbery. Seznámil je s teorií, že starý korzár možná zanechal ve skryté jeskyni někde u koryta vyschlé řeky spisy, v nichž tvrdil, že by spolu islám a křesťanství mohly existovat v míru.

„To vypadá na výstřel naslepo,“ poznamenala Linda, když skončil. „Souvisí to nějak s pádem letadla?“

„Je to tak trochu náhoda, že se ty dvě události odehrály zhruba ve stejném čase a skoro na stejném místě, ale o souvislosti neexistují žádné pádné důkazy. Ministryně o té expedici ani nevěděla. Měla ji na starosti její zástupkyně Christie Valerová, která si podle všeho myslela, že to stojí za pokus. A já si myslím totéž. Prohlášení vlivných duchovních mají v tomhle regionu velkou váhu. Byl to ajatolláh Chomejní, kdo prohlásil, že „každý, kdo spáchá sebevraždu a zároveň způsobí ztráty nepříteli, bude považován za mučedníka,“ dokončila Linda za něho. „My se v dějepisu vyznáme, Maxi. A vsadím se, že ty ses tohle dozvěděl až teď, když jsi mluvil s Overholtem.“

Hanley to nepopřel. „Jde o to, že tři ze čtyř lidí, které ministerstvo vyslalo do Tuniska, jsou teď pohřešovaní. Vládní úředník, který je měl na starost, jim dovolil vzdálit se na dvaasedmdesát hodin z tábora, ale nevrátili se včas.“

„A v Langley přepokládají, že to nějak souvisí s únosem Katamorové, že?“ zeptal se Mark pochybovačně.

„Nepředpokládají nic,“ odpověděl Max tónem, jenž naznačoval, že je mu Markova skepse lhostejná. „Ale Lang chce, abychom to pro jistotu prověřili.“

Ozvala se Linda. „Nezdá se mi, že je to dobrý nápad. Právě jsme viděli Juana odlétat se skupinou teroristů nebo členů libyjských zvláštních jednotek, zkrátka lidí, kteří mají prsty v pádu letadla. Neměli bychom se zdržovat hledáním archeologů ztracených v poušti, když nás Juan možná bude okamžitě potřebovat.“

„Počkej chvilku,“ přerušil ji Murph. „Kde je Stoney?“

„Není teď ve službě, tak nejspíš ve své kajutě.“

„Maxi, přepoj mu tenhle hovor dolů a my se hned ozveme.“ Max poslechl a Eric se okamžik nato objevil na monitoru s plechovkou s energetickým nápojem v ruce. „Ahoj, jak vás baví hrát si na Lawrence z Arábie?“ řekl na pozdrav.

„Nechodíš mi na můj red bull?“ vybafl na něho Murph.

Eric rychle odstrčil plechovku ze záběru kamery. „Ne.“

„Lháři. Poslechni, když jsme prohlíželi satelitní snímky, všimli jsme si opuštěného nákladního auta v poušti nedaleko od vytipované letové trasy.“

„Vzpomínám si.“

„Pošli mi zvětšeninu a souřadnice.“

„Moment.“ Eric odvrátil zrak od webové kamery a začal ťukat na počítači. Nad úrovní jeho ramene získávala body postavička z počítačové hry vypadající jako ropucha ve středověkém brnění tím, že neustále aranžovala koš plný květin.

„Ta hra, co hraješ, vypadá zatraceně drsně, Eriku,“ poznamenal Link, když se podíval na monitor před Murphem. „Nech mě hádat, Sir Žabák a kytice smrti?“

Stone se ohlédl, usoudil, že se mu nepodaří vysvětlit to, co dělá, bojovníkovi jako Linc, a dálkovým ovládáním vypnul monitor. „Tak fajn, poslal jsem vám mailem souřadnice a snímek toho náklaďáku. Teď sleduju polohu vašich čipů. Jste asi sto šedesát kilometrů od něj. Nemělo by vám to trvat víc než pár hodin.“

„To jo, ale vzdušnou čarou. Stejně díky. Mohl bys ten snímek poslat na monitor v operačním centru a přepojit tenhle hovor zpátky na Maxe?“

„Už se na tom pracuje.“

„Promluvíme si později.“

„Je to jejich auto?“ zeptal se Mark Hanleyho, jakmile ho měl znovu na lince.

„Overholt říkal, že má na korbě nějaké vrtné zařízení, takže si myslím, že ano. Jak jsi věděl, kde najít jeho fotku?“

„Jsem génius, Maxi,“ odpověděl Murph beze stopy ironie. „To přece víš.“

„Dobře, génie, právě sis zařídil zajížďku. Chci, abyste ten náklaďák prověřili a potom vyslechli čtvrtého člena výzkumného týmu, doktora Emila Bumforda. Je pořád na tom římském archeologickém nalezišti, které tým ministerstva zahraničí používá jako zástěrku. Právě jsem mluvil s náměstkyní ministryně, která to zařizovala. Podle toho, co mi řekl Langston, je Bumford k ničemu, ale při osobním setkání se vám z něho možná podaří něco dostat.“

„A co Předseda?“ připomněla Linda. „Mám pocit, jako bychom ho nechávali ve štychu.“

„Zlatíčko,“ uklidnil ji Max, „mluvíme o Juanu Cabrillovi. S jeho štěstím ten vrtulník míří do nějakého pětihvězdičkového letoviska na pobřeží a deset minut po přistání bude mít v jedné ruce ženskou a ve druhé drink.“

• • •

TRVALO JIM DOBRÝCH OSM HODIN, než přejeli poušť na místo, kde Eric s Markem zahlédli na satelitním snímku opuštěný náklaďák s vrtnou soupravou. Drsná krajina byla plná kopců a říčních koryt a při jízdě se jim všechny orgány v těle tak natřásaly, až měli nakonec pocit, že mají v sobě jen kaši drženou pohromadě kůží.

Mark si vyměnil místo s Lindou, takže teď jela na sedadle spolujezdce ona. Linc seděl za volantem uvolněně, jako by náročný terén nebyl o nic obtížnější než dálnice s občasným výmolem. Když se slunce sklonilo ke vzdálenému obzoru, přiblížili se k souřadnicím, které jim poslal Eric Stone. Prase si stále vedlo podle očekávání a zbývalo jim dost nafty, aby dojeli přes hranice do Tuniska. Tam budou muset natankovat. Linc doufal, že koupí palivo na tom archeologickém nalezišti, ale nejspíš nezbude než si ho nechat dopravit vrtulníkem z Oregonu. Bude muset zavolat Maxovi, aby připevnil pod stroj McDonnell Douglas MD-520N nádrž s naftou. Vzhledem k tomu, že nový vrtulník Korporace unesl až tunu nákladu, byl jejich pilot George Adams schopný přivézt dostatek šťávy pro žíznivé Prase.

Linkovu pozornost upoutalo něco, co do pusté pouště nepatřilo. Bylo to ani ne půl kilometru nalevo od nich. Nebyl si jistý, co to je. Na dálku a ve slabém světle se zdálo, že to pulzuje. Ukázal to Lindě a Markovi. Ani jeden nevěděl, co si o tom myslet. Byli půldruhého kilometru od opuštěného náklaďáku, ale Linc měl pocit, že by podezřelý objekt měli prozkoumat, a tak zaparkoval za nízkou dunou a vypnul motor.

„Marku, podej mi REC7, ano?“ požádal Linc. Vedle něho vytáhla Linda glock 19, kompaktní verzi typu 17, jedné z nejoblíbenějších bojových pistolí na světě.

Mark otevřel dveře nákladového prostoru a podal Linkovi jeho samopal. On sám, který to s malými zbraněmi neuměl zdaleka tak dobře jako se supermoderním arzenálem Oregonu, si při vystupování z auta zastrčil za pásek na kříži colt model 19 ráže .45.

Všichni tři se pohybovali přikrčení a využívali vyvýšenin terénu, aby se k objektu trčícímu ze země přiblížili nepozorovaní. Když byli asi padesát metrů od něj, uslyšeli odporné kvílení, v němž nebylo nic lidského, ale trochu jim připomínalo dětský pláč.

„Co to sakra je?“ zeptal se Mark s pověrčivým strachem.

Linc byl vpředu se samopalem pověšeným na rameni a ostražitě vyhlížel za písečnou dunou ve snaze pochopit, co vlastně vidí. Ten předmět vypadal jako obrácený kříž, ale po obou jeho stranách se neohrabaně pohybovaly dva tmavé obrysy.

Pak jeden z nich roztáhl široká černá křídla a Linc okamžitě pochopil, co to je. Nějaký člověk byl ukřižován hlavou dolů a na pažích mu seděli dva supi s černými krky. Peří na hlavách měli slepené krví, jak se krmili mrtvolou. Jeden z nich utrhl pruh masa, který mu teď visel ze zobáku. Pohazoval hlavou zpředu dozadu, aby si sousto nasoukal do krku.

Linc věděl ze svého pobytu ve střední Africe, kde sloužil jako SEAL, že žádný varovný výstřel ty odporné ptáky od jejich mršiny neodežene. Zamířil přímo na ně a srazil oba dravce z jejich hrůzných bidýlek. Do vzduchu se zvedla hrstka peří a snesla se k zemi nedaleko od jejich těl.

„Ach bože, ach bože…“ mumlal si Mark Murphy, ale statečně držel krok s Linkem a Lindou, když se vydali mrtvolu prohlédnout.

Ptáci napáchali na těle nevýslovné škody. Několik dní trhali z muže maso, ale stále se dalo rozeznat, že to byl běloch, který byl zabit výstřelem do hlavy. Kvůli krvi, jež se vsákla do země pod krucifixem, nebylo možné poznat, jestli byl zastřelen před ukřižováním nebo po něm. Vzhledem k tomu, že se nacházeli asi půldruhého kilometru od nákladního auta s vrtným zařízením, nebylo nijak nelogické předpokládat, že šlo o jednoho z lidí z ministerstva zahraničí.

Linc dokázal pochopit, že teroristé toho člověka mohli zabít z prosté nutnosti. Ale to, že jeho tělo vystavili jako karikaturu Kristovy smrti, museli udělat čistě pro zábavu.

Beze slova zamířil zpátky k Praseti pro lopatu.

Vyhloubit hrob v měkké půdě mu trvalo jen dvacet minut, a když skončil, pokrývala mu tělo a vyholenou hlavu jen tenká vrstva potu. Zatímco pracoval, vyrazili Linda s Markem napřed k hledanému náklaďáku, ale zjistili, že ho od pořízení satelitních snímků někdo odvezl. Našli zřetelné stopy pneumatik vedoucí na sever. Všimli si také dalších stop nějakého lehčího vozidla. Mezi těmito dvěma řadami otisků našli mosaznou nábojnici dosud páchnoucí střelným prachem a krvavou skvrnu, kterou pilně, jedno zrnko písku po druhém, odnášela karavana mravenců.

Když pověděli Linkovi, co našli, shodli se, že tým ministerstva zahraničí neúmyslně překročil hranici do Libye, kde ho objevila hlídka. Vojáci z nějakého důvodu jednoho člena skupiny střelili do hlavy a ostatní zajali. Tělo odvezli o kus dál a ukřižovali.

„Možná viděli, jak nad nimi přeletělo letadlo ministryně Katamorové,“ nadhodil Mark. „Došlo jim, že má problém, a rozhodli se to prověřit.“

„A náhodou narazili na hraniční hlídku?“ pronesla pochybovačně Linda.

„Nebyla to hraniční hlídka,“ opáčil Linc, který pochopil, kam Linda míří. „Teroristé vyslali týmy podél odhadované trasy letu, aby zlikvidovali každého, kdo by letadlo spatřil.“

„Soudě podle toho, kde k přepadení došlo, se lidé vyslaní ministerstvem vydali dost daleko na jih od své základny,“ poznamenal Mark. „Byli na správném místě, jenže ve špatný čas.“

„Co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Linc Lindy Rossové.

Jako viceprezidentka Korporace byla nejvýše postaveným členem týmu. Zvážila možnost, že by zavolala Maxovi a nechala rozhodnutí na něm, ale Hanley neviděl, v jakém stavu byla ta mrtvola, a necítil to co ona v okamžiku pravdy. Jakmile přišlo na otázku taktiky, nechávala se Linda jen zřídka ovlivnit svými emocemi. To nedělá žádný dobrý velitel. Avšak tentokrát při pohledu na své společníky okamžitě věděla, že je správné pustit se za těmi řezníky, kteří tohle spáchali. S trochou štěstí by se jim mohlo podařit dostat jednoho živého. Nedalo se čekat, že by řadový voják mohl vědět, co ti lidé plánují s ministryní zahraničí, ale jakékoliv informace byly lepší než nic.

„Mají zatracený náskok,“ procedila rozzuřeně mezi zuby.

„To je mi jedno,“ opáčil Linc.

„Jestli ti to usnadní rozhodování,“ ozval se Mark, „existuje padesátiprocentní šance, že Libyjci ty dva zbývající Američany zajali, když zabavili jejich náklaďák.“

Na tohle Linda nepomyslela. Byl to poslední fakt, který jen podpořil její rozhodnutí. „Nasedat.“

Sledovat otisky pneumatik nákladního auta pouští bylo stejně snadné jako řídit se přerušovanou čárou na okresce. Vozidlo bylo dost těžké na to, aby stopy nezahladil neustálý vítr. A když slunce zmizelo za vzdálenými horami, aktivoval Mark systém FLIR. Toto zařízení vyvinuté pro bojové vrtulníky dokáže rozeznat zdroje zbytkového tepla a poskytne jim varování na mnoho kilometrů dopředu, když se přiblíží k horkému motoru náklaďáku.

Linc si nasadil na oči brýle na noční vidění, s nimiž mohl za použití infračervených reflektorů řídit i v naprosté tmě. Avšak srpek měsíce poskytoval tomuto přístroji třetí generace víc než dost světla.

Na cestě pustinou nikdo z nich nepromluvil. Nebylo třeba. Všichni tři mysleli na totéž, sdíleli stejné obavy i touhu pomstít mrtvého. Ani jeden nedbal na výmoly a balvany, které pohazovaly silným náklaďákem. Co neodpružily masivní tlumiče, s tím si poradila jejich těla.

„Jak daleko jsme od tuniské hranice?“ zeptala se Linda po několika hodinách.

Mark ověřil jejich polohu na počítači. „Asi třináct kilometrů.“

„Budeme se jí držet. Pochybuju, že ji překročili.“

Strašidelné stíny vrhané vycházejícím měsícem náhle zmizely, když ho zahalila opona z mraků. Linkovy brýle už neměly dost světla, takže zapnul speciální reflektory, které vyzařovaly infračervené vlny neviditelné lidským okem, ale zachytitelné jeho brýlemi.

Takhle ujeli ještě několik kilometrů. Mark Murphy dobře věděl, že vlnění vysílané Linkovými brýlemi by mohl zachytit kdokoliv jiný vybavený brýlemi na noční vidění, takže ani na okamžik nespustil oči z FLIR. Podle termálního skeneru však poušť zatím zůstávala temná.

A pak se objevila malá tečka. Na člověka to bylo příliš malé a Mark právě zavrhl i nějaké noční zvíře, když kabinu náklaďáku ozářil jasný záblesk.

Plameny z raketometu se na Markově monitoru ukázaly jako bílá šmouha, zatímco Linkovy brýle na noční vidění jas skoro zahltil. Vjeli do perfektně nastražené pasti, a kdyby muž s raketometem vystřelil o zlomek vteřiny dřív, hned první střela by je rozmetala na kusy.

15

PRASE BYLO NA VRCHOLKU KOPCE, takže byli vlastně ve výhodě, ale vzhledem k tomu, že se neměli kde krýt, nijak jim to nepomohlo.

Setrvačnost nedala Linkovi dost času zařadit zpátečku, takže udělal to jediné, co mohl. Zatímco se k nim raketa blížila po neřízené, ploché dráze, dupl bývalý příslušník SEAL na plyn a rozjel se z kopce dolů. Stiskl tlačítko na palubní desce, kterým aktivoval hydraulická ramena, jež snížila těžiště vozu tím, že vysunula kola ven za nárazníky.

Murph už neměl volné palebné pole pro kulomet ráže .30, ale Linkův tah dodal náklaďáku stabilitu, aby mohl ujíždět po vrstevnici duny a nepřevrátit se. Linc stiskl další tlačítko a spustil za zadními koly řetězy stírající jejich stopy. Při rychlosti, kterou jeli, zvedaly těžké řetězy hustý oblak prachu, který dokázal prohlédnout systém FLIR, ne však střelec s brýlemi na noční vidění.

Minometný granát vybuchl na zemi v místě, kde bylo Prase okamžik předtím, a zvedl do vzduchu neškodný gejzír písku a kamení. Temnotu začala prořezávat salva stopovek slétajících se na rozjetý náklaďák jako ohniví hadi.

„Lindo…“ začal Linc, ale ona ho přerušila.

„Jdu na to.“

Otevřela dveře do nákladového prostoru a spustila se tam nohama napřed. Okamžitě sáhla po tlačítku ovládajícím střešní poklop, a jakmile se otevřel, vysunula z něho druhý kulomet. Kryty průlezu ji chránily ze stran, takže namířila zbraň na střelce přímo před nimi. Kulomet jí zařval v rukou a prázdné nábojnice se z něho valily lesklým proudem. Zasypala kulkami místo, odkud přicházela nejsilnější palba. Ve tmě nemohla rozeznat, co se děje nějakých sto metrů od nich, ale proud stopovek mířících na Prase vyschl.

Otočila zbraň, aby vyrovnala zatáčku náklaďáku, a spustila střelbu na další palebnou pozici. Mezi muži se samopaly musel být i granátník, protože stanoviště rozmetala exploze, která vyhodila roztrhaná těla vysoko do vzduchu.

Nocí bleskl další minometný granát, ale šel natolik stranou, že si ho Linc mohl dovolit ignorovat. Namířil Prase na dlouhou písečnou dunu, která poskytovala několika dalším útočníkům dokonalý úkryt. Šikmo se rozjel nahoru, a když se dostal na vrcholek, stočil auto bokem do smyku tak, že jakmile sjel na druhé straně dolů, měla už Linda na mušce celou řadu střelců. Postupovala zleva doprava a v ničivém vzteku likvidovala jedno obranné postavení za druhým.

„Vidím tady velký zdroj tepelného záření,“ řekl Mark s pohledem upřeným na počítač.

„Vzdálenost?“

„Pět set metrů. Částečně ho zakrývá nějaká vyvýšenina, ale je to velké a čím dál teplejší.“

„Rakety,“ zavelel Linc.

Přestože poskakovali na nerovném terénu, Mark na klávesnici počítače ani jednou neminul správné tlačítko. Hydraulicky ovládané panely na bocích Prasete se zvedly a odkryly tupé nosy čtyř protitankových raket FGM-8 Javelin. Tato zbraň obvykle odpalovaná z ramene nesla skoro osmikilovou hlavici, jež si dokázala poradit s jakýmkoliv pancéřovaným vozidlem.

Javelin byla samonaváděcí zbraň řízená infračerveným světlem, takže jakmile Mark položil na monitoru záměrný kříž na zdroj tepla, byla raketa připravená.

„Střílej do té díry,“ křikl na Lindu a odpálil raketu.

Vylétla ze své trubice hnána tlakem hořících plynů a mihla se přes poušť. Linc otočil volantem, aby mohla Linda namířit na další kulometné hnízdo, jež zasypávalo bok Prasete vytrvalou palbou. Zdálo se, že je to už poslední aktivní nepřítel ochotný se jim postavit.

Raketa Javelin mířila na svůj terč se slepým odhodláním a ignorovala boj zuřící kolem a marné pokusy několika mužů ji sestřelit a zabránit jí proniknout do tajné pouštní základny. Patnáct metrů od cíle ztratil její vyhledávač signál, když zachytil chladnější a bližší kontakt. Přesto návnadu ignorovala a pokračovala v původním kurzu.

Raketa však netušila, že mezi ni a její terč vjela cisterna s palivem a tím chladnějším zdrojem tepla byl její motor. Narazila do náklaďáku těsně za kabinou. Řidič zemřel v okamžiku, kdy směs benzinu se vzduchem vybuchla v kouli plamenů, která jako by sahala až do nebe. Shluk blízkých stanů roztrhala exploze na kusy, z jejich šňůr nadělala cáry a tyče rozštípala na třísky. Maskovací síť natažená mezi datlovníky, která zakrývala tábor před snímkováním ze satelitů, shořela na troud. Úlomky kovu z cisterny kosily mužstvo pracující na základně, ale stroj, na němž posádka pracovala, nepoškodily.

V záři vysokých plamenů ze zničeného nákladního auta uviděli Linc, Mark a Linda dvě věci zároveň. Jednou byl náklaďák s vrtnou soupravou patřící týmu ministerstva zahraničí, který výbuch povalil na bok a jehož podvozek hořel. Druhou bylo to, co hlídal okruh strážních stanovišť.

U opevnění z pytlů s pískem seděl bitevní vrtulník Mi-24 ruské výroby, zřejmě nejobávanější vojenská helikoptéra v dějinách. To, co Markovi zobrazil systém FLIR, byl žár stoupající z jeho dvou turbin Izotov. Rotor se už točil, jak pilot připravoval tento létající postrach tanků na start.

„Krucinál!“ vykřikl Murph. „Jestli dostanou tohle do vzduchu, spálí nás na škvarek.“

Už když to říkal, začal se vrtulník s krycím jménem Laňka zvedat k obloze. Pilot ho otočil kolem jeho osy, zatímco ho stále částečně zakrývaly stěny z pytlů s pískem. Stroj měl pod nosem připevněný čtyřhlavňový kulomet Gatling, který zařval, jakmile se zvedl nad zeď.

Linda se sotva stačila spustit do průlezu, když poušť kolem Prasete ožila stovkami kulek ráže .50. Střely bušily do pancéřového skla tak silně, že na něm dělaly pavučiny, a kdyby palba pokračovala ještě několik vteřin, sklo by se roztříštilo.

Linc podřadil a dupl na plyn, až za nimi vytryskly proudy písku. Země vedle Prasete vybuchla pod další salvou. Pak následovalo šest raket vypálených z podvěsů pod pahýlovitými křídly vrtulníku. Bylo to jako jízda písečnou bouří. Neřízené střely se zarývaly do kopců kolem nich. Linc točil volantem, jak nejlépe uměl, kličkoval mezi výbuchy a doufal, že se mu podaří získat několik vteřin navíc. Jedna raketa zasáhla zadní nárazník a zhoupla Prasetem na tlumičích, ale kalenou ocel se jí podařilo jen pokroutit.

Linc pohlédl na Murpha. „Připravený?“

„Teď!“

Linc strhl volant a vší silou dupl na brzdu. Prase se smykem otočilo a jen široké nápravy ho zachránily před převrácením. Jakmile mířilo nosem na bitevník, vypustil Mark dvě rakety Javelin v důvěře, že si jejich vyhledávače samy najdou cíl, protože neměl čas pořádně zamířit.

Pilot Laňky ztratil terč ve víru prachu a na okamžik přestal střílet, než ho vítr rozfouká. Tu se z té neproniknutelné clony vynořily dvě rakety. Chladicímu systému jedné z nich se nepodařilo dosáhnout správné teploty, takže nerozeznala cíl od ještě teplé pouštní půdy. Narazila do země a vybuchla notný kus před vrtulníkem.

Jak bitevník stál nosem proti blížící se raketě, představoval jen malý termální terč, protože svým trupem zakrýval výfuky turbín. Pilot to věděl a nedělal nic, než doufal, že raketa prolétne kolem. Té se však stroj přesto podařilo zaměřit. Jejímu počítačovému mozku se zdály čtyři žhavé trubky pod nosem vrtulníku dostatečně lákavé, aby na ně zaútočila.

Vyhledávač vyslal drobné úpravy do směrového stabilizátoru a zamířil raketu přímo na horké hlavně gatlingu. Pilot se stroj pokusil na poslední chvíli zvednout, takže raketa kulomet minula, ale narazila přímo pod kokpit. Výbuch roztrhl vrtulník vedví a jeho přední část se skoro rozpadla, zatímco trup a ocas zvedla síla exploze vzhůru. Protože hlavní rotor stále pracoval, ztratil vrtulník stabilitu a začal se točit kolem své osy. Z černé díry na místě kokpitu se valil dým. Když se stroj naklonil skoro o devadesát stupňů, ztratil rotor vztlak a desetitunový bitevník se zřítil na zem. Hliníkové listy vrtule vyrývaly do země brázdy, dokud se nerozlámaly a jejich ostré kusy se nerozlétly kolem skoro nadzvukovou rychlostí. Turbiny Izotov nasály tolik písku, že vzplály a zadřely se.

Samouzavírací nádrže helikoptéry odvedly dobrou práci. Nedošlo k žádným dalším výbuchům a plamenům kolem výfuků motorů brzy došlo palivo.

Mark dlouze vydechl.

„Dobrá práce,“ utrousil Linc. Pak zavolal na Lindu: „Vzadu všechno v pořádku?“

„Už vím, jak se cítí Bondovo martini.“

„Omlouvám se.“

Strčila hlavu do kabiny. „Vy dva jste sundali ruský bitevník, takže to bylo jen konstatování, ne stížnost. Co je to tady? Nějaká pohraniční stanice?“

„Asi,“ odpověděl Linc.

„Zavez nás k té Laňce, ano?“ požádal Mark. Prohlížel si sestřelený stroj přístrojem FLIR.

„To není moc dobrý nápad. Měli bychom zmizet, dokud to jde.“

„Nemyslím, že je to pohraniční stanice,“ řekl Murph. „Potřebuju se podívat zblízka na ten vrtulník, abych se ujistil. Kromě toho musíme zlikvidovat veškeré neporušené komunikační zařízení. Jestli tady někdo přežil, nepotřebujeme, aby zavolal posily.“

Linc zařadil rychlost a ujel asi půl kilometru, který je dělil od vraku. Prase ještě ani nezastavilo a Mark už otevíral dveře. Opatrně jako primitivní lovec blížící se k nebezpečné kořisti, jejíž smrtí si není jistý, zamířil k sestřelenému bitevníku. Linda byla zpět v průlezu na střeše a sledovala dýmající trosky tábora přes mířidla kulometu.

„Po čem se díváš?“ zeptala se, aniž by pohlédla dolů ze svého vyvýšeného stanoviště.

„Ne po čem,“ opravil ji Mark. „Na co.“

„Dobře, tak na co.“

„Ty přívody vzduchu jsou větší než obvykle. A také čepy pro upevnění listů rotoru.“

„Co to znamená?“ zeptal se netrpělivě Linc z kabiny Prasete.

Mark se obrátil a pohlédl na něho. „Tenhle vrtulník je upravený pro operace ve velké výšce. Vsadím se, že kdybych prohlédl palivové potrubí k turbínám, zjistil bych, že má větší průměr. A tohle,“ poplácal na držák pod křídlem bitevníku, „je odpalovací lišta pro raketu AA-7 Apex.“

„No a?“

„Apex není součástí typické výzbroje Laňky. Tohle jsou vrtulníky pro pozemní útok. Raketa Apex je navržená pro použití vzduch-vzduch, zvlášť pro stíhačku MiG-23 Flogger.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptala se Linda.

„Než jsem začal pracovat pro Korporaci, navrhoval jsem zbraně,“ odpověděl. „Tohle byl můj denní chleba. Tak co, už jste si dali dvě a dvě dohromady?“

„Střela vzduch-vzduch, vrtulník upravený pro let ve velké výšce,“ Linc pokýval hlavou, „to není zrovna záhada hodná Sherlocka Holmese. Tenhle stroj sestřelil letadlo ministryně Katamorové.“

„Takže patří tohle Libyi, nebo je to základna teroristů?“ zeptala se Linda.

„To je otázka za všechny peníze,“ odpověděl Mark, když nastupoval do Prasete. „Prohlédneme si to tady a uvidíme, jestli najdeme odpověď.“

Vjeli do pouštní základny. Ze stanů nezbylo o moc víc než popel a na palmách shořely všechny listy. Linc zastavil vedle těla jednoho z mechaniků vrtulníku tak, aby Prase stálo mezi mrtvolou a otevřenou pouští. Mark seskočil dolů a tělo převrátil. V mihotavém světle nedalekých ohňů uviděl, že se muži zasekl do hrudi kus kovu, nejspíš z vybuchlé cisterny. Nenašel však na něm žádné označení hodnosti, doklady v kapsách ani psí známky na krku.

Prohlédl ještě několik těl, aniž by se příliš vzdálil od Prasete. Žádné nemělo prýmky ani jiné označení. Obešel zničené stany a našel satelitní telefon, který strčil do kapsy, a velkou vysílačku zničenou výbuchem, ale nic, co by naznačovalo, kdo ti muži byli nebo komu sloužili.

„No?“ zeptala se Linda, když se vrátil do kabiny Prasete a definitivně za sebou zaklapl dveře.

„Tohle místo je naprostá záhada.“ Nešťastně si prohrábl prsty zaprášené vlasy. „Víme, jak bylo letadlo sestřeleno, ale nemáme tušení, kdo to udělal a proč.“

„To mi nedělá starosti,“ řekl Linc, když se rozjel z tábora směrem k tuniské hranici. „Vsadím se, že Předseda bude znát odpověď na tyhle dvě otázky pět minut poté, co v tom druhém vrtulníku přistane.“

16

JAKMILE SE OTEVŘELY zasouvací dveře vrtulníku a Juanovy oči si zvykly na jasné světlo přicházející zvenčí, došlo mu, že je v maléru. A pořádném.

Vyhnout se odhalení na libyjské základně by bylo relativně snadné.

Sloužila by tam dobrá tisícovka mužů, desítky budov by mu umožnily úkryt a mohl by využít anonymity vojenského personálu, který se stále přesouval od jednoho úkolu ke druhému.

Ale vrtulník Mi-8 nepřistál v zařízení vojenského letectva. Dosedl vysoko v horách na plošině, odkud byl nádherný výhled do několika údolí. Pod přistávací plochou z udusané hlíny se rozkládal výcvikový tábor. Když Juan vystupoval s ostatními ze zadních dveří stroje, viděl desítky stanů, cvičiště, překážkovou dráhu a střelnici.

Juan si dal pozor, aby se neunáhlil v úsudku. Skutečnost, že to vypadalo jako tábor teroristů, ještě nemusela znamenat, že ho nepodporuje vláda. Koneckonců byl pořád v Libyi.

Na jedné straně tábora se tyčila maketa třípodlažní budovy postavená z kovového lešení zakrytého pytlovinou. Stavba, kterou napodobovala, byla velká jako kancelářský objekt obehnaný zdí, měla stříšku vysunutou nad kruhovou příjezdovou cestu a boční křídlo, které Juanovi připomínalo zastřešenou sluneční terasu, až na to, že celá stavba byla na soukromou rezidenci příliš velká. Za budovou byl uzavřený prostor, který sice nevypadal jako zahrada, ale byl ohraničený zástěnami z pytloviny představujícími živý plot.

Jak se snižovaly obrátky turbín, uslyšel Cabrillo hučení generátorů pod nimi a zpěv muezína svolávajícího k poledním modlitbám. Táborem proudili muži, každý s modlitebním koberečkem v ruce. Začali se shromažďovat na cvičišti a rozkládat koberečky směrem k východu a svatému městu Mekce. Odhadl, že jich jsou nejméně dvě stovky – velký počet, to ano, ale ne dost na to, aby mezi nimi zůstal dlouho v anonymitě. Někdo bude nakonec postrádat skutečného Muhammada a začne pečlivé pátrání.

I když potřeboval získat o té skupině co nejvíce informací, měl jedinou možnost – co nejrychleji se vytratit a doufat, že se bude moci vrátit na noční průzkum.

„Tak pohyb,“ uslyšel za sebou a rychle sešel po zadní rampě vrtulníku.

Na druhé straně údolí Juan zahlédl nějaké vyhloubené jámy. Přitáhl si šátek těsněji k obličeji a zamířil k pěšině vedoucí dolů do tábora. Držel se těsně za mužem před sebou, aby se mu nikdo nemohl podívat do očí, a snažil se kráčet trochu nahrbeně, aby zakryl skutečnost, že je vyšší než většina ostatních.

Nevěděl, zda muži vyslaní znemožnit průzkum zříceného letadla bydlí ve stejných kasárnách, ale zdálo se to logické. Sledoval je při práci, a i když neměli disciplínu profesionálních vojáků, projevovali soudržnost vycházející ze společné práce a tréninku. Juan věděl, že jakmile dojdou do ubikací, bude se jeho život měřit na vteřiny.

Stezka vedla po kraji příkré strže, jejíž úbočí křižovaly nesčetné strouhy a vádí a pokrývaly ho kameny a písek. V půli cesty byla římsa směřující k vrcholku hřebene, pod nímž byl asi desetimetrový sráz. Juan zvažoval, jakou by měl šanci dostat se dolů živý, a usoudil, že takřka nulovou, když se vůdce v čele jejich malého zástupu otočil a začal si sundávat z hlavy šátek.

Většina mužů věděla, že to přijde, a už si ten svůj rozvázala. Juan se znovu podíval dolů do tábora po své levé ruce. Nikdo tam neměl zakrytou hlavu. Bylo mu jasné, že je to prvek, který mezi nimi vytváří pevnější pouto. Chtěli zůstat anonymní jen pro lidi zvenčí. V bezpečí tábora a mezi svými druhy se bez obav ukazovali jeden druhému.

Na pravděpodobnosti už nezáleželo.

Strčil rukama do zad muže před sebou a zavrčel: „Dávej pozor.“

Muž se obrátil a probodl ho pohledem. „Proč jsi to udělal?“

„Praštil jsi mě loktem do břicha,“ odsekl Juan. „Měl bych tě za tu urážku zabít.“

„Co se to tam vzadu děje?“

„Tenhle prasečí syn do mě strčil!“ křikl Juan.

„Kdo jsi?“ zavolal vůdce. „Ukaž se!“

„Jenom když se mi omluví.“

„To neudělám. Tys mě uhodil do zad jako první.“

Juan se rozmáchl pěstí do Arabova obličeje a dal do toho úderu sotva desetinu své síly. Muž měl spoustu času postřehnout, co mu hrozí, instinktivně uhnul mimo Juanův dosah a dvakrát ho rychle praštil ho žaludku. To byla záminka, kterou Juan potřeboval. Strhl svému soupeři šátek a obrátil ho tak, aby byl sám zády k ostatním mužům a nikdo mu neviděl do obličeje.

„Já tě neznám!“ vykřikl Juan s předstíraným překvapením. „Je to podvodník, vetřelec!“

„Zbláznil ses? Jsem tady už sedm měsíců.“

„Lháři,“ vybuchl Cabrillo.

Muž se k Juanovi vrhl. Místo aby se bránil, popadl ho Cabrillo za zápěstí a ustoupil pozpátku ze stezky. Nohy mu okamžitě začaly klouzat. Svah byl nejprve mírný, ale pak čím dál víc příkrý. Začali nabírat rychlost a Juan náhle upadl dozadu. Bezmocného teroristu si přehodil přes hlavu, aniž by uvolnil sevření, takže se setrvačností vrhl na mužův hrudník jako při akrobatickém výstupu. Teď se o ostré kameny rozdíralo teroristovo tělo, jak klouzalo do strže s Juanem nahoře.

Dopadli do první strouhy a Cabrillo přes chrastění kamenné laviny uslyšel, jak se lámou kosti. Libyjec ječel Juanovi do ucha, zatímco je gravitace táhla korytem. Svištěli dolů jako bobisté, jenže tady sloužil jako sportovní náčiní terorista. Cestou uvolňovali víc a víc kamení, až je nakonec pro ty nahoře zcela zahalil prach. Obě mužovy nohy byly zlomené pod koleny a odporně mu plandaly, jak se s Juanem řítili dolů strží a rychlost je v zátočinách vyhazovala na jednu či druhou stranu.

Cabrillo použil svou protézu jako kormidlo, aby je co nejvíc držel uprostřed koryta. Pokaždé, když umělou nohu natáhl, dostal do pahýlu ránu jako kladivem, ale bez řízení by se valili dolů zcela nekontrolovaně.

Kolem nich se sypalo víc a víc štěrku a písku, až se najednou ocitli na vrcholku laviny, kterou sami strhli. Tření teroristova potlučeného těla o zem bez varování zmizelo a zdálo se, že se jejich rychlost zdvojnásobila. Když se koryto začalo stáčet doleva, nedokázalo už pojmout množství materiálu sypajícího se ze svahu. Lavina se vylila ven jako řeka z břehů a Juana s Arabem vzala s sebou. Země pod nimi zmizela a oni vylétli do vzduchu. Když dopadli, terorista už nekřičel a oni získali náskok několika cenných metrů před valem suti.

Tohle nové údolí bylo širší a hlubší než to první, ale víc se kroutilo. Lavina je znovu dohonila a Juan opět ujížděl na bezvládném muži jako na kládě v dřevařském žlabu. Uviděl, jak se před nimi štěrk sype z římsy, které si všiml prve. Riskoval pohled nahoru. Za pohyblivým pásem štěrku a písku se v lavině valily balvany stržené gravitací a vahou suti nad nimi. Bylo to jako dívat se do ústí drtiče na dřevo. Balvany narážely jeden do druhého a rozpadaly se během pádu.

Znovu se podíval ze svahu. Lavina se sypala jako vodopád asi tři metry hluboko, kde opět narážela na zem. Kdyby to byla voda, nechal by se Juan spláchnout dolů a měl by slušnou šanci, že znovu vyplave na hladinu. Tady to však neplatilo.

Cabrillo zaryl protézu hluboko do laviny, dokud neucítil pevnou zem pod ní. Několik vteřin předtím, než se s Arabem svalili do propasti, vší silou zabral, odrazil se od teroristova těla a neohrabaným skokem se dostal na pravý okraj té smršti.

Po čtyřech se začal drápat nahoru a bojoval s nemilosrdným pohybem písku pod sebou. Neměl šanci pohnout se z místa, lavina byla příliš rychlá. Doufal jen, že získá pár vteřin, během nichž se mu podaří vylézt do strany z koryta, než ho sesuv strhne z útesu.

Zbývaly mu ještě tři metry a nacházel se stále na okraji. Jeho zakrvácené prsty se zarývaly do země s neúnavností stroje a nohy vykopávaly jako písty. To však nestačilo. Byl příliš hluboko v korytu, aby se mohl dostat ven.

Neměl však ve zvyku vzdávat se, naopak se vybičoval k poslednímu vypětí sil. Vodopád volné suti odnesl potlučené ostatky jeho společníka dolů ve stejném okamžiku, kdy jeho prsty ucítily volnou zem. Cabrillo zatápal rukama, aby našel něco, čeho by se mohl chytit, a nahmatal cosi tvrdého a oblého. Protože neměl na vybranou, sevřel to levou rukou a máchl pravou, aby i tou získal oporu.

Věděl, že první pravidlo horolezectví zní nedůvěřovat vegetaci. Mohla bez varování povolit. Ale protože neměl na vybranou, chytil se pokrouceného kořene stromu vystaveného slunci.

Kořen se okamžitě začal vytrhávat ze země, jako by tahal za jeden konec provazu zahrabaného nehluboko v půdě. Ačkoliv se až na nohy od kotníků dolů dostal celý ze závalu půdy, mohl se teď spolehnout jen na ten kořen, a jak jeho podzemní výhonky povolovaly, klesal níž a níž k okraji útesu.

Nohama se dostal přes kraj a pak i boky. Držel se vší silou kořene, zatímco necelých třicet centimetrů od ramene se mu dolů řítila lavina kamení a písku. Jeho pád se na okamžik zastavil a on se pokusil vytáhnout nahoru, ale jen tím vytrhl další kus kořene. Sklouzl úplně přes okraj a zůstal viset jen na rukou. Těsně předtím, než přepadl přes hranu, si všiml, že stěna balvanů a kamení se za pár vteřin převalí ze skály dolů.

Opřel se nohama o skálu a začal lézt bokem doprava, zatímco mu do hlavy a ramen bušil drobný štěrk, a zvětšoval úhel mezi sebou a místem na okraji koryta, odkud kořen vyrůstal. Pak zamířil doleva a protáhl se pod lavinou jen okamžik před pádem balvanů. Vynořil se z vodopádu písku a zhoupl se jako kyvadlo. Natáhl levou ruku a povedlo se mu sevřít v dlani výčnělek skály.

Jeho pohyby odíraly kořen o ostrý okraj útesu, jako by se přeřezávalo lano pilou. Cabrillo neměl čas lépe se chytit toho kusu pískovce, když se kořen přetrhl. Tělem narazil na útes. Kořen stromu, který mu zachránil život, pohltila suť sypající se dolů.

Jak tam visel za jednu ruku, pohlédl zoufale dolů. Nejprve se mu útes zdál hladký jako skleněná tabule a dokonale kolmý jako stěna mrakodrapu. Ale tak deset centimetrů pod nohama se mu táhla římsa široká asi jako kniha.

Drolivý výběžek pískovce se mu začal rozpadat v ruce.

Juan se nadechl a pustil. Neměl dost místa, aby odpružil náraz pokrčením kolen, a cítil, jak se ho propast pod ním chystá pohltit. Satelitní telefon, který neztratil během celého divokého sjezdu, se nárazem uvolnil, proklouzl mu nohavicí a vypadl ven. Cabrillo se mohl jen dívat, jak se odrazil od římsy a zmizel dole v údolí.

Přes rachot kamení ho Juan neslyšel dopadnout, ale byl si jistý, že o něj definitivně přišel. Přitiskl se ke skále. Pískovec ho hřál do obličeje.

Vedle něho visela opona prachu z kamení a písku padajícího přes hranu útesu, ale lavina už zpomalovala. Bylo mu jasné, že ji vítr brzy rozfouká a odhalí ho pohledům všech nahoře. Od další části svahu ho dělilo asi deset metrů svislé stěny a ode dna údolí dalších třicet metrů příkrého terénu.

Pohlédl doprava. Lavina se už skoro vyčerpala. Největší balvany teď ležely pod ním a přes okraj skály se sypal jen tenký pramínek písku.

Druhé pravidlo horolezectví zní nikdy nesestupovat po stěně, pokud neznáte trasu.

Juan neměl tušení, co leží pod ním, jaké chyty a opory pro nohy může najít, ale vzhledem ke dvaceti gangsterům, kteří se jistě dívali z kopce a snažili se zjistit, co se stalo jejich kamarádům, na pravidlech bezpečného lezení moc nezáleželo.

Naklonil se kupředu, jak daleko se jen odvážil, spustil jednu nohu z římsy a prsty se snažil nahmatat nějakou oporu. Špičkou vypátral malou prohlubeň, sotva tak velkou, aby se mu do ní vešly všechny prsty, ale dostatečnou, aby do ní mohl přenést svou váhu. Zároveň znehybnil kotník své protézy. Spustil se ještě níž, takže se lokty opíral o úzkou římsu. Vyměnil si nohy v mělké prohlubni a znovu naslepo pátral po jakékoliv nepravidelnosti ve skále. Nenašel nic. Skála byla úplně hladká.

Kolem obličeje mu náhle prolétlo kolo silného lana, které se za letu rozmotávalo. Když vzhlédl, zjistil, že ho útes zakrývá před teroristy nahoře. Uvědomil si, že mu neházejí záchranné lano, ale posílají někoho dolů, aby zjistil, zda alespoň jeden z nich přežil. Měl štěstí, že lezce poslali právě na místo, kde visel na skále.

Juan vylezl zpátky na římsu a opatrně si zul botu. Pak si omotal provaz kolem hladkého nártu své protézy a obtočil ho dvakrát, jako by jeho umělý úd byl kladka. Začal cítit, jak se lano houpe a trhá sebou do rytmu s pohyby muže, který se vydal zkontrolovat své zřícené kolegy. Cabrillo chytil kus provazu visícího nad propastí a vstoupil do otevřeného prostoru. Zády ke skále pomalu popouštěl lano v rukou. Díky smyčce kolem nártu a znehybněnému kotníku se mohl spouštět dolů tak hladce, že si toho muž nad ním nemohl povšimnout.

Ani ne za minutu stanul na úpatí srázu. Nebýt jeho umělé nohy, upozornil by tradičním sestupem teroristu na svoji přítomnost, nebo by si rozedřel nohu až na kost. Rozběhl se napříč svahem a skočil do jakési soutěsky okamžik předtím, než terorista dosáhl hrany útesu a podíval se dolů.

Údolím se rozlehl jeho hlas. „Vidím jenom hromadu kamení. Myslím, že jsou oba mrtví.“

Juan opatrně pohlédl nahoru. Voják – nebo spíš terorista, vzhledem k tomu, co tam Cabrillo objevil – si ještě chvilku prohlížel hromadu suti a pak začal šplhat po laně zpátky. Juan se svalil a dovolil první vlně bolesti, aby ho zaplavila. Nezdálo se mu, že by měl něco zlomeného, ale bylo jasné, že jeho tělo je jedna velká podlitina. Dopřál si desetiminutový odpočinek – při delším by ztuhl tak, že by se nemohl ani hnout.

Když našel mezi kamením svůj šátek, považoval to za dobré znamení. Omotal si ho kolem hlavy a odjistil kotník protézy. Měl v plánu najít si bezpečný úkryt, kde by se mohl po zbytek dne schovat, a pak se vydat přes kopec do vedlejšího údolí, kde zahlédl jakési staveniště. Vzhledem k jeho blízkosti k výcvikovému táboru teroristů musel předpokládat, že spolu obě zařízení nějak souvisejí.

Jakmile se tam dostane, bude se muset znovu spolehnout na své štěstí, aby zjistil, o co se jedná, a doufat, že ministryni Katamorovou drží v jednom nebo ve druhém táboře. Ale hluboko v duši cítil, že nikdo takové štěstí nemá.

17

LINDA ROSSOVÁ a Franklin Lincoln dorazili pěšky k táboru archeologů hodinu před rozbřeskem. Oba poháněl kupředu adrenalin a moc toho nenaspali. Murph odjel s Prasetem do otevřené pouště na dostaveníčko s Georgem Adamsem, který měl přiletět s nádrží paliva, jež potřebovali k dokončení úkolu.

Vůbec se jim nelíbilo, že se musejí rozdělit. To, že u náklaďáku s vrtnou soupravou našli jen jedno tělo a v táboře s vrtulníkem nebylo po zbývajících dvou Američanech ani stopy, znamenalo, že mohou být kdekoliv. Nejspíš tam, kam vrtulník odvezl Předsedu. Dalo se čekat, že jejich výslech bude rychlý, brutální a nejspíš úspěšný. Už teď může tým teroristů mířit k archeologickému nalezišti ve vrtulníku Mi-8.

Ale čas utíkal. Summit se blížil, a co bylo mnohem důležitější, čím déle byla ministryně držena v zajetí, tím bylo pravděpodobnější, že bude také mučena.

S východem slunce nastal v táboře pohyb. Linda s Linkem si všimli, že archeologové jsou většinou univerzitní studenti pracující přes léto v terénu. Pak tam bylo několik starších členů expedice, které odhadli na profesory a poradce. V táboře také pomáhala asi desítka rodilých Tunisanů, z nichž jeden měl na sobě špatně padnoucí oblek, vypadal nervózně a skoro nic nedělal, takže usoudili, že se jedná o zástupce vlády.

Museli počkat skoro hodinu, než ze svého stanu vyšel doktor Emile Bumford. Na člověka, který ztratil tři čtvrtiny svého týmu, nevypadal ten afektovaný panák nijak zvlášť znepokojeně. Když se objevil na slunci, teatrálně zazíval, jako by spal nerušeným spánkem. Oblečený ve směšném obleku s panamákem na hlavě se loudavě vydal do jídelního stanu. Kuchaři pracovali na grilech za stanem, a přestože se vůně k Lindě a Linkovi nedonesla, oba si představovali lákavé aroma vajec a smažených brambor. Oni snídali studenou konzervu. Snídaně trvala dlouho; zřejmě se po ní konala porada týmu. Studenti odešli z jídelny jako první, vrátili se do svých stanů pro batohy a nářadí a zamířili přes nízký pahorek k římským ruinám. Učitelé nijak nespěchali, ale nakonec i oni zmizeli za kopcem oddělujícím tábor od naleziště.

Poté co ostatní odešli do práce, vrátil se Bumford do svého stanu. Pobyl uvnitř jen několik minut a pak si pod markýzu nataženou nad vchodem postavil skládací lehátko. Kniha, kterou otevřel, byla tak tlustá, že se mohlo jednat o jeden díl encyklopedie. Linc by se nejraději vplížil do tábora a Bumforda odvedl, ale chodili kolem domorodí zaměstnanci, kteří sbírali špinavé prádlo a uklízeli ve stanech studentů.

„V prvním ročníku na vysoké jsem dělala archeologii,“ zašeptala Linda. „Na jeden třídenní víkend jsme jeli na naleziště. Ale sluhy jsme tam neměli.“

„Vám taky neplatilo ministerstvo zahraničí, abyste s sebou za peníze navíc vzali několik jeho lidí.“

„Dobrá připomínka. Tak co si myslíš o Bumfordovi?“

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že dostává slušné diety a nijak nespěchá zjistit, co se stalo s Alanou Shepardovou a ostatními.“

„Milé,“ utrousila Linda sarkasticky.

Asi hodinu poté, co se Bumford usadil v lehátku, k němu přistoupil zástupce tuniské vlády. Mluvili spolu jen chvilku. Bumford dělal složitá gesta rukama a ukončil rozhovor nonšalantním pokrčením rameny.

Linc zašeptal se silným arabským přízvukem: „Profesore Bumforde, už se vám ozvali vaši lidé?‘“ Pak naladil vyšší tón a promluvil nosem: „Nemám tušení, co se s nimi stalo… Určitě jste už kontaktoval vaši univerzitu a nahlásil jejich zmizení… Já za tohle nezodpovídám. Jsem tady jenom jako konzultant… Vám to dělá starosti? Mají jen pár dní zpoždění… To není můj problém. A místní pohlavár opouští jeviště vpravo.“

Linc přesně parodoval situaci. Bumford hodil celý rozhovor za hlavu a vrátil se ke knize.

Počkali ještě dvacet minut, až se tábor vyprázdní. Domorodý personál už nebyl nikde v dohledu, tak se Linc vyplazil z jejich úkrytu a zamířil k zadní stěně Bumfordova stanu. Z hluboké kapsy své kombinézy vytáhl nůž. Byl to emerson CQC-7A. Jeho čepel byla tak ostrá, že při rozřezávání nylonu nenadělal víc hluku, než kdyby nůž pronikal máslem.

Tiše vklouzl do stanu a došel ke vchodu. Bumford k němu byl otočený zády, na dosah ruky, a neměl nejmenší tušení, že se mu někdo dívá přes rameno. Linc pohlédl k sudům s palivem pro táborový generátor, za nimiž se krčila Linda. Zvedla útlou dlaň, aby Linka zarazila, než jeden z kuchařů přejde otevřené prostranství směrem k latríně. Jakmile zmizel, sevřela ruku v pěst.

Linc se natáhl, popadl Bumforda pod rameny a odvlekl ho do stanu jediným pohybem, po kterém zůstal odborník na Turky ležet na hliněné podlaze. Lincoln na něho skočil jako temný přízrak, jednou rukou zakryl Bumfordovi ústa a ve druhé pozvedl nůž, aby na něj podsaditý profesor viděl.

Okamžik nato vstoupila do stanu proříznutým otvorem Linda. „Sakra, vypadalo to tak snadně. Musí přece vážit aspoň sto deset kilo.“

„Spíš sto dvacet. Tohle byl můj speciální chvat.“

Linda si dřepla Bumfordovi k hlavě. Doktor valil bulvy a na klenutém čele mu vyskákaly velké krůpěje potu. „Můj kolega teď sundá ruku. Ani se nepohnete a budete zticha. Rozumíte?“

Bumford tam ležel jako vykuchaná ryba.

„Kývněte, jestli rozumíte.“

Když se stále nehýbal, pomohl mu Linc tím, že mu trhl bradou nahoru a dolů. Bumford zamrkal, jak se probral z největšího šoku, a kvapně přikývl.

Když Linc odtáhl ruku, Bumford hekl: „Kdo jste?“

„Mluvte potichu,“ napomenula ho Linda. „Jsme tady kvůli Alaně Shepardové, Mikeu Duncanovi a Gregovi Chaffeemu.“

„Kdo jste?“ opakoval Bumford. „Já vás neznám. Nepatříte do téhle skupiny.“

Když k němu Linda natáhla ruku, zdálo se, že se Bumford snaží zahrabat do země. Narovnala mu brýle na kořeni nosu a jednu jejich nožičku mu zastrčila za ucho, odkud vyklouzla. „Jsme přátelé. Musíme si s vámi promluvit o ostatních členech vašeho týmu.“

„Oni tady nejsou.“

„Co je tenhle chlap zač, omezený vědec?“

„Profesore Bumforde,“ promluvila Linda znovu tak mírně, jak to jen dokázala, „chceme vám položit několik otázek. Jsme součástí americké záchranné skupiny.“

„Takže armáda?“

„Ne, civilisté pracující na zakázku, ale Washington považoval vaši misi za tolik důležitou, že nás najal.“

„Je to ztráta času,“ řekl Bumford, kterému se už vrátila trocha jeho vyrovnanosti i arogance.

„Proč myslíte?“

„Vy víte, kdo jsem, že ano?“

Lindě bylo jasné, že si vědec říká o to, aby trochu polechtala jeho ego. „Jste Emile Bumford, jeden z předních světových odborníků na Otomanskou říši.“

„Pak vám musí být jasné, že nepotřebuji vysvětlovat své názory. Můžete je brát jako holou skutečnost. Tahle expedice pro ministerstvo zahraničí je naprostá ztráta času.“

„Tak proč jste sem sakra jezdil?“ zeptal se Linc.

Bumford hned neodpověděl a Linda zahlédla v jeho očích kradmý pohled. „Nelžete,“ varovala ho.

Bumford si povzdechl a řekl: „Přišel jsem o definitivu kvůli aféře s jednou studentkou a teď jsem uprostřed rozvodového řízení. Právník mé budoucí bývalé ženy mi ždímá peněženku a já si samotným učením nijak moc nevydělal. Přidejte k tomu fakt, že jsem už deset let nic nepublikoval, a bude vám to jasné.“

„Peníze.“

„Ministerstvo zahraničí mi platí pět set dolarů denně. Potřebuju je.“

„Tak proto sedíte na zadku, i když je zbytek vašeho týmu pohřešovaný. Jenom shrabujete diety.“ V Bumfordově výrazu nebyl protest ani stud.

Linda by ho nejraději uhodila do toho samolibého obličeje, ale místo toho řekla: „No, je načase, abyste si svoje peníze zasloužil. Povězte mi přesně, proč si myslíte, že je tahle výprava ztráta času.“

„Znáte ten příběh o Sulejmánu Al-Džamovi – o tom, jak se spřátelil s americkým námořníkem a změnil svůj názor na džihád proti Západu?“

„Slyšeli jsme ho,“ odpověděla Linda.

„Já tomu nevěřím. Ani náhodou. Prostudoval jsem všechno, co Al-Džama napsal. Je to skoro, jako bych toho člověka znal osobně. On by se nezměnil, on ani žádný jiný berberský korzár. Válkou proti evropským lodím vydělávali příliš mnoho peněz.“

„Myslel jsem, že Al-Džama bojoval z ideologických důvodů, ne pro zisk,“ opáčil Linc.

„Al-Džama byl člověk jako všichni ostatní. Jsem si jistý, že se nechal zlákat bohatstvím, které mu válečné výpravy přinášely. Nejspíš začal zabíjet jen pro zabíjení samotné, ale v některých svých pozdějších písemnostech se zmiňuje o ‚odměnách‘, které nashromáždil. To je jeho výraz, ne můj.“

„Odměna ještě neznamená poklad,“ namítla Linda, která si uvědomila, že pro Bumforda Al-Džama představuje jen zdroj bohatství.

„Mladá dámo, povolali mě sem, protože jsem expert. Jestli si nechcete vyslechnout můj výklad, nechte mě prosím na pokoji.“

„Mě to zajímá,“ ozval se Linc. „Jak lukrativní bylo pirátství pro berberské korzáry?“

„Co všechno o nich víte?“

„Jenom to, že je mariňáci dokopali až k pobřeží Tripolisu, jak se zpívá v té písničce.“

„Ve skutečnosti to bylo pět set žoldáků pod velením bývalého amerického konzula Williama Eatona a hrstka mariňáků, kteří vyplenili pirátské město Dema, zapadákov podléhající pod tripolského pašu. Jejich akce možná urychlila mírovou dohodu, ale měla daleko do legendární bitvy, která si zaslouží oslavnou píseň.“

Linc měl u námořnictva pár kamarádů, kteří by toho chlapa za tuhle poznámku zabili.

„Mezi patnáctým a devatenáctým stoletím,“ pokračoval Bumford, „ovládali piráti nejlukrativnější námořní trasy na světě – ve Středozemním moři a u evropského pobřeží severního Atlantiku. V té době se plavidla států, které neplatily obrovské výpalné, stávala kořistí pirátů. Náklad byl uloupen a posádky buďto vráceny za výkupné nebo prodány do otroctví. Státy jako Anglie, Francie a Španělsko odváděly pirátům miliony ve zlatě, aby chránily svůj námořní obchod. Po nějakou dobu jim dokonce platily i Spojené státy. A podle některých zdrojů více než desetina státního důchodu odešla různým vládcům z Berberského pobřeží. Piráti také podnikali nájezdy až do Irska, při nichž unášeli lidi z pobřežních vesnic. Odhaduje se, že více než milion a půl Evropanů bylo odvezeno z domovů a prodáno do otroctví. Dokážete si to představit?“

„Jo,“ odpověděl Linc s náznakem ironie.

Bumford se začal rozehřívat a rozhodl se ignorovat Afroameričanovo popíchnutí. „Mluvíme o jedné z hlavních námořních sil té doby. A Sulejmán Al-Džama byl zřejmě jeden z nejúspěšnějších a nejbezohlednějších pirátů ze všech. Přestože původně studoval, aby se stal imámem, v jeho rodině se pirátství dědilo po mnoho generací. Existují zprávy o tom, že jeho předkové přepadali lodě vracející se z křižáckých výprav. Al-Džama to měl v krvi. Je mi líto, ale podle toho, co o něm vím, by se nikdy nevzdal toho, co považoval za svatou válku proti západním silám, stejně jako by se jí nevzdal současný terorista stejného jména.“

A Lindě došlo, že se zmýlila. Neposuzoval dávného piráta prizmatem své vlastní chamtivosti. Na to, čeho chtěli dosáhnout, se díval jako člověk považující pokračování teroru a konečné vítězství neporazitelného islámského dogmatu za nevyhnutelné. Mluvili s poraženým člověkem, mužem, který nikdy nevystřelil jedinou ránu v boji proti extremismu kultury, již podrobně studoval, ale nikdy nepochopil.

Přesto pokračovala. „Ale pak Thomas Jefferson rozhodl, že Spojené státy přestanou výpalné platit. Poprvé v jejich historii museli piráti čelit prvotřídnímu námořnictvu, které chtělo bojovat a ne rozdávat peníze. Al-Džama musel určitě pochopit, že jejich nadvláda skončila. Jeffersonovo jednostranné vyhlášení války proti pirátství bylo začátkem jejich konce. Jeden národ se postavil na odpor tyranii, přestože ostatní státy se před ní dál krčily.“

Když tohle říkala, uvědomila si podobnost se současným bojem proti terorismu a po zádech jí přeběhl mráz. Evropa prožila druhou polovinu dvacátého století pod neustálou hrozbou takového násilí. Docházelo k bombovým útokům v nočních klubech, únosům lidí i letadel a vraždám po celém kontinentu a vlády jen strkaly hlavy do písku.

Spojené státy se po prvním bombovém útoku na Světové obchodní centrum v únoru 1993 vydaly stejnou cestou. Posuzovaly to spíš jako zločin než jako to, o co se jednalo ve skutečnosti: první výstřel války. Pachatelé byli náležitě dopadeni a posláni do vězení a na celou záležitost se až do jedenáctého září prakticky zapomnělo.

Po tragédii v roce 2001 však už vláda přestala ignorovat pravdu a reagovala protiútokem vedeným proti všem, kdo terorismus v jakékoliv formě podporovali. Stejně jako dvě stě let předtím dala Amerika světu najevo, že bude raději bojovat než žít ve strachu.

Bumford řekl: „I kdybych připustil možnost, že by Al-Džama změnil názor a našel způsob, jak překonat rozdíly mezi islámem a křesťanstvím, je tu stále praktická stránka věci – jak najít jeho loď Sakr. Je fakticky nemožné, že by byla po dvě stě let ukrytá v poušti. Buďto by ji zničily živly, nebo vyplenili nomádi. Věřte mi, nezbylo z ní nic, co by se dalo najít.“

„A pokud bychom čistě teoreticky usoudili, že se nějak zachovala,“ přerušil ho Linc, který viděl, že Linda už začíná mít archeologova pesimismu plné zuby, „měl byste nějaký tip, kde by mohla být?“

„Na základě toho dopisu, který jsem si přečetl ve Washingtonu, jsem dospěl k závěru, že se musí nacházet ve vyschlém říčním korytě jižně od nás, ale Alana, Mike a Greg ho už podrobně prozkoumali. Zastavili se před vodopádem, který v době, kdy řeka ještě byla plná vody, musel být nepřekonatelný. Žádná berberská loď tam ukrytá není.“

„Bylo v tom dopise něco, čeho bychom se mohli chytit? I třeba něco bezvýznamného.“

„Henry Lafayette tvrdil, že je schovaná ve velké jeskyni, která je přístupná jen za použití, cituji „chytrého zařízení“. Neptejte se mě prosím, co to znamená. Alana mě s tím otravovala celé týdny. Jediné, co mám, je místní legenda, která říká, že je ta loď ukrytá pod ‚černí, co hoří‘.“

„Pod čím?“ zeptala se Linda.

„Po černí, která hoří. Ta pověst je z deníku Al-Džamova prvního důstojníka Sulejmána Karamanliho. Zachoval se díky tomu, že ten muž byl synovcem tripolského paši, takže deník byl uložen v Královském archivu. Co to znamená, netuším. Je mi líto.“

„To mně taky,“ zamumlala Linda.

Když ani zkušená archeoložka jako Alana Shepardová nedokázala po celých týdnech práce s prvotřídním vybavením Sulejmánovu loď objevit, byla malá naděje, že se to podaří Markovi a Linkovi za těch několik dní zbývajících do mírové konference.

Linda pohlédla na hodinky. Měli hodinu na to, aby došli na místo, kde se měli setkat s Markem. Poté, co sdělí Murphovi, jak pochodili s Bumfordem, měla Linda v úmyslu navrhnout, aby vyrazili v Praseti za Předsedou v naději, že měl větší štěstí než oni.

„Jdeme, Linku,“ řekla. „Doktore Bumforde, díky za váš čas. A nemusím vám snad připomínat, že jsme tu nikdy nebyli.“

„To opravdu nemusíte,“ přitakal vědec. „Mimochodem, nenašli jste nějaké stopy po zbytku mého týmu?“

Linda spolkla jedovatou poznámku, že si na ostatní vzpomněl čistě jen „mimochodem“.

„Jeden z mužů je mrtvý. Buďto Greg Chafee nebo Mike Duncan. Střelili ho do hlavy. To, co tam nechali supi, se nedalo identifikovat. O zbývajících dvou nevíme.“

„Proboha. Je bezpečné, abych tady zůstával? Možná bych se měl vrátit do Států.“

Linc ji popadl za paži, než stačila učence uhodit. „Klid, děvče. Ten ti za to nestojí. Jdeme.“

Oba vyklouzli zadní stěnou a prošli tichým táborem. Ani jeden si však nevšiml chlapce, který vyslechl celý rozhovor přikrčený vedle stanu. Počkal, dokud dvojice nezmizí za písečným náspem, a pak se rozběhl vyhledat tuniského zástupce. Dvacet minut poté už byla informace vyměněna s kontaktní osobou v Tripolisu za slušnou sumu a čtyřicet minut nato se rozběhly turbíny vrtulníku Mi-8 v odlehlém výcvikovém táboře na vrcholku hory.

18

KDYŽ VELVYSLANEC Moon zahlédl z okénka civilního vrtulníku první známky pole s troskami, měl co dělat, aby se nevyzvracel do klína svého společníka, ministra zahraničních věcí Alího Ghamího. Zkáza byla naprostá. Pozůstatky letadla ministerstva zahraničí byly rozeseté asi na kilometru a půl a zdálo se, že kromě patnáctimetrového torza trupu a motorů není žádný z kusů větší než kufr.

„Alláhu, buď milosrdný,“ hlesl Ghamí. I on to místo viděl poprvé.

Dole na zemi, chráněn kordonem libyjských vojáků, zkoumal trosky předsunutý tým Národní komise pro bezpečnost v dopravě doplněný o několik místních leteckých expertů. Dorazili jen krátce před americkým velvyslancem a jejich vrtulník stál půldruhého kilometru od vraku.

„Pane ministře,“ zavolal pilot přes interkom ve speciální zvukotěsné kabině. „Budeme muset přistát tak daleko, abychom větrem z rotoru nenarušili místo katastrofy.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Ghamí. „Myslím, že procházka na čerstvém vzduchu mně i velvyslanci jen prospěje.“

„Rozumím, pane.“

Ministr se obrátil k Moonovi a položil mu ruku na rameno. „Jménem mé vlády i mým vlastním se hluboce omlouvám, Charlesi.“

„Děkuji, Alí. Když jste mi zavolal, že se letadlo našlo, probudil jste ve mně naději.“ Ukázal k plexisklovému okénku vrtulníku. „Ale teď…“ Jeho hlas se vytratil. Nebylo už co dodat.

Pilot posadil vrtulník EC155 francouzské výroby vedle užitkového stroje s vojenským označením. Ghamího osobní strážce, muž jako hora bez krku a se rty jako dvě čárky, otevřel dveře helikoptéry ještě dřív, než se lopatky rotoru zastavily. Aniž by dbal na prach zvedaný vrtulí, seskočil Ghamí na zem a poněkud podsaditý Moon ho následoval.

Vydali se pěšky k vraku. Moon se už po několika krocích potil, ale na libyjského ministra ani jeho strážce horko zřejmě nijak nepůsobilo. Občasné závany větru k nim přinášely pach spáleného plastu a leteckého paliva.

Moon usoudil, že na zemi vypadají trosky ještě hůř než ze vzduchu. Všechno bylo spálené do černa a pokroucené ohněm, který letadlo strávil. Zastavili se u kordonu vojáků a počkali na hlavního vyšetřovatele z Národní komise pro bezpečnost v dopravě. Vyšetřovatel procházel pomalu mezi troskami a pořizoval snímky digitálním fotoaparátem, zatímco muž po jeho boku natáčel všechno kamerou. Když si vyšetřovatel konečně všiml hodnostářů, pronesl několik slov ke svému společníkovi a zamířil k nim. Tvářil se vážně a koutky jeho úst mířily dolů.

„Velvyslanec Moon?“ zavolal, když byl na doslech.

„Já jsem Moon. Tohle je Alí Ghamí, libyjský ministr zahraničí.“

Potřásli si rukama. „Jsem David Jewison.“

Moon si všiml, že sebou Ghamí lehce trhl, když to jméno uslyšel.

„Mohl byste nám k tomu něco říct?“ požádal Moon.

Jewison se ohlédl přes rameno a pak znovu upřel pohled na velvyslance. „Nepřišli jsme sem jako první. To je naprosto jisté.“

„Co to říkáte?“ zeptal se ostře Ghamí.

Moon věděl, že to, jak Libye zvládne tuhle krizi, bude mít větší dopad na její vztahy se Spojenými státy a západními mocnostmi než tripolská dohoda. Jewisonovo odhalení postavilo Ghamího a jeho vládu do špatného světla. Pokud došlo k manipulaci s důkazy, nabízelo se obvinění ze snahy zakrýt příčinu nehody.

„Podle toho, co zatím víme, prošla po místě skupina nomádů. Nechali po sobě stovky stop, ohniště, na kterých vařili, odpadky odpovídající jejich životnímu stylu a mrtvého velblouda střeleného do hlavy. Náš místní průvodce tvrdí, že soudě podle zubů byl ten velbloud hodně starý, a tak ho asi utratili.

Domorodci některé části vraku poškodili, jiné zřejmě přemístili. S ostatky cestujících se také hýbalo. Jestli se nemýlím, mají muslimové ve zvyku pohřbít mrtvé do čtyřiadvaceti hodin po smrti. Můj libyjský protějšek říká, že právě to nomádi nejspíš udělali. Nemám důvod pochybovat o jeho úsudku, ale nebudeme to vědět jistě, dokud sem nedopravíme psy pro vyhledávání mrtvol.“

„Došel jste k nějakému předběžnému závěru, co se s letadlem stalo?“

„Podle toho, co jsme zatím viděli – a jsme stále ještě na začátku ztratilo letadlo za letu část ocasu. Nevíme proč, protože jsme ji tady na místě nenašli. Za pár minut vyšleme vrtulník, abychom prohledali známou trasu letu. Toto poškození mohlo zavinit ztrátu hydraulické tekutiny a nefunkčnost směrovky a výškovek. Bez hydraulického systému se nedaly ovládat ani klapky, křidélka a interceptory na hlavních křídlech. Pokud se tohle opravdu stalo, bylo velmi obtížné, ne-li nemožné, letoun řídit.“

„Našli jste něco, co by vysvětlovalo, proč mohla ta část ocasu upadnout?“ zeptal se Ghamí.

„Zatím ne,“ odpověděl Jewison. „Když to najdeme, budeme vědět víc.“

„A pokud ne?“ To pronesl Moon. Nemyslel to jako úmyslnou provokaci, ale byl zvědavý na Ghamího reakci. To, že mu ten muž byl sympatický, ještě neznamenalo, že zapomněl na svou roli.

„Když nezískáme žádné další důkazy, budeme muset příčinu oficiálně označit za neznámou.“

Ghamí pohlédl na velvyslance. „Charlesi, slibuji, že příčinu téhle tragédie zjistíme.“

„Nic ve zlém, pane ministře,“ přerušil ho Jewison, „ale mohlo by se stát, že tenhle slib nebudete moci splnit. Pracuji jako vyšetřovatel leteckých katastrof už osmnáct let. Viděl jsem všechno, co se vidět dalo, včetně stroje, který vybuchl ve vzduchu a byl vytažen z oceánu u Long Islandu. To však bylo ve srovnání s tímhle celkem přehledné vyšetřování. Nedokážeme rozlišit, které škody způsobil pád letadla a které vaši lidé.“ Ghamí otevřel ústa, aby protestoval, a Jewison ho zarazil zdviženou rukou. „Myslím nomádi. Jsou to Libyjci, takže i vaši lidé, nic jiného jsem naznačit nechtěl.“

„Nomádi nejsou občané žádné země, jen pouště.“

„Tak či tak, poškodili místo katastrofy natolik, že si nejsem jistý, že by nám třeba i nález ocasu poskytl jednoznačnou odpověď.“

Ghamí pohlédl leteckému odborníkovi do očí. „Pan velvyslanec Moon a další představitelé vaší vlády mi vysvětlili, že jste ve vašem oboru nejlepší na světě, pane Jewisone. Věřím jim, a tudíž doufám, že odpověď najdete. Jsem si jistý, že věnujete každé letecké katastrofě maximální pozornost, ale určitě chápete vážnost této situace a význam toho, co zjistíte.“

Jewison pohlédl z jednoho muže na druhého. Zachmuřil se ještě víc, když mu došlo, že politika bude v jeho vyšetřování hrát stejně velkou roli jako forenzní věda.

„Kolik času zbývá do konference?“ zeptal se.

„Osmačtyřicet hodin,“ odpověděl Moon.

Specialista zavrtěl rezignovaně hlavou. „Jestli ten ocas najdeme a jestli ho nomádi nepoškodili, možná pro vás budu mít do té doby předběžnou zprávu.“

Ghamí mu podal ruku a Jewison mu s ní potřásl. „O nic víc vás nežádáme.“

• • •

OREGON PŘEŠEL NA ULTRATICHÝ PROVOZ. S vlnami šplíchajícími o trup se nedalo dělat nic jiného než držet loď proti větru. Kromě toho nebylo nic z pozice lodi ponecháno náhodě. Max Hanley obklopil plavidlo ve vzdálenosti padesáti kilometrů pasivními bójemi, které přijímaly radarovou energii a předávaly informace přes zabezpečený vysílací kanál do palubního počítače. To by jim poskytlo včasné varování, že se do oblasti blíží jiná loď, aniž by museli použít vlastní aktivní radar. Pokud by se objevil cíl mířící jejich směrem, dynamický poziční systém Oregonu by využil elektřinu uloženou v mohutných stříbrozinkových akumulátorech, takže by se loď pohybovala jen s tichým šuměním vody vytlačované pumpami z trysek. Vzhledem k tomu, že její trup a nástavbu pokrývala vrstva pohlcující radarové vlny, muselo by se k ní jiné plavidlo přiblížit prakticky na dohled, aby ji zaregistrovalo.

Z ponorkového doku u kýlu visel pasivní sonar, jehož všesměrové mikrofony by zachytily jakoukoliv hrozbu skrývající se pod hladinou. Další senzory sbíraly elektronická data a radiový provoz z lodí, letadel a zařízení na libyjském pobřeží. Tyto schopnosti nenápadného pozorování byly přesně tím, k čemu Juan Oregon navrhl. Protože bylo tak těžké ho zpozorovat, mohla posádka kotvit u nepřátelského pobřeží celé dny – nebo týdny, bylo-li třeba – a sbírat informace o pohybech flotil, elektronické signalizaci nebo o čemkoliv jiném, co klient požadoval.

Takhle stáli čtyřiadvacet hodin u pobřeží Kuby v době, kdy nemoc přinutila Fidela Castra předat moc svému bratru Raulovi, a poslouchali všechno, co se odehrávalo za zavřenými dveřmi diktátorova soukromého sanatoria. Poskytli americkým tajným službám neocenitelná fakta o vnitřním fungování tajnůstkářského režimu a odstranili jakékoliv nejasnosti o tom, co se tam odehrávalo.

Přejít na ultratichý provoz také znamenalo odložit veškerou rutinní údržbu, což posádce vůbec nevadilo. Byla však uzavřena i posilovna kvůli tomu, že o sebe mohly nedopatřením zazvonit činky, a jídlo se omezilo na předem uvařené potraviny v sáčcích, ohřívané v hrnci připevněném svorkou k vařiči v kuchyni. Kuchyňský personál se při přípravě těchto jídel překonal, ale stejně to byla jen ubohá náhražka lahůdek, na které byli muži a ženy z Korporace zvyklí. Obvyklé stříbro a kvalitní porcelán vystřídaly papírové talíře a plastové příbory a televizi nebo rádio bylo možné poslouchat jen ze sluchátek.

Max Hanley byl ve své kajutě a pracoval na podrobném modelu rychlého člunu, kterému velel ve Vietnamu. Hanley nepatřil k těm, co silně lpí na své minulosti a snadno podléhají nostalgii. Získané medaile měl uložené v bankovní schránce v Los Angeles, kterou už léta neotevřel, a se svými spolubojovníky se setkával jen o pohřbech. Stavěl ten model čistě proto, že to mohl dělat zpaměti a odreagoval se při tom od své práce.

Doktorka Huxleyová mu tenhle koníček navrhla jako prostředek na snížení stresu a udržení krevního tlaku na přijatelných hodnotách. Zatím u toho vydržel déle než u jógy, kterou mu předepsala předtím. Už postavil krásnou repliku Oregonu, kterou daroval Juanovi a která teď stála pod plastovým krytem v konferenční místnosti vedení, a až dokončí rychlý člun, chtěl se pustit do kolesového parníku z Mississippi.

Zaklepání na dveře bylo tak tiché, že poznal, že je to Eric Stone, který bere ultratichý režim zcela vážně.

„Dále!“ zavolal Hanley.

Eric vstoupil do dveří s notebookem a velkými deskami. Vypadal, jako by celý týden nespal, což zřejmě nebylo daleko od pravdy. Na Stoneovi bylo obvykle vidět jeho vojenský výcvik z Annapolisu, ale toho dne mu košile lezla z kalhot zmačkaných jako alobal zmuchlaný do koule.

Max byl také nervózní, když měl své lidi v nepřátelském prostředí, ale Eric to prožíval mnohem víc. Max býval Stoneyho učitelem, když se mladík přidal ke Korporaci, ale pak se jeho idolem stal Cabrillo a Mark Murphy byl jako bratr, kterého nikdy neměl. Jeho obvykle hladkou tvář zbrázdily vrásky z únavy, a i když mu vousy nikdy moc nerostly, teď bylo patrné, že se nějaký čas neholil.

„Máš něco?“ zeptal se Max bez úvodu.

Eric položil na stůl desky. „Podrobné mapy Juanovy polohy a přehled o minulosti toho místa.“

„Věděl jsem, že to zvládneš.“ Hanley odsunul stranou věci na stole, aby Eric mohl mapy rozložit. Vstal, aby se na ně podíval z výšky. „Pověz mi, co to vlastně je.“

Viděl malé výcvikové zařízení postavené vysoko v horách zhruba třicet kilometrů od pobřeží. Tábor zakrývaly kopce, a nebýt toho, že se nacházel poblíž jakési velké jámy, dal by se snadno přehlédnout, i když znali jeho polohu podle souřadnic Juanova čipu. Od pobřeží se k jámě táhla tmavá čára, která zhruba sledovala vrstevnice terénu. Na místě, kde se setkávala s mořem, stálo několik budov a dlouhé molo. Na okraji údolí, kde byla odstraněna zemina, stály další budovy.

Eric ukázal nejprve na přístaviště. „Tohle jsou pozůstatky britské stanice zásobující lodě uhlím, vybudované ve čtyřicátých letech devatenáctého století. V roce 19“ tam postavili větší molo, zřejmě v očekávání první světové války. To bylo částečně zničeno během Rommelova severoafrického tažení a Němci ho postavili znovu, aby jim pomohlo při postupu na Egypt. Ta tmavá čára je železnice spojující stanici tady s tím uhelným dolem. Přejel prstem po trati k budovám u povrchového dolu. „Původně tam vedl kanál a uhlí se dopravovalo na člunech, ale ten vyschl, a proto položili koleje.“

„Tak se mi zdá, že ten důl někdo znovu otevřel,“ poznamenal Mark.

„Ano, asi před pěti měsíci. Trať byla zrenovovaná, aby unesla větší vagony a aby se dala znovu zahájit těžba uhlí.“

„Neptal se někdo, jestli to dává smysl v zemi trůnící na čtyřiceti miliardách barelů ropy?“

„Já, jakmile jsem přišel na to, co je to za místo,“ řekl Eric. „A odpověď zní, že to smysl nedává. Zvlášť ve světle vládních snah chovat se ekologicky, které potvrzuje ta přílivová elektrárna o kus dál na pobřeží.“

„Tak o co tam ve skutečnosti jde?“

„CIA si myslí, že tím zakrývají nový podzemní jaderný výzkumný program.“

„Myslel jsem, že strýček Muammar se těchhle ambicí vzdal,“ poznamenal Mark. „Kromě toho byla CIA nejspíš přesvědčená, že moje tchyně provádí nukleární výzkum, když si nechala vykopat nový sklep na zeleninu.“

Eric se zasmál. „Zahraniční tajné služby závěry CIA odmítají. Myslí si, že se jedná o legitimní podnik. Problém je v tom, že se mi nepodařilo objevit žádné firmy, které by tou zakázkou byly pověřeny, což ale není až tak překvapivé. Libye není proslulá svou transparentností. V jedné ekonomické publikaci jsem našel zmínku o tom, že se Libye zajímá o zplynování uhlí jako alternativu k ropě a tvrdí, že má technologii, která bude čistší než zemní plyn.“

„Neříkáš to nijak přesvědčeně.“

„Dalo mi to trochu pátrání, ale našel jsem záznamy z lodí, které tu stanici kdysi využívaly. Když jsem je porovnal v delším časovém úseku, ukázalo se, že ty lodě měly padesátiprocentní nárůst údržby a dvacetiprocentní pokles výkonu.“

Jako technik Max okamžitě pochopil, co z Erikova zjištění vyplývá. „To uhlí není čisté, co?“

„V archivovaném lodním deníku příbřežní nákladní lodi zvané Hydra kapitán píše, že by raději naplnil zásobníky pilinami než uhlím z té stanice.“

„Neexistuje žádná zplynovací technologie, která by ho vyčistila. Tak co tam vlastně je?“

„Zařízení severně od dolu dřív provozovala libyjská armáda jako výcvikovou základnu.“

„Takže to celé nakonec přece jen podporuje vláda,“ usoudil Max.

„Ne nezbytně,“ opáčil Eric. „Přestala tu základnu používat před několika lety.“

„A jsme zase na začátku,“ poznamenal Max otráveně.

„Obávám se, že ano. V uplynulých dvou dnech došlo k podezřelým armádním manévrům v Sýrii, takže se naše satelity posunuly na východ, aby na ně dohlédly. Tenhle snímek je dva měsíce starý, ale novější nemáme.“

„Co takhle získat pár záběrů od komerční satelitní společnosti?“

„To už jsem zkusil, ale neuspěl jsem. Ani když nabídneme dvojnásobnou cenu, nemůžou nám prodat nic, co by nebylo nejméně týden staré.“

„To je na Juana nebo Fionu Katamorovou moc dlouho.“

„Jo,“ souhlasil Eric.

„A zkusil jsi všechno, abys nadzdvihl roušku tajemství společnosti opravující tu železniční trať?“

„Má cibule vrstvy? Mají lepší krytí než cokoliv, co jsem viděl předtím. Když jsem se snažil vystopovat majitele, končil jsem v jedné slepé uličce za druhou. Zjistil jsem ale, že společnosti pracující v Libyi mají obvykle jako partnera vládu v rámci jakéhosi pseudoznárodnění.“

„Takže se kruh uzavřel a za tím vším stojí libyjská vláda?“

„Ty znáš Cosco, že?“

„Tu čínskou lodní společnost?“

„Jo, ale mnozí ji podezírají, že ji ve skutečnosti vlastní Čínská lidová osvobozenecká armáda. Napadlo mě, jestli se tady nejedná o něco podobného.“

„Chceš říct, že v tom není zapletená celá centrální libyjská vláda, ale jenom její část?“ zeptal se Mark a Eric přikývl. „Takže armáda?“

„Nebo Bezpečnostní organizace džamahírije, její hlavní špionážní agentura. Od té doby, co se Kaddáfí začal chovat slušně, byla její moc potlačena. Tohle může být snaha získat část bývalé prestiže.“

„Zatraceně vysoká hra vzhledem k tomu, že víme, že ti lidé mají něco společného s pádem letadla ministryně Katamorové,“ řekl Max. Stone nic nenamítal a Hanley pokračoval: „Co když té tajné službě platí teroristé, aby se dívala jinam? To vycházelo bin Ládinovi v Súdánu a pak i v Afghánistánu, dokud jsme nesvrhli Talibán.“

„To mě taky napadlo,“ přiznal Eric. „Víme, že Libye v minulosti teroristy ukrývala. Ten důl a železnice by mohly být zástěrka teroristů pro jejich výcvikový tábor s tím, že případný zisk použijí na financování svých aktivit. Al-Káida dělala totéž v Africe, když obchodovala s diamanty.“

Max se na chvilku odmlčel, aby si zapálil dýmku a využil toho klasického rozptýlení k urovnání myšlenek. Teprve když dobře hořela a její kouř začal vytvářet mlhu u stropu kajuty, řekl: „Uvízli jsme na místě. Nemá smysl, abychom se ty nebo já snažili vypátrat, kdo co dělá. Juan tu odpověď nejspíš získá. Vidím to tak, že naší prioritou je dostat ho odtamtud a zjistit, co se dozvěděl.“

„Souhlasím.“

„Nějaké návrhy?“ zeptal se Hanley.

„Zatím ne. Musíme počkat, až se s námi spojí.“

Max Hanley byl u posádky známý jako člověk, který si nechává své názory pro sebe, takže Erika překvapilo, když náhle znechuceně vyhrkl: „Tohle nenávidím.“

„Vím, co myslíš.“

„Juan se do toho neměl pouštět.“

„Považoval to za nezbytné. Jak jinak bychom se dozvěděli, kde mají ti lidé základnu?“

„Existují lepší způsoby. Mohli jsme sledovat ten vrtulník radarem.“

„Ani jsme je neviděli přilétat na místo neštěstí,“ namítl Eric. „Jak bychom je mohli sledovat odtamtud? Celou dobu kopírovali terén. Na tuhle vzdálenost pro nás byli naprosto neviditelní. A než to řekneš, nebyl čas znovu zajistit satelitní pokrytí. Juan využil jediné možnosti, která se mu nabízela.“

Max si prohrábl řídnoucí ryšavé vlasy. „Já vím, máš pravdu. Jenom se mi to nechce líbit. Ve hře je tolik proměnných, že nedokážu odhadnout, kam to celé směřuje. Jedná se o státem sponzorovaný terorismus, vzbouřenou frakci libyjské vlády, nebo nějakou samostatnou teroristickou skupinu, jako je třeba ta Al-Džamova? Nemáme tušení, proti komu stojíme ani o co těm lidem jde. Nevíme, jestli je Katamorová živá nebo mrtvá. Vlastně nevíme vůbec nic. Linda, Linc a Mark objevili vrtulník, který vypadal, jako by sestřelil vládní letadlo, ale stejně nevíme, kdo to má na svědomí. Pak tu máme pohřešovanou skupinu archeologů, kteří se do toho možná nějak zapletli, a jakéhosi potrhlého vědce, který hraje mrtvého brouka, aby mohl dál hrabat peníze pro svoji exmanželku. Přehlédl jsem nějaký kousek skládačky? Jo, ještě fakt, že se za pár dní koná možná nejdůležitější mírová konference od té v Camp Davidu. A teď, když se Juan neozývá, nemám tušení, který dílek patří kam.“

A v tom to vězí, pomyslel si Eric. To byla podstata Maxova problému. Hanley nebyl takový rozený vůdce jako Cabrillo. Když Max stanul před technickým problémem, zakousl se do něho, dokud nenašel řešení, a plán, který mu byl předložen, provedl do písmene. Ale když měl učinit zásadní rozhodnutí, trpěl, protože to nebyla jeho parketa. Nebyl stratég ani taktik a věděl to lépe než kdokoliv jiný.

„Kdyby to bylo na mně,“ pronesl Eric diplomaticky, „poslal bych Marka a ostatní do blízkosti toho dolu nebo tábora teroristů, aby byli po ruce, až se Juan ozve.“

„A co ti archeologové a ty listiny?“

„Ty bych prozatím nechal stranou. Našimi prioritami je Předseda a pak ministryně Katamorová.“

Maxovi zazvonil telefon. Na monitoru si přečetl, že je to komunikační důstojník ve službě. Stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. „Hanley.“

„Maxi, právě jsem dostal zprávu od Overholta.“

„O co jde?“ zavrčel.

„Vrtulník popisem odpovídající tomu, kterým odletěl Juan, se ukázal u římského archeologického naleziště na tuniské straně hranice. Ozbrojení muži unesli profesora Emila Bumforda, tuniského vládního prostředníka a jednoho člena táborového personálu, kluka, který pro něho možná pracoval.“

Max pohlédl na Erika a zvedl jedno husté obočí. „Pořád je máme nechat stranou?“ Pak oslovil komunikačního specialistu. „Dobře. Pošli Langovi potvrzení, že jsme jeho zprávu dostali.“ Zavěsil a opřel se ve své čalouněné židli. „Další zatracený dílek, který nikam nezapadá.“

Eric moudře nedodal, že by tenhle dílek mohl být součástí úplně jiné skládačky.

19

V JEHO POHLEDNÉ TVÁŘI se zračilo odhodlání smíšené s potěšením. Rty tvořily malé O a oči měl otevřené navzdory štiplavému chlóru.

Na neobyčejně dlouhých řasách se mu třpytily kapky vody jako malé diamanty. Jeho tělo se pohybovalo do rytmu s kopajícíma nohama a nafukovací rukávky na pažích mu při každém tempu narážely do brady.

Alana měla pocit, že se jí roztrhne srdce, jak stála po pás ve vodě v bazénu svého bytového komplexu a Josh se k ní snažil doplavat, zatímco před ním pomalu couvala. Znal tu hru a ona věděla, že si bude hrozně stěžovat, když se unaví dřív, než se k ní dostane, nebo zářit pýchou, pokud dosáhne útočiště v jejím náručí.

Zadkem se přitiskla k betonové stěně bazénu. Josh byl už asi metr od ní a na rtech mu hrál vítězný úsměv. Už viděl, že to dokáže. A pak jeho rukávky náhle zmizely a on se potopil pod vodu. Alana se pokusila odstrčit od stěny, ale bylo to, jako by se její kůže a plavky přilepily k betonu a kachlíkům.

Josh se objevil na hladině a prskal vodu. Oči měl vytřeštěné hrůzou a jeho drobným tělem otřásal záchvat dávivého kašle. Z úst mu bublala voda a sliny. Podařilo se mu vykřiknout „Mami!“ a pak jeho hlava opět zmizela pod hladinou.

Alana natahovala paže, až si málem vykloubila ramena, ale nemohla na něj dosáhnout. Nedokázala se pohnout z místa. Všude kolem bazénu byli lidé, slunili se na lehátcích nebo seděli na kraji bazénu s nohama v chladné vodě. Pokusila se na ně zavolat, ale nevydala ani hlásku. Vůbec si její dramatické situace nevšímali.

Joshovy zoufalé pohyby se zpomalovaly, dlouhé vlasy mu vlály kolem hlavy ve vírech jako chapadla nějakého mořského tvora. Ručky měl sevřené v pěsti, jako by se zkoušel něčeho chytit, ale Alana nemohla nic dělat. Filtrační systém bazénu ho od ní odháněl. Svaly v pažích ji pálily, jak se na něho snažila dosáhnout, a v hlavě jí tepala nesnesitelná bolest – jistě trest za to, jaká je špatná matka.

Její děťátko umíralo.

Ona umírala.

Takový osud by přijala, ale skutečnost byla mnohem horší.

Procitla z noční můry.

Bolest v hlavě pocházela od rány obuškem jednoho ze strážců, která ji na okamžik omráčila. Paže ji bolely od toho, jak ji vlekli od výdejního pultu, kde předtím kydala řídkou ovesnou kaši na talíře ostatních vězňů. Záda měla rozedřená, protože na zemi byl hrubý štěrk a muž, který ji táhl, nasadil ostré tempo.

Další strážce křikl na člověka, který ji uhodil. Ten se zastavil uprostřed kroku a nechal ji spadnout do prachu. Nevěnovala žádnou pozornost rychlé arabštině, kterou jeden na druhého chrlili. Ležela bez hnutí a bláhově doufala, že na ni zapomenou.

Obraz topícího se syna, kterým její představivost ještě zvýšila utrpení v její už tak tragické situaci, jí svíral hruď. Joshovi bylo teď jedenáct, ne pět, a byl skvělý plavec.

Hádka dvou strážců nabývala na intenzitě, dokud se do ní nevložil třetí muž. Věděla, že jde o výše postaveného člověka v pracovním táboře, a jediné jeho tiché slovo diskusi okamžitě ukončilo. Muž, který Alanu uhodil, ji dloubl špičkou boty do žeber, aby vstala, a pokynul jí, aby znovu zaujala své místo u prken na dřevěných kozách, kam si vězni chodili pro jídlo. Obsluhu tvořily pouze ženy, zatímco strávníci byli hlavně muži, kteří se doslova ztráceli před očima, dokud jim rozedrané šaty nevisely z vyhublých koster a tváře neměli propadlé.

Alana tam nebyla ještě ani týden a už věděla, že většina těch chudáků tam pobývá celé měsíce. Nevypadali o nic lépe než vězni vysvobození z nacistických koncentračních táborů.

Když znovu zaujala své místo za stolem, zamumlala jí žena vedle ní něco arabsky.

„Promiňte, nerozumím.“

Žena, která bývala při těle soudě podle laloků kůže visících pod bradou, ukázala Alaně na oči a pak na stůl. Nedívej se na stráže, snažila se jí říct.

Nebo si to tak Alana aspoň vyložila. Nebo třeba hleď si své práce. Tak či tak, když se před ni dobelhal další zajatec, zvedla pohled jen natolik, aby viděla na talíř v jeho třesoucí se ruce.

Poté co dostali jídlo a hrnek s vodou tak horkou, že jim mohla opařit jazyk, jedli vězni na zemi. Několik z nich mělo to štěstí, že se mohli opřít zády o jednu ze starých budov. Ty byly všechny dvě až tři podlaží vysoké a měly rezavé plechové střechy. Stěny byly z prken, které se horkem zkroutily a rozeschly. Za budovami se táhla vedlejší kolej s několika vagony a dvěma lokomotivami, z nichž jedna nebyla o moc větší než náklaďák. Ve srovnání se stavbami byly lokomotivy novější, i když je už také pokrýval prach. O kus dál u hlavní trati, která mizela v zatáčce v horách o tři čtvrtě kilometru dál, stála obrovská konstrukce z rezavé oceli s opotřebovanými dopravními pásy a plechovými skluzy, prověšenými a zanedbanými.

Brzy jí došlo, že se jedná o starý důl a vězni pracují na tom, aby ho znovu otevřeli. Skupiny těch silnějších odcházely každé ráno dělat na koleje na severu, zatímco ostatní se dřeli v obrovské jámě na dně údolí. Používalo se tam jen málo velkých strojů, pouze jeřáby na železničním podvozku, kterými se zvedaly koleje, a dva buldozery. Všechno ostatní se dělalo holýma rukama pod bedlivým dohledem stráží s rychlými pěstmi.

Mezi vězni hltajícími jídlo to náhle zašumělo a jejich oči se obrátily k východu, k okraji údolí. Po úzké cestě odtamtud přijíždělo nějaké vozidlo, kterému se od pneumatik zvedal prach.

Bylo to stejné auto jako to, které zajalo ty dva Američany, náklaďák pouštní hlídky s vysokými koly a kulometem na střeše. Když se vůz přiblížil, uviděla Alana jakýsi balík přivázaný ke střeše provazem. Po chvilce rozeznala, že je to tělo jakéhosi muže. Šaty mu chyběly a jeho dříve snědá kůže byla spálená doruda a začala se loupat ve velkých kusech. Bylo patrné, že se k tělu dostalo nějaké zvíře, protože mělo na pažích a hrudi krvavé rány. Tvář byla rozbitá na rudou kaši.

Hlídka byla vyslána vystopovat uprchlého vězně.

Náklaďák zastavil kousek od provizorního stolu a dveře spolujezdce se otevřely. Muž, který z nich vystoupil, promluvil s kapitánem stráží. Ten pak pronesl krátkou řeč ke shromážděným vězňům. Alana mu nemusela rozumět, aby pochopila varování, že totéž se stane každému, kdo se pokusí o útěk. Pak vytáhl nůž, přeřízl provaz držící tělo na náklaďáku a ustoupil. Mrtvola dopadla s plesknutím na zem a mouchy hemžící se po hrncích s kaší rázem našly chutnější potravu.

Alana neměla co zvracet. Místo toho se zlomila v pase, opřela se rukama o kolena a dávila naprázdno, dokud se jí žaludek doslova nezauzlil. Když se narovnala, díval se na ni jeden ze strážců, kterého nepoznávala, s jistým zájmem.

Půl hodiny nato bylo po jídle a Alana s ostatními ženami čistila nádobí hrstmi písku. Ne že by toho vězni otročící v dole a na železnici nechali hodně na talířích. Stráže je kromě jiného udržovaly pod kontrolou tím, že je ponechávaly na hranici naprostého vyhladovění.

Klečela na zemi a točila pískem v míse, když na zem dopadl stín. Vzhlédla. Ostatní ženy si dál všímaly jen své práce. Alanu náhle někdo trhnutím zvedl na nohy a surově otočil. Byl to strážce, který ji předtím udeřil. Stál tak blízko, že ucítila z jeho dechu tabák a všimla si, že mu není víc než dvacet a oči má jako bez života. Nevnímal ji jako lidskou bytost a ona pochybovala, že si vůbec uvědomuje, že ještě dýchá.

Ostatní strážci více než tuctu žen se úmyslně dívali jinam. Uzavřeli spolu dohodu. Alana Shepardová teď patřila tomuto muži tak dlouho, jak ji bude chtít.

Pokusila se ho kopnout kolenem mezi nohy, ale musel nějak vytušit její úmysl, protože se obratně natočil bokem a zadržel její úder stehnem. Chtivý výraz z jeho tváře nezmizel, ani když jí uštědřil políček na tutéž tvář, která jí už otekla a začala modrat.

Alana se odmítla rozplakat nebo svalit na zem. Potácela se na nohou, dokud bolest nepolevila a nedokázala znovu jasně myslet. Strážce ji znovu otočil, sevřel jí rameno, až se jí kostnaté prsty zaryly do masa, a odváděl ji od ostatních.

Sto metrů od nich stála stará kůlna. Polovina střechy chyběla a stěny se prohýbaly jako pokleslý zadek starého koně. Dveře visely nakřivo na jediném zrezivělém pantu. Na prahu strčil strážce do Alany tak silně, až se uvnitř svalila na zem. Věděla, co přijde, prožila to utrpení už jednou na vysoké a zařekla se, že nedovolí, aby se jí to stalo znovu. Když se převalila na záda a pohlédla na něho, nabrala si do dlaně hrst písku a kamení.

Popošel kupředu a kopl ji do zápěstí. Prsty se jí reflexivně otevřely a paže znecitlivěla. Její ubohá zbraň se rozsypala po zemi. Řekl něco arabsky a zasmál se.

Alana otevřela ústa, aby vykřikla, a on na ni skočil. Jednou špinavou rukou jí zakryl ústa a na tu druhou raději ani nemyslela. Pokoušela se zmítat po jeho vahou, kousnout ho do prstů, vytěsnit hrůzu toho, co se mělo stát, ale držel ji pevně přitisknutou k zemi. Nemohla dýchat. Jak se na ni vrhl, vyrazil jí vzduch z plic a jeho dlaň jí bránila nadechnout se. Začala se jí točit hlava a po pouhých několika vteřinách boje, o němž si myslela, že ho nikdy nevzdá, ji její tělo zradilo. Bezvědomí ji začalo zakrývat jako černý stín.

Pak se ozvalo hlasité zapraskání, jako by se zlomilo několik suchých větviček, a jí se podařilo krátce nadechnout. Nad sebou uviděla hřbet mužské ruky a zátylek útočníkovy hlavy. Neznámý z ní strážce odtáhl a Alana mohla naplnit plíce krátkými, přerývanými nádechy. Násilník zůstal ležet vedle ní s obličejem jen několik centimetrů od jejího. Jestli to bylo vůbec možné, vnesla mu smrt do jeho strnulých očí aspoň trochu života.

Nad Alanou klečel muž, který ji předtím sledoval při mytí nádobí. To on zlomil strážci vaz holýma rukama.

Promluvil uklidňujícím hlasem a jí chvilku trvalo, než porozuměla jeho slovům. Mluvil anglicky. „Už je to dobré,“ řekl. „Jeho vášeň vychladla. Napořád.“

„Kdo – kdo jste?“ Odtáhl si šátek ke straně. Byl starší než ostatní dozorci a tvář měl ošlehanou životem na čerstvém vzduchu. Všimla si také, že má jedno oko hnědé a uslzené, zatímco druhé jasně modré.

„Jmenuju se Juan Cabrillo, a jestli chcete přežít, musíme odsud okamžitě zmizet.“

„Nerozumím.“

Cabrillo vstal a podal Alaně ruku. „To není třeba. Jenom mi důvěřujte.“

• • •

PO NOČNÍM PŘESUNU ve svitu měsíce na druhou stranu údolí k místu připomínajícímu staveniště bylo velmi snadné do zařízení proniknout. Stráže měly rozkaz držet lidi uvnitř. Nikdo jim neřekl, že nesmějí do tábora vpustit člověka oblečeného jako oni.

Na otázku, co tam dělá, kterou mu položil jeden mladík, s nímž stál po ranní modlitbě ve frontě na snídani, odpověděl, že ho tam poslali za trest, protože spadl při výcviku na překážkové dráze. Muž se s tím spokojil a už nic neřekl.

Cabrillo dokonale splynul s okolím – byl z něho jen další Arab v pouštních maskáčích, s obličejem napůl zahaleným kostkovaným šátkem. Musel však být opatrný. Při pádu z hory ztratil jednu kontaktní čočku. Druhou umyl v ústech, jak nejlépe uměl, ale byla poškrábaná od písku a při každém mrknutí měl pocit, jako by mu rohovku dřel smirkový papír. Z oka mu neustále tekly slzy.

Dopoledne strávil obchůzkou po areálu, přičemž se držel tak blízko ostatních stráží, aby nevzbudil pozornost. Rychle pochopil, že se jedná o trestanecký pracovní tábor, a podle stavu vězňů usoudil, že tam buďto jsou už hodně dlouho, nebo na tom byli špatně, už když je přivezli. Druhá možnost mu připadala pravděpodobnější, protože se nezdálo, že by už odvedli velký kus práce.

Po pár hodinách mu však došlo, že právě o to jde. Ti lidé neměli vůbec nic dokázat. Díry, které kopali na dně údolí, se zdály být nahodilé a na práci nedohlížel žádný důlní inženýr. Podle toho, co viděl, bylo znovuotevření dolu jen zástěrka, která je měla unavit a vyhladovět natolik, aby byli vděční za tu ubohou šlichtu, kterou je krmili. Ale ten, kdo je tam poslal, si nepřál jejich smrt. Aspoň zatím.

Znovu se v myšlenkách vrátil k ministryni Katamorové, která se teď také pohybovala kdesi mezi životem a smrtí, alespoň z pohledu okolního světa.

Z řečí ostatních stráží si Juan vytvořil obraz toho místa – nezjistil sice, k čemu má sloužit, o tom nikdo nemluvil, ale pochopil, kdo tam pracuje. Slyšel všechny myslitelné arabské akcenty od nejhorší hrdelní mluvy marockého slumu po libozvučnou řeč vzdělaného Saúda. Ta změť dialektů ho utvrdila v přesvědčení, že jsou to teroristé naverbovaní ve všech koutech Středního východu.

Během dne se jednou dostal do blízkosti velitelského stanu a uslyšel muže, jehož považoval za velitele stráží, mluvit do vysílačky nebo spíš satelitního telefonu. Juan se zastavil, aby si zavázal botu pod bedlivým pohledem stráže stojící před zavřeným stanem, a byl si celkem jistý, že zaslechl jméno Sulejmán Al-Džama. Raději se tam nezdržoval a pokračoval v chůzi, než strážce pojal podezření.

Během oběda zjistil, že ne všichni vězni jsou Arabové. Zahlédl mezi nimi muže se světlou pletí a řídkými blond vlasy. Slunce ho krutě sežehlo. A když jeden z dozorců uhodil ženu nabírající jídlo, všiml si, že ani ona nepochází z tohoto regionu. Byla drobná, zpod šátku jí vyčnívala krátce zastřižená ofina a oči měla jasně zelené. Usoudil, že by to mohla být Turkyně, ale pak ho její povědomé americké vystupování přimělo změnit názor.

Od té chvíle ji bedlivě sledoval a nacházel se poblíž, když se její útočník vrátil, aby se pomstil za to, že ho velitel stráží pokáral před ostatními.

Cabrillo si na tuhle misi připevnil protézu, které říkal bojová noha, úd vyrobený Kevinem Nixonem v Kouzelnické dílně s pomocí hlavního zbrojíře Oregonu. V plastovém lýtku byla ukrytá drátěná garota, kterou mohl použít, ale bál se, že se potřísní krví, a pistole Kel-Tec ráže .380. Zbraň neměla tlumič, takže ji nechal v kapse, a raději zlomil násilníkovi vaz.

• • •

„ASI NEMÁM NA VYBRANOU,“ řekla Alana a chopila se Juanovy nabízené ruky.

Kůlna stála na okraji areálu a žádný z dozorců na ni přímo neviděl. Věděli, co se uvnitř mělo odehrávat, takže se drželi dál. Juanovi se podařilo vyvést Alanu z boudy dozadu k nízkému hřebeni. Jakmile byli za hřebenem, lehli si na horké kamení a čekali, zatímco Cabrillo pozoroval tábor, jestli si jich někdo nevšiml.

Všechno se zdálo být normální.

Po několika minutách Juan usoudil, že mohou vyrazit. Sklouzli dolů po svahu hřebene a zamířili do otevřené pouště, pryč od vzdáleného výcvikového tábora teroristů a hlouběji do pustiny.

Odhadoval, že mají asi hodinu, než někoho napadne začít se shánět po mrtvém dozorci a než provedou sčítání všech uvězněných mužů schopných zlomit někomu vaz. Zmatek, který zavládne po zjištění, že žádný nechybí, způsobí další zdržení, pokud se vůbec rozhodnou vyslat hlídky. Avšak teď, když byli pryč z tábora, mu pronásledování nedělalo starosti. Viděl představení s uprchlým vězněm během oběda a pochopil, že stráže nechávají poušť, aby odvedla svou práci, a čekají, až je supové dovedou ke své kořisti.

Nejspíš za den či za dva vyšlou hlídkové auto, aby se poohlédlo po dravých supech.

Juan předpokládal, že tou dobou už bude dávno ležet v měděné vaně ve své kajutě na palubě Oregonu s drinkem v jedné ruce a kubánským doutníkem ve druhé. A protože ztratil satelitní telefon, bude mít na noze obvaz prosáklý krví.

20

DOKTORKU Julii HUXLEYOVOU probudil nezvyklý poplach. Kajutu měla hned vedle své ordinace a dveře byly stále otevřené. Zvuk vycházel z jejího počítače, a když se na něj podívala, viděla, že se monitor probral k životu a malý stůl zalila mléčná záře, která se odrazila od chromovaných područek židle na kolečkách.

Julia odhodila pokrývku a automaticky si sepnula vlasy do ohonu gumičkou položenou na nočním stolku. Jejím hlavním, i když tajným projevem ženské marnivosti byla bílá saténová noční košile s ruční krajkou, která kopírovala křivky jejího těla jako druhá kůže. Jakmile věděla, že hrozí noční poplach, třeba v případě, když se Oregon chystal do bitvy, spala ve velkém tričku, ale na klidné noci měla takových nočních úborů plný prádelník. Párkrát se už málem nechala nachytat, ale díky tomu, že měla v nohách postele připravený čistý lékařský plášť a kalhoty, mohla se vmžiku převléknout a nikdo nic netušil.

Julia přešla bosa kajutu a posadila se před počítač. Ještě než rozsvítila lampičku na stole, věděla už, o co jde. Jeden z biometrických čipů členů Korporace, kteří byli v akci na pobřeží, selhal. Počítač vydával různé signály podle povahy poškození. Obvykle šlo o vybitou baterii, ale z toho, co slyšela, jí přeběhl po zádech mráz. Tohle pronikavé elektronické kvílení znamenalo, že čip byl vyjmut nebo jeho majitel zemřel.

Celý příběh stál na jejím monitoru.

Čip Juana Cabrilla už nevysílal svou polohu satelitům GPS na oběžné dráze. Zkontrolovala Juanovy pohyby v několika posledních hodinách a zjistila, že opustil prostor tábora teroristů a starý důl a pravidelným tempem necelých sedmi kilometrů v hodině se pohyboval na jih. Urazil asi čtyřicet kilometrů. Před deseti minutami se zastavil a čip bez varování přestal fungovat.

Sáhla po telefonu, aby zavolala Maxovi, když náhle alarm utichl. Čip znovu vysílal. Julia naťukala příkaz pro spuštění diagnostiky systému a všimla si, že se Juan pohnul. Sledovací čipy patřily pořád k novým technologiím, a přestože nebyly příliš poruchové, nepovažovala je za neomylné. Podle systému byl Cabrillo buďto po osmatřicet vteřin mrtvý, nebo mu někdo vyndal čip z těla a zase ho tam vrátil tak, že přišel opět do kontaktu s okysličenou krví, a uzavřel okruh nutný pro vysílání.

Stejně tak náhle, jak alarm zmlkl, se ozval znovu a kvílel asi třicet vteřin. Pak začal jakoby náhodně zapínat a vypínat.

Pip pip pip píp. Pip pip pip. Píp. Pippíp. Píp pip píp píp. Pip. Pippíp píp píp.

Zdálo se jí, že v chaosu tónů objevila logiku. Přesvědčila se, že její počítač nahrává souřadnice Juanova čipu, a ověřila své tušení. Trvalo jí skoro minutu, než dešifrovala první sérii tónů, po kterých následovala další.

Vstávej…

Pip pip pip pip. Pip pip píp. Píp pip pip píp.

Hux…

Juan nějak přerušoval signál čipu a vysílal zprávu staromódní morseovkou.

„Ty mazaný pacholku!“ zamumlala obdivné Julia.

A pak už následoval jen nepřerušovaný tón, který pokračoval donekonečna.

Julia převrhla kelímek s tužkami, jak se rychle natáhla po telefonu.

• • •

POTÉ CO UŠLI PRVNÍCH SEDM KILOMETRŮ od tábora, našel Cabrillo místo, kde se mohli ukrýt před neúprosným slunečním žárem. On a zachráněná zajatkyně Alana Shepardová museli počkat na tmu, aby mohli vyjít do otevřené pouště. Poradil jí, aby si zdřímla, zatímco on se vrátil půldruhého kilometru, aby se přesvědčil, že jejich stopy smazal vítr. Věděl, že muslimové nechovají psy ani jako stopaře, takže si byl jistý, že je nikdo nebude pronásledovat, aspoň prozatím.

Když krátce po západu slunce vyrazili, chtěl se co nejvíc vzdálit od tábora. Věděl, že jakmile se jednou zastaví, už toho pak moc neujdou. Kdyby byli s Alanou ještě za rozbřesku sami v poušti, začali by nad nimi kroužit supové. Protože potrava byla v pustině vzácná, dokázali mrchožrouti vyčkávat celé dny, než jejich kořist zemřela. Bylo by to stejné jako postavit ceduli TADY JSOU UPRCHLÍCI. Jakmile by teroristé vyslali hlídku, zvlášť ve vrtulníku, rychle by je vypátrali.

Další faktor, který musel vzít v potaz, byla Alanina vytrvalost. Zdála se být v lepší formě než vězni, které v táboře viděl, ale zajetí se na ní přece jen podepsalo. Při svých dřívějších obchůzkách posbíral několik polních lahví s vodou a nechal ji napít, kolik potřebovala, jinak by byla zcela dehydrovaná. Od škrundání v břiše, za které se cítila povinna omlouvat, jí však pomoci nemohl.

Byly tři ráno, když poznal, že je naprosto vyčerpaná. Ušla by možná ještě další kilometr, ale to ani nebylo třeba. Přišel čas spolehnout se na Juanovy lidi místo na její vytrvalost.

„Povězte mi víc o tom vašem výzkumu,“ vyzval ji, aby ji rozptýlil, když se posadili na zem a zády se opřeli o skálu. Dovedl ji na malou vyvýšeninu s prohlubní na vrcholku, která skýtala úkryt a dobrý výhled do krajiny.

Protože předtím udržoval ostré pochodové tempo, kromě krátkého úvodu si ještě ani nepromluvili.

„Je to frustrující.“ Alana si usrkla z polní lahve. Přestože musela trpět žízní, pud sebezáchovy ji neopustil a vodou šetřila. „Původní zdroj informací jasně naznačuje, že Sakr Sulejmána Al-Džamy je stále ukrytá v nějaké jeskyni, ale ať se propadnu, jestli jsme po ní našli nějaké stopy. Vypadá to, že se geologická studie mýlí, pokud jde o jeskyně a různé prohlubně.“

„Spíš bych řekl, že ten Lafayette měl špatné souřadnice a vy jste pátrali v jiném korytě,“ poznamenal Juan a vyhrnul si nohavici.

Alana zírala na jeho protézu z titanu a plastu, ale nic neřekla.

„Řízl jsem se při holení,“ utrousil s pokřiveným úsměvem.

Nenechala se vyvést z míry. „Měl byste radši zkusit depilační strojek. Třetí a nejpravděpodobnější varianta zní, že se jeden ze sluhů toho Araba, o nichž se Henry Lafayette zmínil ve svém deníku, vrátil do jeskyně po Al-Džamově smrti, uloupil, co se dalo, a zbytek zničil.“

„Tohle je ve skutečnosti nejméně pravděpodobné,“ namítl Juan. Z protézy vytáhl vrhací nůž, v podstatě plochý kus chirurgické oceli, který byl vyvážený a ostrý jako žiletka. Pokračoval: „Jestli byl k Al-Džamovi loajální za jeho života, nevyprchala jeho úcta ani po pirátově smrti. Zbožný muslim by neznesvětil hrob, jako by si nedal na Velikonoce šunku.“

„Ale muslimové nejedí… Aha, chápu.“

„Pokud o té pohřbené lodi pomlčela jedna generace sluhů, bude s největší pravděpodobností stále na místě.“

„Ale ne tam, kde jsme ji hledali.“ Oči jí v měsíčním světle matně zářily. „Podaří se nám zachránit i Grega Chaffeeho?“

Pohlédl na ni. „Nebudu vám dávat zbytečné naděje. Můj tým a já máme jiné priority, které jsou významnější než jeho záchrana. Je mi líto. Jakmile budeme hotovi, vrátím se. To můžu slíbit.“

„Pátráte po letadle Fiony Katamorové, že?“ Vzala Juanovo mlčení jako přitakání. „Viděli jsme ho klesat. To proto jsme s Gregem a Mikem překročili hranici do Libye. Taky jsme ho hledali.“

„To vysvětluje, proč vás zajali.“

„Našla nás hlídka. Oni… zabili Mikea Duncana. Zastřelili ho, protože mi chtěl pomoct.“

Viděl, jak se jí na tvářích zaleskly slzy. Juan věděl, že by některé ženy chtěly, aby je objal a konejšil, ale Alana Shepardová držela bradu vzdorně vzhůru. Nepotřebovala od něho soucit, jen pomoc. Jeho obdiv k ní ještě zesílil.

„Blíží se významná mírová konference,“ řekl tiše. „Její účast měla prakticky zaručit úspěch.“

„Já vím. Bylo to ministerstvo zahraničí, kdo mě najal, abych našla Al-Džamovu loď. Věřili, že zanechal nějakou písemnost, která by mohla při vyjednávání pomoci.“

„Takže nešlo jen o archeologii?“ Zavrtěla hlavou. „Povězte mi všechno od začátku.“

Trvalo několik minut, než dovyprávěla svůj příběh od setkání se St. Julianem Perlmutterem v kanceláři Christie Valerové na ministerstvu zahraničí až po její zatčení muži, které tehdy považovala za běžnou pohraniční hlídku.

„Perlmuttera znám z doslechu,“ řekl Juan, když skončila. „Je to zřejmě nejlepší námořní historik na světě, a jestli je on přesvědčen, že Sakr je stále pohřbena v poušti, věřím tomu i já. Rád bych věděl, proč s tím nešel do NUMA. Myslel jsem, že je něco jako jejich konzultant.“

„To nevím. Já o něm nikdy předtím neslyšela. Získala jsem dojem, že tu věc kvůli jejímu diplomatickému významu raději předal ministerstvu zahraničí.“

„Přesto se toho měla ujmout NUMA,“ poznamenal Juan při vzpomínce na profesionalitu, se kterou se u Agentury za léta mnohokrát setkal. „Chtěl jsem se ještě zeptat, jestli netušíte, co byli zač ti ostatní zajatci v táboře?“

„Ne,“ odpověděla Alana. „Mohl by to vědět Greg, mluví arabsky. Kromě doby jídla mě od mužů drželi stranou a žádná z žen, se kterými jsem se snažila promluvit, nerozuměla mé angličtině ani té troše španělštiny, kterou ovládám.“

„Další záhada, kterou musíme nechat na jindy,“ zamumlal. „Teď je načase zavolat kavalerii.“

Cabrillo si rozepnul pásek a stáhl kalhoty ke kolenům. Od chvíle, co Alanu zachránil, pro ni byl takovou záhadou, že ji nepřekvapilo nic, co udělal. Na stehně měl asi třícentimetrovou rudou jizvu.

Juan se jen krátce nadechl a chladnokrevně rozřízl jizvu vrhacím nožem. Z rozšklebené rány se vyřinula tmavá krev.

„Co to děláte?“ zeptala se Alana, na kterou to bylo už trochu moc.

„Mám v noze sledovací zařízení,“ odpověděl. „Můžu jím poslat zprávu svým lidem, aby nás tady vyzvedli.“

Zastrčil do rány dva prsty a zalovil v ní se zuby zaťatými bolestí. Okamžik nato vytáhl malý černý předmět velký asi jako laciné digitální hodinky. Otřel ho o rub košile, mlčky počkal asi půl minuty a pak ho přitiskl do krve vytékající z rány. Zopakoval, co právě udělal, a pak pokračoval v té samé činnosti rychleji.

„V… S… T… A… V… E… J… H… U… X,“ odříkával při vysílání každé písmeno.

Skalku, za kterou se Juan s Alanou ukrývali, náhle přeskočila přízračná postava jako nějaký pouštní džin. Dopadla na Juana, vyrazila mu z ruky kluzký čip a ten odlétl do tmy. Krk mu sevřely kostnaté prsty a ostré nehty se zaryly do masa.

S krvácející ránou ve stehnu a kalhotami staženými ke kolenům byl Cabrillo ve velké nevýhodě. Špinavá postava se s hrdelním zachrčením pokusila vrazit mu koleno do hrudníku, zatímco špičkami nohou ho drápala do lýtek jako kočka.

Pistole Kel-Tec byla zastrčená v kapse shrnutých kalhot a nůž mimo dosah. Juan zaklonil hlavu a udeřil útočníka čelem do nosu. Nemohl se rozmáchnout tolik, aby mu ho zlomil, takže se musel spokojit s krví, která mu vystříkla do obličeje, a bolestným zavytím vyvolaným tím úderem.

Převalil se pod neznámým mužem na břicho, pokrčil nohy a vší silou se vymrštil vzhůru. Postava mu odlétla ze zad, přeletěla přes prohlubeň a dopadla na druhé straně. Cabrillo se zvedl do dřepu, sáhl po noži a připravil ho k hodu dřív, než se útočník svalil na zem.

Jeho paže s nožem slétla dolů, ostří se zalesklo a bylo by zasáhlo cíl, kdyby Cabrillovi v tom okamžiku nedošly dvě věci. Útočník byl neobyčejně lehký a měl na sobě stejné hadry, jaké nosili vězni. Bylo už příliš pozdě zastavit hod, ale podařilo se mu ho trochu odchýlit. Ostří se zabodlo do pískovce pár centimetrů od mužovy hlavy.

Uplynulo pět vteřin od okamžiku, kdy byl Juan napaden. Alana za tu dobu stačila jen polekaně zvednout ruku k ústům.

Juan vydechl.

„Proboha!“ vypravila ze sebe Alana. „Greg mi říkal, že před několika dny uprchli dva vězni. Zpátky přivezli jen jednoho.“

Juan zvážil pravděpodobnost, že narazili na jedinou živou bytost v okruhu třiceti kilometrů, a usoudil, že je vlastně docela vysoká. S Alanou nechali tábor za sebou a pustili se nejsnadnějším terénem, aby urazili co největší vzdálenost. Byla to nejlogičtější volba a ten zajatec udělal přesně to samé.

Zjevně se pohybovali rychleji než ten muž, což vzhledem k jeho špatnému zdravotnímu stavu nebylo žádné překvapení. Zázrak byl, že se vůbec dostal tak daleko. Nejspíš využil kopec jako pozorovatelnu, zahlédl Alanu s Juanem, jak jdou směrem k němu, a zůstal ukrytý, dokud nebyl Cabrillo nejzranitelnější.

Juan se dobelhal k vězni a natáhl ruku, aby mu Alana podala polní láhev.

„Napij se,“ řekl Juan arabsky. „Neublížíme ti.“

Pod prachem a týdny neholenými vousy viděl, že ten muž je zhruba v jeho věku, má velký nos a široké čelo. Tváře měl propadlé hladem a dehydratací a oči se mu matně leskly. Měl však sílu dojít až tam a pokusit se o dobře promyšlený útok. Na Cabrilla to udělalo dojem.

„Vedl sis dobře, příteli,“ řekl. „Záchrana je na dosah.“

„Ty jsi Saúd,“ zachraptěl muž, když vypil polovinu láhve. „Poznávám tvůj přízvuk.“

„Ne, naučil jsem se arabsky v Rijádu. Ve skutečnosti jsem Američan.“

„Chvála Alláhovi!“

„A jeho proroku Mohamedovi,“ dodal Juan.

„Mír s ním. Jsme zachráněni.“

„My?“

21

PO ZPRÁVĚ, kterou Julia pracně rozluštila, se Juan už neozval, takže Max rozhodl, aby se Linc, Linda a Mark rozjeli v Praseti na poslední udané souřadnice.

Cesta trvala trojici tři hodiny ostré jízdy.

Hanley byl v operačním centru. Lodní počítač udržoval jejich polohu, takže by v té supermoderní místnosti stačila minimální hlídka, ale přesto tam asi tucet lidí posedával v křeslech nebo se opíral o zeď. Bylo slyšet jen hukot vzduchu v klimatizaci a občasné usrknutí, jak se někdo napil kávy. Eric Stone seděl u kormidla a vedle něho se na místě Marka Murphyho u zbraňových systémů rozvaloval George Adams. Se svým vzhledem divadelního milovníka a v letecké kombinéze působil pilot vrtulníku oslňujícím dojmem. Byl jedním z nejlepších hráčů pokeru na lodi, hned po samotném Předsedovi, a jeho jedinou slabinou bylo, že si v napjatých situacích pohrával se svým mrožím knírem. Při tom, jak se za něj té noci tahal, hrozilo, že bude mít do rána pod nosem prázdno.

Hlavní monitor nad jejich hlavami ukazoval předjitřní tmu okolo lodi, která na východě jen lehce řídla. Na menší obrazovce bylo vidět pohyb Prasete. Zářící tečky představující vůz a Juanovu poslední polohu byly jen pár milimetrů od sebe.

Když zazvonil telefon, všichni sebou trhli. Technik sedící u komunikačního centra Haliho Kasima pohlédl na Maxe. Ten přikývl, nasadil si na uši sluchátka a narovnal mikrofon.

„Hanley,“ řekl a dal si záležet, aby v jeho hlase nebylo slyšet obavy. Nechtěl Juanovi poskytnout uspokojení z toho, že by dal najevo, jak moc se bál.

„Zdravím, Maxi. Tady Langston Overholt.“

Max si nad nečekaným telefonátem podrážděně odfrkl. „Zastihl jste nás v opravdu nevhodnou chvíli, Langu.“

„Doufám, že nejde o nic vážného.“

„Vždyť nás znáte. Vždycky je to vážné. Tak co, jste na konci dlouhého dne, nebo jste si přivstal?“ Ve Washingtonu byla právě půlnoc.

„Upřímně řečeno, ani sám nevím. Všechno mi to splývá do několika nejdelších dní v mém životě.“

„Tak to musí být hodně zlé,“ poznamenal Max. „Byl jste přece v CIA už za kubánské krize.“

„Tenkrát mi ještě teklo mléko po bradě a neznal jsem ani vstupní kód na toalety vedení.“

Max Hanley a Langston Overholt představovali dva protikladné póly americké zkušenosti. Max jako typický představitel dělnické třídy. Jeho otec byl mechanikem v kalifornské letecké továrně a matka učitelka. Velitelskou hodnost ve Vietnamu si vysloužil svými schopnostmi. Na druhou stranu Overholt se narodil v rodině s tak starými penězi, že považovali Astorovy za novodobé zbohatlíky. Byl produktem dvanácti let na soukromé přípravce, čtyř ročníků na Harvardu a dalších tří na právech tamtéž. Přesto si jeden druhého velmi vážili.

„Kdežto teď bych řekl, že se tam jedna z kabinek jmenuje po vás,“ neodpustil si Max.

„Užívejte si zdravou prostatu, dokud ji máte, příteli.“

„Tak o co jde?“

„Libyjci hlásí, že pilot stíhačky při nočním výcvikovém letu spatřil něco podezřelého v poušti kousek od hranice s Tuniskem. Poslali tam hlídku a ta našla tajnou základnu s vrtulníkem Laňka. Někdo ji rozstřílel na kusy. Helikoptéra zničená a zdá se, že nikdo nepřežil.“

„Jo, chtěl jsem vám o tom povědět. Na tu základnu náhodou narazili naši lidé. Vyřídili ten bitevník a zjistili, že byl upravený na odpalování střel vzduch-vzduch, zvlášť raket – pohlédl na Erika, který zašeptal Apex. Je to ruská zbraň.“

„Sakra, Maxi, měl jste mě o tom informovat, když jsem vám volal, že unesli profesora Bumforda.“

„Nic ve zlém, Langu, ale najal jste nás, abychom našli ministryni zahraničí. Všechno ostatní považuju za vedlejší.“

Max poznal, že si Overholt počítá v duchu do deseti, protože asi půl minuty mlčel. Bylo mu to jedno. CIA si najala Korporaci, protože se neměla na koho jiného obrátit. Jak misi splní, bylo navzdory nedávnému fiasku v Somálsku čistě na Maxovi a Juanovi.

„Máte pravdu. Někdy zapomínám, že pracujete s takovou mírou autonomie, o které se mi může jenom zdát.“

„Nic se neděje. Tak co je s tím vrtulníkem?“

„Libyjci tvrdí, že pod velitelským stanem našli pohřbený počítač nebo aspoň to, co z něho zbylo.“

Max otevřel ústa, aby řekl, že to tam jeho lidé pečlivě prohledali, ale věděl, že to pátrání bylo spíš povrchní. „Co bylo v tom počítači?“

„Hlavně fakta spojující ten stroj se Sulejmánem Al-Džamou a náznaky, že otevřel Libyjcům přímo pod nosem výcvikový tábor pod zástěrkou společnosti obnovující údajně starý uhelný důl.“

Max a Eric Stone si vyměnili významné pohledy. Přesně o tomhle se bavili předchozího večera.

„Jak jste tuhle informaci získal?“ zeptal se Hanley.

„Díky úmyslnému úniku informací určenému vedoucímu agentovi CIA v Tripolisu Jimovi Kublickimu. Kontaktoval ho jeho protějšek z –“

„Bezpečnostní organizace džamahírije. Víme o ní. Jak důvěryhodný je ten zdroj?“

„Vzhledem k úrovni spolupráce, kterou jsme s Libyjci před summitem navázali, a pomoci, již poskytli při hledání letadla Fiony Katamorové, bych řekl, že se mu věřit dá.“

„Nebo by to mohl být trik. Ti zatracení Libyjci by v tom mohli být až po uši.“

„Ne podle zbytku té informace.“

„Maxi,“ ozval se komunikační důstojník, „volají z Prasete.“

Max pohlédl nahoru na monitor. Tečka představující Prase splynula s bodem označujícím Cabrillovu poslední známou polohu. „Počkejte chvilku, Langu. Tak dobře, spoj nás. Tady Hanley.“

„Dobré ráno, Maxi.“

Podle tónu v Juanově hlase Hanley poznal, že Předseda je v pořádku. „Zůstaň na lince, Juane.“ Přepnul zpátky na Overholta. „Pokračujte, Langu.“

„Co to mělo být?“

„Nic. Jenom se ohlásil Juan. Může počkat. Jaká novinka vás přesvědčila, že bezpečnostní organizace nebo jiná frakce chystají podraz?“

„To, že Libyjci chtějí na ten tábor asi do dvou hodin zaútočit. Jim Kublicki je na jedné ze základen jejich letectva a má je doprovodit ve vrtulníku jako pozorovatel. Kdyby nic jiného, existuje možnost, že se Fiona Katamorová nachází na té zmíněné základně. Počítač tak poskytl stopu vedoucí k samotnému Al-Džamovi. Vrtulník a další vybavení se dostaly do země s pomocí zkorumpovaného přístavního lodivoda jménem Tárik Asad. Mají záznam, že takový člověk existuje a už pět let pracuje pro správu přístavu, ale nedokážou zjistit, co dělal předtím. Žádné záznamy o vzdělání ani zaměstnání. Nic. Věří, že Asad je ve skutečnosti krycí jméno pro samotného Al-Džamu, a právě se ho chystají sebrat.“

Pohled, který si vyměnili Max s Erikem, byl naplněný děsem.

Juan a ostatní byli čtyřicet kilometrů od výcvikového tábora teroristů. Měli víc než dost času najít slušný úkryt dřív, než na něj Libyjci zaútočí. Strach, který oba muže zachvátil, pramenil z faktu, že Eddie Seng a Hali Kasim sledovali Tárika Asada od noci, kdy Oregon přistál. Při tom, co všechno bylo v sázce, si Juan nedovolil zcela důvěřovat jejich kyperskému prostředníkovi a přikázal svému nejlepšímu specialistovi na tajné operace Sengovi a svému jedinému Arabovi Kasimovi, aby na toho muže dohlédli, jestli se je nepokusí zradit.

Kromě faktu, že Asad utrácel spousty peněz za množství milenek po celém Tripolisu, však nezjistili nic podezřelého. Proto také považovali přestřelku u silničního zátarasu za pouhou náhodu. Teď Maxovi došlo, že po nich Asad šel od samého začátku.

Libyjská tajná služba ho chtěla polapit do sítě a Eddie s Halim se ocitli ve skutečném nebezpečí, že v ní uvíznou.

Hanley konečně našel hlas. „Langu, to, co jste mi řekl, zásadně mění naše plány. Musím je zkoordinovat s Juanem, nebo budeme v maléru.“

„Dobře. Pravidelně mě in –“

Max s ním přerušil spojení a přepnul na druhou linku. „Juane, jsi tam ještě?“

„Nevím, jestli s tebou chci ještě mluvit,“ řekl Cabrillo a snažil se, aby to znělo uraženě.

„Máme problém, kamaráde.“

Naléhavost v Maxově hlase zahnala veselou úlevu, kterou Juanovi přinesla záchrana od Linka, Lindy a Marka. „Co se stalo?“

„Libyjci do dvou hodin zaútočí na výcvikový tábor, ze kterého jste právě utekli. Myslí si, že by tam mohla být ministryně, takže se ji pokusí najít, než ho zničí. Navíc chtějí zatknout Tárika Asada, protože je to Sulejmán Al-Džama.“

„A co ten důl?“ vyštěkl Juan.

„To nevím jistě,“ přiznal Max. „Proč?“

Cabrillo neodpověděl. Hanley ho slyšel dýchat na zabezpečené radiové frekvenci. Chápal, že Předseda musí učinit těžké rozhodnutí.

„Sakra,“ zamumlal Juan a pak jeho hlas ztvrdl. „První věc je varovat Eddieho a Haliho, aby na sebe dali pozor.“

„Eric už na tom pracuje.“

„V tom táboře jsou asi dvě stovky teroristů. Jestli tam Fionu Katamorovou uvěznili, což je dost dobře možné, je už v podstatě mrtvá. Libyjcům bude trvat tak třicet nebo čtyřicet minut, než tábor zajistí, a během té doby jí hravě stihnout prohnat kulku hlavou. Musíme zvýšit šance na její přežití.“

„Jak?“

„Pracuju na tom. Kde teď jste?“

„Asi sto třicet kilometrů od pobřeží.“

„A máme dvě hodiny?“

„Více méně.“

„Dobře, Maxi, nechci tě slyšet remcat, že se něco stane tvým vzácným motorům. Potřebuju, abyste dorazili k pobřeží co nejdřív. Vyhlas poplach a ať je Gomez Adams připravený do patnácti minut vyrazit.“

„Kormidlo, chci nouzový výkon,“ křikl Max. „Plnou rychlostí vpřed, směrem k tomu molu pro nakládání uhlí. Jen klid, Juane. Dostaneme vás odtamtud.“

• • •

CABRILLO LEŽEL NATAŽENÝ na zadních sedadlech Prasete, a zatímco mu Linc sešíval nohu v lokálním umrtvení, pohlédl na zachráněného libyjského vězně sedícího vpředu. Jmenoval se Fodl a po tabletách soli a několika lahvích vody vypadal už mnohem lépe.

„Jo, to udělejte,“ řekl Juan Maxovi. „Dostaňte nás odsud všechny.“

22

V ZEMI, která byla úmyslně stoprocentně etnicky homogenní, byl Eddie Seng v nevýhodě, když dal Předseda jemu a Halimu Kasimovi za úkol sledovat jejich přístavního lodivoda. On si však nestěžoval. Stejně jako Juan měl i on pocit, že na Asadovi je něco podezřelého, cosi, z čeho se mu ježily chloupky na zátylku.

Mít podezření a prokázat ho jsou však dvě zcela odlišné věci. Zároveň se nedala nijak zastřít skutečnost, že několik set generací Eddieho předků tvořili sami Číňané a skoro všichni lidé chodící po ulicích Tripolisu se narodili na Středním východě.

Ale nebylo to zas tak zlé. Na zeměkouli není jediné město, v němž by nežila enkláva čínských přistěhovalců. A tak, zatímco Hali sledoval Asada, vydal se Eddie vybavený ručně psanou kartičkou prohlašující, že je němý, aby zakryl fakt, že neumí arabsky, pátrat po tripolské čínské čtvrti.

To, co zjistil, ho šokovalo, i když mu později došlo, že ho to tak překvapit nemělo. Libye oplývající petrodolary a zvláště Tripolis procházely stavebním boomem a na mnoha projektech pracovaly firmy z Hongkongu a Šanghaje. Kromě dovezených dělníků tam byla také síť restaurací, barů, obchodů a nevěstinců sloužících pouze čínské klientele, prakticky k nerozeznání od Eddieho rodné čínské čtvrti v New Yorku.

A stejně jako v New Yorku i zde byly jak vrstvy společnosti řídící se zákonem, tak ty stojící mimo něj. Trvalo mu jen pár minut, než našel značky gangů nastříkané sprejem na průčelích obchodů. A po dalších několika minutách spatřil symbol, který hledal. Byl malý, jen asi deset centimetrů vysoký, a nastříkaný červenou barvou na jinak čistých šedých plechových dveřích. Ty byly zasazené v pevné stavbě skladiště s jedinou řadou oken v prvním poschodí.

Eddie zaklepal kódem, který znal z domova. Nikdo neotevřel, tak zaklepal znovu, tentokrát obyčejně, několikrát ostře klouby. Podle zvuku usoudil, že dveře jsou z pevné oceli.

Po několika vteřinách se dveře pootevřely a vyhlédl z nich nějaký chlapec. Dalo se předpokládat, že mimo dohled jsou dva nebo tři ozbrojení muži. Chlapec neřekl ani slovo.

Eddie také ne.

Vytáhl si košili z kalhot, otočil se a odhalil záda až po lopatky.

Chlapec hlasitě vydechl a Eddie na sobě náhle ucítil další pohledy. Pomalu spustil košili a otočil se. Vzal jako dobré znamení, že dva členové gangu, kteří si ho prohlíželi, mají pistole spuštěné u boků.

„Kdo jsi?“ zeptal se jeden.

„Přítel,“ odpověděl Eddie.

„Kdo ti dal to tetování?“ chtěl vědět druhý.

Eddie na něho pohlédl tak pohrdavě, jak si jen troufl. „Nikdo mi ho nedal. Vysloužil jsem si ho.“

Na zádech měl vyvedené propracované, i když už trochu vybledlé tetování draka bojujícího s gryfem. Byl to starý symbol gangu Zelený drak ze třicátých let dvacátého století, kdy soupeřil s nepřátelským gangem o nadvládu v šanghajských docích. Mohli ho mít na kůži jen vysoce postavení členové nebo zvlášť stateční bojovníci a Eddie věděl, že ho díky celosvětovému rozsahu čínského podsvětí patřičně uvede.

Doufal jen, že ho nebudou zkoumat zblízka, protože Kevin ho teprve před pár hodinami nanesl podle kresby v katalogu tetování používaných gangy a vězni, který měli na Oregonu.

„Co tady děláš?“ zeptal se první gangster.

„Jde o jednoho muže pracujícího v přístavu. Dluží spoustu peněz lidem, které zastupuji. Chtěl bych najmout několik vašich mužů, aby ho sledovali, dokud nepřijde čas si od něho ty peníze vzít.“

„A máš čím zaplatit?“

Eddie se neobtěžoval odpovídat. Nikdo příčetný by nevznesl takovou žádost, pokud by na to neměl. „Čtyři nebo pět dní. Osm až deset mužů. Deset tisíc dolarů.“

„Špatně se směňují. Bude to v eurech. Deset tisíc.“

Při momentálním kurzu to bylo skoro o padesát procent víc. Eddie přikývl.

A rázem měl dost lidí na to, aby byl Tárik Asad pod čtyřiadvacetihodinovým dohledem, zatímco on a Hali čekali v zablešeném hotelu, který gang ovládal. Najatí muži je každých šest hodin informovali o Asadových pohybech pomocí mobilů na jedno použití, takže za pár dní získali slušný přehled o jeho zvycích.

Asad obvykle pracoval osm hodin na noční směně v přístavu, i když si zpravidla udělal pár hodin volno, když nečekali žádnou loď. Za takových nocí chodil do bytu nedaleko přístavu, kde si vydržoval milenku. Nebyla nejhezčí z těch, které navštěvoval, ale byla nejvíc po ruce.

Po práci chodil domů za svou rodinou, asi šest hodin se prospal a pak odcházel na kávu se svými spolupracovníky, než navštívil další byty rozmístěné po celém Tripolisu. Eddie požádal své nové zaměstnance, aby sepsali seznam těch žen, a když Eric Stone porovnal jejich jména s databázemi v počítači Oregonu, zjistil, že Asad spí se ženami středně vysoko postavených vládních úředníků. Dokonce i ta nezajímavá dívka u přístavu byla sestra zástupce ředitele jednoho z odborů ministerstva pro energetiku.

Vzhledem k tomu, že Asad nebyl nijak zvlášť atraktivní, byly jeho milostné úspěchy o to pozoruhodnější.

Eddie a Hali usoudili, že Asad není nic víc než mírně zkorumpovaný lodivod s přehnaně silným libidem a nekonečnou řadou dámiček. Potom jim zavolal Max Hanley a pověděl jim tu šokující zprávu. Asadovy výlety do ložnic libyjských vládních úředníků získaly zcela nový a temnější aspekt.

• • •

JUAN POSLOUCHAL ERIKA STONEA, který mu po telefonu popisoval trasu staré železnice vedoucí horami směrem k pobřeží vzdálenému asi třicet kilometrů. Satelitní snímky nemohly ukázat převýšení, jaké zdolávala, ale Juanův sledovací čip ohlásil, že výcvikový tábor teroristů, kde vystoupil, byl asi tři sta metrů vysoko.

Podle předběžného plánu, který se mu rýsoval v hlavě, ještě když Eric mluvil, Cabrillo usoudil, že je čeká pekelná jízda.

A co hůř, měli hrozně málo času a on nedokázal vymyslet žádnou výmluvu, kterou by Overholt Libyjce přesvědčil, aby útok odložili, aniž by musel odkrýt karty.

Aby nebylo problémů málo, z uplynulých osmačtyřiceti hodin prospal sotva šest, a jeho tři společníci vypadali, že na tom nejsou o moc lépe.

„Co se děje?“ zeptal se Linc s krvavými chirurgickými rukavicemi na rukou, když dokončil poslední z řady pevných stehů. Zašil ránu v Juanově noze třemi vrstvami ketgetu, přičemž postupoval od nejhlubších částí rány ke kůži, takže nehrozilo, že by se otevřela. S místním anestetikem tlumícím bolest Juan cítil, že se na své tělo může znovu spolehnout.

„Cože?“

„Právě ses zasmál,“ odpověděl Linc, sundal si rukavice a nacpal je do červené krabice na potenciálně nebezpečný odpad.

„Opravdu? Zrovna jsem myslel na to, že jsme v tom natolik po uši, že ani nevím, jestli můj plán bude fungovat.“

„Není to další neblaze proslulý plán C?“ utrousila Linda. Stála venku vedle Prasete a dívala se Linkovi přes mohutné rameno.

„Proto jsem se zasmál. Šibeniční humor. Plán C je už dávno pryč, teď čekají D, E a F.“

Cabrillo si mohl vybrat ze dvou možností, z nichž se mu ani jedna nezamlouvala. Chystal se je zavést na střelnici, kde mělo Prase posloužit jako snadný terč.

Linc přilepil Juanovi na ránu složenou gázu a řekl: „Jestli bude mít doktorka Huxleyová nějaké námitky proti mé práci, pověz jí, aby si stěžovala v tvé zdravotní pojišťovně.“

Juan se pracně nasoukal do kalhot. Byly na několika místech roztržené a tak pokryté pískem, že křupaly, když si je přetahoval přes boky, ale v Praseti žádné rezervní uniformy nebyly. Když seskočil na zem, udělal několik dřepů. Stehy ho sice táhly, ale anestezie stále účinkovala.

Slunce se ještě neukázalo za vzdálenými horami a nad hlavami jim zářily chladné hvězdy. Cabrillo se na ně chvilku díval a nikoliv poprvé ho napadalo, jestli je příští noc ještě uvidí.

„Nastupte si!“ zvolal. „Představení bude skoro u konce, než dorazí Oregon, a nás čeká spousta nepříjemné práce.“

„Jenom bych rád věděl,“ ozval se Linc, „koho to vlastně budeme zachraňovat? Politické vězně, nebo obyčejné zločince?“

„Myslím, že možná v tom je klíč k celé té záležitosti.“

Linc pokýval hlavou: „Tak dobře.“

„Kdyby ses zeptal mě,“ řekl Mark a chystal se dodat: „Mám nepříjemný pocit z…“

Další větu už nedokončil. Cabrillo ho umlčel pohledem.

Podle Juanových hodinek uplynulo osmačtyřicet minut, než usoudil, že jsou připravení. Alespoň přibližně. Poznal schopnosti strážců hlídajících vězně a věděl, že v malém množství nepředstavují velkou hrozbu, ale bylo jich asi čtyřicet, a pokud nevyjde načasování, dorazí další dvě stovky mužů, které doufal, že odláká z výcvikového tábora k dolu ještě předtím, než se všem podaří uniknout.

Když se přiblížili k dolu, vysadil Linka a poslal ho na vyvýšeninu, odkud bylo vidět na ohradu s materiálem za starými administrativními budovami. S odstřelovačskou barettou ráže .50 mohl bývalý příslušník SEAL přesně zasáhnout terč vzdálený více než půldruhého kilometru. Jeho dostřel s menší útočnou puškou REC7 byl stále pozoruhodných sedm set metrů a podle Juanova plánu měl Linc střílet na mnohem bližší cíle. Prase bylo těsně mimo dohled z tábora, na úzké cestě, po které se vrátila pouštní hlídka s mrtvolou uprchlíka.

Blížil se rozbřesk, tma zaplňovala prohlubně a koryta kolem nich a vzduch přinášel chlad od vzdáleného moře.

Juan si přál, aby mohl Alanu a jejich nového společníka Fodla ušetřit boje, ale nechtěl riskovat a nechat je v poušti, kam by se pro ně třeba nemohli vrátit. Vysvětlil jim jejich plán, postaral se, aby pochopili, co jim hrozí, a oba byli připravení udělat, oč je požádá.

„Dám vám klobouk, abyste vypadala jako archeologové ženoucí se za dobrodružstvím,“ řekl a usmál se na Alanu, když mu oznámila, že je připravená na všechno.

„A bič?“ zareagovala ve stejném duchu.

„To by vypadalo trochu zvrhle,“ pokáral ji s dalším úsměvem.

„Kontrola spojení,“ ohlásil Linc z vysílačky.

„Slyším tě zřetelně, kamaráde.“

„Jsem na vrcholku staré konstrukce pro nakládání horniny,“ ohlásil odstřelovač. „Stráže začínají shánět vězně k snídani. Takže teď nebo nikdy.“

„Rozumím,“ odpověděl Juan a ztěžka polkl. Hrdlo mu náhle vyschlo jako pouštní písek. Podíval se na Marka na sedadle spolujezdce. Úspěch Juanova plánu závisel na Murphyho virtuozitě při ovládání zbraňových systémů Prasete. „Můžeme?“

Mark přikývl.

„Do akce!“ zavelel Juan.

Mark odpálil minomety na střeše Prasete. Linc mu je před svým odchodem pomohl namířit laserovým zaměřovačem. Vypálily současně a automatický nabíjecí mechanismus vsunul do každé ze čtyř trubic nový náboj ještě předtím, než ty první urazily sto metrů po svých vysokých parabolách.

S komicky dutým zvukem byla vypálena druhá salva a Mark vykřikl: „Jeď!“

Juan udržoval motor Prasete ve vysokých otáčkách, takže když zařadil rychlost, všechna čtyři kola se protočila. S řevem přelétli hřeben a před nimi se objevil tábor. Přesně podle předpokladu nikdo neslyšel minomety vypálit. Otrhaní vězni stáli ve frontě na směšně malou snídani, kterou je stráže úmyslně nenechaly sníst v klidu. Juan viděl, jak jeden z dozorců udeřil vězně obuškem do ledvin tak silně, až se ten ubožák prohnul jako luk a svalil se do písku.

Minometné granáty dosáhly vrcholu své dráhy a začaly se řítit k zemi, každá naplněná kilogramem silné výbušniny. Mark strávil část cesty odstraňováním většiny šrapnelů z každého náboje, aby minimalizoval riziko poranění zajatců.

Linc položil záměrný kříž útočné pušky REC7 na dozorce, který uhodil vězně, mírně vydechl a stiskl spoušť. „Růžová mlha,“ ohlásil, když strážcova hlava explodovala.

Zlikvidoval ještě dva muže, než se mezi strážemi rozšířila první vlna paniky. Kapitán stráží vyběhl ze svého stanu. Od pasu nahoru byl nahý a nohavice kalhot měl zastrčené do vysokých bot. Linc si všiml antény vysílačky trčící z otvoru ve stanu a přesunul mušku na jiný cíl.

Čtyři granáty dopadly na zem přesně ve stejném okamžiku. Cesta vedoucí na dno povrchového dolu vybuchla v gejzírech písku a plamenů. Okamžik nato dopadly další granáty ještě blíž k táboru.

Jak strážci, tak vězni se stáhli dozadu k velkým dřevěným budovám, zatímco Linc dál likvidoval teroristy, co výstřel, to jeden mrtvý. Soustředil se hlavně na ty, kteří byli ozbrojení.

Cabrillo hnal Prase k táboru jako řidič rallye blížící se k cílové pásce. Murph se vedle něho snažil dostat do hledáčku raketometu jeden z náklaďáků teroristů. Ozvalo se pípnutí a on vystřelil.

Raketa se zakvílením opustila nosič, prolétla po klikaté trase vzduchem, vybuchla u boku vozu a přerazila jeho podvozek v půli, takže se zvedl jako torpédovaná loď.

Výbuch zahnal vyděšené zajatce ještě blíž k budově, zatímco strážci utíkali ke svým stanům, kde si většina z nich nechala automatické zbraně.

Prase bylo asi sto metrů od tábora, když ze stanů začali vybíhat čerstvě ozbrojení teroristé pálící na všechny strany salvy z kalašnikovů. Nahoře ve střílně Prasete je sledovala Linda přes hledí kulometu M60. Zbraň jí poskakovala v pažích a bušila jí do ramene jako rukojeť sbíječky, ale mušku měla stále přesnou.

Země kolem střelců ožila, jak se do ní zarývaly kulky. Muži padali, drželi si hrozné rány, někteří zasaženi svými druhy, kteří se otáčeli za novou hrozbou a nevybíravě opětovali palbu.

„Už měl dost času,“ překřičel Juan řvoucí motor. „Zlikvidovat velitelský stan!“

Cabrillův plán sledoval dva cíle. Prvním bylo zachránit co nejvíc vězňů, protože si nebyl jistý, zda se libyjská armáda bude obtěžovat s rozlišováním spojenců od nepřátel. V té chvíli si ani nebyl jistý definicí těch pojmů. Druhým cílem bylo odlákat před hlavním útokem maximum teroristů z výcvikového tábora. Pokud byla Fiona Katamorová opravdu tam, čím více střelců bude zaměstnáno v okolí dolu, tím méně se ji pokusí zabít, než bude zachráněna.

Proto měl Linc za úkol poskytnout veliteli posádky v dole dost času, aby se mohl spojit vysílačkou s výcvikovým táborem. Potřebovali, aby vyhlásil poplach. Ale teď, když už to udělal…

Mark vypálil raketu do vchodu velitelova stanu přesně pod takovým úhlem, aby narazila na zem, než vylétne druhou stranou. Plátno se zvedlo do vzduchu na sloupu ohně a vojenské vybavení narovnané kolem zničila tlaková vlna. Stan vzplál jako krepový papír a změnil se v popel, jenž dopadl na zem jako černý sníh.

Tou dobou už byli hluboko v táboře. Nad Juanem a Murphem se Linda dál činila s kulometem, zasypávala kulkami hloučky stráží a používala stopovky, aby zaháněla vězně k místu, kde stály železniční vagony a lokomotivy.

Cabrillo už poznal, že se dozorce podařilo náhlým a intenzivním útokem rozprášit. Mnoho z nich sbíhalo do dolu nebo prchalo přes hřeben do pouště. Možná přes padesát vězňů se choulilo u zdi staré kancelářské budovy. Zpoza buldozeru se zničehonic zvedl terorista s pancéřovkou RPG-7 na rameni, kterou mířil na ty bezmocné muže a ženy.

Murph přepnul ovládání z raket na kulomet a zbraň ráže .30 pod čumákem Prasete zarachotila. Terorista padl na zem, ale předtím ještě stačil vypálit. Granát o váze dva a čtvrt kilogramu uletěl ani ne tři metry, když náhle nevysvětlitelně vybuchl ve vzduchu.

„Zatraceně, Linku,“ vydechl obdivně Juan, „tos byl ty?“

„Chce to jenom správně odhadnout, co udělají,“ opáčil Linc. Až později přiznal, že mířil na teroristu a kulka náhodou trefila granát.

Juan dojel s Prasetem k boku budovy a zabrzdil tak ostře, až velký náklaďák sklouzl na koleje a zadkem se zastavil kousek od nákladního vagonu s kolem na střeše, kterým mohl brzdař ten zastaralý krám zastavit. Trať byla asi o třicet centimetrů užší než vzdálenost pneumatik Prasete. Juan chvilku zkoumal palubní desku, dokud neobjevil tlačítko, kterým se upravoval rozchod kol pomocí nastavitelných ramen.

Musel popojíždět s náklaďákem dopředu a dozadu, aby dostal kola přesně na kolejnice. Mezi podvozkem a štěrkem zbývalo celých šedesát centimetrů místa.

Dalším tlačítkem Juan deaktivoval automatický systém dohušťování pneumatik a pak vyskočil z kabiny. „Marku, Lindo, pospěšte si!“ zavolal do vysílačky. „Linku, kryj je. Fodle, se mnou.“

Popadl samopal REC7 a ve druhé ruce sevřel pistoli FN Five-seveN. Prostřelil levé pneumatiky a váha vozu je okamžitě zploštila. Kovové okraje disku dosedly po stranách kolejnic a guma zajistila větší přilnavost. Neubránil se spokojenému úsměvu. Postavit Prase na koleje byl základní kámen jeho plánu.

Rozběhl se k rohu budovy a za ním sestoupil z kabiny jeho nový libyjský přítel, stále ve vězeňských hadrech. Na druhé straně areálu uviděl několik strážců hledajících nepřátele, ale o vězně se momentálně nikdo nestaral.

Těch několik přitisknutých ke stěně budovy se na ozbrojeného Juana dívalo ustrašeně. Pak se po jeho boku objevil Fodl.

„Pojďte s námi,“ řekl jim s velitelskou autoritou, která Předsedu nepřekvapila. „Tihle lidé vám přijeli na pomoc.“

Několik vyzáblých zajatců na něho nejistě zíralo. „Jděte. To je rozkaz.“

Prvních pár lidí mířících k vagonu, který jim Linda otevřela, strhlo celou lavinu. Cabrillo stál na rohu a rozhlížel se po dozorcích, kteří by o jejich počínání projevili zájem. Kdyby se podívali jejich směrem, zlikvidoval by je. Fodl vedle něho zatím mával na další své lidi. Zpod stolů pro výdej jídla vylezla skupinka žen a rozběhla se k budově, když tu náhle na ně někdo z boku spustil palbu. Jedna z nich padla k zemi dřív, než Juan stačil střelbu opětovat a zasypal kulkami hromadu beden, odkud palba přicházela.

Ostatní ženy pomohly zraněné dívce na nohy, chytily ji v podpaží a přinutily ji doskákat do bezpečí.

„Alláh vám žehnej,“ řekla jedna z nich Juanovi, když kolem něho zabíhala za budovu.

Další vězeň se vedle něho zastavil. Krátce ho přelétl pohledem a pak se dál rozhlížel po prostranství. Muž se dotkl Juanova rukávu a on si ho lépe prohlédl. Nebyl to Arab jako všichni ostatní. Měl světlý obličej i vlasy, když pleť měl ošklivě spálenou od slunce.

„Vy jste Chaffee?“ zeptal se Juan.

„Ano. Jak to víte?“

„Za svoji záchranu můžete poděkovat Alaně Shepardové.“

Chaffee s úlevou vydechl. „Díky bohu. Včera večer nám řekli, že ji zastřelili na útěku.“

„Jste schopný boje?“

Agent CIA se napřímil. „Dejte mi zbraň a uvidíte.“

Juan ukázal na místo, kde Mark Murphy připojoval vagon za Prase. Na tu vzdálenost vypadal vagon obrovský a řetěz tenký jako stříbrný náhrdelník, ale s tím se nedalo nic dělat. „Hlaste se támhle u toho chlapa. Postará se o vás.“

„Díky.“

Cabrillo se podíval na hodinky. Uplynulo osm minut od prvního výstřelu. Zbývalo jim slabých deset minut, než z výcvikového tábora dorazí horda ozbrojenců, a pouhá hodina, než se objeví libyjská armáda a zahájí palbu na všechno, co se pohne.

K vagonu dál proudili vězni, ale ať je Juan pobízel sebevíc, ploužili se jako přízraky. Byli tolik ponoření do svého utrpení, že ani vidina svobody nedokázala přimět jejich těla k rychlejšímu pohybu. Juan skoro slyšel, jak mu tikají hodinky.

Ohlédl se přes rameno a díval se, jak nastupují do vlaku. Každý z nich se ve vchodu zastavil, aby pomohl nahoru dalšímu v řadě.

Nebyly to však jeho hodinky, co Juan zdánlivě slyšel. Bylo to rytmické tepání listů rotoru blížícího se vrtulníku. George Adams k nim nemohl doletět dřív než za dvacet minut. Tohle musela být helikoptéra Mi-8 patřící teroristům.

Vagon byl už plný a přes otevřené prostranství se k němu belhala poslední stařena, za ní hořely stany a táborové vybavení a posílaly k narůžovělé obloze sloupce temného dýmu.

Jejich čas vypršel.

23

KDYŽ KULKY POPRÁŠILY ZEM za patami té ženy, zasouval právě Cabrillo nový zásobník do samopalu. Útok nečekal, takže neměl připravenou zbraň.

V tom okamžiku Juanovi vůbec nezáleželo na stovce lidí tísnících se v nákladním vagonu. Jen na té vězeňkyni.

Bylo to zřejmě selhání jeho logického myšlení, synapse, která se sepnula jinak, než měla. Nedělal rozdíl mezi potřebami jednotlivce a skupiny. V tom okamžiku mu na jejím životě záleželo stejně jako na životech všech ostatních.

Vyskočil z úkrytu a vypálil od boku divokou salvu, která umlčela teroristovu zbraň. Žena strnula na místě. Jako laň ve světle reflektorů, blesklo Juanovi hlavou.

Doběhl k ní několika dlouhými skoky a cestou se přikrčil, aby si ji mohl bez zastavení přehodit přes levé rameno. I přes hladovění měla dobrých osmdesát kilo a před zatčením musela vážit ke sto dvaceti. Juan se pod tou tíhou zapotácel a zraněná noha se mu málem podlomila. Žena polekaně vyjekla, ale nebránila se. Cabrillo se neohrabaně rozběhl zpátky k budově, cestou se ohlížel a zbraň svíral v jedné ruce.

Vězeňkyně náhle vykřikla a Juan se otočil. Bůhví odkud se objevil jeden z dozorců. Byl ozbrojený jenom obuškem, takže to byl prakticky sebevražedný útok, ale Cabrillův samopal stále mířil špatným směrem. Jak se obrátil, minula noha staré ženy o pár centimetrů strážcovu hlavu, a zatímco se Juan snažil namířit samopal, udeřila vězeňkyně dozorce vší silou pěstí do brady dřív, než obušek dopadl na Cabrillův odhalený zátylek.

Terorista se zapotácel dozadu a zaútočil znovu, když ho k zemi srazila kulka vypálená Linkem z nakládací věže.

„Paní,“ hekl Juan arabsky, „vy máte pravý hák jako Muhammad Ali.“

„Vždycky jsem si myslela, že lepší ránu má George Foreman,“ opáčila.

Skoro ji upustil, jak se rozesmál. Strčil ji do vagonu a kývl na Lindu, aby zavřela posuvné dveře. „Murphe, jsi připravený?“ křikl do vysílačky.

Hluk blížícího se vrtulníku každou vteřinou sílil.

„Můžeme vyrazit.“

„Linku, připrav se. Za třicet vteřin jedeme.“

Cestou na sedadlo spolujezdce prostřelil Mark Murphy pravé pneumatiky Prasete. Přestože střílel zblízka, potřeboval na každou dvě kulky. Linda už pomohla Fodlovi do nákladového prostoru a Greg Chaffee byl do půl těla vysunutý z horního poklopu.

Juan skočil za volant. Před nimi se tyčila dieselelektrická lokomotiva, obrovský stroj schopný utáhnout dlouhou řadu vagonů po strmých svazích hor. Nedělal si starosti, že by je s ní mohli pronásledovat – motory byly studené a trvalo by nejméně půl hodiny, než by se zahřály na patřičnou teplotu.

Max Hanley navrhl Prase se čtyřiadvacetistupňovou převodovkou. Juan zařadil nejnižší ze čtyř zpáteček. Když položil nohu na plyn, uslyšel, jak se zvyšují otáčky motoru a kvílejí dvě turbodmychadla. Vagon za nimi vážil podle štítku na boku přes osm tun a jeho živý náklad představoval dalších pět tun. Juan neměl tušení, jestli se s takovým nákladem vůbec pohnou.

Náklaďák se otřásl, jak prázdné pneumatiky proklouzly na ocelových kolejnicích.

Juan zvedl bezpečnostní kryt na podlaze u řadicí páky a stiskl červené tlačítko. Do válců vnikl oxid dusný, v extrémní teplotě se rozložil a uvolnil přídavný kyslík pro spalování.

Prase sice nemělo takovou sílu, že by „vytáhlo Oregon na Niagarské vodopády“, jak se Max chvástal, ale jeho dvě stě koní popohnaných oxidem dusným představovalo právě takový tah, jaký Juan potřeboval, aby uvedl vagon do pohybu.

Prase se pohnulo nejprve šnečí rychlostí, ale ta s každým dalším metrem stoupala. Digitální tachometr na palubní desce ukázal dva kilometry v hodině a pak pět, když projížděli pod konstrukcí staré nakládací věže, kde měl své odstřelovačské hnízdo Linc.

Když mu Předseda ohlásil vysílačkou, že jsou připravení vyrazit, slezl Linc dolů z vrcholku zrezivělého pásového dopravníku a zůstal stát nad ústím skluzu na uhlí vedoucího nad koleje. Jakmile se pod ním objevil okraj vagonu, skočil do prostoru, dopadl a hladce se převalil. Nakládací věž byla navržená pro nízké, otevřené vagony, ne vysoké uzavřené, a když se vzepřel, že se postaví na nohy, zahlédl ostrý okraj dalšího násypníku, který mu málem uřízl hlavu.

Lehl si na záda, násypník se mu mihl pár centimetrů nad nosem a on zůstal ležet bez hnutí, zatímco zrychlovali ještě pod desítkou dalších. Teprve když vyjeli zpod rezivé konstrukce nakládací věže, odvážil se zhluboka nadechnout. „Jsem na palubě,“ ohlásil vysílačkou.

„To je dobře,“ odpověděl Juan. „Ty jsi s tímhle najezdil víc než já. Slez sem dolů a posaď se za volant.“

První kilometr a půl vedla trať po rovině a Prase plynule zrychlovalo, takže zapnul automatické udržování rychlosti a zvedl se ze sedačky.

V nákladním prostoru si nastrkal do kapes kalhot zásobníky do samopalu Barett REC7. „Jak se tady máte?“ zeptal se Alany a Fodla, aniž na ně pohlédl.

„Poprvé po šesti měsících jste mi dali naději,“ odpověděl Libyjec. „Nikdy jsem se necítil lépe.“

„A vy, Alano?“ řekl a konečně se mu podařilo upoutat její pozornost. Zapnul si opasek se dvěma pouzdry na pistole FN Five-seveN.

„Ještě jsem neudělala nic, čím bych si ten klobouk zasloužila.“

„Udělala jste toho spoustu.“

„A kdo řídí vlak?“ zeptal se Linc, když se spustil dolů kolem Grega Chaffeeho a spatřil Juana.

„První zatáčka je ještě asi kilometr daleko. Když to provedeme přesně tak, jak jsme se dohodli, měli bychom to zvládnout. Sakra,“ zaklel Cabrillo, jak si náhle na něco vzpomněl. Strčil hlavu zpátky do kabiny Prasete. „Marku, ten vagon váží devět tun. Přihoď ještě asi pět na lidi. Spočítej to.“

„Potřebuju jeho rozměry.“

„Odhadni je.“

Mark na něho užasle pohlédl. „Odhadni? Děláš si legraci?“

„Ne.“

„Tak on si řekne ‚spočítej to‘,“ potřásl Mark hlavou. „A ‚odhadni‘. Proboha!“

Juan vylezl na střechu Prasete. Usoudil, že jedou asi pětadvacet kilometrů v hodině a stále zrychlují. Zatím to jde dobře, pomyslel si, když se rozhlédl a nikde nespatřil vrtulník.

Popošel dozadu a zrovna se chystal přeskočit na střechu vagonu, když Greg Chaffee spustil palbu z kulometu M60. Cabrillo se obrátil a uviděl maskovaný náklaďák ujíždějící k lomu. Byl to předvoj teroristů z výcvikového tábora. Asi tucet se jich držel postranic na otevřené korbě vozidla. Na ramenou se jim ježily hlavně zbraní.

Cesta, po níž jeli, vedla po svahu kopce a kus výš a skoro paralelně s železniční tratí. Chaffee manipuloval s kulometem pohotově a pálil na kola náklaďáku, dokud přední pneumatika nevybuchla a kolem se nerozlétly kusy gumy.

Pokroucený ráfek se zařízl do štěrku a náklaďák dostal smyk. Naklonil se a muži na korbě vykřikli. Pak se vozidlo ve vysoké rychlosti převalilo na bok a sklouzlo ze svahu. Někteří teroristé z něho vypadli, zatímco ostatní se drželi postranic až do chvíle, kdy se nákladní auto převalilo na střechu. Kabinou vyrylo brázdu v zemi a pak se znovu převrátilo a začalo se kutálet, až z něho v oblaku prachu do všech stran odletoval plech a muži.

Druhé vozidlo pouštní hlídky se objevilo ještě předtím, než to první dopadlo zpátky na zničený podvozek. Jeho řidiči se podařilo přibrzdit. Greg Chaffee ho zasypal zbytkem kulek z pásu a zůstal bezmocně stát, zatímco mu Linda ukazovala, jak ho vyměnit. Náklaďák sjel z kopce a zastavil tak, aby ho kryla lokomotiva. Muži na korbě spustili palbu na velkou vzdálenost a jen několik kulek dolétlo tak blízko, že Linda s Chaffeem museli schovat hlavy.

Cabrillo ztratil několik cenných vteřin sledováním toho představení a vztekle potřásl hlavou, aby se od něho odtrhl. Střecha vagonu byla asi metr dvacet nad jeho hlavou a on se potřeboval rozběhnout, aby dopadl na její okraj hrudníkem. Opřel se špičkami nohou o kovovou stěnu, vzepřel se na pažích, vytáhl se na střechu vagonu a rozhlédl se kolem. První zatáčka byla asi čtyři sta metrů před nimi a oni jeli rychlostí asi třicet kilometrů v hodině.

Z mapy, kterou mu poslal Eric e-mailem z Oregonu, věděl, že je to dlouhý, široký ohyb vedoucí koleje okolo vrcholku hory, za nímž hned začnou klesat. Třicítka byla dobré číslo, ale pokud by zrychlovali dál, ztratili by nakonec kontrolu nad vagonem.

Juan došel k přední části vagonu, kde bylo kolo se čtyřmi paprsky, kterým se ovládala mechanická brzda. Předtím, než George Westinghouse vynalezl bezpečnostní pneumatické brzdy, jezdili na vlacích týmy brzdařů a otáčeli podobnými koly v nekoordinovaném a často smrtícím baletu. Když Cabrillo kolo uchopil, zadoufal, že není zarezlé a že po desetiletích používání zbyly na kolech brzdové čelisti.

Připravený zabrat vší silou zaklel, když se mu kolo volně otočilo v rukou. Zdálo se, jako by nebylo s ničím spojené, ale pak uslyšel skřípění kovu o kov, jak staré brzdy sevřely horní části kol vagonu. Nakonec přece jen fungovaly a někdo je nedávno promazal. Juan se usmál nad svým štěstím a otočil o další polovinu kruhu. Čelisti se měly ještě víc sevřít a začít kvílet o něco pronikavěji. To se však nestalo.

Ano, měli brzdy. Ale moc nefungovaly.

Prase dotlačilo vagon do zatáčky a Juan ztratil z dohledu nakládací stanici, jež zmizela za vrškem kopce. Napravo se mu otevřel výhled do dalšího údolí, na jehož dně jako němé varování leželo několik vagonů na uhlí, které před nějakými sto lety vykolejily. Odhadl, že lokomotiva, která je táhla, měla asi pětkrát víc koňských sil než Prase.

„Linku, slyšíš mě?“ řekl do vysílačky.

„Ano.“

„Jakou máme rychlost?“

„Pětačtyřicet.“

„Dobře, nenech ji vylézt přes padesát. Vagon moc nebrzdí.“

„Je to špatné?“ zeptala se Linda, která je slyšela ve sluchátku.

„Není to dobré.“

Na předku vagonu byl železný žebřík, po kterém sestoupil dolů. Vedle něj vedla hřídel od kola na střeše ke šnekovému převodu aktivujícímu brzdy. Juan zahákl nohu za přední spřáhlo a opřel se jednou rukou o sloupek, aby mohl nahlédnout pod vůz. Kousek pod ním se míhaly pražce zčernalé od oleje. Mezi šnek a hřídel se zaklínil kámen. Když otočil kolem, kámen vychýlil ozubené kolo, takže se otáčelo, aniž by aktivovalo brzdy. Chytil se pevněji a natáhl se, dokud nebyl hrudníkem pod vagonem. Plevel rostoucí na staré trati ho šlehal do obličeje.

Zabořil prsty do vazelíny pokrývající soukolí, ale ať se snažil sebevíc, nemohl pevně zaklíněný kámen pořádně uchopit.

„Krucinál,“ zamumlal a sáhl si za záda pro jednu z automatických pistolí.

Když ji vytáhl z pouzdra, tělo mu sklouzlo a na okamžik se ocitl těsně nad tratí. Z nějakého dřívějšího vlaku vypadl kanystr, nebo ho tam nechala traťová četa. Juan se k němu blížil rychlostí padesáti kilometrů v hodině. V poloze prakticky hlavou dolů namířil na kanystr a vystřelil tak rychle, jak se zbraň stačila natahovat. Vysokorychlostní kulky z FN Five-seveN provrtaly tenký plech, aniž by s kanystrem pohnuly. Jeho hlava byla už jen tři metry od nádoby, když další střela zasáhla svár na rohu kanystru a odmrštila ho pryč.

Vytáhl se výš a vypálil poslední kulku na šnekovou hřídel. Kámen vypadl ven.

„Přesně tohle jsem potřeboval,“ zahekal spokojeně.

„Zopakuj to, Předsedo,“ požádal Linc.

„To nic. Myslím, že jsem opravil brzdy.“ Vylezl zpod vozu a chytil se žebříku. „Co rychlost?“

„Padesát pět. Šlapu Praseti na brzdu, až se z destiček kouří.“

„Žádný problém. Proto jsem nás rozjel na zpátečku. Hoď tam jedničku a začni zpomalovat za použití motoru. Já se chopím tady brzdy a dohromady by to mělo stačit.“

Juan vylezl nahoru po žebříku. Cestou po svahu hory klesli už asi o třicet metrů. Pak si všiml, že o něco výš kopíruje železnici cesta. Zahlédl ji jen proto, že se za zátočinou vynořil náklaďák v barvě písku a pustil se za vlakem sjíždějícím dolů po kolejích.

Na korbě stál muž s obvyklým šátkem na hlavě. Než Cabrillo slezl dolů, aby spravil brzdy, nechal samopal na střeše vagonu. Teď skočil na horní plošinu právě v okamžiku, kdy fanatik vyskočil z rozjetého vozu.

Vzdorný výkřik, který vydal za letu vzduchem, odnesl vítr. Juanovy prsty se sevřely kolem hlavně samopalu, když se terorista snesl na střechu tak blízko, že zbraň málem shodil dolů. Muž napumpovaný adrenalinem snad ještě víc než Cabrillo zařval a kopl Juana do obličeje.

Cabrillovi se na okamžik zatmělo před očima a okolní svět se k němu vracel bolestně pomalu. Než mu konečně došlo, co se děje, terorista sáhl po kalašnikovu pověšeném na zádech a snažil se na něho namířit. Juan se převalil, vykopl oběma nohama a zasáhl muže do holeně. AK-47 provrtal čtyři díry do střechy vedle Juanovy hlavy a uvnitř vagonu někdo vykřikl bolestí.

Rozzuřený Cabrillo se natáhl a popadl zbraň za přední pažbu. Jak zabral, ozbrojenec couvl a vlastně pomohl Cabrillovi na nohy. Juan udeřil Araba dvakrát pěstí do obličeje. Muž se tak snažil udržet zbraň, že se ani nebránil. Juan máchl pěstí ještě dvakrát, když přes teroristovo rameno uviděl, jak se ke skoku na vlak připravují další dva muži.

Zarazil protivníkovi loket do žaludku, převalil se na něho tak, že sevřel mužovu pravou ruku a vecpal mu prst na spoušť, aby hlaveň kalašnikova mířila zpátky na náklaďák. Sprcha stopovek zasáhla jednoho z mužů, právě když se chystal skočit. Spadl pod zadní kola vozu, který na jeho těle mírně nadskočil.

Druhý muž vzlétl jako pták a přistál na střeše s mrštností kočky.

Cabrillo prvního teroristu odstrčil, ten se zapotácel, udělal krok dozadu, pak ještě jeden a potom už neměl kam šlápnout. Svalil se na záda a rozmotaný šátek vlál za ním jako vyplašený motýl.

Juan hodil prázdnou pistoli po svém protivníkovi a vrhl se po něm, než stačil přehodit samopal na plátěném popruhu na prsa. Popadl muže v pase, zvedl ho půldruhého metru do vzduchu a pustil. Ozbrojenec dopadl na střechu a vyrazil si dech s odporným heknutím. I kdyby si nezlomil páteř, byl neschopný dalšího boje.

Pokud si Linda nebo Linc nevšimli, jak první útočník spadl z vagonu, nebyli ve správném úhlu, aby viděli, co se děje za nimi, a protože Juanovi vypadlo z ucha sluchátko vysílačky, nemohl je varovat. Prase dělalo, co mohlo, aby vlak zpomalilo, ale bez pomoci brzd vagonu stále zrychlovali. Juan odhadoval, že se blíží k sedmdesáti kilometrům v hodině. Trať dál klesala a zatáčka byla dosud mírná, ale bál se, že pokud by jeli ještě rychleji, nedokázali by zpomalit, až by se dostali do prvního ostrého úseku.

Na vagon přeskočili další tři teroristé. Dva přistáli na střeše. Třetí narazil do boku a prsty se zachytil za okraj střechy, aby nespadl na zem.

Jeden ozbrojenec narazil při dopadu do Juana, pevně ho sevřel a tvrdou pěstí ho udeřil do ledvin. Cabrillovo heknutí a silná bolest rozzuřily toho muže k šílenému útoku. Uštědřil Předsedovi ještě dvě rány, při nichž mu zaryl klouby pěstí hluboko do těla. Juan cítil, jak mu někdo vytáhl druhou pistoli z pouzdra. Uhnul, právě když mu protivník vystřelil do zad. Kulka mu škrtla o šaty a zasáhla druhého teroristu do krku. Z rány stříkala krev do rytmu s tepem jeho srdce.

Možná že pohled na spolubojovníka, kterému uniká život z těla, vyvedl teroristu z míry, ale Cabrillo by si s ním poradil i bez toho. Juan muži vytrhl pistoli z ruky, ustoupil dozadu a vpálil mu dvě kulky do srdce.

Obě těla dopadla na střechu současně.

„Juane? Juane? Co je s tebou?“

Cabrillo si znovu nasadil sluchátko a narovnal mikrofon, aby mohl komunikovat. „Tady jsem.“

„Potřebujeme brzdy!“ křikl Linc. „Hned!“

Juan pohlédl dopředu. Už vyjeli z ohybu a trať klesala dalších dvě stě metrů k ostřejší pravotočivé zatáčce. Rozběhl se k brzdě a byl už skoro u ní, když terorista, o němž si myslel, že má zlomenou páteř, natáhl ruku a chytil ho za nohu. Padl na zem, a než se stačil zvednout, skočil ten chlap na něho a začal do něj bušit pěstmi. V jeho úderech nebylo moc síly, ale zcela Juana zaměstnaly, zatímco vlak se řítil k zatáčce.

Ucítil, že trať začala strměji klesat, a věděl, že mu zbývá jen několik vteřin. Přitáhl kolena k tělu, podařilo se mu opřít se nohama o teroristův hrudník a džudistickým chvatem si ho přehodil přes hlavu. Muž dopadl zády na střechu. Juan se otočil, pravou dlaní podepřel levý loket a zarazil ho útočníkovi do krku. Ozvalo se odporné křupnutí rozdrcené chrupavky, šlach a tkání.

Jakmile Juan uchopil železné kolo, začal jím vší silou otáčet. Projížděli sedmdesátkou ohybem, kde měli jet padesát. Brzdy zaječely a vylétly z nich jiskry, právě když se ocitli v zatáčce. Pozdě, pomyslel si Juan. Příliš pozdě.

Odstředivá síla odlehčila vnitřní kola vagonu a ta se navzdory jeho obrovské váze začala zvedat z kolejí. Juan točil brzdovým kolem, dokud nebylo nadoraz. Za ním řval motor Prasete pod přílivem oxidu dusného, který Linc vstříkl do válců, a na discích smýkajících se po ocelových kolejnicích se pálila guma. Vnitřní kola vagonu poskočila a zvedla se, poskočila a zvedla se a to pokaždé o něco výš. Litoval, že nemůže komunikovat s lidmi uvnitř. Jejich váha by mohla mít zásadní vliv.

Zoufalství mu přineslo nápad. Popadl jeden z kalašnikovů, které tam zbyly po teroristech, a přistoupil k vnějšímu boku vagonu. Přejel hlavní podél něho a vyprázdnil celý zásobník. Kulky zasáhly ocel pod takovým úhlem, že se odrazily do prostoru, ale rachot uvnitř stačil k tomu, aby se vězni přesunuli na protější stranu nad poskakující kola.

Jejich váha posadila vagon zpátky na koleje.

Souprava prolétla zatáčkou na další rovný úsek trati. Juan potřásl hlavou, aby se trochu vzpamatoval, a právě si chtěl sednout a odpočinout si, když mu v uchu zaduněl Markův vyplašený hlas: „Odbrzdi to! Rychle!“

Cabrillo začal otáčet kolem, aby uvolnil tlak čelistí, a rychle se ohlédl za ně. Cestu už nebylo vidět, náklaďák s teroristy byl prozatím mimo hru, ale kus za nimi se dolů po kolejích řítil jiný náklaďák upravený pro jízdu po trati. Nezatížený třináctitunovým vagonem plným lidí se k nim blížil obrovskou rychlostí. Za jeho kabinou viděl Juan další muže odhodlané k boji, navíc vyzbrojené granátomety.

Čelní sklo Prasete bylo tak popraskané, že by nevydrželo ani střelbu ze samopalu, takže si dokázal představit, co by napáchal vypálený granát.

Linc už znovu zařadil zpátečku, tentokrát vyšší převodový stupeň, v naději, že jim síla jejich vozidla a váha vagonu pomohou získat trochu času. Dokud se budou proplétat mírnými zatáčkami, nepodaří se teroristům zamířit.

„Kdy bude další ostrý ohyb?“ zeptal se Juan. Věděl, že Mark určitě studuje mapu na notebooku připojeném k GPS.

„Po třech kilometrech.“

„Rakety?“

„Jenom jedna.“

„Šetři ji. Mám nápad.“

Juan se rozběhl dozadu a přeskočil z vagonu na střechu Prasete. Grega Chaffeeho už vystřídala u kulometu Linda. Chaffee seděl dole v nákladovém prostoru s Alanou a Fodlem. Vypadal vyčerpaně. „Instruktoři na Farmě by na vás byli hrdí, zvlášť…“ Juan zmínil jménem jednoho z legendárních cvičitelů ve výcvikovém centru CIA, které znali jen ti, kdo zařízením prošli.

Chaffee vytřeštil oči. „Vy jste…?“

„Ve výslužbě.“

Juan vysadil z pantů dveře jedné z vestavěných skříní. Měly devadesát centimetrů na výšku a vážily necelých třicet kilo. S Lindinou pomocí je vyzvedl průlezem nahoru a pak se vyšplhal na kabinu Prasete. Nezáleželo ani tak na načasování jako na štěstí. Náklaďák s železničním podvozkem byl čtyři sta metrů od nich a rychle se blížil. Někdo na jeho korbě si Cabrilla všiml a spustil palbu z kalašnikova. Juan zvedl plechové dveře, použil je jako štít a kulky s kinetickou energií perlíku se od nich odrážely jako olověný déšť.

Prase vjelo do další mírné zatáčky, která však stačila na to, aby je jejich pronásledovatelé ztratili z dohledu. Juan spustil dveře dolů po skoro kolmém čelním skle couvajícího náklaďáku a pustil je.

Kovový plát dopadl se zazvoněním na koleje, několik dlouhých vteřin po nich klouzal, až se nakonec zachytil rohem o pražec, otočil se a zůstal ležet na jedné kolejnici.

Třicet vteřin nato se ze zatáčky vynořilo vozidlo teroristů jedoucí snad stovkou. Tentokrát představovalo Prase pro muže s granátomety příliš lákavý terč a několik se jich připravilo k palbě.

24

ŘIDIČ UPRAVENÉHO NÁKLAĎÁKU měl jen několik vteřin na to, aby zareagoval, a tím, že zachránil život sobě, zachránil ho i Cabrillovi a ostatním. Všiml si plechových dveří na trati a okamžitě mu došlo, že by na nich vykolejili. Dupl na brzdy a trhl pákou na podlaze vedle svého sedadla. Hydraulika zvedla železniční kola připevněná vedle kol s pneu-matikami, která tak dosedla na konce pražců vně kolejnic.

Kvůli zuřivému brzdění a poskakování po pražcích neměli střelci s granátomety šanci přesně zamířit. Z náklaďáku se do všech stran táhly kondenzační čáry za raketovými granáty mířícími k obloze nebo do údolí, kde neškodně vybuchovaly mezi dunami.

Náklaďák přejel plechové dveře, a jakmile byli za nimi, musel pohotový řidič zpomalit ještě víc, aby mohl znovu spustit na koleje železniční kola.

Cabrillův nápad jim přinesl asi třičtvrtěkilometrový náskok, což nebyl výsledek, ve který doufal. Blížila se další ostrá zatáčka a on se musel vrátit k brzdovému kolu. Přelezl přes zadní část Prasete a málem se mu zvedl žaludek z pachu spálených pneumatik. Jeli teď znovu rychlostí asi pětašedesáti kilometrů v hodině a vítr dělal ze skoku na vagon nebezpečný manévr. Pod sebou v úzké mezeře mezi náklaďákem a vagonem viděl míhající se pražce.

Kus před zatáčkou se trať mírně zvedla, což je trochu zpomalilo, ale brzy měla znovu začít klesat a jejich rychlost byla stále příliš vysoká na to, aby si se zatáčkou poradili. Vagon drncal na nerovných kolejích tolik, že se z něho už svalila těla dvou teroristů. Jen ten, kterému Juan rozdrtil hrdlo, ležel tam, kde padl.

Souprava přejela vrchol stoupání a navzdory silnému motoru Prasete začala znovu nabírat rychlost.

Juan překročil nehybné tělo a sahal po kolu, když se po něm terorista vrhl. Příliš pozdě si Cabrillo vzpomněl, že muž, kterého zabil, měl modrý šátek, kdežto tenhle byl zahalený v červeném. Vybavil si, že z náklaďáku přeskočili tři muži a jak to jeden z nich zdánlivě nezvládl. Jenže musel vylézt na střechu, když byl Juan v Praseti, a zaujal místo mrtvého.

Tyto myšlenky se mu mihly hlavou ve zlomku vteřiny, ale to stačilo, aby mu útočník sevřel nohy a táhl ho k zemi. Dopadl tvrdě, nemohl náraz tlumit. V okamžiku, kdy mu terorista dolehl plnou vahou na stehna, uvědomil si Juan ještě něco. Útočník byl o dobrých dvacet kilo těžší než on.

Juan sáhl po své zbývající pistoli. Fanatik ten pohyb postřehl a sevřel Cabrillovi ruku. Juan mu ji vytrhl a pokusil se vykroutit. Vagon se rychle blížil k zatáčce.

„Jestli mě nepustíš,“ vykřikl zoufale, „umřeme oba!“

„Tak umřeme,“ zavrčel muž a zaryl Juanovi loket zezadu do stehna. Zdálo se, že pochopil situaci, a snažil se udržet Cabrilla přitisknutého na břiše, dokud vykolejený vlak s nimi oběma neskoncuje.

Juan zkroutil tělo, až se mu šlachy v zádech napnuly k prasknutí, a vložil všechnu sílu do rány pěstí tam, kde se útočníkova čelist setkávala s lebkou. Ozvalo se odporné lupnutí, jak se čelist vykloubila, a terorista na okamžik ztratil vědomí. Juan ze sebe setřásl jeho bezvládné tělo a udeřil ho ještě jednou na stejné místo. Arab zařval bolestí. Juan se vyškrábal na nohy, chopil se brzdového kola a zuřivě ho roztočil.

Podařilo se mu jen několik otáček, než ho muž sevřel v dusivém objetí. Jakmile Juan ucítil na krku tlustou paži, pokrčil kolena. Pak se vymrštil, stoupl si jednou nohou na kolo a odrazil se. Přeletěl teroristovi přes hlavu, přičemž se vymanil z jeho sevření, a přistál za ním. Obr byl o hlavu vyšší než Cabrillo, takže když se obrátil, musel Juan máchnout pěstí nahoru, aby mu uštědřil třetí úder na čelist. Tentokrát se kost zlomila.

Terorista oslepený bolestí se pokusil rozdrtit Cabrilla v medvědím stisku. Juan se skrčil před jeho pažemi, uhodil ho pěstí do rozkroku a vrhl se zpátky ke kolu. Podařily se mu další dvě otáčky, které o kousek přiblížily brzdové čelisti ke kolům.

Další útok spíš vycítil, než uslyšel, a ještě než se otočil, držel v ruce pistoli. Jakmile natáhl ruku, sevřel mu ji útočník v podpaží a zvedl tak vysoko, že stál Juan náhle na špičkách. Obr ho uhodil loktem do ramene ve snaze zlomit mu klíční kost. Juan však stačil nahrbit ramena a zachytil úder kloubem místo zranitelnější kostí.

Útočník se na něj zašklebil s vědomím, že i ten letmý úder musel být nepředstavitelně bolestivý. Juan poklesl v mužově sevření a vykopl kolenem, zatímco si hmatal za záda. Když šel do akce, připevňoval si nohu na místě dvěma popruhy, které teď poslepu odepnul. Stáhl si protézu z pahýlu a máchl jí jako holí. Ocelová špička se mihla teroristovi kolem oka a roztrhla kůži natolik, že se mu oční důlek zalil krví. Úder nebyl nijak zvlášť silný, ale byl tak neobvyklý, že muže zaskočil.

Cabrillův následný úder pěstí ho znovu zasáhl do obličeje, vyrazil mu zub a také uvolnil pevné sevření Juanovy paže. Když se pokusil paži vytrhnout, vypadla mu z prstů pistole a zarachotila na střeše, takže opět máchl protézou. Protivník se při zásahu zapotácel a Juan nemarnil ani vteřinu. Po tolika letech, kdy měl jen jednu nohu, mu dokonalý cit pro rovnováhu dovolil doskákat k muži a mávat protézou jako dřevorubec sekerou.

Zleva, zprava, zleva, zprava a při každém úderu si přehmátl. Získal tím dost prostoru, aby mohl uvolnit pojistky vestavěné do nohy a stisknout spoušť v kotníku. Uvnitř byla krátká jednoranná pistole ráže .44 – v podstatě jen hlaveň a úderník –, která střílela z paty protézy. Toto poslední vylepšení z Kouzelnické dílny ho už několikrát zachránilo, a jakmile zazněl výstřel, bylo mu jasné, že mu pomohlo znovu. Těžká kulka zasáhla teroristu do středu těla a shodila ho z vagonu bezvládného jako hadrová panenka.

Vlak právě vjížděl do zatáčky, když zatáhl brzdy nadoraz, a bylo to přesně načasované na okamžik, kdy se vnitřní kola vagonu začala zvedat z kolejí. Někdo uvnitř musel pochopit situaci, protože kola náhle dopadla zpět a už tak zůstala. Vězni využili svou hmotnost, aby vůz vyrovnali.

Cabrillo se ohlédl a uviděl, jak na vrcholek, který právě přejeli, vyjíždí náklaďák teroristů. Zpod kabiny Prasete vylétl kouř a okamžik nato dolehl k Předsedovi rachot kulometu. Mark Murphy ho pomocí počítače namířil na pahorek a čekal, až se lovci objeví.

Proud kulek ráže 7,62mm prořízl neobrněný předek vozu. Čelní sklo se vysypalo a střepy pořezaly muže uvnitř. Chladič byl v mžiku jako řešeto a pára, která z něho vytryskla, zahalila náklaďák horkým mrakem. Další kulky pronikly do motorového prostoru. Rozsekaly na kusy zranitelný rozdělovač, čímž přerušily přívod elektřiny do motoru, a jedna přesekla hadici hydrauliky udržující železniční kola vysunutá.

Vozidlo dopadlo na silniční kola tak rychle a tvrdě, že řidič nestačil zareagovat. Pneumatiky narazily na pražec a zadní část auta se zvedla natolik, že vymrštila dva z mužů na korbě přes kabinu dopředu na koleje. Zmizeli pod náklaďákem.

S předními tlumiči zlomenými se kabina zaryla do štěrku a podivný dopravní prostředek se zastavil v oblaku páry a prachu.

Od stěn údolí se odrazilo dunivé zahoukání.

Dieselelektrická lokomotiva, o níž si byl Juan jistý, že je nebude moci sledovat, se se řvoucí sirénou vynořila nad pahorkem jako zuřící monstrum. Tyčila se do výšky skoro pěti metrů a vážila určitě přes sto tun. Z komína se jí valil mastný černý kouř svědčící o špatné údržbě, ale lokomotiva bohatě stačila na to, aby dohonila prchající vězně.

Několika mužům, kteří se udrželi na korbě náklaďáku, se podařilo vyskočit dřív, než lokomotiva narazila do zadku zničeného vozidla. Ten se rozlétl, jako by byl naložený výbušninami. Do vzduchu vyletěly kusy plechu, motoru a podvozku a prosvištěly vzduchem, jako by nic nevážily. Z proražené nádrže vystříklo hořící palivo, takže to vypadalo, jako by se vlak řítil peklem.

A pak už měl před sebou volnou cestu. Z náklaďáku zbyly jen trosky pohrdavě odhozené stranou.

Juan zaklel a začal uvolňovat brzdu bez ohledu na nebezpečnou zatáčku před nimi.

Z boku Prasete vylétl jakýsi šíp, za nímž se táhl ocas kouře. Mark vypálil jejich poslední raketu. Juan se zadrženým dechem sledoval, jak se blíží k lokomotivě. Za okamžik zasáhla cíl. Následující exploze byla mnohem silnější než náraz do náklaďáku. Lokomotivu zahalil oheň a vzduchem otřáslo zadunění. Lokomotiva vypadala jako meteor řítící se dolů po trati s plameny a kouřem za sebou.

Ale ať byl výbuch sebesilnější, na stotunového obra neměl žádný účinek. Odrazil se od něho jako brok od tanku a kolos dál pronásledoval Prase.

Jejich malá karavana opět nabrala rychlost, přestože s dieselelektrickou lokomotivou se nemohla měřit. Ta se valila dolů dvakrát rychleji než oni. Cabrillovi se mihlo hlavou, že by měl vyskočit, ale okamžitě ten nápad zapudil. Nikdy by neopustil své spolubojovníky, aby si zachránil kůži.

Stroj byl padesát metrů od Prasete a plameny již sfoukl vítr. Ve spodní části krytu motoru byl dýmající kráter a zčernalý nátěr. Kromě toho neexistovaly žádné důkazy, že dvoukilová nálož z rakety země-země napáchala nějaké vážné škody.

Avšak Juan nemohl vidět, že pod přední částí lokomotivy, kde byl k ocelovému rámu připevněn přední podvozek, dostaly šrouby přímý zásah žhavým plazmatem, které vytvořila bojová hlavice. Vlak ještě jednou poskočil na nerovných kolejích a šrouby vypadly úplně. Přední podvozek se dvěma nápravami vykolejil, ocelová kola rozštípala pražce a vytrhla část trati.

S předkem mimo koleje se lokomotiva uvolnila úplně a jako ve zpomaleném filmu se převalila na bok. Ale ani tření způsobené nahrnutým štěrkem a vytrhávanými pražci nestačilo na zkrocení její obrovské setrvačnosti.

I ve smrtelné agónii se srážka s Prasetem zdála být nevyhnutelná.

Stroj byl šest metrů od nich a valil se dál. Linc už musel mít plynový pedál až na podlaze v zoufalé snaze uniknout. Prase a vagon se dál míhaly zatáčkou a jejich kola se stěží držela kolejnic.

Bez kolejí, které by určovaly její směr, pokračovala lokomotiva přímo hnána svou obrovskou vahou a rychlostí, kterou nabrala při pronásledování. Byla už necelý metr před nosem Prasete, když se začala stáčet k okraji příkrého údolí. Nebylo tam žádné zábradlí, nic, co by ji udrželo na cestě. Přední část vyryla brázdu v zemi až k propasti, spustila menší lavinu hlíny a pak se stroj překlopil dolů.

Linc a Mark tohle už z kabiny Prasete vidět nemohli, ale Cabrillo ze své vyvýšené pozice na střeše vagonu, kde už zase utahoval brzdy, sledoval, jak se lokomotiva valí z kopce a s každým překulením nabírá rychlost. Její obrovská palivová nádrž praskla a žhavý kov zapálil naftu. Následná exploze a oblak prachu zahalily poslední okamžiky stroje, než dopadl na kamenité dno údolí.

Vagon projel poslední zatáčku jen na vnějších kolech, v takovém náklonu, že si Juan myslel, že se už nikdy nenarovná. Ale ten starý krám manévr nějakým zázrakem zvládl a dopadl zpět na koleje. Juan se pověsil na brzdové kolo a chvilku popadal dech. Pak si připnul protézu zpátky na pahýl.

Odhadoval, že k přístavišti a molu, kde bude čekat Oregon, jim zbývá ještě takových patnáct kilometrů.

Nechápal však, co se stalo s vrtulníkem Mi-8, o němž věděl jistě, že ho slyšel přilétat, než odjeli od dolu. Teroristé je v něm nepronásledovali, což Cabrillovi nedávalo smysl. Pravda, nákladní vrtulník nebyl nejstabilnější dopravní prostředek pro výsadek, ale vzhledem k tomu, čím vším se je už teroristé snažili zastavit, by si myslel, že za nimi pošlou i tu helikoptéru.

Náhle mu krev ztuhla v žilách.

Železnice opustila relativní bezpečí horského svahu a pokračovala přes údolí po mostě jako ze starého Západu. Připomínal část dřevěné horské dráhy a tyčil se asi třicet metrů nade dnem údolí jako lešení z trámů vybělených sluncem a větrem. A na jeho začátku seděl vrtulník Mi-8, kterému se ještě točily rotory.

Juan nepotřeboval vidět přesně, co dělají muži pohybující se po konstrukci, aby věděl, že rozmísťují nálože, které pošlou most do pekel.

25

KDYŽ TELEFON KONEČNĚ NĚKDO ZVEDL, nebyl si Abdulláh, velitel tábora teroristů, poněkud neuctivě přezdívaného Východní Guantánamo, jistý, jestli se má bát nebo cítit úlevu.

„Mluv,“ pronesl hlas člověka, který v jediném slově vyjádřil hlubokou nenávist k duším normálních lidí.

Nebylo třeba, aby se Abdulláh představoval. Číslo tohoto satelitního telefonu měla jen hrstka lidí. Nesnášel pomyšlení, že ten přístroj vyrobili nenávidění Izraelci, ale musel uznat, že je stoprocentně bezpečný. „Potřebuju s ním mluvit.“

„Nemá čas. Pověz to mně.“

„Je to naléhavé,“ trval na svém Abdulláh, ale zapřísáhl se, že když ho znovu odmítne, nebude už dál naléhat. V pozadí uslyšel lodní sirénu a veselé cinkání zvonu na bóji. Vyjma těch zvuků mu bylo odpovědí mlčení. Připomněl si, co si slíbil. „Tak dobře. Povězte imámovi, že se vězňové snaží uprchnout.“

Abdulláh sám neznal podrobnosti, takže mluvil dál obecně. „Zdá se, že přemohli stráže a ukradli jeden z malých náklaďáků upravených pro jízdu po železnici a také vagon.“ Muž na druhém konci linky stále mlčel. Abdulláh pokračoval. „Pokusy zastavit je v dolu selhaly a několika mužům z výcvikového tábora se také nepodařilo je zadržet. Vyslal jsem své elitní síly ve vrtulníku. Vyhodí do vzduchu dřevěný most. Tak je dostaneme všechny.“

Velitel teroristů slyšitelně polkl. „Já, no, myslel jsem si, že díky informacím, které jsme se dozvěděli od toho amerického archeologa, už nebude naše zdejší přítomnost nutná. Víme teď, že naše domněnka, že se původní základna Sulejmána Al-Džamy nachází jižně od černi, co hoří, jak říkají legendy, je mylná. Al-Džama a Sakr se ukrývali v jiném starém říčním korytě v Tunisku. Muži, které jsme vyslali, je co nevidět najdou.“

Opět bylo slyšet zvonění bóje a občasné zatroubení sirény.

„Kde jste?“ zeptal se Abdulláh zbytečně.

„Po tom ti nic není. Pokračuj.“

„No, protože už dál nemusíme předstírat znovuotevření dolu na uhlí, černi, co hoří, které jsme mylně považovali za legendární znamení, myslím, že bude nejlepší vyhodit most do povětří. Zabijeme tím dvě mouchy jednou ranou – zbavíme se vězňů a zároveň po sobě začneme zametat stopy.“

„Kolik našich elitních mužů tam zbylo?“

„Asi padesát,“ odpověděl Abdulláh okamžitě.

„Neriskuj jejich životy při pronásledování bezcenných vězňů. Když budeš muset, pošli hůř vycvičené muže. Pověz jim, že když se při téhle operaci stanou mučedníky, ocitnou se v ráji v mimořádné přízni Alláha. Tak pravil imám.“

Abdulláh se raději nepouštěl do vysvětlování, že není čas stahovat od mostu elitní síly. Místo toho se zeptal: „Co ta ministryně?“

„Do půl hodiny tam mají dorazit vrtulníky. Posádka jednoho z nich má rozkaz se o ni postarat. Ty se teď hlavně starej, aby vězni zemřeli a naše jednotky v Tripolisu byly v plném počtu. Na summitu bude ostraha, kterou musíme přemoci, abychom se dostali do hlavního sálu. Naše cíle, představitelé vlád, samozřejmě ozbrojení nebudou. Jakmile se dostaneme dovnitř, bude následovat skvělé krveprolití a konec té bláznivé snahy sjednat mír.“

To byla nejdelší řeč, kterou Abdulláh od toho muže kdy slyšel. Věřil v jejich věc jako kdokoliv z nich, stejně jako sám imám Al-Džama. Ale on musel uznat, že určitých výšin fanatismu on nedosáhne.

Často poslouchal, jak spolu mluví naverbovaní chlapci, chudáci ze slumů potomci z privilegovaných rodin. Přímo se trumfovali ve vymýšlení sadistického mučení pro nepřátele islámu a posilovali tak navzájem svou sebedůvěru. Před mnoha lety dělal to samé, během libanonské občanské války, kdy byl asi v jejich věku. Ale i když to nikdy nepřiznal, v hloubi duše věděl, že je to jen rozptýlení, způsob, jak se pochlubit odhodláním a nenávistí. Mnozí z nich byli nakonec tak vyděšení, že nedokázali ani správně sevřít pistoli, a sebevražedné vesty s náložemi se musely vyrábět tak, aby je dokázal použít i naprostý hlupák.

Muž na druhém konci však byl z jiného těsta. Abdulláh věděl, že s potěšením stínal hlavy nevěřících šavlí, která údajně pocházela z dob křižáckých válek. Upekl zaživa ruské vojáky v odlehlých horách Čečenska a pomáhal rozvěšovat po Bagdádu zohavená těla amerických vojáků. Naverboval svého vlastního synovce, mladíka s mozkem dvouletého dítěte, který neuměl nic jiného než rozdělovat zrnka písku do dokonalých hromádek po stovkách, a poslal ho do sunitské prádelny v Basře s dvaceti kilogramy výbušniny doplněné hřebíky, aby rozdmýchal sektářské násilí. Při výbuchu zahynulo padesát žen a dívek a následné boje si vyžádaly stovky životů.

Abdulláh to chápal tak, že poslušně slouží Alláhovi. Jeho kontaktní osoba s imámovým vnitřním kruhem, Al-Džamův osobní tělesný strážce, zabíjel a mrzačil, protože se mu to líbilo. V Al-Džamově organizaci bylo veřejným tajemstvím, že ani nepraktikuje islám. I když se narodil jako muslim, nikdy se nemodlil, nikdy se nepostil během ramadánu a ignoroval stravovací omezení nařízená vírou.

Proč imám schvaluje takovou odpornost, bylo tématem debat mezi výše postavenými veliteli jako Abdulláh, dokud se o tom nedoslechl Al-Džama. Dva dny nato byly čtyřem mužům, kteří zpochybňovali imámův výběr jeho prvního zástupce, vytrženy jazyky, vypíchnuty oči, uřezány nosy a proraženy ušní bubínky.

Poselství bylo jasné. Proto, že zpochybnili smysl rozhodnutí svého vůdce, jim byly navždy odňaty všechny smysly.

„Imámova vůle bude vyplněna, mír s ním,“ vyhrkl chvatně Abdulláh, když mu došlo, že by měl odpovědět. Linka však už byla hluchá.

• •

„LINDO, POSPĚŠ SI sem nahoru s tím kulometem,“ zavolal Juan do vysílačky. „A připrav si tolik munice, co uneseš. Marku, potřebuju, abys odpojil Prase od vagonu.“

„Cože?“ křikl Murphy. „Proč?“

„Pozpátku nemůžeš jet dost rychle.“

Ve vysílačce se ozval Linc. „Myslel jsem, že hlavní problém je tu šílenou karavanu zpomalit.“

„Už ne.“

Pár vteřin nato kulomet ráže .30 ze střešní kupole Prasete dopadl se zaduněním na střechu vagonu. Cabrillo spěchal dozadu, aby Lindě s neskladnou zbraní pomohl. Za ní stála Alana Shepardová s pásem munice pověšeným kolem krku jako nějakým smrtícím náhrdelníkem. U nohou měla další dvě krabice nábojů. Zvedla je nahoru a Juan jí pomohl na střechu.

„Koukám, že se snažíte zasloužit si ten klobouk,“ usmál se Juan.

Když Linda Rossová pohlédla na most před nimi, pochopila, na co potřebují velký kalibr. Jakmile se dostala na přední část vagonu, roztáhla dvojnožku zbraně a lehla si za ni, připravená podávat do ní první nábojový pás. Zatímco Alana vytáhla z krabice další, nabil Juan kulomet a zaklapl závěr. Linda zbraň natáhla.

Most byl daleko mimo účinný dostřel kulometu, ale i náhodné kulky zarývající se do trámů mohly teroristy přinutit, aby se kryli, což pomohlo získat čas.

Lindino tělo se roztřáslo, jako by dostala zásah elektrickým proudem, a z hlavně vyšlehl plamen. Zatímco sledovala proud stopovek překonávajících obloukem vzdálenost, která je dělila od mostu, pozvedla hlaveň, aby kulky s fosforovými hroty našly svůj cíl. Na tu vzdálenost viděl Juan jen malé exploze prachu objevující se na trámech, když se do nich zaryly kulky. Museli vystřílet skoro třetinu prvního pásu, než si muži pracující na mostě všimli, co se děje. Žádný z nich nebyl zřejmě zasažen, ale brzy se všichni rozeběhli, aby se ukryli ve spleti trámů.

Krátkými salvami bránícími přehřátí hlavně udržovala Linda teroristy v úkrytech a jednoho z nich dokonce srazila kulkou z trámu. Jeho tělo padalo z mostu, jakoby zpomaleně, dokud nenarazilo do nosníku a nezamířilo přímo k zemi, kde zvedlo oblak prachu, jejž pomalu odvál vítr.

Mark Murphy slyšel rachot kulometu, ale netušil, na co střílejí. Už se odepnul ze sedadla, vylezl z Prasete a teď se krčil nad zadním nárazníkem a snažil se nevnímat pražce, které se mu míhaly pod nohama.

Předtím omotal tažné lano kolem nárazníku a spřáhla vagonu, aby je udržel pohromadě. Linc akceleroval o něco rychleji než vagon, takže se lano nenapínalo. Velkými nůžkami na plech zaútočil na ocelové lano a střihal tak rychle, jak jen dokázal. Kdyby se vagon začal od Prasete vzdalovat, lano by se přetrhlo a nejspíš by Markovi useklo nohy u kolen.

Začali projíždět zatáčkou. Murph si všiml, že Lindin kulomet zmlkl, a uvědomil si, že jí terč zakryl kopec. Vagon také začal nabírat rychlost. Lano se napjalo, jednotlivé drátky se trhaly a stáčely se ven jako stříbrný dým.

„Linku, šlápni na to!“ zavolal Mark a Lincoln přidal trochu plynu.

Jakmile napětí povolilo, pustil se Mark znovu do práce a tiskl k sobě páky nůžek, jak nejsilněji mohl.

„Až budeš hotový s tím lanem,“ křikl Juan do vysílačky, „přeskoč na spřáhlo, abys neztrácel čas lezením zpátky na Prase.“

Mark ztěžka polkl. Nebyl si jistý, co se mu líbí míň – jestli představa, že se bude držet rezavého spřáhla, nebo pomyšlení na to, co asi Předseda ví o situaci před nimi, že ho o to vůbec žádá.

„Poslouchej, Linku,“ pokračoval Cabrillo. „Jakmile Mark skončí, otočíš Prase a opřeš se do vagonu s maximální rychlostí. Rozuměl jsi?“

„Hotovo!“ ohlásil Mark dřív, než stačil bývalý příslušník SEAL odpovědět.

V Praseti dupl Linc na brzdu, až se ze skoro obroušených destiček zvedl oblak uhlíkového prachu. Jakmile měl pocit, že je to bezpečné, otočil volantem. Disky s prázdnými pneumatikami přeskočily na pražce a rytmicky po nich poskakovaly. Těžký náklaďák se stočil ke straně. Zařadil násilím jedničku a konečně se mu podařilo v oblaku prachu úplně zastavit. Otočil vůz úplně, rozjel se za vzdalujícím se vagonem a snažil se dostat disky opět na kolejnice. Špatně viděl na cestu, a než se mu to podařilo, měl pocit, že mu stoličky vyskáčou z čelistí.

Jakmile kola seděla na kolejích, pospíchal Linc za vagonem, dokud zpevněný nárazník zlehka nenarazil do spřáhla. S úžasem sledoval, jak Mark Murphy stoupl jednou nohou na nárazník a sklonil se, aby vytáhl lano z předního navijáku Prasete, které omotal kolem spřáhla. Linc nikdy nepochyboval, že ten kluk má kuráž, ale i on by si tak nebezpečný manévr dvakrát rozmyslel.

„Předsedo,“ zavolal, „už jsem to otočil a tlačím. Murph nás svázal s vagonem lanem z navijáku.“

„Marku, už jsi udělal ty výpočty?“ zeptal se Cabrillo. Stál nad mladým odborníkem na zbraně a sledoval ho při práci.

Murph zavěsil hák z navijáku do několika smyček lana a vylezl po předku Prasete. Pak se teprve otočil k Předsedovi a odpověděl: „Jo, spočítal jsem to přesně, jak jsi chtěl. Ten vagon nemá dost velký výtlak, aby nás udržel nad hladinou. Neznámou zůstává, jak rychle se naplní vodou.“

„Max si bude muset pospíšit s jeřábem Oregonu.“

„Pověz mu, aby na něj místo háku zavěsil magnet.“

Juanovi okamžitě došlo, že je to dobrý nápad. Velký elektromagnet nebude vyžadovat, aby na vagon seskočili muži, kteří by ho připevnili k jeřábu.

Vlak musel přejet další kopec, protože Linda za ním spustila palbu z kulometu. Vítr, který sílil, jak dál zrychlovali, mu přinesl závan spáleného střelného prachu. Obrátil se. Most byl stále poměrně daleko a vypadal jako model na zmenšenině železnice. Muži ukrytí za trámy už zase pokládali nálože pod sprškou stopovek snášejících se obloukem na stavbu. Bylo vidět, že Prase brzy zatlačí vagon do další zatáčky a oni budou moci v klidu dokončit svou práci.

Cabrillo zbledl pod svým opálením. S jistotou věděl, že to nezvládnou. Prase divoce vrčelo, jak tlačilo vagon, ale byli stále příliš daleko, a když nebudou moci na ženisty volně střílet, vyhodí most do vzduchu ve chvíli, kdy vlak vjede na mostní konstrukci.

Právě se chystal přikázat Linkovi, aby dupl na brzdy, v marné naději, že se jim podaří vyložit zajatce a jakžtakž se opevnit, když zachytil pohledem nějaký pohyb na druhé straně mostu. Nejprve nepoznal, co to je, protože mu ve výhledu bránil silný trám.

A pak se nad mostem náhle zjevil lesklý černý vrtulník Korporace McDonnell Douglas MD-520N. Díky směrovému výfuku plynů, který eliminoval potřebu zadního rotoru, a snaze krýt se cestou za sebemenší vyvýšeninu, se Georgi „Gomezovi“ Adamsovi podařilo dokonalé překvapení.

V Cabrillově sluchátku se ozval hukot rotoru a Adamsův bojový pokřik. Ten však brzy přehlušil rachot těžkého kulometu. Postava rýsující se v otevřených dveřích stroje spustila palbu z takřka bezprostřední vzdálenosti. Silné trámové vzpěry tam stály více než sto let a pekly se v nepolevujícím pouštním horku, až byly tvrdé jako ze železa. A přesto z mostu pod palbou odletovaly dlouhé třísky, po nichž zůstávaly bílé jizvy a déšť prachu a písku.

„Už bylo načase, aby ses ukázal,“ pronesl Juan do vysílačky.

„Omlouvám se za ten dramatický přílet,“ odpověděl Gomez Adams. „Celou cestu jsem měl protivítr.“

„Drž je na zemi, dokud nepřejedeme. Pak poletíš nad námi a budeš nás krýt, dokud nedorazíme na molo.“ Juan změnil frekvenci. „Maxi, jsi tam?“

„Jasně že jo,“ řekl Max žoviálně, jako by mu bylo všechno jedno, ale bylo cítit, jaké má ve skutečnosti obavy.

„Za jak dlouho dorazíte do cíle?“

„Budeme u mola asi dvě minuty před vámi. Jenom pro tvoji informaci, je to plovoucí molo, a jestli v téhle rychlosti bouchnete do zábradlí na jeho konci, zabijete všechny ve vagonu.“

„No to jsi hodný, že ses o tom zmínil. A co takhle nějaký plán?“

„Ten samozřejmě máme. Je to pod kontrolou.“

„Tak dobře,“ řekl Juan, který svému zástupci plně důvěřoval. Vzhledem k tomu, kolik se toho dělo na vlaku a kolem něho, musel nechat podrobnosti na Hanleyovi.

Právě se řítili zatáčkou. Stavitelé trati vyhloubili v úbočí kopce úzkou římsu, stěží dost širokou pro nákladní vagon. Juan usoudil, že velká lokomotiva tím místem musela projíždět hlemýždí rychlostí. Skála teď svištěla kolem kraje vagonu tak blízko, že se do mezery sotva vešla dlaň.

A to jim zachránilo život.

Vnitřní kola se zvedla z kolejí a horní hrana vagonu narazila do kamenné stěny, vyryla do skály hlubokou rýhu a Cabrilla zasypala sprška kamínků ostrých jako střepy. Náraz vrátil kola vozu zpátky na koleje, na nichž chvilku vydržela, než je obrovská odstředivá síla znovu zvedla. Následoval další úder o skálu, ale tentokrát se Juan obrátil zády, aby si kryl obličej před sutí.

„Předsedo?“ V hlase Franklina Lincolna bylo něco, co tam Cabrillo ještě neslyšel. Strach.

„Neopovažuj se zpomalit!“ řekl Juan. Slyšel, jak cestující pod ním v panice křičí. Jet na střeše vagonu bylo samo o sobě dost zlé, ale nedovedl si vůbec představit, co prožívají lidé uvnitř v černočerné tmě.

Ještě dvakrát narazili do skály, než se ohyb začal napřimovat a kola zůstala pevně posazená na kolejnicích. Byla to poslední zatáčka před mostem. Před sebou měli rovný úsek vedoucí mělkou soutěskou a pak mostní konstrukci. Dolétl k němu záblesk světla odraženého z čoček dalekohledu pozorovatele v údolí pod mostem. I přes tu vzdálenost Juan toho muže skoro viděl. Bylo jasné, že za pár vteřin bude vydán rozkaz, protože muži pokládající výbušniny začali sbíhat z mostu, aniž by dbali na palbu Gomeze Adamse v MD-540.

Cabrillo se přesunul na přední okraj střechy, kde se za kulometem krčily Linda s Alanou.

„Vím, že je to zbytečný komentář,“ řekla Linda, bledá pod popraškem pih v obličeji, „ale tomuhle říkám jízda! Kam se na to hrabe kdejaká horská dráha.“

Už neměla vhodný úhel, aby mohla pálit na muže na mostě, ale Adams jim dělal z ústupu peklo.

„Už nemůžeme nic dělat,“ překřičel Juan hukot větru. Jeli skoro stovkou a hrozilo, že by je to mohlo sfouknout, kdyby se napřímili. „Vrátíme se do Prasete.“

Zvedl velkou zbraň s náhrdelníkem lesklých mosazných nábojnic visícím od závěru, takže se Linda s Alanou mohly odplazit na konec vagonu společně. Slezly na kabinu Prasete a pak zmizely v otevřeném průlezu. Cabrillo se na okamžik zastavil a přimhouřenýma očima se zadíval dopředu po kolejích. Adams s vrtulníkem kličkoval a vyhýbal se nepřátelské palbě, zatímco jeho střelec – Cabrillo měl dojem, že rozeznal podsaditou postavu Jerryho Pulaskiho – zasypával ze dveří kulkami mostní nosníky, jakmile se vrtulník vyrovnal natolik, aby mohl pálit.

Tón kol na kolejnicích se náhle změnil. Vjeli na první úsek mostu. Rychlý pohled dolů z boku vagonu mu potvrdil, že země pod nimi klesá.

K explozi na dně údolí pod nimi došlo, když už měli kus cesty za sebou. Po dřevěných sloupech se vyšplhal kouř a plameny rozevírající se nahoru a do stran jako smrtící květy. Cabrillo se vrhl na břicho, zatímco vlak projel ohnivým peklem a vynořil se na druhé straně, kromě ohořelé barvy nepoškozený.

Za nimi výbuch oslabil dřevěnou konstrukci mostu, ale Lindino a později Adamsovo ostřelování zaměstnalo teroristy natolik, že nemohli položit nálože pořádně. Nosníky stály pevně ještě dobrých deset vteřin poté, co souprava projela, takže se dostali skoro na konec, než se celá stavba začala hroutit. Mohutné trámy padaly jeden na druhý a údolí zaplnil prach tak hustý, že zahalil čekající vrtulník Mi-8 a postavičky pobíhajících teroristů.

Most se kácel jako kostky domina a kolejnice se napínaly jako struny v pianu. Linc musel vidět ve zpětném zrcátku, co se děje za Prasetem, protože se hukot motoru změnil, jak vstříkl do válců oxid dusný.

Dřevo a železo se hroutily ve valící se lavině, která pronásledovala prchající vagon. Cabrillo v úžasu sledoval, jak most za nimi mizí. Měl cítit strach, ale už neměl svůj osud ve svých rukou, takže to představení sledoval s takřka vědeckou nezaujatostí. A čím víc zrychlovalo Prase, tím rychleji postupovala zkáza mostu. Kolejnice třicet metrů za jejich zadním nárazníkem se rozvibrovaly a pak se rozplynuly ve víru prachu.

Neodvážil se podívat před sebe, aby zjistil, jaká vzdálenost jim ještě zbývá. Pomyslel si, že tohle bude lepší nevědět.

Právě když se začaly propadat koleje pod nimi, znovu se změnil zvuk větru vanoucího pod vozem a na trati se opět objevily silné dřevěné pražce. Dostali se na druhou stranu v okamžiku, kdy se zbytek mostu skácel do údolí zničený tak dokonale, že z něj kromě dýmajících trosek nic nezbylo.

Cabrillo vítězně zapumpoval pěstí ve vzduchu, vykřikl z plných plic a málem mu z nadšení podjely nohy. „To byla ale pekelná jízda,“ zavolal Linkovi. „Jsou všichni v pořádku?“

„My ano,“ odpověděl Linc.

V jeho hlase bylo něco, co se Cabrillovi nezamlouvalo. „Co se děje, kamaráde?“

„Když jsem naposledy použil oxid dusný, vyrval jsem převodovce vnitřnosti. Ve zpětném zrcátku vidím, že se za námi táhne olejová stopa.“

V tom okamžiku Juanovi došlo, že neslyší agresivní vrčení motoru. Když nefungovala převodovka, nemělo cenu nechávat ho běžet.

„Mark říká, že zbytek trati je celkem hladký, ale…“ Nechal větu nedokončenou.

„Nech mě hádat,“ dodal Juan. „Brzdy jsou taky v háji.“

„Mám nohu až na podlaze, uvidíme, jak moc to pomůže.“

Juan se podíval do směru, kam jeli. V dálce se třpytila našedlá hladina oceánu. Trať končila na místě, které mu zakrýval výběžek země, ale odhadoval, že jim zbývá už jen několik kilometrů. Souhlasil také s míněním Marka Murphyho, že zbytek trati bude mírně klesat k moři. Mohl jen doufat, že Maxův plán, jak je dostat na palubu, bude fungovat, protože když zatáhl brzdy vagonu, poznal, že i ty už mají dost.

„Maxi, slyšíš mě?“ řekl do mikrofonu.

„Hlasitě a zřetelně.“

„Kde jste?“

„Už jsme zaujali postavení a jsme připravení vás vyzvednout.“

„Nějaké zprávy o těch vrtulnících libyjské zásahové jednotky?“

„Ne. Myslím, že přiletí z jihu, takže je ani neuvidíme. A hlavně oni neuvidí nás.“

„Jakmile nás zachytíte magnetem, chci, aby se Eric co nejrychleji rozjel do mezinárodních vod.“

„Jen klid, Juane. Všechno je připravené. Doktorka Huxleyová a její lidé přichystali v předním nákladovém prostoru lůžka, přikrývky a spoustu kapaček s umělou výživou. V kuchyni mají tolik jídla, aby nakrmili všechny lidi, co jste zachránili, a všechny zbraňové systémy na lodi jsou v pohotovosti, kdyby je chtěl někdo zpátky.“

„Dobře, to mi stačí. Budeme tam asi za tři minuty.“

Poslední úsek trati opouštěl hory údolím vedoucím přímo k moři. Lidé z Korporace spolu s Alanou, Gregem Chaffeem a jejich novým libyjským chráněncem Fodlem seděli připoutaní v Praseti, zatímco ostatní uprchlíci byli upozorněni, aby se drželi.

Stará stanice zásobující lodi uhlím byla v troskách a nezbývalo z ní o moc víc než kovové kostry několika budov, na nichž sem tam viselo pár prken. Jeřáby, které kdysi nakládaly palivo pro parníky, byly už dávno pryč, a poušť zakryla místa, kde dříve ležel v závětří útesů navršený antracit.

Oregon se tyčil nad nově postaveným plovoucím molem. Rameno hlavního jeřábu bylo vytočené ven a necelých sedm metrů nad molem se kýval velký elektromagnet.

Juan obyčejně pocítil nával pýchy pokaždé, když viděl svůj výtvor, ale tentokrát se soustředil na rychlost, kterou se souprava blížila ke stanici. Bojoval s pokušením podívat se na tachometr, ale odhadoval ji tak na stovku. Původně předpokládal, že Max vytvoří na trati nějakou záchytnou bariéru, aby vlak zpomalil, ale teď na kolejích nic neviděl. Pak si uvědomil, že molo je mnohem níž na vodě, než si prve myslel. Jeho vzdálený konec byl dokonce úplně ponořený.

Nahlas se zasmál, když vlak opustil trať a rozjel se po molu. Max velké spojené plastové pontony proděravěl, nejspíš gatlingem z Oregonu. Molo se po celé délce začalo potápět, a když na něj dolehla váha vagonu, kleslo ještě níž.

Přední stěna vozu zvedla zčeřené vodní stěny a oceán pohltil jeho setrvačnost tak hladce, že nikdo v Praseti ani necítil, že by se mu napnuly pásy. Po dvou třetinách cesty po molu klesla jejich rychlost na pětatřicet kilometrů v hodině a voda sahala Praseti nad splasklé pneumatiky.

Vagon se už sotva pohyboval, když se převážil přes konec mola a stáhl náklaďák za sebou. Jen několik vteřin se pohupoval na hladině, než ho pevně zachytil magnet. Okamžik nato byl starý vagon s Prasetem visícím na jeho zadním spřáhlu vyzvednut z moře. Podle toho, jak se podařilo vystihnout těžiště, Juan poznal, že za ovládacím pultem sedí Max osobně.

S vodou valící se z vagonu je jeřáb přenesl přes zábradlí Oregonu a posadil na palubu. Jakmile se kola dotkla pevného povrchu, rozrazil Juan dveře. Jeden člen posádky tam už čekal s acetylenovým hořákem a začal přeřezávat lana poutající Prase k vagonu. Juan proběhl kolem a málem se srazil s doktorkou Huxleyovou, jak spěchal, aby otevřel posuvné dveře. Po jejím boku stálo několik zdravotníků s nosítky.

„Asi si myslíš, že si nezasloužím svůj plat, když jen flikuju ty tvoje šrámy, co?“ řekla. „Takže jsi mi musel přivézt vagon pacientů.“

Juan cítil, jak se hluboko pod jejich nohama rozběhly magnetohydrodynamické generátory. „Co jiného přivézt doktorce darem z malé dovolené na pobřeží?“

Juan odsunul dveře a na palubu se vyvalila další vlna vody. Pak se z temnoty vynořil první vyzáblý a promočený vězeň, mžourající do slunce.

„Už jste v bezpečí,“ řekl Juan arabsky. „Všichni jste v bezpečí. Ale musíte si pospíšit, rozumíte?“

Připojil se k němu Fodl a okamžik nato i doktorka Huxleyová a společně se jim podařilo vyvést šokované muže a ženy z vagonu. Bylo tam několik zranění, většinou výrony, ale také pár zlomenin. A jednoho muže zasáhla do zápěstí kulka vystřelená teroristou, s nímž Cabrillo bojoval na střeše. U Juana jako obvykle převážila lítost nad zraněními těch lidí před uspokojením z toho, že jim zachránil život.

Zahlédl Marka Murphyho. Vytáhlý expert na zbraně měl na rameni pověšenou tašku s vybavením a v ruce držel vodotěsný notebook. Mířil k průchodu vedoucímu k jeho kajutě. „Na to zapomeň, Murphe. Na tebe a Stonea teď čeká malý výzkum.“

„Nemohl bych se aspoň osprchovat?“

„Ne. Hned. Chci vědět všechno, co se dá zjistit o něčem, čemu se říká Jeruzalémský klenot. Alana Shepardová se zmínila o tom, že mohl být pohřben se Sulejmánem Al-Džamou, ale není si jistá, co by to mělo být.“

„To zní jako legenda z nějakého dobrodružného románu.“

„Možná to tak je. Zjistěte to. Do hodiny chci hlášení.“

„Ano, šéfe,“ utrousil Mark a otráveně se odšoural.

„Kdo jsou ti lidé?“ zeptala se Julia Huxleyová, když podala jednu z žen do čekající náruče zdravotníka.

„Všichni byli na vyšších postech libyjského ministerstva zahraničí,“ odpověděl Juan. „Jedna z těch ubohých duší by měl být ministr osobně.“

„To nechápu. Proč byli zatčeni?“

„Protože pokud jsem to celé nepopletl, nový ministr zahraničních věcí, onen opěvovaný Al-Ghamí, je Sulejmán Al-Džama.“

26

VRTULNÍKY S LIBYJSKÝM OZNAČENÍM se hemžily nad rozlehlou jižní pouští jako rozzuřené vosy. Čtyři z pěti strojů ruské výroby měly maskovací zabarvení v různých odstínech hnědé, zatímco ten pátý byl natřený monotónní šedou barvou libyjského námořnictva.

Za patnáct let u CIA Jima Kublickiho nikdy nenapadlo, že se jednou zúčastní jako pozorovatel vzdušného útoku Libyjců na tábor teroristů. Jeho přítomnost u útoku dohodl velvyslanec Moon s ministrem Ghamím osobně. Na první pohled vypadala tahle nová úroveň spolupráce s Tripolisem úžasně, ale Moon i Kublicki chovali jisté pochybnosti. Způsobovaly je hlavně závěry tajné zprávy vypracované v Langley. Kublicki neměl tušení, jak operativci pronikli do libyjského vzdušného prostoru během probíhajícího pátrání po letadle ministryně zahraničí, ale nějak se jim to podařilo. Důkazy, které našli, vedly k jedinému možnému závěru: její letadlo bylo před katastrofou donuceno přistát – zřejmě proto, aby mohla být unesena. Pak s boeingem někdo úmyslně narazil do vrcholku hory.

Zpráva také popisovala, jak skupina mužů ve vrtulníku přistála na místě neštěstí a záměrně zlikvidovala stopy. Doslova tam stálo: „Rozmetali vrak jako tornádo domeček z karet.“

Skupina z Národní komise pro bezpečnost v dopravě vydala tajnou a zatím předběžnou zprávu potvrzující to, co tvrdila CIA. Navzdory snahám teroristů se v troskách našly nesrovnalosti, které se nedaly snadno vysvětlit. Když se Moon setkal s Davidem Jewisonem z komise a stručně ho seznámil se zprávou CIA, souhlasil specialista, že je dost dobře možné, že letadlo krátce před katastrofou přistálo a znovu vzlétlo.

Když Kublicki dorazil na odlehlou leteckou základnu u Tripolisu, kde se útok připravoval, setkal se s velitelem operace plukovníkem zvláštních služeb Hassadem. Ten mu vysvětlil, že libyjská poušť je posetá stovkami starých výcvikových táborů z dob, kdy nad nimi vláda držela ochrannou ruku. Co se vláda zřekla terorismu, zlikvidoval se svými muži během několika let většinu těch, o nichž věděl, ale přiznal, že jich ještě desítky zůstaly.

Hassad seděl na pravém sedadle vedle pilota, zatímco Kublicki musel vmáčknout svou skoro dvoumetrovou postavu na vyklápěcí sedačku hned za kokpitem. V zadní části nákladního vrtulníku byla jen hrstka mužů. Hlavní útočné síly přepravovaly ostatní vrtulníky.

Libyjský plukovník položil dlaň na mikrofon na své helmě a naklonil se dozadu. Musel zesílit hlas, aby ho bylo slyšet přes rytmický hukot lopatek rotoru. „Asi za minutu přistáváme.“

Kublickiho to trochu zarazilo. „Cože? Myslel jsem, že tam půjdeme až po útoku.“

„Nevím jak vy, pane Kublicki, ale já chci pár těch lidí pro sebe.“ Hassad na něho vrhl vlčí úsměv.

„Jsem s vámi zajedno, plukovníku, ale k uniformě, kterou mi půjčili, mi zapomněli přidat zbraň.“

Libyjský důstojník si odepjal od pasu pistoli a podal mu ji pažbou napřed. „Jenom bych byl rád, kdyby se ve vaší zprávě neobjevilo, že jsem vám půjčil svou osobní zbraň.“

Kublicki se spiklenecky usmál a vyndal z pistole zásobník, aby se přesvědčil, že je nabitá. V úzké mezeře po délce zásobníku se lesklo třináct mosazných nábojnic. Zasunul ho zpátky, ale rozhodl se pistoli natáhnout, teprve až budou na zemi.

Ze svého místa vzadu v kabině neviděl Kublicki skrz čelní sklo, ale poznal, že brzy dosednou, když mu pohled na oblohu zakryl prach zvednutý rotorem vrtulníku. Nebyl v bitvě od první války v Zálivu, ale ta kombinace strachu a vzrušení byl pocit, na nějž se nezapomíná.

Stroj dosedl na zem a Kublicki si odepnul bezpečnostní pás. Když se postavil, aby pohlédl Hassadovi přes rameno, uviděl asi sto metrů před nimi tábor teroristů. Muži v kostkovaných šátcích se k nim sbíhali s AK-47 v rukou. Po vojácích z ostatních útočících vrtulníků nebylo ani stopy.

Strach začal převažovat nad vzrušením.

Hassad prudce otevřel dveře a vyskočil ven. Na okamžik zmizel z dohledu a pak posunovací boční dveře vrtulníku znovu uhodily o zarážku.

Kublicki zamrkal v jasném světle, které zaplavilo nákladový prostor.

Oba muži na sebe hleděli po dobu, která Kublickimu připadala jako celý život, ale ve skutečnosti to bylo jen několik vteřin. Agent CIA náhle všechno pochopil. Natáhl pistoli a jediným plynulým pohybem namířil na Libyjce. To, co znělo jako výkřiky strachu shromážděných teroristů, byl ve skutečnosti projev euforie, sílící a vycházející se stovky hrdel.

Kublicki čtyřikrát stiskl spoušť, než si uvědomil, že zbraň nestřílí. Do zad se mu zaryla hlaveň a on se strnule posadil, zatímco se k němu Hassad natáhl a vytrhl mu pistoli z ruky. „Nemá úderník.“ Zopakoval to arabsky a skupina teroristů se s uznáním rozesmála.

V poslední vteřině života, která mu zbývala, si Jim Kublicki slíbil, že nezemře bez boje. Ignoroval samopal v zádech, vyskočil z vrtulníku a nataženýma rukama se vrhl Hassadovi po hrdle. Dostal se až několik centimetrů od svého cíle, než střelec za ním spustil palbu. Vteřinu trvající salva z kalašnikova mu rozpárala záda od ledvin po lopatku. Kinetická energie ho vrhla na zem k Hassadovým nohám. Libyjec stál nad ním v šokovaném mlčení, které následovalo po útoku. Místo aby zasalutoval statečnému protivníkovi, který padl do nepředvídatelné léčky, Hassad na mrtvolu plivl, otočil se na patě a odešel.

Velitele tábora Abdulláha našel před jeho stanem. Oba muži se vřele přivítali. Hassad rázně ukončil zdvořilostní fráze, které jsou významnou součástí života muslimů, a přešel k jádru věci.

„Pověz mi o těch uprchlících.“

Oba muži měli v Al-Džamově teroristické buňce podobnou hodnost, ale Hassad byl silnější osobnost.

„Dostali jsme je.“

„Všechny? No ano, slyšel jsem, že ses chystal vyhodit do vzduchu most. Takže to zabralo?“

„Ne,“ odpověděl Abdulláh. „Přejeli ho. Ale měli tak velkou rychlost, že když dorazili na konec mola, skončili ve vodě.“

„Viděl někdo, jak se to stalo?“

„Ne, ale náš vrtulník doletěl k té zásobovací stanici jen asi čtvrt hodiny poté, co přejeli most. V přístavišti nebyly žádné známky po vězních, takže se ven nedostali. A vagon zahlédli naši lidé asi dvě stě metrů od břehu. Nad hladinu vyčnívala už jen jeho střecha a i ta se rychle potopila.“

„Výborně.“ Hassad ho poplácal po rameni. „Imám, mír buď s ním, nebude rád, že nemohl být svědkem smrti našeho bývalého ministra zahraničí, ale uleví se mu, že se útěku podařilo zabránit.“

„Je tu jeden problém,“ řekl Abdulláh. „Zprávy od mých mužů nejsou přesné, ale zdá se, že vězňům možná někdo pomohl.“

„Pomohl?“

„Jediné nákladní auto vezoucí několik mužů a možná i ženu zaútočilo na tábor ve stejnou chvíli, kdy vězni začali prchat.“

„Kdo byli ti lidé?“

„Nemám tušení.“

„A co se s tím vozidlem stalo?“

„Pravděpodobně se potopilo s vagonem. Jak jsem řekl, informace, které máme, pocházejí od několika nejméně vycvičených rekrutů a ti si mohli v návalu horlivosti splést jeden z našich náklaďáků s jiným.“

Hassad se suše zasmál. „Vsadím se, že někteří z těch kluků vidí za každou skálou a kopcem agenty Mossadu.“

„Až se po zítřejším útoku přestěhujeme na novou základnu v Súdánu, zůstane nejméně polovina z nich tady. Vezeme s sebou jen ty, kteří vypadají slibně. Zbytek nestojí za to.“

„Naverbovat množství mužů nebyl nikdy problém. Horší je to s jejich kvalitou. Když už mluvíme o…“

„Ach, ano.“

Abdulláh řekl několik slov pobočníkovi postávajícímu poblíž. Podřízený se za okamžik vrátil s dalším z jejich lidí. Zaprášené hnědé maskáče a propocený šátek byly pryč. Muž měl na sobě novou černou uniformu s nohavicemi zastrčenými do nablýskaných bot. Vlasy měl pečlivě ostříhané a tváře oholené. Kůže pouzdra jeho pistole se leskla po hodinách usilovného čištění a frčky na jeho ramenou se třpytily zlatam.

Zatímco nováčci trénovali se samopaly AK-47, které se dostaly mezi teroristy na celém světě dřív, než se mnozí z nich narodili, byla zbraň tohoto muže zbrusu nová a na jejím závěru ani na naleštěné dřevěné pažbě nebyl jediný škrábanec.

„Tvoje doklady!“ vyštěkl Hassad.

Voják si elegantně pověsil samopal na rameno a z kapsy na paži pod ramenem vytáhl koženou náprsní tašku. Otevřel ji a předložil ke kontrole. Jeho vojenskou knížku vyrobili ve stejné kanceláři jako ty pravé lidé sympatizující s jejich věcí. Libyjská armáda byla takovými osobami doslova prolezlá na všech úrovních a díky nim se také podařilo získat vrtulníky pro dnešní operaci a bitevník Laňka, který ochromil letadlo Fiony Katamorové.

Naproti vojenské knížce byla propustka opravňující nositele pracovat v bezpečnostních složkách, které mají na starost zítřejší mírovou konferenci. Tu padělali v táboře, protože by bylo příliš nebezpečné pokusit se ji získat přímo v legální kanceláři. Hassad měl v armádě přátele, kteří budou součástí ochranky na summitu, a dobře si jejich propustky prostudoval. To, co viděl před sebou, byla bezchybná kopie.

Vrátil muži dokumenty a zeptal se: „Co očekáváš zítra?“

„Že se stanu mučedníkem ve jménu islámu a Sulejmána Al-Džamy.“

„Domníváš se, že si takovou poctu zasloužíš?“

Odpověď na sebe nechala chvilku čekat. „Stačí mi, že se to domnívá imám.“

„Dobře řečeno,“ poznamenal Hassad. „Ty a tví druhové uštědří Západu takový úder, že se z něho vzpamatuje až po letech, jestli vůbec. Imám Al-Džama prohlásil, že nám západní státy už nebudou moci nařizovat, jak máme žít. Jejich snaze likvidovat naši kulturu pomocí své televize a filmů, hudby a demokracie bude učiněna přítrž. Brzy budeme svědky počátku jejich zániku. Konečně pochopí, že jejich způsob života není stejný jako náš, a islám ovládne svět. Taková je pocta, o níž si Al-Džama myslí, že jsi jí hoden.“

„Nezklamu ho,“ řekl terorista pevným hlasem, aniž by uhnul pohledem.

„Odchod!“ zavelel Hassad a obrátil se zpátky k Abdulláhovi. „Skvělá práce, příteli.“

„Vojenský výcvik byl celkem snadný,“ řekl velitel. „Těžší bylo zcivilizovat je tak, aby nevypadali jako zuřiví fanatici.“

Oba muži věděli, že množství sebevražedných útoků selhalo proto, že jejich pachatelé vypadali tak nervózně a podezřele, že i nezkušení civilisté poznali, co se chystá. A těch padesát mužů, které posílali do Tripolisu, bude obklopeno skutečnými bezpečnostními složkami v plné pohotovosti, připravenými právě na ten druh útoku, k němuž mělo dojít. Museli vybírat mezi stovkami rekrutů ve výcvikových táborech na celém Středním východě, aby našli ty pravé.

Hassad pohlédl na hodinky. „Za osmnáct hodin bude po všem. Americká ministryně zahraničí bude mrtvá a konferenční sál se bude topit v krvi. Mírové snahy budou znovu potlačeny a my budeme moci dál šířit náš životní styl.“

„Jak napsal původní Sulejmán Al-Džama: ‚Když shledáme, že v boji za udržení naší víry naše vůle slábne, odhodlání se vytrácí a síla dochází, musíme v takovém okamžiku vyvinout mimořádné úsilí a přinést mimořádné oběti, abychom ukázali svým nepřátelům, že nebudeme nikdy poraženi.‘“

Já dávám přednost jinému citátu: ‚Ti, kteří se nepodvolí islámu, urážejí Alláha a zaslouží si jen naše kulky.

„Brzy se jich dočkají.“

„A teď mě představ té Američance. Zbývá už jen málo času, než se bude muset nalodit na fregatu a vydat se vstříc svému osudu, ale rád bych si ji prohlédl.“

27

CABRILLOVY NADĚJE, že si po návratu na Oregon dopřeje dlouhou koupel, se nenaplnily. Jenom se rychle osprchoval, ale až poté, co byli vězni ubytováni s maximálním možným pohodlím v nákladovém prostoru. Fodl ho představil bývalému ministru zahraničních věcí Libye – vyšlo najevo, že je jeho zástupce. Když se přiblížilo poledne, ukázal mu Juan, kterým směrem leží Mekka, aby se poprvé od svého uvěznění mohli pomodlit.

Právě se oblékal, když na dveře jeho kajuty zaklepal Max Hanley a bez vyzvání vstoupil. Následovali ho Eric Stone s Markem Murphym, který se ještě nepřevlékl ze špinavé uniformy.

Jakmile Cabrilla uviděl, řekl: „Člověče, tohle není fér!“

„Výsada velitele,“ utrousil Juan a zavázal si černé kanady. „Co pro mě máte?“

„Podle všeho nám skočili na tu fintu s potopeným vagonem,“ řekl Max. „Asi čtvrt hodiny poté, co jste se nalodili, poslali na obhlídku vrtulník. Markův odhad rychlosti potápění byl přesný. Museli vagon vidět jen pár vteřin předtím, než zmizel pod vodou.“

Ozval se Eric. „Pak jsem zaletěl s bezpilotním letounem zpátky nad tábor teroristů. Kvůli bezpečné výšce, kterou jsem musel udržovat, nebylo rozlišení kamery nejlepší, ale mám docela slušnou představu, co se tam odehrálo.“

„A?“

„Měl jsi pravdu,“ odpověděl Max. „Letka libyjských vojenských vrtulníků přistála, aniž by jí někdo kladl odpor. Vypadá to, že v každém bylo jen pár mužů.“

„Zdá se, že chtějí někoho odvézt,“ nadhodil Juan.

„Myslíme si totéž,“ opáčil Eric. „Chystají se přepravit víc mužů, než by naložili do toho starého Mi-8, kterým jsi odletěl z místa katastrofy.“

„Jaká je kapacita těch vrtulníků?“

„Minimálně padesát mužů.“

„To už je pořádná útočná síla.“

„Cílem musí být ta mírová konference,“ usoudil Mark.

Eric Stone potřásl hlavou. „To se nemůže podařit. Bezpečnostní opatření jsou dokonalá. Neexistuje způsob, jak by se terorista mohl dostat na kilometr daleko od účastníků summitu.“

„Jestli je v tom zapletená libyjská vláda, tak by se to povést mohlo,“ oponoval Max.

„To je otázka za milion dolarů. Pokud je ministr Ghamí Sulejmán Al-Džama, ví o tom Kaddáfí?“

„Jak by o tom mohl nevědět? Jmenoval ho.“

„Dobře, řekněme, že ví, Maxi. To ale pořád neznamená, že tuší, co Al-Džama plánuje.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Hanley.

„Možná žádný, ale potřebovali bychom to vědět.“

„A jak to zjistíme?“

„K tomu se hned dostanu. Marku, existuje šance, že bychom mohli ty vrtulníky zneškodnit?“

„Museli bychom vypustit další bezpilotní letoun,“ řekl Eric dřív, než Mark stačil odpovědět. „Tomu prvnímu došlo palivo a já ho musel nechat spadnout. Ale ještě se mi podařilo pořídit tohle.“

Podal Juanovi zrnitou fotografii z videokamery bezpilotního letounu. Detaily byly hodně rozmazané, ale vypadalo to jako dva ozbrojení muži odvádějící k vrtulníku třetí osobu.

„Je to ministryně Katamorová?“

„Snad. Když porovnáme tu prostřední postavu s výškou průměrného Libyjce, tak to odpovídá, stejně jako stavba těla. Ten člověk má zakrytou hlavu, takže nejsou vidět vlasy, což by mohlo potvrzovat naši teorii – ministryně je má až do půli zad.“

„A tvůj názor?“

„Je to ona, a než se stačíme otočit, bude dávno pryč.“

Juan se zamračil. Předtím se rozhodl zachránit libyjské vězně, místo aby si počíhal na teroristy. Sto životů mělo větší váhu než jeden, ať patřil komukoliv. Ale dráždilo ho, že se dostali tak blízko a nezachránili ji. „Dobře, co takhle odstranit ty ostatní vrtulníky?“ zeptal se, aby se porada pohnula kupředu. Oči stále upíral na fotografii.

„Mohli bychom je sledovat z druhého bezpilotního letounu, takže bych mohl zaručit zásah raketou, ale ministryně Katamorová by to nemusela přežít.“

„Možnosti?“

„Vyřídit ty vrtulníky za letu, až budou nad oceánem. Ale opět bychom ohrozili její život, pokud by byla v jednom z nich jako rukojmí.“

„A stejně se budou držet nad pouští,“ poznamenal Eric.

Max si odkašlal. „Poslechněte, co kdybychom předali to, co víme, Overholtovi, a nechali ho, aby informoval ostatní delegáty o možnosti masivního útoku?“

„Langovi to povíme,“ řekl Juan. „Ale nechci, aby se ty informace rozšířily.“

„Proč sakra ne?“

„Ze dvou důvodů. Za prvé, až se dozvědí, že se chystá útok, odvolají konferenci, a další šance, že se podaří dostat všechny delegáty na jedno místo, aby se bavili o míru, bude nulová. Konference musí pokračovat. Za druhé, nemáme nic konkrétního, co by spojovalo Ghamího s Al-Džamou. Tohle je naše jediná šance odhalit jeho a celou organizaci.“

„Riskuješ hodně důležitých životů.“

„Například ten svůj,“ poznamenal Mark.

„Přiznávám, že je to největší hazard, do jakého jsme se kdy pustili, ale vím, že to stojí za to. Overholt bude souhlasit. Chápe, že pokud se nám podaří dopadnout Al-Džamu v předvečer konference, bude to takové povzbuzení pro delegáty, že se jim určitě podaří dát dohromady komplexní a dlouhodobou dohodu. Jednou ranou dostaneme druhého nejhledanějšího teroristu na světě a zaručíme stabilní mír.“

„Já ti nevím, Juane. Ta výhra je lákavá, ano. Ale v sázce je tolik…“

„Věřte mi.“

„Max stále váhal, ale neměl ve zvyku zpochybňovat Předsedova rozhodnutí. Zeptal se: Jak to tedy provedeme?“

„Moment.“ Juan obrátil svou pozornost k Murphovi a Stoneymu. „Na co jste přišli vy dva?“

„Je toho jen málo, co by nespadalo do žánru fantasy.“

„O co jde?“ přerušil ho Max. „Co jsi jim dal za úkol vypátrat?“

„Alana povídala, že by se v hrobě původního Sulejmána Al-Džamy mohlo nacházet něco, čemu se říká Jeruzalémský klenot. Řekl jí o tom St. Julian Perlmutter, ale ani on nevěděl s určitostí, co by to mělo být. Takže co jste zjistili?“

„Nedal jsi nám na to dost času, takže je naše zpráva dost útržkovitá. Existují dva názorové proudy. Vlastně tři, když vezmeme v úvahu drtivou většinu vědců, kteří si myslí, že je to celé jen fáma. Tak či tak, jedna skupina tvrdí, že ten klenot je broušený rubín velký asi jako míček na softball, do kterého jsou vyrytá nějaká slova. Tihle lidé se domnívají, že by to mohla být súra 5 z koránu, poslední kapitola muslimské svaté knihy, která se nenachází nikde jinde, protože ji Mohamed považoval za tak výjimečnou, že mohla být napsaná jen na bezchybném drahokamu.“

„Ví se, co by tam mělo stát?“ zeptal se Juan.

„To záleží na tom, kterou partu radikálů si poslechneš. Šílenci si myslí, že tam stojí, aby celý život zabíjeli bezvěrce. Umírnění se přiklánějí k názoru, že hlásá mír mezi islámem a křesťanstvím.“

„Takže to nikdo neví.“

„Přesně tak,“ přitakal Mark skepticky. „Vezmi jakýkoliv předmět, dodej mu schopnost přinést mimořádné vědění nebo moc, a ejhle, budeš mít legendu, která přetrvá po celé generace. Něco jako Archu úmluvy. Naprostý švindl, ale lidi ji hledají dodnes.“

„Odpusť si komentáře a drž se faktů.“

„Dobře. Říká se, že Saladin přinesl klenot do Jeruzaléma poté, co město v roce 87 dobyl, a uložil ho v cedrové schráně v jeskyni pod Skalním dómem. Podle této legendy každý, kdo by se na ten drahokam podíval, oslepne nebo zešílí, případně obojí. Praktické, co?

Takže ten kámen leží ve své podzemní hrobce od šesté křížové výpravy v roce 1228. Během ní uzavřel Fridrich II., císař Svaté říše římské, dohodu s vládcem Egypta, díky níž křesťané ovládli celý Jeruzalém kromě Skalního dómu a blízké mešity Al-Aksá. V té době prý do Dómu vtrhli němečtí žoldáci pracující pro templářské rytíře a klenot uloupili.“

„Proč by křesťanští rytíři stáli o islámskou relikvii?“

„Protože si mysleli, že je to něco jiného. Říkal jsem přece, že existují dva názorové proudy. Tady se jejich cesty protínají. Víš, templáři věřili, že Jeruzalémský klenot není vůbec žádný rubín. Mysleli si, že je to přívěsek vyrobený o tisíc let dříve mužem s přezdívkou Didimos, nebo Jidáš Blíženec.“

„O něm jsem nikdy neslyšel,“ zamumlal Max.

Eric řekl: „Znáš ho spíš jako Nevěřícího Tomáše, jednoho z dvanácti Ježíšových apoštolů.“

„A ten přívěsek?“ pobídl ho Juan.

Jak víte, v bibli stojí, že Tomáš nevěřil Kristovu vzkříšení a Ježíš ho vyzval, aby se dotkl jeho ran. Bible neříká, jestli to udělal nebo ne, ale templáři byli přesvědčení, že ano. Věřili, že Jeruzalémský klenot byl krystal, v němž alchymista jménem Jho’acabe uzavřel kapku krve, jež Tomášovi zůstala na prstech. Z krystalu byl později vyroben přívěsek, jenž byl součástí náhrdelníku, kterého se zmocnili muslimové, když Saladin obsadil město. „A nezničili by ho muslimové, kdyby to byla pravda?“ zeptal se Hanley. „Kupodivu ne,“ odpověděl Eric. „Podle všech svědectví se Saladin choval k jeruzalémským křesťanům a jejich kostelům s respektem. Sice by jim ten přívěsek možná nevrátil, ale nevěřím, že by ho úmyslně zničil.“

„Takže se ten klenot, ať už rubín nebo náhrdelník, dostal do rukou templářů. Jak potom skončil v hrobě se Sulejmánem Al-Džamou?“

„Protože loď, která je odvážela zpátky na Maltu byla napadena berberskými piráty,“ odpověděl Juan na vlastní otázku. „Vlastně jedním z Al-Džamových předků,“ řekl Eric. „Cedrová schrána s klenotem přecházela z otce na syna až do Al-Džamovy smrti. Henry Lafayette ji položil do jeho hrobu a tam spočívá dodnes.“

„Jsou to všechno žvásty,“ zavrčel Mark. „Předsedo, kdybys viděl pár těch webových stránek, na kterých jsme ty povídačky našli, bylo by ti jasné, že na tom není ani zbla pravdy. Je to mýtus jako lochneská příšera, yetti nebo přízračný ztracený důl.“

„Jestli si pamatujete na naše malé dobrodružství před několika měsíci, na Noemově arše bylo něco pravdy.“ Předseda se na chvilku odmlčel. „Od Lafayettea víme s jistotou, že Al-Džama v posledních letech svého života doufal v mír mezi křesťany a muslimy. Tohle vyšlo najevo teprve nedávno, že? Není to žádný konspirační žvást. Takže si dovolím menší spekulaci. Co kdyby byla první verze toho příběhu pravdivá, Al-Džama si přečetl Mohamedova poslední slova a ta ho přiměla změnit názor? To snad zní pravděpodobně, ne?“

„Snad. Ale jaká byla pravděpodobnost, že klenot skončí v Al-Džamově vlastnictví?“

„A proč by se to nemohlo stát? Byl to vážený imám z rodiny s dlouhou pirátskou tradicí. I kdyby se jeden z jeho předků nepodílel na útoku na tu templářskou loď, je pořád možné, že se k němu ten klenot dostal jako dar.“

„Pánové, zpátky k věci,“ navrhl Max. „V téhle fázi hry vůbec nezáleží na tom, co je ta věc zač nebo kde je. Měli bychom se soustředit na záchranu ministryně a zastavení Al-Džamova útoku.“

„Maxi, říkal jsi něco o tom, že Libyjci tvrdí, že Al-Džama je náš starý známý z přístavu Tárik Asad.“

„Zjevně šlo jen o kouřovou clonu.“

„Hlásil Eddie něco, co by nasvědčovalo tomu, že má Asad něco společného s Al-Džamovou frakcí?“

„Ne, ale dneska ráno prý obklopili Asadův dům a kancelář tajní agenti. Libyjci plní slib, že ho zatknou.“

„A až se usadí prach, budou mít obětního beránka,“ poznamenal Eric. „Uspořádají krátký zmanipulovaný proces a popraví ho za ten útok.“

„Libyjci si ho nevybrali jen tak náhodou. Něco na tom chlapovi být musí. Maxi, spoj se s Eddiem a řekni mu, ať Asada seberou. Potřebujeme ho vyslechnout.“

Cabrillo si chvilku prohlížel Marka Murphyho. Murph měl bradu porostlou strništěm a hrbil se v křesle, jako by se v něm měl rozpustit, ale oči měl stále bystré. V několika uplynulých měsících, po dlouhém popichování od celé posádky, se poprvé v životě zabýval posilováním. Za posledních osmačtyřicet hodin toho prožil hodně, ale Juan tušil, že je připravený pokračovat. „Zvládneš ještě jednu operaci?“

„Pořád ještě bych si nejdřív dal tu sprchu, ale jo, zvládnu.“

„Chci, abyste ty a Eric překročili hranici do Tuniska a našli Al-Džamův hrob.“ Cabrillo nebyl rád, že v tak vypjaté chvíli přijde o svého nejlepšího kormidelníka, ale Murph se Stonem byli spolu natolik propojení, že považoval za nutné poslat je oba.

„Radši si vezměte pár lidí,“ navrhl Max. „Nezapomeňte, že teroristi unesli i čtvrtého člena týmu Alany Shepardové.“

„Bumforda,“ řekl Mark. „Emila Bumforda. Linda s Linkem tvrdí, že z něho nejspíš chtěli dostat informace.“

„Čistě abyste věděli, proti čemu stojíte,“ pokračoval Hanley, „ostatní archeologové hlásili, že si pro něj přijel nejméně tucet teroristů.“

„Gomez vás tam může dopravit a vrátit se asi za dvě hodiny.“

„V poušti ještě máme palivo, které jsme tam ukryli, když jsme mluvili s Bumfordem.“

„Dobře. Chci, abyste byli do dvou hodin ve vzduchu. Prozatím máte jen za úkol najít ten hrob. Kdyby vás předběhli, stáhněte se a pozorujte je.

V žádném případě se do ničeho nemíchejte. Greg Chaffee se nabídl, že vyslechne ty zajatce, ale podle toho, co zatím víme, chce Al-Džama ten hrob stejně jako my. Celá ta jeho operace v poušti byla pokusem ho objevit. Buďte připravení na cokoliv.“

„Být připravený je moje druhá přirozenost.“

Cabrillovi zazvonil telefon. Byl to sloužící důstojník z operačního centra. „Předsedo, radar zachytil nízko letící letoun kopírující pobřeží v blízkosti toho výcvikového tábora teroristů.“

„Můžete ho sledovat?“

„Bohužel ne. Objevil se na radaru jen na vteřinu a zase zmizel. Odhaduji, že se pohybuje ve výšce, ve které ho nezaznamenáme.“

„Máte jeho rychlost nebo směr?“

„Ani jedno. Jenom mrkl a byl pryč.“

„Dobře, díky.“ Položil bakelitové sluchátko do vidlice. „Al-Džamovi muži se stahují.“

Max se podíval na hodinky. „To sebou hodili.“

„Rád bych si myslel, že libyjská armáda rozhodla zaútočit dřív,“ řekl Juan, „ale pochybuji o tom.“ Chvilku mlčel. „Co sakra dělá u pobřeží?“

„Kdo?“

„Ten vrtulník. Proč riskují let u pobřeží, kde by je někdo mohl spatřit? Eric má pravdu. Měli by se držet nad prázdnou pouští. Maxi, chci, abys prověřil libyjské námořnictvo. Potřebuju vědět, kde se nacházejí všechny lodě, na kterých může přistát vrtulník.“

„A co ty?“ zeptal se Hanley.

„Já zavolám Langstonovi a přesvědčím ho, aby se držel mého scénáře. Pak zajdu za doktorkou Huxleyovou, aby se mi podívala na ránu, ze které jsem si vydloubal čip, a dala mi další dávku lokálního umrtvení. Mám pocit, že ji budu potřebovat.“

28

EDDIE Seng JEMNĚ ZAKLAPL mobilní telefon a potlačil povzdech. Hali Kasim se ho z druhé strany rozpáleného hotelového pokoje zeptal: „Co se děje?“

Max si od dvojice už dříve poslechl podrobnosti o nejnovějším vývoji, takže tenhle hovor netrval ani pět vteřin, ale podle výrazu v Sengově tváři se nejednalo o dobrou zprávu.

„Předseda chce, abychom Tárika Asada sebrali.“

„Kdy? Dneska večer?“

„Hned.“

„Proč?“

„Neptal jsem se.“

Protože špinavý pokoj, který si pronajali od čínského gangu, postrádal klimatizaci a dokonce i tekoucí vodu, seděli tam ti dva jen v trenýrkách. Oběma stékal po tělech pot, i když se zdálo, že Hali trpí víc. Hruď a ramena měl porostlé kudrnatými chlupy, dědictvím po svých libanonských předcích.

Když zapípal telefon, opíral se Eddie o pelest postele. Teď vstal a začal si sbírat oblečení. Než si natáhl kalhoty, vyklepal z nich šváby. Spárami ve staré dřevěné podlaze se k nim linuly aromatické vůně z restaurace v přízemí.

„Opravdu do toho půjdeme?“ zeptal se Hali a po tváři mu stekl nový čůrek potu.

„Juan říká, že Asad je klíč k tomu všemu, takže ano, půjdeme.“

„Klíč? Asad? Ten chlap není nic víc než mizerný zkorumpovaný úředník a kurevník k tomu.“

Seng pohlédl na komunikačního specialistu Korporace. „O důvod víc ptát se, proč sledují jeho dům a kancelář v přístavu. Max včera říkal, že si místní vláda myslí, že Asad je napojený na Al-Džamovu skupinu, i když to nedává smysl. Asad se chová moc nápadně na to, aby mohl být terorista. Skuteční teroristé nemají půl tuctu milenek a nekoledují si o pozornost policie tím, že berou úplatky.“

Hali se na okamžik zamyslel. „Dobře, to beru. Ale pokud není ve spojení s Al-Džamou, proč o něho Libyjci tak stojí?“

„Ze stejného důvodu jako Juan. Něco o celé té věci ví, jenom nikdo netuší proč.“

Kasim vstal, připnul si ke kotníku pouzdro s pistolí Glock 19 a začal se soukat do kalhot. „Kvůli tomuhle zůstávám na lodi. Tam je moje práce jednoduchá. Někdo zavolá vysílačkou, já odpovím. Je potřeba spojit se s člověkem na druhém konci světa, já to zařídím. Tým operující na pobřeží vyžaduje kódované telefony, které vypadají jako krabičky cigaret, já mu je obstarám. Vplížit se někam za denního světla a pokusit se unést chlapa, na kterého si brousí zuby libyjská tajná policie, to není nic pro mě.“

Eddie nasadil přízvuk starého čínského mudrce a řekl: „Rozšiř své chutě, kobylko, a svět nasytí tvou duši.“

Seng nebyl právě pověstný svým smyslem pro humor. Ne že by se neuměl zasmát dobrému vtipu, ale jen zřídka z něho nějaký vypadl, takže Haliho smích byl neúměrně hlasitý a dlouhý. Eddie ho svými slovy vlastně ujišťoval, že ví, co dělá.

„Jen klid. Podle posledních zpráv je teď Asad v domě své přítelkyně číslo tři. Libyjští agenti nejsou nikde poblíž. Touhle dobou už musí vědět, že po něm jdou, takže pro něho každý, kdo mu hodí záchranné lano, bude darem z nebes. Stačí, když tam zajdeme vysvětlit mu, že nemá jinou možnost, a přivedeme ho sem. Brnkačka.“

Asadova třetí milenka, žena soudce rubensovských tvarů, bydlela se svým manželem ve čtvrti tří a čtyřpatrových kamenných domů se štukovými omítkami postavených před více než sto lety. Okna a balkony chránily tepané mříže a ploché střechy byly plné satelitních antén. V přízemí se nacházely obchody a butiky pro bohatou klientelu.

Chodníky tam byly široké, zatímco vozovky úzké a klikaté, pozůstatek z dob, kdy se po čtvrti pohybovali spíš koně než auta. Točité uličky jí dodávaly nádech výlučnosti, malé tiché enklávy ve městě kypícím životem.

Členové čínského gangu, který najali, aby sledoval Tárika Asada, se ukrývali v otlučené dodávce. Parkovala přímo před milenčiným domem, kapotu měla zvednutou a na celtě rozložené na chodníku se povalovaly části motoru. Lidé oblečení jak v hábitech, tak podle západní módy, procházeli kolem, aniž by si jich povšimli.

Eddie našel místo pro auto z půjčovny před malým krámkem s potravinami kousek od dodávky. Vzduch naplňoval zápach shnilých pomerančů z popelnice vedle vchodu.

Sáhl do přihrádky na rukavice, zatímco se rozhlížel po ulici a pátral po čemkoliv neobvyklém. Nic nespatřil a jeho instinkty, které už mu mnohokrát dobře posloužily, mu napověděly, že oblast je čistá. Dva staříci hrající vrhcáby na stolku před kavárnou nevypadali nijak podezřele. Příručí oprašující stůl ve výloze obchodu s nábytkem si hleděl své práce a ne provozu na ulici. Nikdo neseděl v autě spalovaném nelítostným odpoledním sluncem. Kromě dodávky gangu tam nestála žádná jiná, která by mohla posloužit jako útočiště pozorovatelů.

Na konci bloku bylo velké staveniště s jeřábem zvedajícím materiál na kostru desetipatrové budovy z oceli a betonu, kde měly zřejmě vzniknout luxusní byty. Ani v procesí míchaček a náklaďáků proudícím branou neviděl Eddie nic podezřelého.

„Můžeme?“ zeptal se Haliho.

Kasim vydechl a tváře se mu nadmuly jako hráči na lesní roh. „Jak to Juan a vy ostatní děláte, že jste tak v klidu?“

„Co se týká Juana, ten si promyslí každý možný scénář a dá si záležet, aby měl plán pro všechny alternativy. A já? Já o tom nepřemýšlím vůbec. Jenom se uvolním a reaguju, jak je potřeba. Neboj, Hali. Zvládneme to.“

„Tak jdeme na věc.“

Otevřeli dveře auta. Eddie si narovnal klobouk a sluneční brýle, jediné přestrojení, které používal, aby zakryl své asijské rysy. Oba muži měli na sobě pytlovité hnědé kalhoty a košile s rozhalenkou, na Středním východě zcela neutrální oblečení.

Jak procházeli kolem dodávky, sevřel Eddie v dlani mobilní telefon jednoho z členů gangu. Zašeptal. „Stáhněte se dál a sledujte ten červený fiat, kterým jsme přijeli. Při stisknutí jedničky se vytočí moje číslo.“

Čínský mladík nedal nijak najevo, že slyšel víc než zabouchnutí kapoty dodávky. Eddie s Halim přešli kolem, aniž by zpomalili.

Vchod do domu nebyl zamčený, ale na pohovce v hale seděl vrátný v tmavé uniformě a četl noviny. Oba muži vstoupili dovnitř, jako by právě jeden z nich řekl vtip. Smáli se a ignorovali vrátného, který odložil noviny a zeptal se jich arabsky na něco, čemu nerozuměli.

Hali ten pohyb ani nezahlédl. Nevěřil ani, že jsou vůbec dost blízko.

Eddie se vrhl kupředu jako šermíř, s prsty pravé ruky nataženými dopředu. Zabodl je muži do krku těsně pod ohryzek. Mohl ho zabít, kdyby chtěl, ale měl to přesně vyměřené. Libyjec se začal dávit a Eddie ho udeřil ještě jednou, tentokrát hranou dlaně ze strany do krku. Vrátný obrátil oči v sloup, až byla vidět jen bělma, a svalil se na pohovku.

Seng pohlédl přes prosklené dveře ven, jestli se někdo nedívá, a pak s Haliho pomocí odtáhl bezvládného portýra do zadní místnosti, kde byly na jedné stěně připevněné přihrádky na poštu.

„Jak dlouho bude mimo?“

„Asi hodinu.“ Eddie prohledal muži kapsy, aby našel průkaz totožnosti. Zjistil, že se vrátný jmenuje Alí. „Pojď. Asad je ve třetím patře, v bytě do ulice na konci chodby.“

Oba muži tasili pistole a začali stoupat do schodů. Neobávali se, že by někoho potkali. Lidé, kteří v tom domě bydleli, jezdili zásadně výtahem.

Eddie otevřel opatrně dveře do chodby ve třetím patře. Pokrýval ji koberec a osvětlovaly lampy na stěnách. Dveře do šesti bytů byly pevné, vyrobené z těžkého, vyřezávaného dřeva – pozůstatek z dob řemeslnického mistrovství. Ulevilo se mu, že v nich nejsou kukátka.

Přistoupil k bytu Asadovy milenky a decentně zaklepal. Okamžik nato uslyšel tlumený ženský hlas. Usoudil, že se ptá, kdo to je, a tak řekl: „Alí, sayyidah.“

Promluvila znovu a nejspíš se ptala, co chce, tak Eddie řekl první věc, která ho napadla, a modlil se, aby aspoň přibližně odhadl výslovnost: „Al-Zajal, sayyidah.“ Federální pošta, madam. Její charakteristicky zabarvené dodávky viděl po celém městě.

Eddie pošeptal Halimu: „Drž se stranou,“ zatímco v bytě zarachotil řetěz a cvakly dva zámky. Udeřil ramenem do dveří, setkal se s větším odporem, než očekával, ale podařilo se mu odhodit ženu ke straně. Sklonil se a kulka z pistole s tlumičem prořízla vzduch kousek nad jeho ramenem.

Žena zaječela. Seng se převalil a zůstal klečet za pohovkou. „Táriku, nestřílejte.“ Mluvil tak klidně, jak mu jen adrenalin v žilách dovoloval. „Prosím. Přišli jsme vám pomoct.“

Ženský křik přešel ve vzlyky a vysoké stojací hodiny u stěny odtikaly několik vteřin.

„Kdo jste?“ zeptal se Tárik Asad.

„Před pár dny jste nám zařídil vyložení velkého náklaďáku v přístavu.“

„Ti Kanaďané?“

„Ano.“

„Kdo byl ten člověk, přes kterého jste mě kontaktovali?“

„L’Enfant.“

„Můžete vstát,“ řekl Asad.

Eddie se pomalu postavil a dal si záležet, aby Asad viděl, že jeho prst není nikde poblíž spoušti pistole. „Přišli jsme vám pomoct dostat se odsud.“

Hali opatrně vstoupil do místnosti. Asad ho chvilku pozoroval a pak obrátil pozornost zpátky k Eddiemu. Seng si sundal klobouk a brýle, aby mu lodivod viděl do obličeje. „Pamatuju si vás z té noci. Vystupoval jste jako kormidelník. Víte, od té doby mám pocit, že se co nevidět zblázním. Zdá se mi, že mě někdo sleduje, a kam se podívám, vidím podezřele se chovající Číňany. Myslím, že vy jste vysvětlení.“

„Najal jsem pár místních mládenců, aby na vás dohlédli,“ řekl Eddie a zastrčil si pistoli za pásek kalhot.

Asad došel k plačící ženě a pomohl jí na macaté nohy. Utřela si nos hřbetem ruky a na jemném knírku jí zůstala vlhká šmouha. Eddie ji odhadl tak na devadesát kilo a při výšce něco přes sto padesát centimetrů vypadala ve svých vypasovaných oranžových šatech jako míč na basketbal.

Tárik Asad nebyl se svými prošedivělými vlasy a hustým srostlým obočím žádný Adonis, ale měl jisté osobní kouzlo a Eddie si pomyslel, že by měl na víc než na tohle stvoření připomínající krávu. Pokud nebyla motivem láska nebo chtíč, odhadoval ho na informace. Koneckonců to byla žena soudce.

Zatímco jí Libyjec mumlal uklidňující slova do květákovitých uší, porozhlédl se Eddie po bytě. Soudcova domácnost byla dobře zařízená novou koženou sedačkou a kávovým stolkem s mramorovou deskou, na níž byly do vějíře naaranžované lesklé časopisy. Na podlaze z tvrdého dřeva ležel působivý orientální koberec a knihovna byla plná knih v jednotných kožených vazbách. Stěny zdobily propracované výšivky zarámované pod sklem. Odhadl je na její práci. Vánek pohyboval průsvitnými záclonami u vchodu na balkon a byt byl tak velký, že dopravu pod nimi bylo slyšet jen jako neurčitý hukot.

Asad poplácal svou milenku po tlustém zadku a poslal ji zpátky do ložnice.

„Je to hodná holka,“ poznamenal, když byla z doslechu. „Ne moc chytrá a na první pohled nic moc, ale když přijde na věc, je úplná tygřice.“

Eddie s Halim se otřásli.

„Mohl bych vám nabídnout něco k pití, pánové?“ zeptal se Asad, když se dveře ložnice zavřely. „Soudce má rád džin, ale já si přinesl skotskou. A omlouvám se, že jsem na vás vystřelil. Byl to reflex. Myslel jsem, že je to on.“

„Myslím, že tohle představení můžete vynechat, pane Asade.“

Chvilku nikdo nepromluvil. Eddie dokázal číst v Asadově tváři. Libyjec věděl, že je v úzkých, a zvažoval, jestli ti dva cizinci představují východisko.

Trochu mu poklesla ramena. „Tak dobře. Už žádné hraní.“ Stále mluvil anglicky s přízvukem, ale s trochu jiným. „Stejně jsem v maléru, ať se stane cokoliv, takže je to jedno. Co jste zač? Když jsem byl u vás na lodi, tipoval jsem vás na CIA.“

„Skoro,“ odpověděl Eddie. „Tohle je Hali Kasim. Já se jmenuju Eddie Seng.“

„Jste v Libyi proto, abyste našli vaši ministryni zahraničí?“

„Ano. Ale mise se rozšířila o lov na Sulejmána Al-Džamu.“

„Přesně jak jsem předpokládal. Jeho organizace je jako chobotnice s chapadly propletenými celou libyjskou vládou. Pracují v skrytu, pronikají do jednoho významného úřadu po druhém.“

„Kdo jste vy a jaký je váš úkol?“

„Jmenuju se Lev Goldman.“

Poznání zasáhlo Eddieho jako úder do žaludku. „Proboha, Mossad! Máme informace, že jste tady už pět let.“

„Ne. To jenom moje krytí sahá tak daleko. Dorazil jsem do Tripolisu před osmnácti měsíci. V Tel Avivu měli podezření, že si Al-Džama chce lstí podmanit nějakou severoafrickou zemi. Poslali agenty do Maroka, Alžírska, Tuniska a sem, aby dohlíželi na vlády. Když začalo být jasné, že terčem je Libye, byli ostatní agenti staženi a já zůstal.“

„A ty ženy?“

Goldman ještě víc ztišil hlas. „Osamělé manželky mocných mužů. Nejstarší trik v branži.“

„A vaše práce v přístavu?“

„Dovnitř ani ven se nedostane nic, o čem bych nevěděl. Zbraně, zásoby, všechno, co sem Al-Džama dováží. Včetně upraveného vrtulníku Laňka, který koupili od Pákistánců. Používali ho v horách Kašmíru a může dosáhnout výšky, o které se normální helikoptéře ani nesní. Neměl jsem tušení, k čemu ho chtějí, dokud nespadlo letadlo ministryně Katamorové.“

„Členové našeho týmu ho zlikvidovali,“ řekl mu Eddie. „Zachránili také asi stovku lidí, kteří dřív pracovali na libyjském ministerstvu zahraničí.“

„Povídalo se, že Alí Ghamí po svém jmenování ministrem provedl čistku, i když tiskový odbor zveřejnil, že všichni, kdo odešli, byli posláni do důchodu nebo na jiná významná místa ve vládním aparátu. Tohle je stále policejní stát, takže se nikdo neodvážil oficiální zprávu zpochybnit.“

„Poslechněte, k tomuhle se můžeme vrátit později. Teď vás odsud musíme dostat. Tajná policie sleduje váš dům a kancelář.“

„Proč myslíte, že se schovávám tady?“

„Jaký je váš únikový plán?“

„Mám jich několik, ale myslel jsem, že mě upozorní některý z mých kontaktů. Teď musím improvizovat. Chystal jsem se přepadnout toho soudce, až přijde domů, a ukrást mu auto. Mám elektronické zařízení, které nahlásí mou polohu izraelskému satelitu. Moje rozkazy zní odjet co nejdál do jižní pouště a počkat, až mě vyzvedne vojenský vrtulník maskovaný jako stroj charitativní organizace starající se o dárfurské uprchlíky v Čadu.“

„Můžeme vás dostat ven rychleji a bezpečněji, ale musíme odjet okamžitě.“

Jakmile to Eddie dořekl, zazvonil mu telefon. Beze slova ho přiložil k uchu, chvilku poslouchal a pak zavěsil. „Příliš pozdě. Naši lidé právě hlásili, že se blíží policejní dodávka. Slyšeli také přilétat vrtulník. Budou to tady chtít obklíčit.“

„Znám tajný východ z téhle budovy, ale tím se daleko nedostaneme. Připravil jsem si ho pro případ, že by se soudce vrátil domů dřív.“

Eddie se bleskově rozhodl. „Rozdělíme se. Hali, zůstaň se Lvem. Dostaňte se na nějakou ambasádu, ale ne naši. Zkuste švýcarskou nebo jiné země nepatřící mezi spojence. Budete tam v bezpečí, dokud se to nepřežene.“

„A co ty?“

„Odvedu jejich pozornost. Lve, kde je hlavní koupelna?“

„Tamhle.“ Ukázal na zavřené dveře.

Všichni tři vstoupili do místnosti. Lev a soudcova žena spolu chvilku rozmlouvali, on ji uklidňoval, ona ho obviňovala z kdovíčeho. Eddie je ignoroval a rozsvítil světlo. Prohledal několik zásuvek, až konečně našel to, co hledal.

Nejprve si nanesl do vlasů tužidlo, aby si mohl udělat Goldmanovy kudrliny, a pak je posypal pudrem, aby vypadaly jako prošedivělé. Tužkou na oční linky si vybarvil prostor mezi obočími a maskarou napodobil Goldmanovo odpolední strniště.

Když Goldman viděl, co Eddie dělá, sundal si svou lodivodskou košili, aby si je mohli vyměnit. Eddie mu hodil svou a natáhl si Goldmanovu.

Izraelský agent je odvedl z koupelny do ženské šatny. Odstrčil stranou několik šatů na ramínkách a ignoroval otázky své milenky pronášené kvílivým hlasem. Odsunul poněkud páchnoucí police s botami a odkryl dřevěnou desku přitisknutou ke zdi. Když ji odtáhl, objevil se asi šedesát centimetrů široký otvor vedoucí do útrob domu. Na druhé straně uviděli vchod do vedlejšího bytu zakrytý latěmi. Ve spárách mezi nimi se bělala omítka, kterou byly z druhé strany nahozené. Zaprášeným střešním oknem pronikalo do světlíku slunce.

„Tohle tady zbylo z doby, kdy se kanceláře přestavovaly na byty,“ vysvětlil Lev. „Našel jsem to ve starých plánech. Dole jsem prorazil další díru, která vede do garáže.“

„Dobře, vy dva slezte dolů. Hali, dojdi pro naše auto a vyzvedni Lva v garáži. Kordon by ještě neměl být příliš těsný a při troše štěstí se policie soustředí na mě.“

„Pokud je to policie,“ poznamenal Goldman. „Nezapomeňte, že Al-Džama vede stínový kabinet uvnitř Kaddáfího vlády.“

„Záleží na tom?“ řekl Hali a spustil nohu do prostoru.

Opřel se chodidly o protilehlé zdi a pomalu se začal soukat dolů. Jeho pohyby zvedly oblak hustého jemného prachu a staré latě se pod jeho váhou prohnuly. Kusy omítky se vydrolily a spadly do tmy pod nimi.

Goldman se musel vymanit z objetí své zoufalé milenky. Make-up jí vytvořil tmavé šmouhy na naducaných tvářích a její vzlyky se prohlubovaly.

„Ženská,“ utrousil, když se konečně osvobodil a prolezl za Halim.

Eddie je následoval, ale posunul se o kus do strany, aby uvolněná omítka nepadala na muže pod ním, a začal šplhat. Bylo to jen jedno patro, takže mu trvalo pouze několik minut, než se přitiskl k jednomu ze střešních oken. V šachtě bylo příšerné vedro, které ho táhlo dolů stejně jako gravitace.

Po střešním okně se mihl stín. Vrtulník.

Eddie ztěžka polkl a zvedl jedno z oken. Hukot vrtulníku zesílil, a i když byl vystaven polednímu slunci, připadal si Eddie, jako by se zapnula klimatizace.

Převalil se na plochou dehtovou střechu a vstal. Vrtulník byl asi dva bloky daleko a visel nad střechami. Eddie musel skoro minutu počkat, než si ho jeho posádka všimla. Velký stroj se obrátil a zamířil k němu. Boční dveře měl otevřené a v nich stál policejní odstřelovač s puškou přiloženou k rameni.

Eddie doběhl ke zdi oddělující tuhle budovu od vedlejší a nohy se mu mírně bořily do měkkého asfaltu. Zeď se tyčila do výše jeho hrudi a nahoře byly zasazené skleněné střepy, které měly zabránit v tom, k čemu se teď chystal Seng. Ale na rozdíl od ostnatého drátu, který se nikdy neztupí, byly hrany střepů ohlazené skoro dokulata desetiletími na větru. Když se přehoupl přes zeď, několik kousků se odlomilo. Hladce přistál na druhé straně.

Tato střecha byla stejná jako ta předchozí, široká plocha dehtu smíšeného se štěrkem, s budkou výtahu uprostřed a desítkami satelitních mís a starých, nefunkčních antén.

Vrtulník přeletěl nízko nad střechou a Eddie si dal záležet, aby mu pilot viděl do obličeje. Doufal jen, že se dost podobá Táriku Asadovi. Odpovědi se dočkal pár vteřin nato, když se do dehtu u jeho nohou zaryly tři kulky.

Teď, když se policie domnívala, že je podezřelý na střeše, měli Hali s Goldmanem šanci nepozorovaně zmizet.

Eddie se rozběhl k zadní části domu, kličkoval, aby odstřelovač nemohl zamířit, a skoro spadl přes okraj, než si uvědomil, že na rozdíl od soudcovy budovy nemá tahle požární schodiště. Byl tam jen obyčejný kovový žebřík přišroubovaný ke stěně, který by se mu stal osudným, kdyby se po něm pokusil sestoupit s odstřelovačem kousek nad hlavou.

Ohlédl se směrem, z něhož přišel. Kdyby se vrátil, vběhl by do cesty kroužícímu vrtulníku, takže místo toho vyrazil k vedlejšímu domu, přeskočil zídku a rozřízl si při tom dlaň. Ne všechno sklo zub času otupil.

Na střechu zabubnovaly další kulky a vyhodily do vzduchu kousky dehtu, které se mu přilepily na tváře. Tasil pistoli a opětoval palbu. Sice minul, ale přiměl pilota, aby se na okamžik stáhl.

Tryskem přeběhl střechu, přehoupl se přes další zídku a málem se svalil dolů. Tento dům byl o patro nižší než předchozí a za ním se už nacházelo staveniště. Jak tam visel na prstech, rychle se ohlédl, jestli neuvidí nějaký požární žebřík, ale nebyla tam dokonce ani budka výtahu.

Rozhodl se vytáhnout zpátky nahoru a najít nějakou jinou cestu, když tu mu odstřelovač namířil na jednu ruku. Kulky drobily cihly a maltu a přinutily Eddieho, aby se pustil. Když dopadl, převalil se, aby ztlumil náraz, ale to, že přežil ten třímetrový pád, ještě neznamenalo, že neskončil v pasti.

29

NEŽ SE Hali Kasim DOSTAL na dno světlíku, byl celý zaprášený a ramena a kolena ho ošklivě bolela. Slíbil si, že až se vrátí na Oregon, bude trávit víc času v lodní posilovně. Viděl, jak Eddie bez námahy vylezl nahoru, a ten bývalý agent CIA byl skoro o deset let starší.

Podlahu pokrývaly kousky omítky a zaschlé vrstvy ptačího trusu. Lev Goldman se spustil vedle něho. Pot mu udělal cestičky na špinavých tvářích a prach ve vousech mu přidal dvacet let.

„Jste v pořádku?“ hekl Hali a opřel se dlaněmi o kolena.

„Asi jsem měl vymyslet nějakou jinou únikovou trasu,“ přiznal Izraelec a snažil se potlačit kašel vyvolaný prachem ve vzduchu. „Pojďte. Tudy.“ Vedl Kasima do zadní části budovy, kde byl nízko u podlahy průlez zatlučený latěmi. Začali do toho místa společně kopat. Nejprve jen popraskala omítka, ale poté se několik kusů odlomilo a zbytek vytrhal Goldman rukama, až vznikl otvor dost velký, aby jím mohli prolézt.

Vynořili se v podzemních garážích, kde stálo jen několik aut patřících většinou manželkám v domácnosti. Kdyby bylo některé z nich staršího data výroby, zkusil by ho Hali nastartovat vytrženými kabely, ale všechna byla poměrně nová a určitě vybavená alarmy.

„Počkejte na mě u výjezdu a dejte pozor, ať vás nikdo nevidí,“ řekl. „Naše auto je hned za rohem.“

Hali se oprášil, jak to jen šlo, a vyběhl po rampě do palčivého slunce. Na ulici panoval zmatek. Výstřely z vrtulníku zahnaly všechny do úkrytů. Před obchodem někdo převrhl koš s pomeranči a ty se rozkutálely po chodníku. Křesílka, v nichž starci hráli vrhcáby, byla převrácená. Policejní dodávky právě přijížděly.

Halimu nedalo moc práce předstírat, že je jen další vyděšený Libyjec. Doběhl k autu z půjčovny a otevřel dveře. Vzduch naplnilo kvílení sirén přehlušující dokonce i rotor vrtulníku.

Motor fiatu naskočil na první pokus. Hali měl tak zpocené ruce, že mu v nich klouzal volant, a když se rozjel, nacouval do auta parkujícího za ním. Jeho alarm se připojil ke kvílení policejních sirén.

Z jedné dodávky začal vystupovat první z důstojníků oblečený do černé kombinézy. Obklíčili celý blok během několika vteřin, ale zdálo se, že se nezajímají o nic jiného než o vchod do domu. Eddiemu se je opravdu podařilo oklamat. Mysleli si, že zahnali svého člověka do kouta, a ignorovali předepsané postupy.

Hali zajel za roh, nechal Lva Goldmana naskočit za jízdy a zařadil se do provozu ve vedlejší ulici.

S každým blokem, jímž projeli, se exponenciálně zvětšovala oblast, kterou by policie musela prohledat, aby je našla. Po osmých semaforech se Goldman cítil natolik bezpečný, že zvedl hlavu nad palubní desku.

„Zajeďte k benzince,“ přikázal.

„Nemůžete to vydržet?“

„O tohle mi nejde. Musíme se vyměnit. Neznáte to tady a neumíte řídit jako místní. Tady všichni kašlou na dopravní předpisy.“

Hali odbočil na parkoviště benzinky a zastavil. Lev chvilku čekal, až Hali vyskočí a nechá ho přelézt na své místo. Místo toho však musel z auta on a přelezl si Kasim.

Goldman se zasmál, když zařadil rychlost. „U Mossadu nás učili, že v podobné situaci by z auta měl vystoupit řidič.“

Kasim na něho skepticky pohlédl. „Opravdu? Kdybychom to udělali po vašem, znamenalo by to, že by za volantem nikdo nebyl o několik vteřin déle. Měl byste to probrat se svými instruktory.“

„To je jedno.“ Lev se usmál, tentokrát opravdu pobaveně. „Zvládli jsme to.“

Zatímco náhodně odbočovali vpravo a vlevo a vzdalovali se od domu jeho milenky, zeptal se: „Promiňte, jakže se jmenujete?“

„Kasim. Hali Kasim.“

„To je arabské jméno. Odkud pocházíte?“

„Z Washingtonu.“

„Ne, myslím vaši rodinu.“

Vjeli do uličky mezi dvěma bezvýraznými budovami, která jim zřejmě měla zkrátit cestu. „Můj dědeček emigroval z Libanonu ještě jako kluk.“

„Takže jste muslim, nebo křesťan?“

„A jaký je v tom rozdíl?“

„Kdybyste byl křesťan, neměl bych z tohohle tak špatný pocit.“

Výstřel zazněl v interiéru auta jen jako ostré křupnutí. Okénko spolujezdce poprášila jemná krvavá sprška, když kulka vylétla z Haliho hrudníku. Goldman vystřelil z pistole s tlumičem ještě jednou, ale tentokrát auto právě vjelo do výmolu. Kulka minula cíl a boční okénko se vysypalo v kaskádě jemných střepů.

Haliho útok tak šokoval, že neudělal nic, aby druhému výstřelu zabránil. Měl pocit, jako by mu někdo probodl hrudník rozžhaveným pohrabáčem, a cítil, jak mu za kalhoty stéká horká tekutina.

Popadl jeho pistoli v okamžiku, když vyskočila nahoru, přinutil Goldmana pustit volant a vypálit pod nešikovným úhlem další kulku, která však zasáhla cíl – otvor, kudy do těla vnikla ta první. Hali zařval nepředstavitelnou bolestí a pustil horkou hlaveň.

Místo aby se dal do boje, který nemohl vyhrát, stiskl loktem páčku dveří a vykulil se z auta. Jeli asi čtyřicítkou a on přistál na zadku, takže se nepřevalil, ale smýkal se po chodníku, až si sedřel kůži.

Fiatu se okamžitě rozsvítila brzdová světla, ale než auto zastavilo, vytáhl už Hali pistoli z pouzdra na kotníku. Vystřelil, jakmile Goldman vystrčil hlavu z auta. Minul, takže vypálil znovu a tentokrát mířil okýnkem auta. Tříštěné sklo zacinkalo jako drobné zvonky. Zpětný ráz pistole ho zabolel jako kopanec, ale udržel ji. Auto zasáhly ještě tři kulky, další se zaryly do omítky domu za ním. Muž, kterého Hali považoval za izraelského agenta, usoudil, že nestojí za to ho zabíjet.

„Kdybyste na té pumpě vystoupil, prostě bych odjel,“ řekl. Dvířka fiatu se zabouchla a auto se odlepilo se zakvílením pneumatik.

Hali se svalil na záda, hruď mu stoupala a klesala a krev prýštila z těla oběma ranami. Vyhrnul si košili, aby se na zranění podíval. Z přední díry po kulce vycházely drobné bublinky. Nepotřeboval doktorku Huyxleyovou, aby mu pověděla, že utrpěl průstřel plic, a jestliže se brzy nedostane do nemocnice, zemře.

Ulička, ve které vyskočil, byla dlouhá, a neviděl, že by v hlavních ulicích, do nichž ústila, byl nějaký provoz. Našel si dokonalé místo, pomyslel si a zaskřípal zuby, jak ho zalila nová vlna bolesti, když se zvedl na nohy. Ať už byl Goldman kdokoliv, mistrovsky je obehrál.

Hali ušel jen několik kroků, než se zhroutil na zeď domu a sjel po ní mezi rozbité láhve, trnitý plevel a odpadky.

Ještě než upadl do bezvědomí, s úlevou si pomyslel, že to Eddie nejspíš zvládl. Toho šlachovitého bývalého agenta nemohl nikdo polapit.

• • •

EDDIE SENG MOHL JEN DOUFAT, že jsou Hali s Goldmanem v bezpečí, protože on měl vážné potíže. Policejní vrtulník mu přeletěl nad hlavou a on ho dvakrát zasáhl do břicha, než se stroj vzdálil z dostřelu pistole. Odstřelovač nebyl tak omezený svou zbraní a střílel dál. Kulky bušily do zdi za Eddiem a přinutily ho dát se znovu do běhu. Střelec ho následoval a olovo se zarylo do střechy těsně za jeho pravou nohou.

Eddie si připadal jako osamělý herec na prázdném jevišti. Bez možnosti se krýt bylo jen otázkou času, kdy kulky najdou cíl. Střecha před ním končila nízkou dekorativní římsou a za ní se nacházela kostra nové stavby.

I olympijskému skokanovi do dálky by chybělo dobrých patnáct metrů. Jeřáb, který předtím viděli s Halim, byl blíž, ale na něm by se neměl čeho chytit, i kdyby k němu doskočil.

Jeho rameno se otáčelo po obloze a lano se navíjelo, ale Eddie netušil, co asi zvedají do vyšších pater budovy.

V tom okamžiku na tom nezáleželo.

Ještě zrychlil. Odstřelovač nad ním ho stíhal palbou přímo za jeho paty. Těsně předtím, než doběhl k římse, uviděl, že jeřáb zvedá paletu sádrokartonových desek. Změnil trochu rychlost, odrazil se jednou nohou od římsy, vrhl se do prostoru a nechal za sebou mrak rozstřílené omítky.

Řítil se dolů a žaludek se mu svíral strachy. Paleta byla necelé čtyři metry pod ním a zvedala se, když skočil, takže si při dopadu podvrtl kotník a skoro sklouzl na opačné straně dolů.

Než se stačil chytit lan, náklad se pod ním naklonil a on musel přenést váhu na poraněnou nohu. Jak se náklon zvětšoval, začaly se sádrokartonové desky sunout ke straně. Skočil k lanu, právě když se dvoutunový náklad uvolnil. Desky se rozsypaly do všech stran, takže to vypadalo, jako kdyby nějaký obr vyhodil do vzduchu balíček karet.

Eddie sevřel prsty lano a jeho tělo sebou křečovitě trhalo, jak se lano pohupovalo. Podařilo se mu přehmátnout a obtočit kolem lana nohu.

Ukázalo se, že jeřábník je pohotový. Sledoval náklad ze své kabiny, viděl, jak na něj z vedlejšího domu skočila nějaká postava, a pochopil, proč těžké desky spadly. Místo aby ztrácel čas spouštěním visící postavy na zem, přestal navíjet lano a dál pohyboval ramenem směrem k nedokončené budově.

Těžký hák na konci lana ho jako kyvadlo zhoupl do otevřeného boku novostavby a on se pustil a převalil na betonové podlaze. Dělníci, kteří viděli jeho kaskadérský kousek, byli několik pater nad ním. Bude jim chvilku trvat, než k němu slezou po žebřících opřených v šachtách, kde měla být postavena schodiště.

Opatrně, aby nezatěžoval vymknutý kotník, se Eddie dobelhal k okraji budovy, kde byla nainstalovaná šachta na suť. Podíval se dolů. Byla to kovová roura šedesát centimetrů v průměru, která končila kousek nad zeleným kontejnerem postaveným na korbě náklaďáku. Vlezl do otvoru, opřel se zdravou nohou o stěnu a založil ruce za sebou. Jeho sestup byl řízený a brzděný. Dělalo mu starosti jen pomyšlení, že by za ním mohl někdo něco hodit.

Přistál na kusech betonu a armaturách vytrhaných ze zfušované zdi. Okamžitě přelezl bok kontejneru a pár vteřin nato už kráčel přes staveniště. Všichni se domnívali, že je ještě ve druhém patře, takže mu nikdo nevěnoval sebemenší pozornost. A nejdůležitější bylo, že odstřelovač sledoval budovu a ne osamělou postavu na zemi.

Vedle stroje pumpujícího beton nahoru parkovala míchačka, z níž zezadu proudil trubkou do pumpy. Eddie vyskočil na přední nárazník, postavil se na blatník na straně řidiče a chytil se držáku velkého bočního zrcátka dřív, než si ho řidič vůbec všiml. Eddie se zhoupl otevřeným okénkem dovnitř, kopl muže zdravou nohou do čelisti a dosedl na jeho místo, jakmile se muž v bezvědomí svalil ke straně.

Nákladní auto se otřásalo pod silou obrovské míchačky otáčející se za kabinou. Eddie odkopl řidiče pod sedadlo spolujezdce, zařadil jedničku a rozjel se. Nemohl slyšet křik překvapených dělníků, ale viděl je ve zpětných zrcátkách utíkat za vozidlem.

Řídil náklaďák přes staveniště po provizorní štěrkové cestě. Vzadu z vozidla neustále proudil beton, jako by trpělo silným průjmem. Posádka vrtulníku musela upozornit síly na zemi, že jejich muž přeskočil na stavbu, protože když Eddie prorazil bránu z pletiva, sbíhalo se k ní už pět nebo šest policistů. Jak se brána rozlétla, porazila je jako kuželky.

Když prudce strhl volant, ocelová trubka na beton opsala oblouk jako baseballová pálka, srazila další dva muže a rozbila čelní sklo zaparkovaného sedanu. Rozjelo se za ním policejní auto s kvílející sirénou. Když se zařadilo vedle něho, Eddie dupl na brzdu a otočil volantem. Míchačka vyjela na kapotu vozu. Pod vahou nákladního auta a betonu praskly přední pneumatiky i chladič. Zadní kola míchačky se zaryla do policejního auta, takže zablokovalo oba pruhy úzké silnice.

Při tom manévru se roura na beton zhoupla na druhou stranu a rozbila sklo dalšího auta. Mrskala sebou do stran jako kovový ocas, narážela do automobilů a nedovolovala policii předjet.

Eddie viděl, jak policisté zastavili, aby mohli na náklaďák střílet, ale jejich kulky se odrážely od obrovského otáčejícího se bubnu, což mu umožnilo zvýšit náskok. Problém nepředstavovali oni, ale vrtulník, který mu kroužil nad hlavou. Eddie neměl šanci uniknout, když jeho posádka sledovala každý jeho pohyb a hlásila ho vysílačkou.

Jen vyjel z téhle čtvrti, ulice se napřímila a rozšířila. V protisměru se rychlostí dobrých sto kilometrů v hodině blížila další tři policejní auta s blikajícími majáky doprovázená jakýmsi obrněným vozidlem. Eddie usoudil, že k němu bude připevněn mobilní těžký kulomet.

Sešlápl plyn k podlaze a podřadil, aby dosáhl co největší rychlosti. Když ho od policejních aut dělilo něco přes třicet metrů, dupl Eddie na brzdu a strhl volant. Přední blatník narazil do zadku velké dodávky a to stačilo, aby míchačka ztratila rovnováhu. Zvedla se na dvě kola a pomalu se svalila na bok.

Eddie se držel volantu, aby nespadl na dveře spolujezdce, a loktem si chránil obličej před střepy z rozbitého čelního skla. Skutečný řidič náklaďáku se skutálel na místo, kde mu déšť střepů nemohl ublížit.

Náraz na zem byl dost silný na to, aby uvolnil buben na beton a přetrhl řetěz, který jím otáčel. Setrvačnost udělala zbytek.

Jedenáct tun oceli a betonu se začalo valit ulicí. Řidiči dvou policejních aut byli dostatečně duchapřítomní, aby uhnuli na chodník, jedno narazilo do lampy a další zastavilo předkem o zeď. Obrněné vozidlo a ještě jedno auto byly blíž a neměly šanci. Buben vyskočil na přední kapotu obrněnce a urazil mu kulometnou věž. Střelce to muselo přerazit vpůli, pokud se na poslední chvíli neskrčil.

Buben dopadl zpátky na vozovku, rozbil asfalt a uštědřil letmý zásah policejnímu vozu, který byl dost silný na to, aby ho zploštil od zadního sedadla dozadu. Nakonec se zastavil o stěnu domu s betonem tuhým jako zubní pasta u šroubovacího uzávěru.

Eddie popadl rezervní pracovní košili pověšenou na háčku vzadu v autě a vylezl ven rozbitým předním oknem. Náklaďák ho chránil před pohledem z vrtulníku, takže obětoval několik vteřin, aby si setřel nalíčení z obličeje a svlékl džínovou košili. Bolest vystřelující z kotníku dokázal potlačit natolik, že cestou od míchačky ani nekulhal. Ušel jen několik metrů a zastavil se v davu lidí, kteří se vyvalili z obchodů a domů, aby se podívali na havárii. Bylo to snadné, prostě se z něho stal další čumil.

Když dorazila policie a začala vyslýchat svědky, nikdo si ho nevšímal. Hledali Libyjce, ne Asiata, který neumí arabsky. Pomalu se vzdálil, aniž by ho někdo zastavil. Pět minut poté, co zavolal najatým členům gangu, už seděl v dodávce odjíždějící ze čtvrti.

• • •

O OSM KILOMETRŮ DÁL ve fiatu z půjčovny telefonoval Tárik Asad z mobilu.

„To jsem já. Dneska byl zátah. Policie mě skoro dostala. Nejdřív zjisti, proč mě nikdo nevaroval. Tohle se nesmí opakovat. Při útěku mi pomohli lidi z té zatracené lodi. Snažil jsem se z nich dostat nějaké informace, jenže dorazila policie.“

Chvilku poslouchal a pak pokračoval. „Dávej si pozor na svůj tón! To ty jsi zařídil ten zátaras na silnici a vybral ty muže. Oba jsme díky našemu člověku u policie viděli kopii vyšetřovací zprávy. Místo aby tví údajně dobře vycvičení chlapi nechali ostatní vozidla projet, pokusili se vyrazit z nějakého řidiče úplatek. Nevím, jak se těm americkým žoldákům podařilo všechny je povraždit, ale stalo se. Potom nám vyhodili do vzduchu Laňku, osvobodili většinu zajatců a zásadně narušili náš dokonalý plán… Cože? Ano, říkal jsem osvobodili. Jejich nákladní loď musela čekat u toho mola. Naši lidé viděli, jak se potápí prázdný vagon… Jak to mám vědět? Třeba je to plavidlo rychlejší, než vypadá, nebo byli ti chlapi ve vrtulníku ještě větší debilové než ti, co měli náklaďák zastavit hned na začátku.

Teď musím zmizet z města,“ pokračoval. „Vlastně i ze země. Znám jednoho pilota, který sympatizuje s naší věcí. Požádám ho, aby mě odvezl vrtulníkem na místo, kde ti muži pátrají po hrobce Sulejmána Al-Džamy, a osobně tam převezmu velení. Zdá se, že přes všechny ty problémy máš svoji část plánu pod kontrolou. Fiona Katamorová by teď měla být v popravčí komoře a plukovník Hassad mi telefonoval, že jednotka mučedníků je na cestě.

Už se ti neozvu, dokud to neskončí. Dovol mi tedy říct, že nad námi Alláh drží ochrannou ruku.“

Ukončil hovor a hodil kódovaný telefon na sedadlo vedle sebe. Byl mužem, který se nenechal ovládat emocemi, ale to, jak jen o vlásek unikl dopadení, ho podráždilo. Nelhal, když tvrdil, že mají špehy a sympatizanty na všech úrovních libyjské vlády. Byl varován, že policie sleduje jeho kancelář a byt, takže se měl také včas dozvědět o tomhle zátahu.

Bylo asi načase připomenout nejvyššímu vládci Muhammaru Kaddáfímu, že jeho nezávislost má své meze.

30

TAK POMALU, jak jen dokázal, si Eric Stone sáhl pod hrudník a odstranil kámen, který se mu už čtvrt hodiny zarýval do žeber. Cítil, jak z Franklina Lincolna, který ležel na břiše vedle něho, vyzařuje nesouhlas. Na druhé straně měl Marka Murphyho a vedle něho byla Linda Rossová. A za ní Alana Shepardová.

Navzdory všemu, čím prošla, a nebezpečí představovanému teroristy trvala na tom, že půjde s nimi. Doktorka Huxleyová ji rychle prohlédla a souhlasila, že je schopná se akce zúčastnit.

Linda měla z nich všech nejvyšší hodnost uvnitř Korporace, proto bylo rozhodnutí na ní. Cabrilla se na Alaninu účast raději ani neptala – dobře věděla, že by to zatrhl.

Nacházeli se na hřebeni s výhledem na vyschlé říční koryto, kde Alana se svým týmem celé týdny pátrala po ztracené hrobce Sulejmána Al-Džamy. Pod nimi bylo asi deset teroristů z výcvikového tábora. Možná byli zruční v zabíjení a mrzačení, ale když přišlo na archeologii, byli k ničemu. Vůdce skupiny neměl ponětí, co má dělat, a tak nechal své muže potulovat se po celém vádí, obracet náhodné kameny a šplhat po příkrých stěnách. Při jejich tempu bylo jasné, že dorazí k vodopádům, které našel už dříve Alanin tým, za čtyři nebo pět hodin.

S nimi tam byl profesor Emile Bumford. Bez dalekohledu, který se neodvážili použít v obavě, aby se slunce neodrazilo od čočky, si ho nemohli pořádně prohlédnout, ale nevypadal nijak sešle. Hledal stejně jako ostatní, a i když se pohyboval pomalu, nekulhal ani nejevil známky nějakého poranění. Představitele tuniského ministerstva pro památky ani jeho syna nebylo nikde vidět. Dostal nejspíš zaplaceno za zradu Američanů a byl už zpátky v Tunisku.

Na místě nebyl ani starý vrtulník Mi-8, který teroristé používali jako základnu, takže lidé z Korporace usoudili, že zůstal o kus vzadu a předletí průzkumníky, až urazí určitou dohodnutou vzdálenost.

Linc poklepal Erika po noze, což byl signál, že se stahují z hřebene. Sklouzl zpátky tak opatrně, jak jen dokázal, následovaný Lindou, Markem a Alanou. Bývalý příslušník SEAL zůstal ještě několik minut nahoře, aby se ujistil, že si jejich pohybů nikdo nevšiml.

Pak je vedl asi dvacet minut na jih, dokud neusoudil, že jsou už dost daleko, aby mohli promluvit, i když jen šeptem.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Mark.

„Asi bychom se měli ptát sami sebe, co by udělal on.“

Mark na něho udiveně pohlédl. „Myslíš Ježíš?“

„Ne. Juan.“

„To je snadné,“ řekl Eric. „Přepral by darebáky, našel hrobku a nějak dostal do postele místní beduínskou krásku.“

Alana si musela zakrýt dlaní ústa, aby potlačila smích.

„Myslím to vážně,“ pokračoval Linc. „Teď, když víme, kde ti darebáci jsou, máme jenom pár hodin, než se dostanou k vodopádům. Máte vy dva géniové tušení, kde tu hrobku hledat?“

„Ty vodopády rozhodně musíme prohlédnout, ale několik nápadů bychom měli.“

Bylo to poprvé, co Alana slyšela o jejich plánech. „Moment,“ ozvala se. „Já ty staré vodopády viděla na vlastní oči. Není možné, že by je ta stará loď dokázala překonat. Ten horní tvoří prakticky kolmá stěna.“

„Zkuste nám trochu důvěřovat,“ napomenul ji Eric jemně.

„Tady je plán.“ Linda pohlédla postupně do očí každému členovi týmu. „Pokusíme se tu hrobku najít. Linku, chci, abys zůstal vzadu a dohlédl na ty chlapy. Zavolej nám, až si budeš myslet, že jim k vodopádům zbývá už jenom hodina, abychom se mohli stáhnout. Nějaké otázky?“

Žádné nebyly.

Poté, co ušli značnou vzdálenost od místa, kde je vysadil vrtulník, čekalo dva muže a dvě ženy ještě asi deset kilometrů k první řadě vodopádů blokujících bezejmennou řeku. Kráčeli po útesech, takže když se k peřejím dostali, mohli si je prohlédnout z výšky. Linda přikázala Alaně, aby zůstala s muži, než prozkoumá oblast. Mark a Eric zaujali postavení na místě s výhledem na vodopády a pečlivě je prohlíželi dalekohledy.

Až z toho vyvýšeného postavení, kam se Alana a její kolegové nikdy nedostali, bylo jasně vidět zvláštní uspořádání říčního koryta. Nad prvními vodopády se nacházela přírodní mísa sahající přes celou šířku řeky, nádrž vytvořená ve skále, jež po celé věky odolávala erozi. Byla asi třicet metrů dlouhá a na jejím horním konci se táhl další útes, jen o sto dvacet centimetrů vyšší než ten předchozí. Po jeho délce byla postavena zeď z otesaných kamenů. Na rozdíl od říčního koryta, které silné proudy dokonale vyčistily, bylo dno prohlubně poseté omletými balvany.

Alana také z výšky viděla základy další starodávné, teď už rozpadlé zdi, jež se táhla od úpatí prvních vodopádů asi třicet metrů po proudu.

Půjčila si od Erika dalekohled a několik minut pozorovala balvany v míse, jako by čekala, že se pohnou. Nic se nezměnilo, a přece jí vyprávěly o tom, co se stalo dál v horách.

„Tohle je čedič,“ řekla, když vrátila dalekohled. „Stejný jako v těch zdech.“

„Co to znamená?“

„Je to první ukázka jiného minerálu než pískovce v téhle bohem zapomenuté zemi. Je to doklad vulkanické aktivity tady v okolí.“

„A co z toho vyplývá?“

„Že by se tu mohly nacházet jeskyně.“

„O tom není pochyb.“

Do jejího hlasu se vkradlo zklamání. „Ale na tom nesejde. Al-Džama nemohl dostat svou loď přes vodopády. Tečka.“

„Díváte se na tohle místo jako geolog, ne jako technik.“ Obrátil se k Erikovi. „Tak kde myslíš?“

„Potřebovali by je na obou březích. Řeka je na jeden moc široká.“ Ukázal na plochou římsu nad říčním dnem. „Tady na našem břehu a na tom výběžku o sedm metrů výš na druhém.“

„Souhlas.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Alana. Dosud zažila členy Korporace jen jako vojáky. Nevěděla, co si má o Eriku Stoneovi a Marku Murphym myslet. Připadali jí spíš jako techničtí pomatenci než jako žoldáci a domlouvali se soukromým jazykem, kterému nikdo nerozuměl.

„Jeřáby,“ řekli oba současně. „Ukážeme vám to,“ dodal Eric.

Sešli dolů na římsu, která zůstávala i za jarních povodní asi metr nad hladinou. Byla skoro stejně vysoká jako první útes přepažující řeku a dost velká, aby se na ni vešel autobus. Oba muži si pozorně prohlíželi zem. Když něco upoutalo jejich pozornost, jeden z nich se sklonil a smetl prach z pískovce.

„Mám to!“ zvolal Mark potichu. Seděl na bobku a dlabal písek z dokonale kulaté díry o průměru třiceti centimetrů vyvrtané do skály. Nedosáhl na dno, ani když si lehl na břicho a zasunul do ní ruku po rameno.

„Co to je?“ zeptala se Alana.

„Tady byl zapuštěný sloup jeřábu,“ odpověděl Mark. „Nejspíš kmen stromu zbavený kůry. K němu muselo být připevněné rameno dosahující až do středu řeky. A jak vidíte podle té díry, byl to silný sloup schopný unést několik tun. Na protějším břehu museli mít také takový.“

„Já to nechápu. K čemu sloužily?“

„Mohli s nimi spouštět kameny do řeky.“

„Kameny ne,“ namítl Eric rychle. „O tom jsme už mluvili. Nejspíš používali proutěné koše nebo pytle z plachtoviny naplněné pískem. Ten postupně odplavil proud.“

„Dobře,“ připustil Mark s lehkým podrážděním. Alana byla sice o dobrých deset let starší, ale byla atraktivní a Murph mohl udělat na ženy dojem jedině svým intelektem. „Velké pytle s pískem spouštěli na zeď, kterou postavili pod prvním vodopádem, aby přepůlili řeku. Přehradili tak dolní konec kanálu, ale ne celý tok. To by se jim s tímhle materiálem nikdy nepodařilo.

Když Sakr vplula dovnitř, mohli komoru plnit vodou a zvedat hráz, dokud se loď nedostala do druhé komory vytvořené přírodou, která nejspíš Sulejmánovy stavitele k tomu celému inspirovala.“

„Pak celý proces zopakovali,“ dodal Eric, „a dostali tak Sakr na horní tok řeky.“

„A vy jste na to přišli, aniž byste tohle místo navštívili?“ V Alanině hlase zazněla úcta.

Mark otevřel ústa, aby se pochlubil, ale Eric ho s výkladem předběhl a řekl se svou obvyklou upřímností: „Zdymadlo bylo to jediné, co mohl Henry Lafayette myslet tím chytrým zařízením, o kterém se zmínil v dopise. Z toho jsme vyšli a pak jsme si prostudovali satelitní snímky, abychom tu hypotézu potvrdili.“

„Udělali jste na mě dojem,“ řekla jim Alana. „A zároveň mám na sebe trochu vztek. Zírala jsem na ty pitomé skály celé hodiny, ale tohle mě nenapadlo.“

Mark se právě nadechoval k menší sebechvále, když k nim přistoupila Linda Rossová tak tiše, že ji neslyšeli, dokud nebyla přímo za nimi. „Měli byste si dávat větší pozor, co se děje kolem vás, vy dva. Ani jsem se nijak zvlášť neplížila. Co jste našli?“

„Přesně co jsme čekali,“ řekl Mark a varovně pohlédl na Erika. „Za jednoho mimořádně suchého období, kdy řeka přestala úplně téct, proměnili Al-Džamovi lidé vodopád na systém zdymadel, aby mohli loď ukrýt tam, kde by ji nikdo nehledal.“

„Znamená to, že jeskyně je kus odsud proti proudu?“

„Musí být.“

„Takže jdeme dál,“ řekla Linda.

Zavolala vysílačkou Linkovi, aby mu pověděla, co se děje, a informovala ho, že možná kvůli vzdálenosti a kopcům ztratí rádiový kontakt. Zřejmě byl tak blízko teroristům, že se neodvážil odpovědět a potvrdil příjem dvojím rychlým cvaknutím, které jí zaznělo ve sluchátku.

Vyrazili na jih a pochodovali ve třech čtvrtinách svahu, aby se jejich postavy nerýsovaly na obzoru. Zároveň se tak chránili před větrem, který se začal zvedat. Poušť kolem nich dělala všechno pro to, aby si připadali ztracení a bezvýznamní. Nad nimi se klenula mosazná obloha a slunce je neúprosně spalovalo. Každý nesl dost vody na čtyřiadvacet hodin, ale tři ze čtyř měli za sebou několik perných dní, během nichž toho moc nenaspali.

Členy Korporace hnalo kupředu vědomí, že je to jejich povinnost. Alana pochodovala s nimi, protože kdyby se neměla čím zaměstnat, nezbavila by se vzpomínky na strnulé oči Mikea Duncana, když ležel na poušti a z díry uprostřed čela mu tekla krev. Byla archeoložka a matka a její místo bylo daleko odtud, ale nevydržela by sama se sebou, kdyby se k nim nepřidala. To rozhodnutí nebylo vůbec racionální, ale nikdy si nebyla ničím víc jistá.

Její život se řídil pravidly, která ti muži, co zabili Mikea a ji unesli, porušili, a ona se jim za to prostě chtěla pomstít.

Tři kilometry nad vodopády se říční koryto dramaticky proměnilo. Pískovcové břehy ustoupily světlejším šedým skalám, které byly před miliony let součástí mořských útesů, ale teď je tvořil vápenec.

„Musí to být někde tady,“ poznamenala Alana, když posoudila geologické složení okolní krajiny. „Vápenec je pro jeskyně příznačný.“

Mark poklepal Erika po rameni a ukázal na druhou stranu suchého koryta. „Co tamhle?“

Sesuv půdy v tom místě strhl část břehu a svalil dolů nesčetné tuny kamení. Usek byl dlouhý asi padesát metrů a za ním byl říční břeh znatelně vyšší než kdekoliv jinde.

„Máme to,“ řekl Stone a plácl si s Murphem. „Vchod do jeskyně od řeky odpálili a jeskyni tak uzavřeli. Za tou hromadou se nachází Sakr, hrob korzára Sulejmána Al-Džamy a možná i Jeruzalémský klenot.“

Původní nadšení z objevu hrobky rychle opadlo.

Alana vyslovila své obavy nahlas. „Bez těžké techniky tolik kamení neodstraníme a i tak by to trvalo celé týdny.“

„Pořád nechápete?“ zeptal se jí Mark vážně.

„A co?“

„Zadní vchod,“ pronesli Stone a Murphy jednohlasně.

Trvalo deset minut, než sestoupili do koryta, přešli na druhou stranu a stanuli na vrcholku zborcené části břehu. Dál od řeky tvořila poušť spleť koryt a strží vzniklých v době, kdy Saharu pokrývala bujná subtropická džungle. První vchod do jeskyně našli jen chvilku poté, co se rozdělili do dvojic a zahájili systematické pátrání.

Eric vytáhl z kapsy na rukávu malou halogenovou baterku a vstoupil do otvoru o velikosti dospělého člověka. O tři metry dál chodba zahýbala v pravém úhlu a končila pevnou skálou.

Linda s Alanou objevily druhou jeskyni, která vedla o něco hlouběji, ale pak také náhle končila. Třetí sluj byla menší než ostatní a přinutila Erika s Markem lézt po čtyřech. Táhla se hlouběji do svahu a různě se klikatila. Na některých místech se mohli postavit a kráčet zpříma, aby jim náhle nezbylo než se plazit po břiše prachem. Stone dělal na skále značky, když se jeskyně začala rozvětvovat.

„Co si myslíš o tomhle?“ zeptal se Eric, když už byli v podzemí čtvrt hodiny. Ukazoval na rytinu v kameni. Byla hrubá, vyškrábaná nejspíš špičkou nože, a ani jeden z nich ji nedokázal přečíst, ale poznali arabské písmo. „Že by se nám tady Al-Džama podepsal?“

„Určitě,“ odpověděl Murph. „Budeme potřebovat pomoc při průzkumu těch postranních tunelů.“ Pokusil se spojit vysílačkou s Lindou, ale tak hluboko pod zemí to nebylo možné. „Kámen, nůžky, papír?“

Oba muži si střihli, papír zabalil kámen a Mark se obrátil k namáhavé cestě zpátky na povrch. Jeho kroky rozléhající se chodbami postupně utichaly, jak se vzdaloval.

Eric Stone zhasl světlo, aby šetřil baterie, ale když na něho temnota dolehla s takřka hmatatelnou tíhou, rychle zas rozsvítil. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a opět zhasl.

Uplynulo dlouhých třicet minut, než uslyšel ostatní, jak se plazí dolů tunelem.

Když Mark posvítil Erikovi do obličeje, poznamenal: „Člověče, ty jsi bílý jako duch.“

„Nikdy jsem si nepotrpěl na stísněné prostory,“ přiznal Stone. „Když se svítí, je to v pohodě, ale potmě to není ono.“

Za normálních okolností by ho Mark ještě trochu popíchl, ale v dané situaci jen řekl: „Neber si to tolik, kamaráde.“

Linda rychle vypracovala plán, jak prozkoumat bludiště chodeb a jeskyní. Jakmile dorazili na rozcestí, prověřil jeden tým levý tunel a druhý pravý. Za deset minut se sešli na stejném místě a rozhodli se pro slibnější trasu.

Uplynula další hodina, během níž pracně propátrávali každý úsek. Postup jim navíc komplikovaly zbraně a munice, které tři členové Korporace nesli. Kolena a dlaně měli rozedřené o hrubé kameny a bez přilby si každý nejméně jednou narazil pořádně hlavu. Eric měl na čele nalepenou náplast na místě, kde si rozsekl kůži, a od ní se mu táhly stružky zaschlé krve.

Všichni čtyři kráčeli dolů dlouhou chodbou s kupami rozbitých kamenů, když náhle Eric náhodou posvítil na strop asi tři metry nad jejich hlavami. Nejprve si myslel, že shora visí krápníky, které vytvořila voda prosakující do jeskyně, ale pak uviděl, že některé z nich mají navlečené kalhoty.

Po zádech mu přeběhl mráz. „Proboha.“

Alana vzhlédla a zalapala po dechu.

Od stropu visely desítky párů mumifikovaných nohou, některé jen od kotníků dolů, jiné až od stehen, jako by se zhmotnily z „rostlé skály“. Jedno tělo bylo polapeno na boku, polovina vězela ve skále a druhá groteskně trčela dolů. Krk mělo zkroucené v takovém úhlu, že zadní část lebky zůstala ukrytá a tvář na ně zírala prázdnými očními důlky.

Byly tam i zvířecí končetiny, dlouhé velbloudí i koňské, s okovanými kopyty. Suchý vzduch zpomalil rozklad, takže na kostech visela kůže jemná jako pergamen a oblečení zůstalo nedotčené.

Mark si prohlédl nerovnou podlahu, sklonil se a zvedl kožený sandál, který se začal skoro okamžitě rozpadat.

Linda se zeptala: „Co se jim stalo? Jak mohli takhle uvíznout ve skále?“

Eric překonal počáteční šok a pečlivěji si strop prohlédl. Na rozdíl od zbytku jeskynního systému byl černý a lesklý pod nánosem prachu.

„Zakryjte si všichni uši,“ řekl a zvedl k rameni samopal. Ve stísněném prostoru třeskl výstřel mimořádně hlasitě.

Kulka vyštípla ze stropu kus hmoty. Zvedl ho, chvilku si ho prohlížel a pak ho hodil Murphymu.

„Dokonale ztuhlý,“ poznamenal. „Když se jeskyně pod tou jámou propadla, uvízli tam.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Alana, když vzorek prozkoumala.

„Co takhle vysvětlení pro laiky?“ Linda se ani neobtěžovala na vzorek podívat. Geologii viděla na škole jen z rychlíku.

„Nad námi je dno asfaltové jámy,“ odpověděl Eric. „Jako La Brea v Los Angeles, jenom menší a zjevně skryté.“

„Ve skutečnosti jde o asfaltový písek,“ opravila ho Alana.

„Během letních měsíců se rozehřál natolik, že v něm uvízla ta zvířata. Tipoval bych, že lidi do něj házeli, byl to způsob popravy. Potom, někdy v uplynulých dvou stoletích, se dno jámy zhroutilo – od toho ta suť na podlaze – a odhalilo oběti v nejspodnějších vrstvách.“

„Několik dní po naší první schůzce mi St. Julian Perlmutter pověděl ještě něco,“ vzpomněla si Alana. „Objevil další podrobnost. Pochází z místní pověsti o Al-Džamově hrobce. Říká se, že byl pohřben pod ‚černí, co hoří‘. Proto nás teroristé nutili kopat v tom opuštěném uhelném dolu. Mysleli si, že to černé je uhlí, ale bylo to tohle.“

Eric si od ní vzal úlomek ztuhlého asfaltu a podržel u něj plamínek zapalovače. Jakmile chytil, upustil ho na zem. Všichni čtyři se mlčky dívali, jak hoří.

Linda ho uhasila botou. „Tak se mi zdá, že přihořívá.“

Ale ani po celé hodině pátrání skrytou hrobku neobjevili.

Eric a Mark se na dalším rozcestí oddělili od žen. Došli na konec neobvykle přímého a schůdného tunelu hluboko pod hladinou původní řeky. Eric se zastavil, aby se napil z polní láhve, než se vydají zpátky. Konec tunelu stoupal v dokonale ploché rampě, která se dotýkala stropu. Něco se mu na ní nezdálo a vystoupal po ní, až měl obličej jen kousek od místa, kde přecházela ve strop.

Místo pevné skály uviděl rozeklanou prasklinu asi milimetr širokou, táhnoucí se po celé šířce tunelu. Sáhl do kapsy pro zapalovač a zavolal přes rameno: „Zhasni!“

„Cože? Proč?“

„Prostě to udělej.“

Škrtl zapalovačem a podržel plamínek u štěrbiny. Moc se nemihotal, ale stačilo to, aby dospěl k závěru, že se na druhé straně nachází otevřený prostor, z něhož proniká vzduch. Znovu rozsvítil a prohlédl si centimetr po centimetru rampu. Byla to dokonalá práce a štěrbiny podél stěn byly prakticky neviditelné.

„Tohle postavil člověk,“ oznámil. „Myslím, že je to něco jako obří houpačka. Pomoz mi.“

Vylezli po rampě tak vysoko, jak to jen šlo, a opřeli se zády o strop.

„Na tři,“ řekl Eric. „Jedna… dva… tři.“

Vší silou zatlačili. Nejprve se nic nestalo, jen tunel naplnilo jejich hekání. Pak podlaha pod nimi začala takřka neznatelně klesat. Když povolili, zaklapla se zpátky nahoru.

„Znova. Víc.“

Jejich druhý pokus odtlačil kamennou desku asi o tři centimetry, což stačilo, aby mohl Eric nahlédnout do velké síně za ním. Těsně předtím, než přestali tlačit, strčil do škvíry zapalovač, ale tlak kamene byl příliš velký a jeho plastové tělo rozdrtil.

„Ale byl to dobrý nápad. Myslím, že ve čtyřech bychom to měli zvládnout. Je tady dost místa, abychom si stoupli vedle sebe.“

Pár minut nato našli Lindu s Alanou, jak sedí opřené zády o zeď a dělí se o proteinovou tyčinku.

„Nerada se opakuju,“ řekl Linda s plnou pusou, „ale skončily jsme v další slepé uličce.“

„Eric a já si myslíme, že jsme něco našli.“

Po chvilce jim Eric vysvětlil, že kámen je vlastně sklápěcí rampa schopná převrátit se kolem osy uprostřed třímetrového svahu. Všichni čtyři zaujali pozice na vrcholku rampy a opřeli se rameny o strop.

„Teď!“ zavelela Linda.

Pod jejich spojenou silou zaskřípěl kámen o kámen a sklon se začal vyrovnávat. Původní tenká štěrbina se rozšířila ve vchod do další jeskyně částečně přehrazené vepřovicemi. Zabrali ještě víc a zahekali námahou. Plošina se překlopila na své ose a zůstala ležet dokonale rovně.

„Víte, že až se to zvrhne, zpátky už to nepůjde?“ vypravila se sebe Linda, které po drobném obličeji stékaly čůrky potu.

„Vím,“ odpověděl Mark. „Tlačte.“

Kamenná plocha se začala sklánět do jeskyně za tunelem a jim se podařilo posunout se na její okraj. Byli jen asi půl metru nad podlahou pokrytou pískem.

Linda usoudila, že mají dost místa. „Připravení? Teď!“

Všichni čtyři seskočili z kamenné desky a svalili se do písku. Rampa za nimi se s bouchnutím zaklapla zpátky na místo a zbyl pod ní prostor ve tvaru klínu jako kout pod schody. Teď viděli, že osu tvoří dlouhá kláda spočívající na kamenných blocích s vytesanými půlkruhovými zářezy. Na linii, kde se deska setkávala se zemí, bylo další malé dřevěné zařízení, jehož účel neznali.

Jakmile utichla ozvěna, uslyšeli nový zvuk, temný hukot přicházející z místa nad nimi. Eric posvítil baterkou na strop asi šest metrů nad jejich hlavami právě v okamžiku, kdy se z desítek otvorů začal sypat písek.

„No to snad ne!“ vyhrkl Mark.

To dřevěné zařízení byla spoušť pasti, která se aktivovala, jakmile se rampa vrátila do původní polohy.

Přejeli paprsky baterek po místnosti. Měla rozměry asi tři na tři metry. Tři stěny tvořila skála, součást vápencové jeskyně s jedním výklenkem pro rampu. Čtvrtá stěna byla postavená z vepřovic slepených maltou. Ignorovali skálu a soustředili svou pozornost na cihlovou zeď. Nebyly v ní žádné otvory, držadla nebo mechanismus umožňující odchod z místnosti.

Za pět minut, které jim zabrala prohlídka zdi, se na podlaze navršilo půl metru písku v nerovných hromadách, které se rozsypávaly do stran, jak shora padal další písek. Linda vytáhla z pouzdra nůž a zarazila ho do malty u jedné cihly. Malta se rozdrobila a jí se povedlo uvolnit cihlu natolik, že ji vytáhla ze zdi. Za ní byla nová vrstva a možná ještě několik dalších.

„Budeme se muset pokusit pohnout rampou zespoda,“ řekla Linda. Náhodou zacouvala do proudu jemného písku sypajícího se ze stropu a musela třást hlavou jako pes, aby ho dostala z vlasů.

Přímo nad výklenkem byly tři díry a prostor se už zpola zaplnil pískem.

„Než se nám ji podaří sklopit, zasype nás to,“ opáčil Eric.

„Jsme v pasti!“ vyhrkla Alana hlasem plným paniky. „Co budeme dělat?“

Stoney pohlédl na Marka Murphyho a poprvé ani jeden z nich neuměl odpovědět.

31

TÁRIK Asad PODĚKOVAL svému příteli pilotovi a vystoupil z vrtulníku. Zavřel tenké dveře, zaťukal na ně a přikrčený proběhl pod listy rotoru. Malý vrtulník se zvedl z pouště v oblaku prachu. Asad se musel otočit zády a pevně zavřít oči.

Jakmile byl vrtulník pryč, zamířil k veliteli jednotky. Kypící vztek, který cítil po policejním zátahu v Tripolisu, vystřídala radost. Objal velitele teroristů a vášnivě ho políbil na obě tváře.

„Alí, tohle bude skvělý den,“ usmál se Asad.

Svůj příjezd nahlásil předem vysílačkou a kvitoval s uspokojením, že jeho rozkazy byly vyplněny. Muži čekali na zadní nákladové rampě vrtulníku Mi-8. Když jim Asad zamával, nadšeně zajásali. Jejich zajatec byl připoután k jedné sedačce a v ústech měl roubík.

Alí si všiml Asadova pohledu. „Museli jsme mu dát roubík, jinak by ječel jako ženská. Kdyby nebyl takový odborník na Sulejmána Al-Džamu, bůh mu žehnej, prostřelil bych mu hlavu a skoncoval s ním.“

„To je ale pozoruhodný zvrat událostí,“ řekl Asad, kterého Emile Bumford už víc nezajímal. „Ještě před pár hodinami jsem málem padl do rukou policie, teď jsem jen krůček od objevení ztracené hrobky.“

„Povězte mi ještě jednou, jak jste ji našel,“ vybídl ho Alí. Kráčeli k čekajícímu vrtulníku, jehož lopatky už začaly prořezávat horký vzduch.

„Když jsem sem přilétal, požádal jsem pilota, aby za hranicí s Tuniskem zabočil na jih, a jakmile jsme sestoupili nad to staré říční koryto, všiml jsem si části břehu, která vypadala, jako by ji někdo vyhodil do vzduchu. Kdybych věděl o tom vodopádu kus po proudu, nevěnoval bych tomu pozornost, protože ten by plachetnice nepřekonala. Jenže já jsem o něm neměl ponětí, tak jsem přiměl pilota přistát, abych se tam porozhlédl.“

„Kdy to bylo?“

„Chvilku předtím, než jsem ti zavolal. Asi před půl hodinou. A když jsme přistáli, našel jsem známky, že tam někdo nedávno byl. Byly tam čtyři různé otisky bot. Dvoje ženské, nebo možná malých mužů, ale nejspíš to byla ta archeoložka, která pracovala tady s naším hostem.“ Ukázal přes nákladový prostor na Bumforda.

Kvílení turbíny přinutilo Asada křičet, aby ho muž sedící po jeho levici slyšel. „Všechny ty stopy vedly do jeskyně za kopcem nad řekou. Ti lidé musejí být ještě uvnitř. Máme je, Alí, ty Američany, kteří narušili naše plány. A Sulejmánovu hrobku také.“

• • •

JUAN PŘIJAL ŠÁLEK KÁVY od Maurice, hlavního stevarda Oregonu.

„Jak se cítíte, kapitáne?“ zeptal se ten konzervativní Angličan.

„Připadám si, jako by mě uštvali pod sedlem a pak odvedli zpoceného do stáje,“ odpověděl Juan a usrkl silný nápoj.

„To se k vám nehodí. Koně jsou špinavá stvoření, dobrá leda na výrobu klihu a sázení v Ascotu.“

Cabrillo se zasmál. „Doktorka Huxleyová mi umrtvila ránu v noze, takže ji skoro necítím, a ta hrst ibuprofenů, co jsem do sebe nasypal, už začíná zabírat, takže na tom vlastně nejsem tak zle.“

Tajemstvím, které znala jen doktorka Huxleyová, bylo, že ho noha, ustřelená před lety čínským dělovým člunem, bolela neustále. Doktoři to nazývají fantomová bolest, ale nijak se neliší od skutečné. Občas byly bolesti tak mučivé, že měl co dělat, aby se ovládl a nedal to najevo.

Když tedy byl nucen vyříznout si ze stehna sledovací čip, nebyl to pro něho zas takový problém. Byl na bolest zvyklý.

Operační místnost kolem nich hučela aktivitou. Max Hanley a dva technici měli vytažený přístrojový panel zpod jednoho pultu a měnili vadný počítačový monitor. Důstojník, který měl na starost zbraňové systémy, mluvil s týmy na celé lodi, aby se ujistil, že je veškerá výzbroj připravená, zatímco kormidelník udržoval přímý kurz těsně za dvacetikilometrovým pásem libyjských výsostných vod.

Loď i posádka byly připravené, jen pro ně zatím Cabrillo neměl žádný úkol.

Ještě pořád neobdrželi aktualizovaný seznam libyjských plavidel, na kterých mohl přistát vrtulník, takže Oregonu nezbývalo než čekat.

Juan čekání nenáviděl, zvlášť když měl v terénu lidi. To, co k nim cítil, způsobovalo, že všechno, čím procházeli, prožíval takřka na vlastní kůži.

„Příchozí hovor,“ řekla přes rameno žena obsluhující vysílačku.

Juan stiskl tlačítko v područce svého křesla a z ukrytých reproduktorů se ozvalo hlasité dýchání, skoro funění.

„Na obscénní telefonát sis vybral špatnou chvíli,“ řekl neznámému.

„Předsedo, tady je Linc,“ vypravil ze sebe Franklin. „Máme problém.“

„Co se stalo?“

„Můžeš zapomenout na teorii, že Alí Ghamí je Al-Džama.“ Linc nepřestával sípět. Bylo poznat, že běží. „Právě se tady objevil náš starý kamarád Tárik Asad a po několika arabských polibcích na tváře, které si vyměnil s velitelem jednotky pátrající po hrobce, vyrazili na jih v tom starém vrtulníku Mi-8. On je Al-Džama, Juane. Pokusil jsem se zavolat Lindě, ale jsou stále v podzemí. Teď se ženu za nimi, ale odhaduju, že mi zbývá ještě asi osm kilometrů.“

„Tím se to vysvětluje.“ Juan znepokojeně vstal a začal přecházet po místnosti. „Před několika hodinami jsme pojali podezření, protože se Hali Kasim nehlásil a podle čipu se nějakou dobu nepohnul. Poslal jsem Eddieho, aby ho našel. Hali byl postřelen z takové blízkosti, že měl kolem rány spálený střelný prach. A jako poslední s ním byl právě Tárik Asad.“

„Proboha, je Hali v pořádku?“

„To ještě nevíme. Eddie říkal, že je to zlé. Mohl ho jen stabilizovat a zavolat záchranku. Sledoval ji do nemocnice, ale nemůže tam jen tak vtrhnout a začít se vyptávat.“

Fax zabudovaný do komunikačního pultu začal vrnět.

„Když se Asad vydal tak rychle na cestu,“ funěl Linc, „znamená to, že ho něco zaujalo ve stejné oblasti jako Lindu a ostatní.“

„Můžu za tebou poslat vrtulníkem podpůrný tým, ale to pár hodin zabere,“ nabídl Juan celkem zbytečně, protože věděl, že do té doby bude po všem.

Komunikační důstojnice mu podala fax. Rychle na něj pohlédl. Byla to zpráva o libyjském námořnictvu, na kterou už několik hodin čekal.

„Ne. Já to zvládnu. Dělám kilometr za pět minut, takže tam za chvíli budu. Tucet teroristů v jeskyni nebude vzhledem k momentu překvapení představovat takový problém.“

Juan mu sotva věnoval pozornost. Přešel k navigačnímu počítači, vložil do něho souřadnice a porovnával polohy lodí a jejich nedávné pohyby.

Jedna mu okamžitě padla do oka. Jeho instinkty mu potvrdily, že našel tu pravou. Loď byla v dosahu vrtulníku z výcvikového tábora teroristů, a zatímco ostatní mířily do Tripolisu na vojenskou přehlídku, jež měla být součástí konference, tahle vyčkávala kousek od tuniské hranice.

„Linku, zavolej mi, až se dostaneš do té jeskyně. Musím končit.“

„Rozumím.“

„Kormidelníku, nastavit kurz k téhle lodi.“ Ukázal na blikající tečku na monitoru na stěně. Napětí v Juanově hlase způsobilo, že ostatní přestali pracovat a zahleděli se na něho. Operační centrum zalila vlna napjatého očekávání.

„Kurz nastaven, Předsedo.“

„Jak dlouho bude trvat cesta při maximální možné rychlosti?“

„Něco přes tři hodiny.“

„Dobře, šlápněte na to.“

Začal kvílet poplašný signál, který posádka dobře znala. Když se loď pohybovala maximální rychlostí, byla plavba mimořádně neklidná a každý volný předmět od talířů v jídelně po lahvičky s líčidly v Kouzelnické dílně Kevina Nixona se musel zajistit.

Oregon zrychloval plynule, jak se zvyšovaly otáčky jeho revolučních motorů, a kryopumpy dosáhly vysokého tónu, který byl pro lidi neslyšitelný, ale psa by dovedl k šílenství.

Juan se vrátil do svého křesla ve středu místnosti a vyhledal si charakteristiky libyjské lodi. Byla to upravená ruská fregata, zakoupená v roce 1999 a vážící čtrnáct set tun. Byla o třetinu kratší než Oregon a plavidlo Korporace ji daleko předstihlo i ve výzbroji. Přesto představovala fregata Khalij Surt tvrdý oříšek díky svým čtyřem třípalcovým palubním dělům, množství odpalovacích zařízení pro rakety loď-loď SS-N-2c Styx a arzenál raket a kanónů ráže 30mm proti útoku ze vzduchu. Khalij Surt, neboli Záliv Sidra mohla také vystřelovat torpéda z palubních odpalovacích zařízení a klást miny ze zádi.

Juan si prohlížel fotografii lodi na webových stránkách časopisu Jane’s Defence Review. Bylo to nebezpečně vypadající plavidlo s vysokou, rozšiřující se přídí a rádiovým stěžněm ježícím se anténami moderních senzorických systémů za jediným komínem. Velká děla byla umístěná po dvou v otočných věžích na přídi a na zádi a hned za tou přední se nacházely raketomety pro střely loď-loď.

Cabrillo nepochyboval, že by ji při ozbrojeném střetu dokázali zneškodnit. Rakety Oregonu měly dvojnásobný dostřel než systém Styx na Sidře, ale kdyby libyjskou fregatu potopili střelou vypálenou zpoza obzoru, nijak by jim to nepomohlo.

Potřebovali na Sidru proniknout, zachránit Fionu Katamorovou, pokud se jeho instinkty nemýlily, a dostat ji do bezpečí.

„To je ona?“ zeptal se Max. Přistoupil k Juanovi mlčky ze strany a ukázal na monitor počítače.

„Jo. Co na ni říkáš?“

„Podle radarových systémů zachytí blížící se vrtulník na osmdesát kilometrů. A vypadá to, že je po zuby ozbrojená.“

„To znamená, že se budeme muset dostat až k ní a udělat to postaru.“

„Myslíš podat si ji pěkně zblízka?“

„Budeme potřebovat nějakou zástěrku, aby nás k sobě pustila, ale ano, tak to myslím.“

Max chvilku mlčel. Strategie námořních bitev se od zdokonalení raket radikálně změnila. Pancéřované válečné lodě už po sobě nepálily z velkých děl v naději, že zasáhnou cíl. Námořní bitvy teď mezi sebou často vedli protivníci vzdálení od sebe stovky kilometrů. Po zvýšení výbušné síly raketových hlavic byly už silné pancíře zbytečné a moderní lodě se jimi nezatěžovaly.

Oregon pancéřování měl, ale rozhodně by neodolalo třípalcovým dělům a už vůbec ne zásahu dvou raket Styx do boku. Juan navrhoval připlout k libyjské fregatě tak blízko, aby se na ni mohl vylodit přepadový oddíl, a to přímo před děly a raketami Sidry.

„Kdy se naposledy takhle utkaly dvě velké lodě?“ zeptal se nakonec Hanley.

„Myslím, že devátého března osmnáct set šedesát dva v Hampton Roads ve Virginii.“

„Monitor a Merrimack?“ Juan přikývl a Max dodal: „Ty to nakonec uhrály nerozhodně. My takovou možnost nemáme. A uvědomuješ si, že pokud ji nepotopíme, jakmile budeme mít ministryni, dá nám hodně práce uniknout? A i když téhle lodi uklouzneme, Libyjci nás jen tak odplout nenechají.“

„Na to jsem už myslel.“

„A napadlo tě něco?“

„Ne,“ odpověděl Juan lehkomyslně. „Ale myslel jsem na to.“

„A co ta zástěrka? Tady už aspoň tušíš?“

„Ani v nejmenším. Ale protože budeme útočit v noci, máme čas až do soumraku na něco přijít. Ale jedna věc už je jasná…“

„A to?“

„Loď velká jako Sidra se bude potápět minimálně dvacet minut, ať to uděláme jakkoliv. To je dost času na to, aby Oregon provrtalo pár raket.“

Max se zatvářil útrpně. „Koukám, že máš v zásobě spoustu povzbudivých informací.“

„A to jsem ještě neskončil. Než se utkáme se Sidrou, vyložíme naše nové libyjské přátele na záchranné čluny. Nechci je na palubě, až půjdeme do bitvy. Takže když se něco zvrtne, z Oregonu se nedostaneme.“

„Proč jsem před lety zvedl telefon, když jsi mi volal?“ zvolal Max teatrálně ke stropu.

„Předsedo,“ ozvala se komunikační důstojnice, „máte další hovor.“

„Linc?“

„Ne, pane. Langston Overholt.“

„Díky, Moniko.“ Juan si nasadil sluchátka a přes počítač hovor přijal. „Langu, tady Cabrillo.“

„Jak se cítíš?“

„Jsem trochu unavený, ale dobře.“

„A vaši hosté?“

„Jsou vděční a hladoví. Za jediný den spořádali polovinu lodních zásob.“

„Volám ti, abych se dozvěděl, co je nového, a předal ti nějaké informace.“

„Tárik Asad se právě ukázal poblíž místa, kde mí lidé hledají Sulejmánovu hrobku.“

„To je ten chlap, kterého Kaddáfího vláda považuje za Al-Džamu?“

„Podle všeho oprávněně. A my jsme mu pomohli utéct a málem při tom přišli o jednoho člověka.“

„O koho?“

„O Haliho Kasima, hlavního komunikačního důstojníka. Střelil ho do hrudníku. Eddie Seng ho dostal do nemocnice, ale netušíme, jak na tom je.“

„Promluvím s velvyslancem Moonem, aby se na to podíval.“

„Díky.“

„Takže ministr Ghamí je mimo podezření?“

„Ani v nejmenším. Teroristé možná sundali ministerské letadlo bez pomoci vlády, ale ta je potom kryla. Mohlo to být klidně řízené shora, nebo zmanipulované z pozadí. Jestli Al-Džamovi lidé infiltrovali libyjskou vládu natolik, jak si myslíme, mohli teroristé dostat včas echo a zamaskovat stopy.“

„Nebo je Ghamí na vysokém postu v Al-Džamově organizaci a nařídil zničení vraku letadla i vhodné načasování objevu.“

„Přesně tak. A nesmíme zapomínat na to, že člověk, kterého Ghamí nahradil, byl i se svým personálem zatčen a odvezen do lágru, aby tam shnil zaživa. To mohl mít na svědomí Ghamí, nebo tu čistku nařídil Kaddáfí osobně.“

„To je ale zmatek,“ povzdechl si veterán CIA. „Navzdory našim varováním trvá viceprezident na tom, že se spolu s dalšími významnými účastníky konference objeví na plánované recepci u Ghamího doma.“

„To není dobrý nápad.“

„Souhlasím, ale nemůžu s tím nic dělat. Tajná služba má informaci, že by mohlo dojít k útoku, ale viceprezident trvá na svém.“

„Potom je to pitomec.“

„S tím taky souhlasím. To však na skutečnosti nic nemění. Pozitivní je, že Ghamího dům stojí na samotě a hlídají ho stejní lidé, kteří budou mít zítra ráno na starost konferenci v Tripolisu. Všichni byli prověření.

I kdyby byl Ghamí nějak napojený na teroristy, měla by tahle večeře proběhnout bez problémů.“

„Opravdu? Proč?“

„Ty bys zorganizoval masivní útok na svůj vlastní dům? Zvlášť když tam budou shromáždění ti sami lidé, kteří se sejdou příští den, a světový tisk bude sledovat každý jejich krok. Nesmíš zapomínat, že zavraždění Anwara Sadata bylo vysíláno skoro živě. Jestli dojde k útoku –“

„Žádné jestli, Langu,“ řekl Juan.

„Jestli dojde k útoku,“ trval na svém Overholt, „bude to zítra nebo někdy během konference.“

„Nechce se mi to líbit.“

„To nikomu, ale jinak to nejde. Všichni ti vůdci vědí, že svou účastí na konferenci riskují životy buďto tady v Tripolisu nebo po návratu domů, až proti nim povstanou jejich vlastní fundamentalisté. V těchhle těžkých časech je velice nebezpečné být prezidentem středovýchodní země, zvlášť pro ty, kteří se chtějí dohodnout na míru. Oni to vědí, a přesto jsou ochotní pokračovat. To mluví samo za sebe.“ Na znamení, že diskuse skončila, změnil Overholt téma a zeptal se: „Jak to vypadá s pátráním po ministryni Katamorové?“

„Myslím, že máme stopu.“ Juan už dříve pověděl Overholtovi o tečce na radaru, kterou krátce zahlédli, a své teorii, že ji převážejí na nějakou loď. „Možná že je na fregatě zvané Záliv Sidra či Khalij Surt. Právě jsme na cestě k ní.“

„Co máš v plánu?“

„Nalodit se, zachránit ministryni a Sidru potopit.“

„V žádném případě!“ zařval Overholt. Juan sebou trhl. „Nemůžete potopit vojenskou loď patřící suverénnímu státu. Nemohu ani připustit, abyste na ni vnikli.“

„Já tě ale nežádám o svolení, Langu,“ odsekl Juan podrážděně.

„Juane, bůh je mým svědkem, že jestli tu loď potopíš, postarám se, abys šel před soud za pirátství. Můžu tě zmocnit k tomu, abys zjistil, jestli je ministryně na palubě. Pak už bude na našich diplomatech a možná armádě, aby situaci vyřešili.“

„Na diplomatech?“ ušklíbl se Juan. „Tohle jsou teroristé. Vrazi. S nimi se nesmí vyjednávat.“

„V tom případě na ně zaútočí naše námořnictvo, jestli to dojde tak daleko. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Tak to to klidně můžeme zabalit hned, protože jestli se budeme řídit tímhle plánem, je prakticky mrtvá.“

„Myslíš si snad, že nevím, co je v sázce?“ vykřikl Overholt. „Je mi jasné, že její život je nejspíš ztracený, ale existují nějaká pravidla, a pokud se jimi budu řídit já, tak ty také. Najal jsem vás, abyste ji našli, a jestli je na Sidře, odvedli jste dobrou práci. Vezměte si peníze a běžte.“

„Sakra.“ Z Juanova hlasu čišel vztek. Neměl tušení, proč se hovor stočil tímhle směrem, ale nehodlal si nechat tu urážku líbit. „Tady nejde o peníze a ty to dobře víš.“

„Proboha, omlouvám se,“ odpověděl Lang kajícně. „To byla rána pod pás.“

„Rozumím. Markýz z Queensbury.“

„O co jde?“

„Jenom o něco, co řekl před časem Max. Nedělej si starosti. Já tu loď nezničím, máš moje slovo. Ale jestli se naskytne šance ministryni zachránit, chopím se jí. Dobře?“

„V pořádku. Jde jen o to, že si teď nemůžeme dovolit další diplomatický incident s Libyí. Na prahu celosvětového konfliktu budou chápat potopení své fregaty jako odvetu bez ohledu na to, kdo za ně bude zodpovědný, a vezmou to jako vyhlášení války. Konferenci to zablokuje ještě dřív, než vůbec začne.“

„Jsme na stejné vlně, Langu. Jen klid. Dám ti vědět.“ Juan ukončil spojení a obrátil se k Maxovi. „Dobře že to nebyl videohovor.“

„Proč?“

„Viděl by, že jsem měl překřížené prsty.“

32

KVŮLI PÍSKU SYPAJÍCÍMU se ze stropu začal být vzduch v podzemní komoře brzy nedýchatelný, přestože si omotali ústa šátky. Paprsky baterek jen stěží pronikly dusivým příkrovem a byly spíš nažloutlé než stříbrné, jak světlo halogenových žárovek obvykle bývá.

Linda, Alana, Eric a Mark se urputně prohrabávali nahoru, aby se udrželi na vrcholku rostoucí hromady. Písek přibýval tak rychle, že stačilo několik vteřin ustat, aby jim pod ním zmizela paže. Kupředu je poháněl pud sebezáchovy, snaha získat ještě trochu času, než budou pohřbeni zaživa pod tou syčící záplavou. Hromada byla už tak vysoká, že nemohli stát zpříma, ale museli se krčit pod stropem.

Ten, kdo past před stovkami let vybudoval, se musel radovat v pekle, že po těch staletích ještě funguje.

Ženám se vedlo lépe než mužům, protože byly lehčí, a proto pomáhaly Erikovi a Markovi, kdykoliv se dostali do problémů.

Alana právě vysvobodila Stoneovi nohu, když mu náhle něco došlo. Křikl na Murphyho: „Víš jistě, že je tahle místnost pod původní hladinou řeky?“

„Jo, vím. Proč?“

„Jsme idioti. Jedna celá šest.“

„Jedna celá šest?“

„Jedna celá šest,“ potvrdil Eddie. „A připočítej padesát procent jako rezervu.“

„Samozřejmě. Proč nás to nenapadlo hned?“

„Obtěžovali byste se vysvětlit, co je tak důležitého na čísle jedna celá šest?“ překřičela Linda hukot sypajícího se písku.

„Protože je tahle část tunelu pod hladinou původní řeky, byla past nejspíš navržena tak, aby se naplnila vodou a oběti se utopily. V průběhu let se nádrže naplnily pískem.“

„Takže?“

„Písek je jedna celá šestkrát těžší než voda.“

Linda stále nechápala, o co mu jde, a netrpělivým gestem ho pobídla, aby pokračoval.

„Ta cihlová zeď byla postavená tak, aby vydržela tlak jistého objemu vody. Ale teď, když se místnost plní pískem, musí udržet jedna celá šestkrát větší váhu, než stavitelé zamýšleli. Každý dobrý stavitel by pro jistotu připočítal padesát procent, ale i kdyby zeď postavili o tolik pevnější, je písek stále o deset procent těžší, než může snést. Je jen otázkou času, kdy se zbortí.“

Linda si Erika s Markem skepticky změřila. Oba se stále snažili udržet se nahoře na písku, ale ponurá odevzdanost, která z nich ještě před okamžikem čišela, byla pryč. Oba si byli jistí, že se z pasti dostanou živí. To jí stačilo.

O chvilku později se zeď pořád ještě nebortila a všichni čtyři byli nucení lézt po čtyřech. V téhle poloze bylo mnohem těžší se udržet nad pískem. Linda s Alanou už musely bojovat stejně jako muži. Zbývalo jen pouhých padesát centimetrů, než se komora během několika vteřin zaplní úplně.

Lindina krátká naděje na záchranu se rychle rozplynula, i když byla odhodlaná prát se až do hořkého konce. Mark s Erikem se kroutili a zuřivě hrabali, aby se udrželi na povrchu, ale Alana Shepardová to už vzdala. Přes šum drobných zrnek slyšeli její vzlyky.

„Sakra,“ vypravil ze sebe Eric. Tváří se tiskl ke stropu a kolem úst si vytvořil vzduchovou komůrku chvilku předtím, než mu písečná vlna zasypala obličej.

Šest metrů pod nimi se několik vrstev cihel na základně zdi prohnulo pod stovkami tun sypké hmoty, malta místy popraskala a ze škvír začaly proudit tenké pramínky písku.

Pak náhle zeď po celé třímetrové délce povolila najednou. Vysypala se do další jeskyně jako protržená hráz. Vlna písku se vylila ven a strhla s sebou zbytky zdiva.

Čtyři lidi, kteří ještě před okamžikem mumlali své poslední modlitby, strhla vlna s sebou a neuctivě je celé propletené vyvrhla na podlahu. Písek, který je málem zabil, jim teď pomohl a ztlumil náraz.

Mark se vzpamatoval jako první a jeho jásání se odrazilo od stěn velké síně. Natáhl ruku k Erikovi, aby o sebe mohli ťuknout pěstmi. „Dobrá práce, kamaráde. Zatraceně dobrá práce.“

Eric byl o něco bledší. „Ke konci už jsem si tak jistý nebyl.“

„Nikdy nepochybovat.“ Mark pomohl Stoneovi na nohy a pak zvedli Alanu a Lindu.

Alana objala Erika kolem krku a políbila ho, jako by tu zeď strhl on sám. „Díky,“ zašeptala mu do ucha.

„Rádo se stalo,“ opáčil rozpačitě.

Několik minut jim trvalo, než našli své zbraně a dostali písek z hlavní a závěrů. Samopaly nebyly stavěné na takové zacházení, takže museli být pečliví.

Ocitli se v další jeskyni patřící do téhož komplexu vápencových slují provrtávajících celý kopec nad nimi. Vedl z ní jen jeden východ, úzká prasklina tři metry vysoko v zadní stěně přístupná po schodech vytesaných do skály.

„Takže teď víme, že tu jsou nastražené pasti,“ řekla Linda na prvním schodu. „Já půjdu první. Eriku, ty za mnou, potom Alana a nakonec Mark. Od teď se budeme držet pohromadě, žádné pátrání na vlastní pěst. Choďte všichni po špičkách a dívejte se po čemkoliv neobvyklém – divném kameni, nápisu na zdi a tak podobně.“

Vstoupili do těsné chodby. S výškou nebyl problém, ale tunel byl tak úzký, že nemohli jít, aniž by se odírali o skály. Jeskyně příkře stoupala a terén pod nohama byl nerovný. Hrozilo jim, že špatně šlápnou a vymknou si kotník. Linda se soustředila na své pohyby, ale stále myslela na hrozící nebezpečí a nastraženého lanka si všimla dřív, než o něj zavadila.

Byl to tenký měděný drátek natažený přes tunel ve výši holení. Jeden konec byl připevněný železným šroubem ke zdi a druhý mizel ve tmě před nimi. Ukázala ho ostatním a všichni ho opatrně překročili.

Příkře stoupající tunel končil třicet metrů za nástražným zařízením v malé místnosti s nízkým stropem. U východu z tunelu se museli proplazit pod jakousi dřevěnou konstrukcí. Drát byl obtočený kolem železné páky zabudované v zařízení, které by se překlopilo, kdyby za ně zatáhli. Tím by se uvolnila koule vytesaná z kamene posazená v nakloněné kolébce. Koule měla asi metr v průměru a mohla vážit přibližně půl tuny. Přímý zásah poté, co by nabrala v tunelu rychlost, by rozmáčkl člověka na placku a letmý náraz by dokázal zlomit kost.

„Měli bychom to spustit,“ nadhodil Mark, hlavně proto, že kluk v jeho nitru chtěl vidět balvan valící se šachtou.

„Nech to na pokoji,“ řekla Alana. Jako archeoložka nesnesla představu, že by se zničil nález její kariéry.

„Dohodneme se na kompromisu,“ navrhla Linda. Zvedla ze země kámen a zaklínila ho pod kamennou kouli. I kdyby teď někdo zakopl o drátek a zatáhl za páku, balvan by se nepohnul.

V místnosti bylo několik dalších člověkem vyrobených předmětů – otlučená dřevěná bedýnka bez víka, prázdná pochva na zahnutou šavli z tepané mosazi, jakou používali berberští piráti, několik kusů provazu a půl tuctu tenkých kovových tyček, které Mark identifikoval jako nabijáky. Využili příležitosti vyměnit si baterie ve svítilnách a pokračovali v pátrání.

Z jeskyně s balvanem odbočovaly tři tunely. Jeden prozkoumali bez problémů a byli právě v polovině druhého, když Linda stoupla na skrytý spouštěcí mechanismus. Jenom jí něco trochu povolilo pod nohou, ale hned pochopila, že je zle.

Těsně pod povrchem pískové chodby bylo ukryté prkno. Její váhou škrtl kousek oceli o pazourek a vylétla dost velká jiskra, aby zapálila roznětku. Soudek se střelným prachem stál zakopaný o kousek dál a obsahoval tolik výbušniny, aby všechny čtyři zabila.

Linda okamžitě uskočila dozadu a manévrem, na který by byl pyšný kdejaký hráč amerického fotbalu, odtlačila své společníky, až se svalili na jednu hromadu. Ale k výbuchu nedošlo. Prach místo toho chytil a nerovnoměrně hořel, prskal a plnil chodbu dusivým bílým dýmem. Během dvou set let, před nimiž byla past nastražena, prožrala kyselost prachu dřevo soudku, takže když došlo k zážehu, nemělo oheň co zadržet a k výbuchu nedošlo.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Linda, jakmile prach dohořel.

„Asi jo,“ odpověděla Alana a potlačila kašel.

„Mám pocit, jako bych si právě střihnul tři kola s Ediem v tom jeho dódžó,“ řekl Eric a mnul si žebra na místě, kam ho Linda praštila ramenem. „Ještě jsem neviděl, aby měl někdo tak malý takovou ránu.“

„Úžasné, co dokáže trocha adrenalinu.“ Postavila se a oprášila. „Fakt, že tenhle tunel zajistili pastí, mi říká, že jdeme správným směrem.“

Pokračovali dál a tunel začal stoupat. Nedalo se poznat, jak jsou hluboko a zda je dno řeky pod nimi nebo nad nimi, ale všichni měli pocit, že se blíží k cíli.

V této části jeskynního komplexu byly další důkazy, že tam lidé trávili hodně času. V písku na zemi se zachovaly stopy mužů, kteří postavili propracované pasti, jež právě minuli. Ještě dvakrát zastavila Linda své společníky, aby prohlédla podlahu, ale žádné další bomby nenašla.

Tunel se ostře stočil. Linda vyhlédla opatrně za roh. Za ohybem byly železné dveře zasazené do skály. Kov pokrývala tenká vrstva rzi způsobená vlhkostí, které byl vystaven, když řeka ještě tekla. Na dveřích nebyla klika ani zámek, jen hladký železný plát, takže bylo jasné, že panty jsou na druhé straně.

Linda si klekla a zahrabala ve svém batohu.

Mark došel až ke dveřím a rozpřáhl ruce v teatrálním gestu. „Sezame, otevři se!“ zvolal. Dveře se nepohnuly. Pohlédl na Alanu. „Víš, skoro jsem si myslel, že to zabere.“

„Ale tohle ano.“ Linda se napřímila s kostkou plastické trhaviny v ruce.

Vytrhla z lékárničky kus kartonu a zasunula ho mezi dveře a rám, aby zjistila, na které straně jsou panty, pak nálož umístila na tu druhou. Nakonec do ní dala dvě dvouminutové rozbušky.

„Odchod!“ zavelela a všichni se stáhli padesát metrů dozadu. Vzdálenost utlumila výbuch, ale tlaková vlna byla tak silná, že jim potrhala šaty.

Když se vrátili, byly dveře vyražené z pantů a ležely o tři metry dál.

Na rozdíl od klaustrofobických prostor, kterými se dosud pohybovali, byla tahle síň obrovská, delší, než kam dosáhlo světlo baterek, a podobně široká. Strop se jim klenul skoro patnáct metrů nad hlavami. Většinu jeskyně tvořil vápenec, ale ze zdi po jejich pravé ruce zbyla jen hromada suti vzniklá poté, co Henry Lafayette vyhodil do vzduchu vchod a vydal se na dlouhou cestu domů.

Po levé straně se táhla vyvýšená plošina, která zřejmě dříve sloužila Al-Džamovi jako molo. A k němu byla připoutaná nechvalně známá pirátská loď Sakr, trochu nakloněná, protože její kýl teď spočíval na suché zemi.

Stěžeň měla sklopený a plachtoví sundané, aby se vešla do jeskyně, ale jinak vypadala, že je schopná znovu vyplout. Suchý vzduch dokonale zakonzervoval dřevěný trup. Byla obrácená přídí od nich, takže dlouhá děla na zádi vypadala jako obrovské černé díry.

Při bližší prohlídce z mola uviděli, kde byla poškozena při bitvě s americkou Siren.

Zásah z děla utrhl kusy zábradlí a na několika místech sežehly palubu plameny. Jedno dělo chybělo a podle škod kolem palebného postavení se dalo soudit, že během bitvy vybuchlo a spadlo přes palubu.

„To je úžasné!“ vydechla Alana. „Je to jako oživlá minulost.“

„Skoro slyším zvuky bitvy,“ souhlasil Mark.

Byla toho tam spousta, co museli prozkoumat, ale po několik minut tam jen stáli a zírali na loď.

Jakýsi pohyb napravo od něho upoutal Erikovu pozornost a vytrhl ho ze zasnění. Posvítil baterkou k vyraženým dveřím, právě když jimi proklouzla jakási postava. Chtěl vykřiknout, aby varoval ostatní, když tu náhle tři metry od postavení toho prvního muže spustil někdo palbu ze samopalu a tmu prořízly záblesky z hlavně.

Než stačil zareagovat, uviděl v přerušovaném světle ve zlomku vteřiny několik ozbrojenců. Vzduch kolem nich prořízly kulky, když spustily další zbraně.

Ti čtyři neměli tušení, jak je Al-Džamovi lidé mohli tak rychle najít, ale na tom už nezáleželo. Měli převahu skoro tři na jednoho a víc munice, protože byli připravení na bitvu, a teď ovládali jediný východ z jeskyně.

33

JUAN SE PODRUHÉ ROZHLÉDL po moři. Byl to pohled, který ho nikdy neomrzel. Oceán pro něho představoval záhadu, majestát a příslib toho, co leží za obzorem. Mohly to být nehybné, teplé vody tropické laguny nebo zuřivé peklo asijského cyklonu odtrhávajícího kusy pobřeží. Moře bylo jeho sirénou i protivníkem a tento protiklad jeho lásku ještě utužoval.

Když založil Korporaci, bylo jen logické, aby měla základnu na lodi. Poskytlo jim to mobilitu a anonymitu a on se zároveň tajně radoval ze skutečnosti, že potřebují plavidlo jako Oregon a on si přitom může vychutnat podobné okamžiky.

Vítr tiše šeptal a vlny lehce šplíchaly o trup, jako by loď byla dítě v kolébce. Takhle daleko od pobřeží byl vzduch svěží, provoněný solí, která Juanovi připomněla mládí na plážích jižní Kalifornie.

„Kapitáne, promiňte,“ řekl někdo. „Nerad ruším, ale chtěl jsem vám znovu poděkovat, než odejdeme.“

Juan se otočil. Za ním stál bývalý libyjský ministr zahraničí v obleku z Kouzelnické dílny a podával mu ruku.

Cabrillo mu s ní vřele potřásl. „To není třeba.“

Juan chtěl, aby zachránění vězni odešli z Oregonu ještě za denního světla. Plně důvěřoval své lodi i posádce, ale žádný kapitán nevysazuje rád lidi na záchranných člunech, zvlášť v noci, kdy je to ještě riskantnější. Pohlédl dolů z bočního můstku na hlouček stojící na palubě ve stínu jednoho z člunů.

Nebyli schopní sehnat všem nové oblečení, takže mnozí měli stále na sobě hadry, které nosili v zajetí. Mohli se však vykoupat a najíst. Několik z nich si ho všimlo, jak se dívá dolů, a zamávali mu. Brzy zaznělo i volání díků.

„Bez vás by byli všichni mrtví,“ řekl ministr.

Jack se obrátil zpátky k diplomatovi. „V tom případě mi ke spokojenosti stačí fakt, že jsou naživu. Budeme ve spojení s posádkou, kterou s vámi posíláme, takže budu přesně vědět, co se s vámi děje. A měli bychom být schopní vás za rozbřesku znovu naložit. Jestli něco nevyjde, moji muži vás dopraví do Tuniska. Tam už to bude na vás.“

„Já se vrátím domů,“ řekl Libyjec odhodlaně. „A pokusím se získat zpátky svůj úřad.“

„Jak se stalo, že jste byl zatčen? Nařídil to Ghamí?“

„Ne, ministr spravedlnosti. Můj politický sok. Jednoho dne jsem byl ministr zahraničí a druhý mě strčili do dodávky a na moje místo nastoupil Ghamí.“

„Kdy to bylo?“

„Sedmnáctého února.“

„A čím byl Ghamí předtím? Pracoval pro vaše ministerstvo, je to tak?“

„Ne, on jen chce, aby tomu lidé věřili. Nevím, co dělal předtím, než převzal můj úřad, ale na ministerstvu zahraničí nebyl. Podařilo se mi zjistit jen to, že se nějak vetřel do přízně prezidenta Kaddáfího. Následujícího dne bylo oznámeno, že jsem byl zatčen, a on byl jmenován mým nástupcem.“

„Mohl by na Kaddáfího vědět něco, čím by ho přitlačil ke zdi?“

„Nemůžete vydírat muže, který je prezidentem na doživotí.“

„Počkejte chvilku.“ Juan přešel na můstek a zapnul mikrofon na zdi. Sloužící důstojník v operačním centru se ozval okamžitě. „Prokažte mi službu,“ řekl Juan. „Prověřte mezinárodní tiskové zprávy o jakýchkoliv zločinech spáchaných lidmi libyjské národnosti před sedmnáctým únorem tohoto roku.“

„Máte nějaké podezření?“ zeptal se diplomat, když Juan znovu vyšel ven.

„Nikdo nedá takovou funkci neznámému člověku, pokud k tomu nemá dobrý důvod.“ Juan chtěl zavolat Overholtovi a ještě jednou ho požádat, aby rozmluvil viceprezidentovi účast na té večeři. „Pořád nevím, jestli je Ghamí ve spojení s Al-Džamou, ale nevěřím mu, ani co by se za nehet vešlo. V diplomatických kruzích se sice uvedl dobře a zorganizování toho summitu je úžasný výkon…“ Juan se odmlčel.

„O co jde?“

„O načasování a skutečnost, že jste tím, kým jste.“ Jeho hlas získal ostrý tón. „Není náhoda, že jste byl v teroristickém táboře vedeném Al-Džamou. Mezi ním a Ghamím existuje spojitost. Jsem si tím jistý.“

„Kapitáne, musíte o mé zemi vědět něco, na co nejsem pyšný. Poskytli jsme útočiště mnoha bojovníkům, aby mohli trénovat na naší půdě, a je celkem běžné, že jim dovolujeme využívat politické vězně.“

„Myslel jsem, že se vaše vláda terorismu zřekla.“

„To ano, ale mnozí s tou politikou nesouhlasí. Náš vlastní ministr spravedlnosti je jedním z nich. Vím jistě, že v minulosti poskytl Al-Džamovi pomoc.“

„Tak vy tvrdíte, že Ghamí je poctivý?“

„Sice mě bolí, když to říkám, ale je to možné. A mám důvod být proti němu zaujatý víc než vy. Ten muž mě připravil o práci a teď dokonce bydlí v mém domě.“

Interkom na můstku zachraptěl. Juan k němu přistoupil a stiskl tlačítko. „Máte něco?“

„Nic převratného, jestli vám šlo o tohle. Rychlý průzkum přinesl dva Libyjce zatčené za pašování heroinu do Amsterdamu a jednoho zabitého při dopravní nehodě, při které zemřeli ještě čtyři Švýcaři. Jeden Libyjec žijící v Maďarsku byl zatčen za domácí násilí a další za pokus o vraždu při hádce s obchodníkem hned u hranic s Tuniskem.“

„Dobře, díky.“ Juan se obrátil k ministrovi. „Slepá ulička.“

„Co jste čekal?“

„Vlastně ani nevím.“

Pod nimi byl z jeřábu spuštěn čtyřicetimístný záchranný člun, aby do něho zajatci mohli nastoupit brankou v zábradlí. Museli čluny přetížit, aby se do nich vešli všichni. Byly plně uzavřené a postavené tak, aby se nepřevrátily ani v hurikánu, takže vězni byli jen trochu stísnění, ale skutečné nebezpečí jim nehrozilo.

Juan ještě jednou potřásl diplomatovi rukou. „Hodně štěstí.“

Cabrillo se díval, dokud nenastoupil i poslední Libyjec bezpečně do člunu. Kývl na Grega Chaffeeho, kterého nijak netěšilo, že musí odejít s nimi, ale Juan byl už tak dost nešťastný z toho, že Alana Shepardová vyklouzla s Lindou a ostatními bez jeho vědomí.

Zamával na námořníka velícího plavidlu, ten se spustil průlezem dovnitř a zajistil za sebou plexisklový kryt. Navijáky spustily člun podél boku trupu Oregonu. Okamžik nato byla lana uvolněna a naskočil motor. Plavidlo se začalo vzdalovat od velké nákladní lodi.

Druhý člun spuštěný na levoboku se připojil k prvnímu. Přečkají noc bok po boku a při troše štěstí se druhý den ráno před snídaní vrátí na své jeřáby.

Juan sjel tajným výtahem v zadní části kormidelny do operačního centra a usadil se ve svém křesle. Stále neměl plán, jak se přiblížit k Sidře a jak se vyhnout jejímu potopení, až zachrání ministryni. V jednom rohu hlavního monitoru byla mřížka radaru. Protože Oregon disponoval mnohem lepšími senzory, neměli Libyjci tušení, že je někdo pozoruje, zatímco pluli asi půldruhého kilometru od pobřeží na jihovýchod pohodlnou rychlostí osmi uzlů. Jedinou další lodí na radaru byl supertanker plující po paralelní trase, nejspíš k ropnému terminálu v Az-Zawiyah.

Podíval se na hodinky. Diplomatická recepce v Ghamího domě měla začít za necelou hodinu. Hosté už byli nejspíš na cestě. Za další dvě hodiny bude úplná tma. Po půlnoci vyjde srpek měsíce, což značně zužovalo časový úsek, do něhož se museli vejít.

Aby se nějak rozptýlil v naději, že se inspirace sama dostaví, prověřil Cabrillo na internetu ony policejní zprávy týkající se Libyjců. Ta dopravní nehoda byla mimořádně tragická. Tři z obětí shořely k nepoznání a musely být identifikovány na základě zubařských záznamů. Totožnost toho libyjského studenta určili díky tomu, že řídil auto z půjčovny.

Přelétl pohledem ještě několik zpráv a přemýšlel při tom o rozhovoru, k němuž došlo před chvílí na palubě. Našel si fotografii libyjského ministra spravedlnosti a zděsil se. Byl to ošklivý chlap s hruškovitým, křivým nosem, úzkýma očima a pletí v obličeji rozrytou jak měsíční krajina.

Navíc byl zmrzačený. Chyběla mu polovina dolní čelisti a transplantáty, které ji nahrazovaly, pokrývaly naběhlé, lesklé jizvy. V oficiálním životopisu stálo, že k tomu zranění přišel při americkém bombardování Tripolisu v roce 1986, ale při krátkém nahlédnutí do databáze CIA, do které měl stále přístup, Cabrillo zjistil, že ministra málem utloukl k smrti manžel, kterému nasadil parohy.

Cabrillo se ušklíbl. Porovnal si tyto informace s dojmem, který si udělal o bývalém ministru zahraničí. Ten chlap je třída, pomyslel si. Přišel o svou funkci, byl zatčen a přinucen tvrdě pracovat, a přesto neobvinil Ghamího z toho, že to má celé na svědomí. Zdálo se, že mu nejvíc vadí, že se Ghamí nastěhoval do jeho domu.

„To musí být ale parádní sídlo,“ zamumlal si Juan pro sebe.

Po několika minutách pátrání na internetu objevil článek o Ghamího domově, kde byla i adresa. Zjistil si jeho souřadnice a zadal je do Google Earth. Počítač postupně zaostřoval na dané místo a obraz byl chvilku rozmazaný. Jakmile se vyjasnil, vyskočil Cabrillo z křesla tak rychle, že vylekal všechny v operačním centru.

Stiskl tlačítko interkomu na područce křesla. „Maxi, hned přijď sem nahoru. Máme problém.“

Cabrillo se znovu podíval na satelitní snímek. Dům stál na samotě v poušti, kilometry od dalších staveb, a obklopovala ho zeď. Příjezdová cesta vedla k hlavnímu vchodu krytému stříškou a zase se obracela zpět. Na jedné straně byla prosklená sluneční terasa a na zadním trávníku se nacházelo bludiště ze živého plotu. Na střeše byla satelitní anténa.

Přesně stejnou stavbu viděl poprvé jako maketu ani ne před osmačtyřiceti hodinami.

Okamžitě všechno pochopil. Útok byl naplánován na ten večer. Al-Džama to chtěl udělat před konferencí, aby symbolicky ukázal, že mír nemá sebemenší šanci. Juan znal teroristův smysl pro drama a zálibu ve stínání, takže věděl jistě, co útok zahájí. Měl před očima ohnutý elegantní krk Fiony Katamorové a muže stojícího nad ní se šavlí.

Když oči zavřel, meč se zablesknutím dopadl.

34

POPRAVČÍ PŘELÉTL MÍSTNOST zkoumavým pohledem. Teď tam byl sám, ale zůstávala tam spousta místa pro svědky, i když museli losovat, aby vybrali ty šťastné. Černé pozadí, kus silné látky zavěšený na tyči, bylo na místě. Vyzkoušená kamera stála připravená na trojnožce. Přenosové zařízení fungovalo dokonale. Na podlaze ležela velká igelitová plachta, která měla usnadnit úklid.

Vybavilo se mu, jak poprvé setnul mečem muže. Oběti rychle tlouklo srdce a její krevní tlak byl hodně vysoký, takže když se hlava oddělila od těla, bylo to jako gejzír. Z pahýlu vystříklo tolik krve, že svůj úkryt v Bagdádu raději opustili, aby ten svinčík nemuseli uklízet.

Toho večera měl provést svou jedenáctou a pro něho nejvíce uspokojivou popravu. Ještě nikdy nezabil ženu – alespoň ne mečem. Jinak vzal život desítkám žen, které zahynuly při bombových útocích od Indonésie po Maroko. A zbloudilé kulky při přestřelkách s Američany v Afghánistánu jistě zasáhly další.

Krátce se nad nimi zamyslel. Al-Džama vydával rozkazy a on je plnil. Jeho svědomí bylo stejně čisté, jako kdyby si se svými oběťmi jen potřásl rukou, místo aby je sprovodil ze světa.

Ironií a veřejným tajemstvím uvnitř organizace bylo, že vlastně ani nebyl praktikující muslim. Narodil se ve víře, ale jeho rodiče nebyli oddaní stoupenci islámu, takže chodil do mešity jen o náboženských svátcích. K Al-Džamovi se přidal po epizodě ve francouzské cizinecké legii, kde okusil boj a zachutnal mu. Bojoval, zabíjel a mrzačil pro vlastní potěšení, ne z nějakého šíleného náboženského přesvědčení, že vraždění je Alláhova vůle.

Nesnažil se chápat motivy těch, kteří bojovali po jeho boku, pokud poslouchali jeho rozkazy. Musel však uznat, že strach, že se nedostanou do ráje, motivoval bojovníky do té míry, jaké by se dalo dosáhnout jen v dokonale vycvičené armádě. A schopnost přemluvit lidi, aby se vyhodili do vzduchu, byla zbraní, kterou nikdo jiný na světě v arzenálu neměl. Tolik se to příčilo západnímu přesvědčení o nutnosti zachovat každý život, že tlaková vlna z epicentra výbuchu otřásla vždy srdcem každého, kdo se o úderu dozvěděl.

Na rám dveří za ním tiše zaklepal podřízený. „Odpovídá všechno vašim požadavkům, Mansoure?“

„Ano,“ odpověděl nepřítomně. „Bude to v pořádku.“

„Kdy máme přivést tu americkou děvku?“

„Až těsně před popravou. Ze zkušenosti vím, že jsou nejvyděšenější v okamžiku, kdy se dozvědí, že přišel jejich konec.“

„Jak si přejete. Kdybyste něco potřeboval, budu venku.“

Popravčí se neobtěžoval odpovědět a muž znovu zmizel z dohledu.

Pochyboval, že ta žena bude prosit o milost. Viděl ji jen krátce, ale vycítil v ní silný vzdor. Vlastně se mu to líbilo. Jeho spolubojovníci měli rádi pláč a kvílení, ale jemu to připadalo… otravné. Ano, to bylo to slovo, otravné. Věřil, že je lepší smířit se s osudem, než se ponižovat marným škemráním. Napadlo ho, jestli jeho oběti opravdu věřily, že tím popravu odvrátí. V okamžiku, kdy se s nimi setkal, byla už jejich smrt neodvratná a prosby stejně zbytečné jako snaha zastavit rozpřaženou náručí lavinu.

Ne, ta žena škemrat nebude.

• • •

„HLÍDEJ PRAVÝ BOK,“ řekla Linda a vypálila krátkou salvu přes zábradlí Sakr. „Plazí se podél té hromady suti, aby se k nám dostali z druhé strany.“

Záblesk z hlavně vyvolal palbu ze čtyř různých pozic.

Eric na to byl připravený a krčil se o šest metrů dál na palubě. Zasypal střelbou místo, kde se skrýval jeden z teroristů, ale v naprosté tmě jeskyně nepoznal, jestli něco zasáhl.

V prvních chaotických vteřinách útoku se obě strany snažily zorganizovat po prvotním překvapení. Linda rychle poslala své lidi na Sakr, která skýtala nejbližší dosažitelný úkryt, zatímco velitel teroristů křičel na své muže, aby šetřili munici a připravili se na frontální útok.

Přišli rychle, rozsvěceli a zhasínali baterky jako světlušky, aby viděli na okolní terén, ale neodhalili své pozice. Tým Korporace nejdřív soustředil palbu na muže se světly, ale pak si uvědomil svou chybu. Ozbrojenci s baterkami je rozsvěceli, jen když se kryli. Paprsky byly určeny těm, kteří postupovali kupředu.

„No tak, no tak,“ plísnil se Mark, když prohledával batoh a zoufale rozhazoval kolem své vybavení. „Vím, že to tam je.“

Kulky se zavrtávaly do boku lodi a některé hvízdly dovnitř střílnou a rozštíply dřevo kousek od místa, kde se krčil.

Linda zavolala na Erika: „Na můj povel – teď!“

Oba vyskočili a spustili palbu. Jeden terorista ve snaze najít úkryt nechtěně vstoupil do paprsku baterky svého kolegy. Vylézal po starém říčním břehu, aby se dostal na molo. Kdyby se mu to podařilo, mohl zasypat kulkami palubu a snadno bitvu ukončit.

Baterka ozářila jen jeho nohu, ale to stačilo. Linda namířila, odhadla, kde by mělo být tělo, a znovu vystřelila. Odměnil ji výkřik, který přehlušil rachot samopalů.

Ona a Eric se opět skrčili, když se vzduch nad nimi naplnil kulkami.

„To je šílené!“ hekl Eric.

Neviděl její úšklebek, ale poznal ho v jejím hlase, když opáčila: „Ještě jsem nezažila přestřelku, která by nebyla šílená.“

Něco těžkého zarachotilo o stěžeň Sakr.

„K zemi!“ křikla Linda.

Okamžik nato granát vybuchl. Nad ležícími postavami proletěly šrapnely a rozsekaly další dřevěné části lodi.

Lindě zvonilo v uších, ale nenechala se tím rozptýlit. Granát jim měl na pár vteřin zabránit v boji a ona nechtěla útočníkům poskytnout ani tak krátký čas.

Vyhlédla přes zábradlí. Od jednoho konce vchodu do jeskyně po druhý blikala světla. Linda bojovala se strachem, který ji svíral. Ve skutečnosti stáli dva proti tuctu, protože Alana neměla zbraň a Mark Murphy neuměl střílet tak dobře, aby si zachránil život.

Sáhla do pouzdra na munici zavěšeného na vojenském opasku a uštípla kousek plastické trhaviny. Po hmatu vybrala šedesátivteřinovou rozbušku podobnou tužce, zarazila ji do hmoty a hodila nálož přes bok lodi. Vypálila další salvu tří kulek a znovu se schovala.

„Nesmíme jim dovolit, aby nás obklíčili,“ zavolala na Erika. „Hodila jsem tam kus plastiku. Až vybuchne, najdi si nějaké cíle.“

Využila šanci k vyměnění zásobníku, protože si nebyla jistá, kolik nábojů vystřelila. Kdyby měli čas, nechala by Alanu shromáždit zbylou munici do prázdných zásobníků.

Výbuch se ozval okamžik nato. Tlaková vlna přišla jako kopanec do hrudníku, ale ona na ni byla připravená. Ohnivá koule narazila do stropu a zalila jeskyni pekelným světlem.

Linda s Erikem spustili palbu. Teroristé zastižení na volném prostranství utíkali do úkrytů a kulky hvízdaly kolem nich, než se dvojici podařilo zamířit a srazit je k zemi.

Opětovaná palba přišla z osmi různých směrů. Lindě rozsekla bradu tříska vyštípnutá ze zábradlí, a přestože by ráda využila zbytku světla, musela se před divokými salvami ukrýt.

Když palba ustala, vystřelila naslepo na břeh pod molem pro případ, že by se někdo znovu pokusil vylézt nahoru. Pak přes štiplavý pach střelného prachu ucítila něco jiného: kouř ze dřeva.

Pohlédla na záď, právě když paluba doutnající po výbuchu granátu vzplála. Plameny byly nízké a hodně čadily, ale každou vteřinou rostly. Věděla, že když se vymknou kontrole, bude to jejich smrt. Sakr se pro ně stane pohřební hranicí.

„Marku, uhas to. Budeme tě krýt.“

Alana se doplazila k Lindě. „Na něčem pracuje. Udělám to já.“

„Drž se při zemi,“ poradila jí Linda. Odvaha té archeoložky na ni udělala dojem.

Plameny rostly a nejprve ozařovaly jen záď lodi. Ale kruh světla se rozšiřoval jako při východu slunce a teroristé toho využili. Viděli loď jasněji a přesnost jejich střelby se zvětšila.

Deset metrů od Lindy se Alana doplazila k místu požáru. Uviděla, že nehoří paluba, ale lavice kormidelníka. Převalila se na záda, zapřela nohy pod hořící lavici a zabrala, ale místo aby lavice odlétla přes bok lodi, zlomila se ve dví a zasypala ji uhlíky.

Alana udusila popel, který jí pálil kůži, stáhla si košili a rukama chráněnýma jen tenkou bavlnou se snažila oheň uhasit. Celou tu dobu po sobě Linda a teroristé stříleli přes její hlavu.

Než Alana zdolala poslední tvrdohlavé plamínky, košile shořela a kůži na dlaních měla spálenou na živé maso, které bolelo víc než cokoliv, co kdy v životě zažila.

Bolest byla tak silná, že nemohla k ostatním dolézt po čtyřech, ale musela se plazit jako had.

Linda si posvítila na Alaniny rány a zalapala po dechu.

„Budu v pořádku,“ vypravila ze sebe Alana.

„Zakryjte si uši!“ vykřikl Mark Murphy naléhavě.

Chvilku počkal a přes zápalný kanálek jednoho z velkých děl Sakr sledoval mihotající se světla baterek. Když usoudil, že je ta správná chvíle, zasunul do kanálku rozbušku, která se zapíchla do plastické trhaviny nacpané předtím do hlavně. Mezi ní a ústím se nacházela dělová koule vyrobená z desítek malých kuliček volně přitavených k sobě.

Rozbuška se zažehla, odpálila trhavinu a dělo vyplivlo kartáčovou střelu na dlouhém jazyku ohně. Lana, která ho měla zastavit při zpětném rázu, se napjala a přetrhla a kanón proletěl protějším zábradlím jako dvoutunová bronzová raketa a zaryl se do příkrého říčního břehu pod molem.

Náraz kartáčové střely zanikl v zařvání děla, ale když Murphy pohlédl ven, dvě ze tří baterek, na které mířil, už nesvítily.

Bylo to, jako by výstřel z kanónu ukončil jedno kolo a odstartoval druhé. Teroristé začali pálit s novou zuřivostí a kulky se zarývaly do Sakr, jako by ji měly rozsekat na kusy. Tři členové Korporace palbu opětovali, ale protože se museli neustále krýt, nemohli pořádně mířit.

Palbu přehlušil bojový pokřik teroristů. Vrhli se do frontálního útoku.

Erika škrábla kulka do ramene, když se střelbou snažil přílivovou vlnu zastavit. Nemohl už přitisknout pažbu ke zraněnému místu, aby zamířil, tak přepnul dlouhou salvu a zasypal kulkami zem deset metrů od Sakr, čímž vytvořil clonu z olova, kterou teroristé nemohli proniknout.

Když závěr samopalu cvakl o prázdný zásobník, převzal to po něm Murphy a pálil z boku lodi v zoufalé snaze útok zastavit. I jemu brzy došly náboje. Linda zařvala jako valkýra a pokropila písek. Nezáleželo na tom, jestli někoho zasáhne. Šlo jí o to zadržet teroristy na tak dlouho, než jejich odvaha opadne a oni se stáhnou do úkrytů.

Kulky hvízdaly všude kolem ní, ale ona ke své úlevě viděla, jak se záblesky z hlavní vzdalují. Útok ustal. Odrazili je.

Svezla se zpátky za zábradlí, celé tělo se jí třáslo od zpětných nárazů zbraně a pokrýval ji mastný pot. „Jste v pořádku?“ zavolala na své lidi, když nepřátelská palba trochu polevila.

„Koupil jsem jednu do ramene,“ hlásil Eric ze tmy.

„Pořád mám na sebe vztek, že jsem si od Linka nevzal brýle na noční vidění,“ postěžoval si Mark. „Jdeme prohledávat jeskyně a já zapomenu na to nejdůležitější vybavení.“

„Alano?“

„Tady jsem,“ ozvala se potichu, hrdlo sevřené bolestí.

„Marku, dej jí něco z lékárničky.“ Palba, která v posledních deseti minutách střídavě sílila a slábla, odezněla docela.

Všem zvonilo v uších, ale ne tolik, aby přeslechli hlas muže volajícího od vchodu do jeskyně. „Dávám vám jen jedinou šanci, abyste se vzdali.“

„Sakra!“ vykřikl Eric. „Tenhle hlas znám!“

„Cože? Kdo je to?“

„Slyšel jsem ho, když se ten člověk bavil s Předsedou na palubě Oregonu. Je to ten lodivod, Hassad nebo Asad, či jak se jmenuje.“

„To by vysvětlovalo ten zátaras na pobřežní silnici,“ usoudil Murph.

„Pro nás to nic nemění.“ Linda se na okamžik zamyslela a pak vykřikla v odpověď. „Myslím, že to nejlíp vyjádřil generál Austin McAuliffe, když ho požádali, aby se vzdal během bitvy v Ardenách. Jedním slovem: ‚Houby!‘“

Murph se sarkasticky uchechtl: „To nám určitě pomůže.“

Začalo třetí kolo.

35

PRVNÍ DOBRÁ ZPRÁVA, kterou Cabrillo po nějaké době slyšel, bylo zjištění, že supertanker pomalu předjíždějící libyjskou fregatu zná.

Bylo to plavidlo společnosti Petromax Oil Aggie Johnston, které Oregon před několika měsíci zachránil před zásahem dvou íránských torpéd tím, že vypálil jedno své na útočící ponorku.

Byli tak blízko, že se dalo předpokládat, že Sidra monitoruje veškerou jejich komunikaci. Aby se tomu vyhnul, našel si na webové stránce Petromaxu e-mailovou adresu lodi a poslal jejímu kapitánovi zprávu. Nebylo to nijak zvlášť praktické a jejich komunikace trvala asi deset minut, než se mu podařilo kapitána přesvědčit, že je velitelem nákladní lodi, která je sleduje asi v kilometrové vzdálenosti, a ne bláznivý kluk píšící z podkroví domu svých rodičů v nějakém americkém zapadákově.

Zatímco Juan čekal na každou odpověď, hořce litoval, že na palubě nejsou Mark s Erikem. Ti dva by dokázali proniknout do centrálního počítače společnosti, odkud by mohli vydávat rozkazy přímo, a on by nemusel vysvětlovat, co od toho plujícího obra chce a proč.

Ve schránce se mu objevil nový e-mail.

Kapitáne Cabrillo, příčí se to mým instinktům a létům praxe, ale budu souhlasit s tím, o co mé žádáte, za předpokladu, že se k té fregatě nepřiblížíme na víc než tři čtvrtě kilometru a že nám poskytnete podobnou ochranu jako v Hormuzské úžině, když na nás stříleli.

Přestože bych vám rád pomohl více, musím mít na paměti bezpečí své lodi a posádky. Velkou část své kariéry jsem cestoval po středovýchodních přístavech a nenávidím teroristy za to, jak této oblasti uškodili, ale nemohu připustit, aby se mé lodi něco stalo. Jak si jistě dokážete domyslet, kdybychom vezli ropu a ne jen balast, odpovědí by bylo rezolutní ne.

S pozdravem, James McCullough

P. S.: Dejte jim za mě jednu do zubů. Dobrý lov.

„Zatraceně!“ vykřikl Juan. „On to udělá!“

Max Hanley stál naproti stolu s mapami v kormidelně s troubelí dýmky sevřenou mezi zuby zahnědlými od tabáku. „Já bych se tak neradoval, když si chceš zahrávat s plně vyzbrojenou fregatou.“

„Bude to dokonalé,“ opáčil Juan. „Pronikneme za její obrannou linii dřív, než poznají, co chystáme. Vypracovali jsme strategii, jak udržet tanker mezi námi a Sidrou po celou dobu, kdy se k nim budeme přibližovat. Budou si myslet, že je míjí jenom jedno plavidlo. Zjistí, že jsme tam, teprve až bude Aggie Johnston pokračovat v plavbě.“

Zatímco mluvil, vyťukával odpověď na bezdrátově připojeném notebooku:

Kapitáne McCulloughu, jste klíčem k záchraně života naší ministryně, a já nemohu vám a vaší posádce dost poděkovat. Přál bych si, aby se vám dostalo poct, které si bohatě zasloužíte, ale tento incident musí být uchován v tajnosti. Až budeme chtít začít, posvítíme vám na můstek signálním reflektorem. Bude to asi za deset minut.

Ještě jednou vám z celého srdce děkuji.

Juan Cabrillo

Na stole byly rozložené podrobné plány ruské fregaty třídy Koni zobrazující všechny vnitřní průchody. Mezi přítomnými byli Mike Trono a Jerry Pulaski, kteří měli vést útočné jednotky. Byli to dobře vycvičení bojovníci, měli už hodně za sebou, ale Juan litoval, že s ním do útoku nepůjdou Eddie Seng a Franklin Lincoln. Za Tronem a Pulaskim stálo dalších deset mužů, kteří se měli nalodit na libyjskou loď.

Okénky na pravoboku bylo vidět třísetmetrový ocelový trup Aggie Johnstona. Vzhledem k tomu, že měl Oregon naplněné balastní nádrže, aby seděl nízko na vodě, a supertanker byl skoro prázdný, zakrýval je Johnston na tu vzdálenost. Ubytovací blok na zádi byl velký jako kancelářská budova a tlustý komín připomínal na výšku postavený vagon.

„Dobře, takže k věci. Shodneme se všichni na tom, že nejvhodnější místo pro popravu je jídelna posádky?“

„Je to největší otevřený prostor na lodi,“ řekl Mike. Byl to štíhlý muž s jemnými hnědými vlasy, který přišel ke Korporaci poté, co sloužil jako člen výsadkové jednotky.

„To dává smysl,“ poznamenal Ski. Velký Polák, bývalý mariňák, se tyčil půl hlavy nad ostatními. Místo bojového oblečení na sobě měli muži uniformy, které lidé Kevina Nixona upravili tak, aby připomínaly oděvy libyjských námořníků. Okamžik překvapení, který protivníkovi způsobí povědomé uniformy na neznámých lidech, mohl znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

„Proč loď?“ zeptal se Mike náhle.

„Pardon?“

„Proč chtějí tu popravu vykonat na lodi?“

„Bude skoro nemožné určit, odkud přichází vysílací signál,“ odpověděl Max. „A i kdyby se to podařilo, bude loď dávno pryč, než někdo dorazí, aby to ověřil.“

„Budeme muset proniknout do Sidry tudy,“ řekl Juan a ukázal na prostřední průvlak na hlavní palubě. „Dole pak přejdeme k prvnímu schodišti. Seběhneme o palubu níž a pak to bude doleva, doprava a doleva. Jídelnu budeme mít přímo před sebou.“

„Potkáme spoustu námořníků,“ namítl Jerry.

„Za normálních okolností by to tak bylo,“ řekl Juan. „Ale jakmile se do toho dáme, vyhlásí bojovou pohotovost. Chodby budou opuštěné a každý, kdo zůstane v jídelně, bude terorista. Obvyklá posádka bude na bojových stanovištích. Vyřídíme teroristy, popadneme slečnu Katamorovou a vypadneme z té kocábky dřív, než přijdou na to, že jsme tam byli.“

„Ve tvém plánuje pořád jeden háček,“ řekl Max a znovu si zapálil dýmku. „Nevysvětlil jsi svoji únikovou strategii. Jakmile se stáhneme, Sidra po nás půjde. Přemýšlel jsem o tom a chci navrhnout, aby se na ni nalodil ještě jeden tým nesoucí brašny s náložemi. Oregon může během útoku zneškodnit část jejího arzenálu a tihle lidé vyhodí do vzduchu zbytek.“

Hanley nebyl právě proslulý svými strategickými postřehy, takže tímhle udělal na Juana opravdový dojem. „Tedy Maxi, to je dobře zdůvodněný a pečlivě promyšlený plán!“

„Taky si myslím,“ nadmul se Max pýchou.

„Jenomže ti muži by byli zastaveni dřív, než by pronikli k primárním zbraňovým systémům Sidry.“ Juan ukázal na schéma. „Na všech čtyřech rozích nástavby mají umístěné kulomety ráže .30. Můžeme zlikvidovat ty, které vidíme, ale ty dva na protější straně jsou chráněné samotnou lodí. Rozsekaly by naše lidi na kaši.“

„Pošli nahoru Gomeze s vrtulníkem, ať na ně vypálí raketu,“ navrhl Hanley ve snaze ochránit svůj plán.

„Rakety země-vzduch mají moc malý dosah. Nedostal by se tak blízko.“

Max se zatvářil zdrceně a jeho hlas zněl trochu rozmrzele, když se zeptal: „Dobře, ty chytráku, co napadlo tebe?“

Juan sroloval plány lodi. Pod nimi byla mapa libyjského pobřeží směrem na jih od jejich současné pozice. Juan poklepal prstem na místo šestnáct kilometrů západně od nich. „Tohle.“

Max se podíval dolů, kam ukazoval, a zase vzhlédl. Ďábelsky se usmál. „Geniální!“

„Myslel jsem, že se ti to bude líbit. Proto útok co nejvíc odkládáme. Potřebujeme, aby se dostali tak blízko, aby to vyšlo.“ Pak Cabrillo dodal: „Jestli už nikdo nic nemá, měli bychom zaujmout pozice.“

„Jdeme na to,“ prohlásil Mike Trono.

Muži sestoupili po vnějším schodišti na hlavní palubu. Juan a Max se chvilku zdrželi.

„Pořád vypadáš trochu nervózně,“ řekl Cabrillo svému nejlepšímu příteli.

„Lezete do jámy lvové, Juane. Tohle není jako vyřídit hrstku hlídačů a proniknout za bílého dne do nějakého skladiště. Na té lodi bude pár pěkných hajzlů a obávám se, že jakmile si uvědomí, že se něco děje, okamžitě ji zabijí a tohle všechno bude zbytečné.“

Úsměv na Předsedových rtech pohasl. Řekl pochmurně: „Já vím, ale jestli to nezkusíme, tak už vyhráli. Tahle válka vlastně začala před dvěma sty lety v těchto vodách. My jako národ jsme se vzepřeli a řekli, že čeho je moc, toho je příliš. Nebylo by skvělé, kdyby tady taky skončila bojem za stejnou věc?“

„Když nic jiného, tak by to byla docela pohádková spravedlnost.“

Juan ho poplácal po zádech a usmál se. „Tak se mi líbíš. A teď běž dolů do operačního centra a neproveď mi nic s lodí, až tady nebudu.“

Max potřásl hlavou jako starý bloodhound. „Nevím, jestli ti tohle můžu slíbit.“

Jakmile dali signál kapitánu McCulloughovi, změnil obří tanker kurz na jih k libyjské lodi. Bylo to provedeno postupně a bez varování, ale vzdálenost mezi oběma plavidly se začala zkracovat. Při původním kurzu by Aggie Johnston minul Sidru o osm kilometrů, ale takhle měl proplout mnohem blíž. Oregon se držel po jeho boku a přibližoval se ke své kořisti.

V éteru bylo ticho, dokud nebyl tanker půldruhého kilometru za zádí fregaty a tři kilometry severně od ní. Juan držel v ruce přenosnou vysílačku, zatímco čekal se svými muži u lodního zábradlí. Teď, když se slunce za nimi sklánělo k obzoru, největší horko už polevilo, ale paluba byla stále tak rozpálená, že se na ní nedala udržet ruka.

„Tankere blížící se k mé zádi, tady je Khalij Surt libyjského námořnictva. Pohybujete se v nebezpečné blízkosti. Upravte prosím svůj kurz a zvětšete vzdálenost dřív, než se dostanete vedle nás.“

„Khalij Surt, tady je kapitán James McCullough z tankeru Aggie Johnston.“ McCullough měl jemný, kultivovaný hlas. Juan si ho představil vysokého přes metr osmdesát a z nějakého důvodu s hlavou plešatou jako vejce. „Právě teď bojujeme se silným odlivem. Už jsem stočil kormidlo a loď začíná reagovat. Ujišťuji vás, že splníme váš požadavek včas.“

„Výborně,“ zněla zdvořilá odpověď ze Sidry. „Ozvěte se prosím, kdyby vaše obtíže přetrvávaly.“

McCullough se musel držet Juanova scénáře a první jednání hry dopadlo skvěle. Kapitán tankeru samozřejmě pokračoval původním směrem, a tak získával Oregonu víc času.

Uplynulo deset minut a vzájemné rychlosti obou lodí zmenšily vzdálenost o dalších osm set metrů. Juan čekal, že se Libyjci ozvou mnohem dřív. Považoval za dobré znamení, že se nechovají nijak nervózně.

‚Aggie Johnstone, Aggie Johnstone, tady je Khalij Surt. Mužův tón byl stále klidný a profesionální. „Vaše obtíže ještě trvají?“

„Okamžik, prosím,“ zavolal McCullough zpátky, jako by ho tlačil čas. Když se pak dvě minuty neozval, zopakovali Libyjci dotaz. Tentokrát už trochu naléhavěji.

„Ano, omlouvám se. Odliv zesílil, ale už se z toho dostáváme.“

„Nic takového, s čím se potýkáte, jsme nepocítili.“

„To proto, že náš kýl sahá dvanáct metrů pod hladinu a je dlouhý jako tři fotbalová hřiště.“

Hlavně klid, Jimmy, pomyslel si Juan.

Cabrillo a kapitán tankeru byli dobře domluvení, takže další volání přišlo od McCullougha. Dvě minuty po poslední zprávě byl už zase v éteru.

„Khalij Surt, tady je Aggie Johnston. Vezměte prosím na vědomí, že naše kormidlo se právě porouchalo. Nařídil jsem zastavit, ale při současné rychlosti urazíme ještě několik kilometrů. Počítám, že vás mineme na levoboku ve vzdálenosti asi osmi set metrů. Navrhoval bych, abyste změnili rychlost a směr.“

Místo aby zpomalil, začal však tanker plynule zrychlovat a jeho jediný šroub vytvářel za zádí obrovský vír. Tohle ve scénáři nebylo a Juan pochopil, že McCullough ignoruje předchozí dohodu, aby dovedl Oregon co nejblíž. Cabrillo se zapřisáhl, že až tohle skončí, najde toho muže a pozve ho na skleničku.

Sidra se začala obracet a nabírat tempo, ale pořád plula tak pomalu, že byl její manévr zdlouhavý. Válečná loď vypadala vedle tankeru jako trpaslík, když proplouval rychlostí osmnácti uzlů necelých pět set metrů od jejího zábradlí.

Juan pocítil, jak se paluba Oregonu lehce otřásla. Velké pumpy začaly vytlačovat vodu z balastních nádrží. Šli do akce.

V operačním centru seděl u kormidla Max Hanley. I on poslouchal rozhovor v éteru, ale na rozdíl od Juana mohl alespoň část akce sledovat. Vedle něho seděla obsluha zbraní. Všechny vnější dveře byly uzavřené a každý zbraňový systém v pohotovosti.

Max zařadil zpětný chod.

Z trubic na přídi vytryskla zpěněná voda a loď zpomalila tak rychle, že se záď trochu zvedla. Jakmile je Aggie Johnston minul, spustil znovu trysky na zádi. Kryopumpy chladící magnetohydrodynamické generátory na sto sedmdesát stupňů se rozezpívaly, jak trysky požadovaly víc a víc energie.

Oregon vyrazil kupředu jako závodní kůň a elegantním obloukem obeplul záď tankeru. Před ním se rýsovala nízká šedá silueta libyjské fregaty.

Max si dokázal představit zděšení na palubě Sidry, když se zpoza tankeru náhle vynořila loď dvakrát větší než ta jejich. Po třiceti vteřinách šokovaného mlčení ožil éter nadávkami, požadavky a hrozbami.

Hanley hbitě vklínil Oregon mezi obě plavidla, zatímco McCullough stočil kormidlo ostře na sever, do volného moře a do bezpečí.

„Identifikujte se, nebo zahájíme palbu.“

Tuhle výzvu slyšel Max už podruhé a pochyboval, že přijde ještě třetí. Sidra měla stále dost místa, aby mohla rozpárat Oregon třípalcovými děly. Odolal silnému pokušení zvednout mikrofon a ohlásit se jako loď amerického námořnictva Siren.

Na hlavním monitoru uviděl, jak z předního děla Sidry vytryskl oblak kouře. Náboj proletěl před přídí a vybuchl v moři patnáct metrů od ní. Vzápětí Oregonem otřásla tlaková vlna.

„Varovný výstřel, kamaráde,“ řekl Max napjatě. „Ještě jeden a sundáme si rukavičky.“

Tentokrát spustilo zadní dělo, výbušný náboj udeřil do bočního můstku a celý ho utrhl.

Max stěží vydržel sedět v křesle. „To je ono. Palte.“

Mezera mezi oběma bojovníky ožila, když gatlingy Oregonu a větší automatický kanón Bofors začaly plivat nepřetržité proudy ohně. Protiletadlová děla Sidry se přidala k dunění hlavních baterií, které pálily čtyři náboje za minutu.

Oregon duněl při každém zásahu jako zvon. Střely z protiletadlových děl prorazily jeho trup, ale zastavily se o další přepážku. Náboje z palubních děl se však dostaly skrz.

Tři kajuty už byly v troskách a ze stěn balastní nádrže, která sloužila také jako bazén, odpadaly velké kusy mramoru. Každá střela přinesla další zkázu. Zasedací místnost velení dostala přímý zásah. Dvoumetrákový stůl se svalil na bok a z židlí potažených kůží zbyly jen třísky.

Automatický protipožární systém bojoval s tuctem ohňů zároveň. Hasičské týmy dostaly rozkaz držet se na protější straně lodi a během souboje neriskovat.

Ale Oregon se ukázal jako silný protivník. Všechna okna na můstku Sidry byla prostřílená a otvory vlétlo dovnitř dost wolframových nábojů, aby zničily všechny navigační a řídicí systémy. Z pancéřového pláště lodi odletovaly jiskry. Její záchranný člun se roztřásl jako krysa v čelistech teriéra, jakmile ho zasypaly kule z gatlingu. Když se kulomet posunul dál, zůstal tam člun opile viset jen na jednom jeřábu.

Žádná z jejich zbraní menší ráže nedokázala prostřelit pancíř chránící věže děl, tak obsluha zbraní začala otáčet kanónem ráže 120mm na přídi. Díky stejnému systému pro kontrolu stability, jaký používá tank M1A2, byla tahle zbraň neuvěřitelně přesná. Její první střela zasáhla věž hned u paluby Sidry, celou ji zvedla půldruhého metru do vzduchu, a když dopadla zpátky, valil se z hlavní kanónů mastný kouř.

Obě lodě schopné vydržet obrovský nápor na sebe nepřestávaly pálit a mezera mezi nimi se stále zmenšovala. Takhle zblízka už nebylo možné mířit. Střely vybuchovaly skoro okamžitě, jak opouštěly hlavně.

Nic podobného se v análech námořních soubojů neobjevilo už celých sto let a Max Hanley by navzdory nebezpečí nechtěl být nikde jinde na světě.

Ne tak Předseda a jeho muži na palubě. Krčili se za částí zábradlí, která byla trojnásobně zesílená, ale když do něho začal bušit třicetimilimetrový kanón, cítili se jako nazí v trní.

Juan si nedokázal představit, že by mohlo k takovému souboji dojít za normálních okolností. Moderní technika udělala z námořních bitev neosobní záležitost odehrávající se na velkou dálku. Ke zničení nepřítele stačilo stisknout tlačítko. Tohle bylo něco úplně jiného. Cítil nenávist protivníka v každém jeho výstřelu.

Chtěli ho zabít. A nejen to, snažili se ho vymazat z povrchu země, jako by se nikdy nenarodil.

Do pancéřového plátu udeřila další střela a Juan měl na okamžik pocit, že se mu vnitřnosti rozpustily na kaši. Projela jím hrůza, že udělal strašnou chybu.

Pak tu myšlenku zahnal s tím, že tihle lidé nikdy nepřestanou, pokud se jim někdo nepostaví. Jestliže nebudou ochotní naslouchat argumentům, nezbude jim než čelit důsledkům svého vlastního barbarství.

Přišel tvrdý náraz. Oregon byl u boku Sidry. Max upravil zátěž jejich lodi tak, aby byly paluby ve stejné výšce. Juan sevřel v dlani automatickou pistoli a přeskočil zábradlí.

Těsně nad hlavou mu prolétl raketový granát ze skryté střílny za záďovou dělovou věží Sidry a zasáhl pancéřový plát, právě když ho jeho dvanáctičlenný tým následoval. Muži měli vlastně štěstí v neštěstí. Zásah odhodil deset z nich dozadu, zkrvavené a potlučené, a dva vrhl kupředu, právě když od sebe vlna plavidla o něco vzdálila. Prolétli úzkým prostorem a dopadli do vody současně.

Max tu katastrofu viděl na záběrech kamer rozmístěných na lodi a okamžitě uhnul s Oregonem od Sidry, aby oba muže přes palubu nerozmačkal na kaši. Nevěděl, jestli jsou živí nebo mrtví, ale přikázal záchrannému týmu čekajícímu v doku pro čluny, aby okamžitě spustil na vodu zodiak.

Jeden technik pohnul pomocí joysticku kamerou a přejel po palubě Sidry.

„Tady!“ křikl Max.

Cabrillo stál sám na libyjské lodi a z hlavně jeho pistole Heckler 8c Koch se kouřilo, jak jí právě zneškodnil střelce nabíjejícího raketomet. Bylo to skoro, jako by věděl, že ho kamera sleduje. Podíval se do ní s nejzuřivějším výrazem, jaký u něho Max kdy viděl, a zmizel v průvlaku fregaty.

36

Velvyslanec Charles Moon selhal při plnění jednoho ze svých zásadních úkolů toho večera. Prezident mu výslovně nařídil dohlédnout, aby viceprezident na recepci u ministra Ghamího moc nepil.

Viceprezident alkohol nesnášel a přestával se pod jeho vlivem ovládat a během té půlhodiny, kterou tam už strávili, do sebe nalil čtyři křišťálové sklenky šampaňského. Bylo by to možná pochopitelné, kdyby věděl, že se dům může stát terčem teroristického útoku, ale v Bílém domě usoudili, že se mu tato informace nedá svěřit, pokud má plán vyjít.

Moon postavil své nedotčené šampaňské na stolek s mramorovou deskou, aby si mohl otřít zpocené dlaně o nohavice smokingu. Viceprezident Donner se právě vedle něho dopracoval k pointě lechtivého vtipu. Skupinka deseti hostů, kteří byli na doslech, chvilku počkala a pak se mu odměnila zdvořilostním smíchem. Jeho tisková mluvčí, která pro ten večer hrála roli společnice, ho jemně odvedla stranou, než se stačil pustit do dalšího.

Moon využil té příležitosti, aby se rozhlédl po elegantní přijímací hale.

Odlehlý dům ministra Ghamího ho okouzlil. Byl postavený z kamene a připomínal maurský hrad se štukovanou omítkou, masivní a bezpečný.

Hlavní vchod od zastřešené příjezdové cesty byl celá tři podlaží vysoký.

Horní poschodí lemovalo tepané litinové zábradlí a schodiště stoupající z přízemí bylo dobrých šest metrů široké. Na odpočívadle, kde se schodiště rozdělovalo ve dvě křídla, byl umístěn orchestr hrající klasické skladby s orientálním nádechem.

Ať byl dům sebepozoruhodnější, bledl ve srovnání se shromážděnými hosty. Moon v elegantně oblečeném davu napočítal nejméně deset hlav států. V jednom koutě, pod dramaticky podsvícenou palmou v květináči, rozmlouval izraelský ministerský předseda soukromě s libanonským prezidentem a na druhé straně místnosti konverzoval irácký premiér s íránským ministrem zahraničí.

Moon očekával, že tito lidé budou na podobné recepci srdečně debatovat – byli to koneckonců politici a diplomaté –, ale měl pocit, že tentokrát to jde trochu hlouběji. V té místnosti panoval skutečný optimismus, že tripolská dohoda bude úspěšná.

Potom se ho znovu zmocnily obavy. Nejdřív budou muset přežít tenhle večer.

Zatím největší skupina se shromáždila okolo Alího Ghamího stojícího nedaleko bublající fontány obložené mozaikou. Pohledy obou mužů se na okamžik setkaly. Ghamí pozvedl sklenku ve vážném gestu, kterým dal Moonovi najevo, že host, který by pro něho byl nejdůležitější, tam není.

Fiona Katamorová byla toho večera tématem většiny rozhovorů. Moon se doslechl, že Kaddáfí, oblečený tentokrát v civilním obleku a ne ve vojenské uniformě, pronese řeč o její ztrátě.

Moonův osobní strážce ve špatně padnoucím vypůjčeném smokingu ho poklepal na paži a kývl směrem ke vchodu do přilehlého obývacího pokoje. Pod stropem byla diskrétně umístěna kamera.

„Zatím jsem jich napočítal pět,“ řekl muž.

„Kvůli bezpečnosti?“

„Nebo pro příští generace. Můžete věřit tomu, že jsou zapnuté a připravené zaznamenat dnešní útok. Také jsem si všiml, že ta plazmová televize v obývacím pokoji je umístěná provizorně, kabely jsou přilepené k podlaze, místo aby vedly pod tím perským kobercem. Takhle budou všichni moci být svědky popravy. Také to pomůže shromáždit dav před útokem na jedno místo. Myslím, že to má být představení pro obě strany, protože vedle televize jsem viděl malou webkameru.“

„Opravdu k tomu dojde, že?“

„Mají to v plánu, ale nedělejte si starosti. Víme, co děláme.“

„Dokážete rozpoznat, kdo jsou skuteční členové ochranky a kdo teroristé?“ zeptal se Moon.

„Teroristé jsou ještě venku. Projektanti toho útoku vědí, že by se uvnitř brzy prozradili.“ Osobní strážce byl sebejistý, ale ostražitě sledoval několik libyjských agentů pohybujících se mezi hosty.

Muammar Kaddáfí vystoupil několik schodů nad dav s bezdrátovým mikrofonem v ruce. Orchestr zmlkl a muži a ženy se otočili v očekávání, že uctí památku Fiony Katamorové.

Libyjský vůdce byl skoro stejně proslulý nekonečnými projevy jako Castro. Po několika minutách přestal Moon jeho blábolení vnímat.

Během té krátké doby si utřel dvakrát ruce a věděl, že kdyby si sundal sako, bylo by vidět v podpaží skvrny potu táhnoucí se až k pasu.

Tělesný strážce po jeho boku však kupodivu vypadal naprosto klidně.

• • •

V TEMNOTĚ SLUJE vyměnil Eric popaměti zásobník. V pouzdře u pasu mu už zbývaly jen dva. V rameni mu tepala bolest v rytmu srdečního pulzu, aniž měl šanci si ránu ošetřit. Horká krev mu tekla až na prsty.

Další granát hozený naslepo zasáhl Sakr do zábradlí a spadl do písku. Výbuch ztlumil trup, ale zhoupl lodí směrem k molu tak, že zůstala nakloněná pod úhlem asi deseti stupňů. Tentokrát vzplálo vysušené dřevo okamžitě a plameny šířící se vně lodi nebylo možné uhasit.

„Jakmile bude dost světla, dostanou nás,“ prohlásil Mark ponuře.

Linda Rossová už také viděla obrysy vynořující se z šera a věděla, že má pravdu. Tma je doposud chránila, ale až se oheň rozšíří a osvětlí jeskyni, budou ve výhodě teroristé. Kladla si otázku, zda mají vyčkat a doufat, že útok nějak odrazí, nebo se stáhnout a najít jinou cestu z té pasti.

Rozhodla se v okamžiku, kdy si uvědomila, jak jsou jejich možnosti omezené. „Dobře, vypálíme krátkou salvu, abychom se kryli. Marku a Eriku, vezmete Alanu, seskočíte na molo a poběžíte směrem od vchodu. Pokusíte se najít nějakou pozici, která by se dala uhájit. Dám vám třicetivteřinový náskok. Pak je znovu pokropím a poběžím za vámi.“

Rychle se přesunuli za zábradlím Sakr. Oheň planoucí u zádi nebyl zatím tak silný, aby osvětlil sluj, ale viděli asi tři nebo čtyři metry před sebe. Na zemi kousek od lodi ležel mrtvý terorista a temná kaluž pod jeho hrudí se pomalu vsakovala do písku.

„Palte!“ zavelela Linda a oni vypálili krátkou salvu na suť zakrývající vchod od řeky.

Jakmile měli zbraně prázdné, chytili Eric s Markem Alanu v podpaží a zvedli ji z paluby. Linda za nimi střílela do tmy, aby udržela ozbrojence na místě. Trojice stoupla na zábradlí Sakr a přeskočila na molo. Alana se skoro svalila, a kdyby ji Eric dost rychle nechytil, dopadla by na ošklivě popálené dlaně.

Mark je vedl kupředu přikrčené, s rukama nataženýma před sebe. Když se dotkl zadní stěny jeskyně, obrátil se doprava a tápal po jejím nerovném povrchu. Alana se nemohla skály ani dotknout, ale Eric jí položil zezadu ruku na rameno a vedl ji.

Ušli poslepu asi pětadvacet metrů, ale rachot střelby za nimi se odrážel od stěn, takže se nezdál být o nic dál.

Mark se odvážil bliknout baterkou. Byli na konci mola. Před nimi se nacházela lodní výstroj, převážně stočená lana v proutěných koších a také několik dlouhých fošen. Jeho pozornost však nejvíc upoutalo ústí postranní jeskyně. Na skále nad ním byla připevněná železná tyč a z ní visely cáry závěsu, který dříve zajišťoval soukromí uvnitř.

„Možná to dobře dopadne,“ řekl, když vstoupili do jeskyně.

Eric rychle zatáhl zbytky látky a vyměnil zásobník, aby se mohl postavit na hlídku, zatímco Mark svítil baterkou po prostoře s prsty položenými na čočce, aby ztlumil ostré světlo halogenové žárovky.

„To je úžasné,“ zašeptala Alana obdivné. Na okamžik zapomněla na bolest vystřelující z rukou a hluk přestřelky zuřící venku.

Podlahu jeskyně pokrývalo několik vrstev propracovaných orientálních koberců na ochranu proti chladu stoupajícímu ze skály. Většinu stěn zakrývaly další gobelíny a dodávaly jeskyni útulné vzezření stanu. Po straně stály dvě postele vypletené provazy, jedna ustlaná, druhá rozházená. Další nábytek zahrnoval několik skříněk a velký psací stůl i s kalamáři a psacími pery, která se za ta léta ohnula a schlíple visela přes okraj svého zlatého zásobníku. Deska stolu byla vykládaná perletí tvořící složité obrazce. Na podlaze kolem byly vyrovnané knihy, které zaplňovaly i nedaleké police. Na čestném místě ležel zdobný korán spolu s potrhanou biblí s oslíma ušima.

Vedle polic se nacházel výklenek zarovnaný až po strop bedýnkami. Víko jedné bylo nadzvednuté, a když Mark posvítil škvírou dovnitř, oslnil ho nezaměnitelný záblesk zlata.

Pokusil se zjistit, zda za bedýnkami není nějaký prostor, ale byly narovnané tak natěsno, že by s nimi musel pohnout, aby tam mohl nahlédnout. Trhl za horní truhlu, aby ji uvolnil, ale ta se ani nepohnula. Jestli byla plná zlata jako ta pod ní, mohla vážit i půl tuny.

Podal baterku Alaně, která si ji zastrčila do podpaží, protože by ji v ruce těžko udržela.

„Žádný východ odsud nevede,“ řekl Mark, když se vrátil k Erikovi. Stoney už nabil Murphův samopal a teď mu ho podal. „Ale na druhou stranu umřeme bohatí. V té komoře vzadu musejí být stovky milionů ve zlatě.“

Palba venku neustávala, i když Linda už musela být na cestě, protože třaskání kalašnikovů neprovázel hlas její zbraně. Záď Sakr už plála jako hranice, plameny sahaly skoro až ke stropu jeskyně a rychle ji plnily kouřem.

Eric zašeptal do šera „Marco“ a odpovědí mu bylo zvolání „Polo“.

Linda doběhla ke vchodu a skočila dovnitř dřív, než si teroristé všimli, že se dala do pohybu. „Povězte mi tu dobrou zprávu.“

„Jsme bohatí,“ opáčil Mark. „Ale v pasti.“

• • •

OBĚ LODĚ BYLY TAK BLÍZKO U SEBE, že nemohly vypálit, takže nastal absolutní klid zbraní, během něhož využíval Oregon své velikosti a síly, aby zahnal libyjskou fregatu co nejdál k pobřeží. Kdykoliv se k sobě trupy přiblížily, muselo menší plavidlo uhnout na pravobok, aby ho nákladní loď nerozdrtila. Občas na palubu vyskočil odvážný nebo spíše šílený terorista, vypálil na Oregon další raketový granát, ale kulomety si ho našly dřív, než stačil namířit. Dva granáty, které se jim podařilo vypálit, proletěly přímo nad palubou Oregonu a střelci si za svou snahu vysloužili smrt.

V chodbách fregaty panoval chaos, jak jimi pobíhaly týmy snažící se odstranit škody. Vzduch byl plný dýmu z požáru v přední části lodi, přestože se ho snažila odsát zastaralá klimatizace. Kvílela siréna a muži se ji pokoušeli překřičet rozkazy.

To vše bylo jako hudba pro uši Fiony Katamorové, která ležela připoutaná k posteli v důstojnické kajutě. Neměla tušení, co se kolem ní děje, ale bylo jí jasné, že jsou její únosci v úzkých.

Věděla, že ji z výcvikového tábora džihádistů dopravili vrtulníkem na nějakou loď. Poznala to podle slaného vzduchu, jenž pronikl do pytle, který měla natažený na hlavě, a podle hukotu motorů a šplíchání vln o trup. Dokud však nezačala pálit děla, netušila, o jaký typ lodi se jedná.

Nijak ji nepřekvapilo, že má Sulejmán Al-Džama k dispozici libyjskou válečnou loď. Bylo pravděpodobné, že celou posádku tvoří členové jeho organizace.

Fregatou otřásaly exploze a její radost s každým výbuchem sílila. Bylo jí jasné, že až to skončí, zabijí ji tak jako tak, ale námořnictvo Spojených států se postará, aby si teroristé své vítězství nemohli vychutnat.

Náhle se rozlehl mimořádně hlasitý výbuch a loď jako by se pod ním zapotácela. Fiona už neslyšela pálit dělo na přídi a bylo jí jasné, že americká loď ustřelila jednu z hlavních libyjských věží.

Dveře kajuty se rozlétly. Její žalářníci měli obličeje zakryté šátky a na zádech pověšené kalašnikovy. Fionina krátká radost vyprchala, když jí odemkli pouta a zase je zacvakli tak, že měla ruce svázané za zády. Beze slova ji vyvedli z místnosti.

Námořníci v uniformách se na ni sotva podívali. Měli příliš práce se záchranou lodi, než aby se mohli kochat pohledem na svou kořist. Na bok lodi se snesla další sprška střel a Fionu to hodilo na přepážku. Zuřivost bitvy ji natolik rozptýlila, že se cestou do další, větší místnosti úplně zapomněla modlit.

Když však uviděla černou látku zavěšenou na protější stěně, videokameru a muže svírajícího velikou šavli, rty jí samy od sebe začaly odříkávat slova modlitby. V místnosti byli i další muži, teroristé, ne libyjští námořníci. Jeden stál za kamerou a další vedle něho obsluhoval satelitní spojení. Ostatní maskovaní muži tam byli jako svědci. Poznala khaki uniformy z pouštní základny. Popravčí se šavlí byl celý v černém.

Reproduktor alarmu byl tady vypnutý, i když ho bylo stále slyšet z ostatních částí lodi.

„Už tě nezachrání,“ pronesl popravčí arabsky. „Ta loď venku exekuci jen o pár minut urychlila.“ Upřel na ministryni tvrdý pohled a ona ho vzdorně opětovala. „Jsi připravená zemřít?“

„Pro věc míru,“ odpověděla Fiona tak pevným hlasem, na jaký se jen zmohla, „jsem připravená zemřít od okamžiku, kdy jsem pochopila, o co vám jde.“

Připoutali ji k židli stojící před závěsem. Podlahu pod ní zakrývala igelitová plachta. Do úst jí vrazili roubík, aby nemohla pronést žádná poslední slova.

Popravčí kývl na kameramana a ten začal natáčet. Objektiv zůstal chvilku namířený na Fionu, aby mělo cílové publikum dost času poznat, kdo to má zemřít. Pak muž v černém přešel před ni a zdobnou šavli držel tak, aby ji bylo dobře vidět.

„My, služebníci Sulejmána Al-Džamy, zbavíme dnes svět dalšího nevěřícího,“ četl z vytištěného textu. „Toto je naše odpověď na snahy křižáků přenést na nás svůj úpadek. Od této ďábelské ženy pocházejí ty nejhorší z jejich lží, a proto musí zemřít.“

Fiona se silou vůle přinutila nevnímat jeho křik a jediné, co jí v hlavě znělo, bylo: „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

• • •

TO, CO POTKALO JEHO MUŽE, Cabrilla zabolelo, ale nemohl pro ně nic udělat. Než aby uvažoval o ústupu, pokračoval v akci na vlastní pěst. Žádný z libyjských námořníků mu nevěnoval sebemenší pozornost. Teď, když hrstka Al-Džamových teroristů využívala jejich fregatu jako základnu pro popravu Fiony Katamorové, byli na neznámé tváře zvyklí. Těch několik mužů pobíhajících po lodi se soustředilo jen na svou práci. Když ho dohonil hasičský tým, přitiskl se Juan ke zdi a uhnul mu, jak by to udělal každý vycvičený námořník.

„Pojď s námi!“ křikl na něho jejich velitel, aniž by zpomalil.

„Mám rozkazy od kapitána,“ opověděl Juan přes rameno a vyrazil opačným směrem.

Našel schodiště, a jak se po něm řítil dolů, porazil námořníka stoupajícího proti němu. O palubu níž zamířil neomylně k jídelně mužstva. Přede dveřmi stáli dva ozbrojení strážci. Jeden se díval do místnosti a druhý pohlédl na Cabrilla, ale kvůli jeho uniformě ho považoval za člena posádky.

Kdyby Juan až dosud pochyboval o přítomnosti teroristů na lodi, ti dva chlapi se šátky a kalašnikovy by ho o ní přesvědčili.

Deset kroků od nich uslyšel Juan z jídelny hlas, jak říká: „… zabíjeli naše ženy a děti v jejich domovech, bombardovali naše vesnice a pohrdali samotným slovem Alláha.“

To mu stačilo. S chladným vztekem zrozeným z mnoha let bojů pozvedl pistoli. Jeden terorista vyvalil oči, ale to byla jediná reakce, kterou mu Předseda dovolil. Cabrillovi třeskla zbraň v rukou a zasáhla oba muže do středu hrudi. Jedna kulka prolétla skrz a na zeď za teroristou vystříkla krev.

Juan se pohyboval tak rychle, že musel odstrčit padající tělo stranou, aby se dostal do jídelny. Napravo od prostoru zabíraného kamerou na stativu stálo šest ozbrojených mužů. Dva další obsluhovali záznamové zařízení a jiný stál v čele místnosti, s listem papíru v jedné ruce a zahnutým mečem v druhé.

Za ním seděla Fiona Katamorová s roubíkem v ústech, ale očima jasnýma.

Cabrillo ve zlomku vteřiny přehlédl scénu a odhadl, odkud hrozí největší nebezpečí. Popravčí by se musel pohnout, aby se mohl rozmáchnout ke smrtícímu úderu, a dva muži u kamery nechali své zbraně na palubě.

Juan padl na jedno koleno, aby měl větší stabilitu, a spustil palbu na šestici teroristů. Dva šli k zemi dřív, než si stačili uvědomit, že je v místnosti. Třetí zemřel, když se pokusil popadnout samopal. Protože byla Juanova pistole přepnutá na plnou automatiku, skončilo číslo pět se dvěma kulkami v hlavě, které mu vyrazily mozek z lebky.

Cabrillo musel na okamžik stisknout spoušť, aby mohl namířit, ale než stačil znovu vystřelit, spustilo číslo šest palbu. Kulky zasáhly plechovou zeď napravo od něho, slouply z ní bílou barvu a odrazily se do všech stran.

Předseda našel terč a provrtal ozbrojence kulkami, které ho odhodily na přepážku. Obrátil se k muži s mečem. Ten chlap měl ty nejrychlejší reakce, jaké kdy Juan viděl. Od prvního výstřelu uplynuly čtyři vteřiny. Každý normální člověk by potřeboval polovinu té doby na to, aby zpracoval, co mu sdělovaly jeho smysly.

Ale popravčí ne.

Pohyboval se už v okamžiku, kdy po něm Juan poprvé přejel pohledem. Zhoupl meč dozadu, elegantně se otočil kolem své osy a rozmáchl se čepelí na odkrytý krk Fiony Katamorové dřív, než padl k zemi šestý střelec.

Juan to sledoval jako ve zpomaleném filmu. Začal obracet pahýlovitou hlaveň H&K s vědomím, že je příliš pozdě. Přesto vystřelil, když mu náhle kameraman, kterého si Cabrillo předtím nevšiml, vytrhl pistoli z pouzdra.

Juanovi projela po spánku pronikavá bolest a zatmělo se mu před očima.

37

OD CHVÍLE, CO Kaddáfí začal mluvit, se Alí Ghamí nejméně podesáté podíval na hodinky. A neustále obracel pohled ke svému asistentovi, který stál u předního vchodu se sluchátkem od vysílačky v uchu. Pokaždé, když se jejich pohledy setkaly, zavrtěl pobočník neznatelně hlavou.

Charlese Moona na jeho chování upozornil osobní strážce, a když si velvyslanec začal libyjského ministra zahraničí pozorněji všímat, postřehl další známky neklidu. Ghamí bez přestání přešlapoval z nohy na nohu nebo strkal ruce do kapes saka a zase je vyndával. Mnoho hostů už dlouhý proslov, který trval skoro půl hodiny, nudil, ale Ghamí vypadal spíš podrážděný než znuděný.

Znovu se podíval na svého pobočníka. Muž v obleku se odvrátil trochu stranou a zakryl si dlaní ucho, aby lépe slyšel přes Kaddáfího monotónní hlas. Okamžik nato se otočil a kývl na Ghamího s triumfálním úsměvem na tváři.

„Představení začíná,“ pronesl Moonův strážce nonšalantně.

Ghamí vystoupil na jeden schod, aby upoutal prezidentovu pozornost. Když Kaddáfí přerušil nekonečné fráze oslavující Fionu Katamorovou, vyšel ministr výš a pošeptal mu něco do ucha.

Kaddáfí viditelně zbledl. „Dámy a pánové,“ řekl a hlas, který byl ještě před okamžikem jasný a plný emocí, se mu třásl. „Právě jsem dostal tu nejhorší možnou zprávu.“

Moon to svému společníkovi překládal.

„Zdá se, že milovaná americká ministryně zahraničí leteckou katastrofu přežila.“ Následovalo kolektivní zalapání po dechu a místnost zašuměla hovorem. „Prosím vás o pozornost, dámy a pánové. Není to tak, jak se zdá.

Po katastrofě byla unesena silami věrnými Sulejmánovi Al-Džamovi. Právě jsem se dozvěděl, že má být popravena. Ministr Ghamí mi také řekl, že mají způsob, jak s námi komunikovat v tomto domě.“

Kaddáfí následoval svého ministra zahraničí do vedlejší místnosti a brzy se ve všech koutech tísnili ti chladnokrevnější z hostů. Osobní strážce řekl Moonovi, aby se držel zpátky, takže byli stále ještě v hale a dívali se přes ramena ostatních. Televize byla zapnutá a v její bledé záři vypadali shromáždění, jako by jim přestala proudit krev v žilách. Několik žen plakalo.

Na obrazovce náhle naskočil obraz. Před černým pozadím seděla na židli ministryně Katamorová. Vlasy měla rozcuchané po prožitém utrpení a tmavé oči zarudlé. Roubík zajištěný šátkem kolem hlavy jí dodával zvláštní výraz, ale stále vypadala krásně.

Pláč zesílil.

Do záběru vstoupil muž s tváří zakrytou šátkem. Držel meč s malým zásekem na ostří. „My, služebníci Sulejmána Al-Džamy, zbavíme dnes svět dalšího nevěřícího,“ řekl. „Toto je naše odpověď na snahy křižáků přenést na nás svůj úpadek. Od této ďábelské ženy pocházejí ty nejhorší z jejich lží, a proto musí zemřít.“

Moonův strážce pozorně sledoval Ghamího reakce. Na tom, co se odehrávalo v televizi, se mu něco nezdálo.

Kaddáfí zvedl malou kameru stojící na stolku vedle televize a podržel ji na délku paže před sebou. „Můj bratře!“ řekl. „Můj muslimský bratře, který se koupeš ve světle Alláha, mír buď s ním. Touto cestou se už ubírat nesmíme. Přirozeným stavem světa je mír. Krveprolití vyvolává další krveprolití. Copak nechápeš, že když ji zabiješ, ničeho nedocílíš? Neukončíš tak utrpení muslimského světa. To dokáže jen diskuse. Jen když se posadíme se svými nepřáteli k jednomu stolu a promluvíme si s nimi o tom, co nás dovedlo k tomuto stavu, budeme moci doufat v život v harmonii.

Korán nás učí, že není harmonie s nevěřícími.

Korán nás také učí, že máme milovat život. Alláh nám dal tenhle protimluv jako volbu pro lidi na celém světě. Prosím tě, abys odložil meč. Ušetři její život.“

Přes šátek nikdo neviděl popravčímu do tváře, ale jeho řeč těla byla dostatečně výmluvná. Svěsil ramena a jeho meč zmizel ze záběru.

Pak se vzadu v místnosti ozval dupot mnoha párů nohou na mramorové podlaze.

Plán se hroutil.

Alí Ghamí vytrhl Kaddáfímu z ruky kameru. „Mansoure!“ zařval na svého osobního strážce. „Co to děláš? Naši muži už jsou tady. Zabij ji! Hned!“

Avšak postava na obrazovce nepozvedla znovu meč, aby setnula ministryni Katamorové hlavu. Místo toho jí vyndala z úst roubík.

„Mansoure!“ vykřikl Ghamí znovu. „Ne!“

Někdo vytrhl ministrovi kameru a zároveň se mu do zad zaryla hlaveň pistole. Ohlédl se a uviděl za sebou stát nějakého Asiata, osobního strážce Charlese Moona.

„Hra skončila, Sulejmáne,“ řekl Eddie Seng. „Podívej se.“

Muž na obrazovce, kterého Ghamí považoval za svého nejvěrnějšího služebníka, si stáhl z hlavy šátek. „Jak to šlo?“ zeptal se Předseda Cabrillo s napůl obvázanou hlavou.

„Myslím, že se tomu říká nachytat někoho in flagranti.“

Oddíl Kaddáfího osobních strážců se vyrovnal přede dveřmi, aby oznámil, že přemohl ochranku venku bez jediného výstřelu.

Kaddáfí, kterého o operaci informoval odpoledne Charles Moon, se obrátil ke svému ministrovi. „Šaráda skončila. Poté, co jsem dnes odpoledne obdržel anonymní tip, obsadila švýcarská armáda dům, kde jste drželi mého vnuka, jehož smrt při autonehodě jste jen předstírali. Je v bezpečí, takže už mi nemůžeš sedět na hrudi jako jedovatý had a vyhrožovat, že udeříš, pokud ti neponechám volnou ruku.

Skutečně jsem nevěděl, že jsi Al-Džama. Myslel jsem, že mě vydíráš jen proto, abys dosáhl vysokého postavení, že tě jen hnala sobecká touha po moci. Teď ses však odhalil před celým světem. Jsi vinen nade vši pochybnost a poprava proběhne rychle. A já budu neúnavně pracovat na tom, abych zbavil vládu všech tvých sympatizantů.“

Kaddáfí rozepjal náruč, jako by chtěl obejmout všechny významné osobnosti v místnosti. „My všichni společně odsuzujeme tvoje metody a selhání tvého plánu na zavraždění vůdců ostatních muslimských zemí poslouží jako varování všem, kdo ještě stojí v cestě míru. Odveďte mi ten póvl z očí.“

Podsaditý libyjský voják popadl Ghamího za zátylek a vystrkal ho šokovaným davem ke dveřím.

Z televize se ozval ženský hlas.

„Pane prezidente, sama bych to neřekla lépe!“ Fiona Katamorová stála po Juanově boku. „A ráda bych ujistila všechny účastníky konference, že zítra ráno přesně v devět zasednu k vyjednávacímu stolu, abychom otevřeli novou éru pro celý svět.“

• • •

KULKA, KTERÁ ŠKRÁBLA JUANA do hlavy v jídelně fregaty, ho připravila o vědomí jen na vteřinu, zatímco jediná střela, kterou se mu předtím podařilo vypálit, dokázala něco mnohem pozoruhodnějšího. Zasáhla klesající meč a vychýlila ho z jeho dráhy. Ostří uhodilo do kovového opěradla židle, překotilo ji na bok a shodilo Fionu na zem.

Vleže na podlaze vypálil Juan dvě salvy o třech výstřelech a zabil kameramana a jeho asistenta. Muž s mečem přišel o svou zbraň a teď couval od Fiony a zvedal ruce nad hlavu.

„Prosím,“ škemral. „Nejsem ozbrojený.“

„Odepni jí pouta,“ nařídil Juan. „A vyndej jí roubík.“

Než však stačil popravčí uposlechnout, pomočil se.

„Není tak snadné stát sám před ústím hlavně jako vraždit nevinné, co?“ ušklíbl se Juan. Když byl roubík odstraněn, zeptal se ministryně: „Jste v pořádku?“

„Ano. Myslím. Kdo jste?“

„Řekněme, že jsem duch poručíka Henryho Lafayettea.“ Juan vytáhl z kapsy kalhot vysílačku. „Maxi, slyšíš mě?“

„No konečně voláš,“ zavrčel Max tak naštvaně, že Cabrillo poznal, že byl bez sebe starostí.

„Mám ji a už odsud mizíme.“

„Pospěšte si. Sidra zrychluje a zbývají nám jenom dvě minuty, jestli má náš únikový plán klapnout.“

Fiona vstala a masírovala si zápěstí na místech, kde se jí do nich zaryla pouta. Od popravčího se držela ostražitě dál, ale pak udělala tu nejúžasnější věc, kterou si Juan dokázal představit. Řekla: „Odpouštím ti a budu se modlit za to, abys jednoho dne pochopil, že nejsem tvůj nepřítel.“ Obrátila se k Juanovi. „Nezabíjejte toho muže.“

Juan nevěřil vlastním uším. „Se vší úctou, nezbláznila jste se?“

Bez ohlédnutí vyšla z místnosti. Juan se vydal za ní, pak se obrátil k muži s mečem a vypálil jediný výstřel. Sebral z podlahy papír s řečí a poznamenal si frekvenci, na níž vysílala kamera, což byla poslední část jeho plánu. Když Fionu znovu dohonil, řekl: „Nemohl jsem dovolit, aby nás pronásledoval, tak jsem mu prostřelil koleno.“

Vzal ji za ruku a společně spěchali na hlavní palubu. Všiml si, že kouř už zřídl. Na horním odpočívadle schodiště stáli dva námořníci. Nezareagovali, dokud nepoznali japonské rysy americké ministryně zahraničí. Oba skočili současně, jako by se domluvili. Juan jednoho zastřelil za letu a náraz kulky stačil, aby ho odchýlil z dráhy. Druhý udeřil Juana do hrudi s takovou silou, že mu vyrazil vzduch z plic. Jak Předseda lapal po dechu, byl chvilku bezmocný, a námořník toho využil a uštědřil mu několik ran.

Fiona se ho snažila odtáhnout ze svého zachránce a nebýt utrpení, jímž v posledních několika dnech prošla, bylo by se jí to podařilo. Byla ale tak vyčerpaná, že ji námořník pohrdavě odhodil stranou a kopl Cabrilla do brady.

Venku se ozval řev, který otřásl schodištěm.

Z vypouštěcí trubice ukryté na palubě Oregonu vyletěla raketa. Zvedla se do houstnoucí tmy na sloupu plamene, který jako by rozřízl oblohu, a takřka okamžitě začala klesat k cíli svého krátkého naplánovaného letu.

Předseda při tom zvuku strnul a popadla ho zuřivost. Kopanec mu otřásl mozkem, takže se řídil pouze svými instinkty. Uhnul před dalším úderem a praštil loktem námořníka do holeně takovou silou, že mu zlomil kost.

Muž zařval, když se na nohu postavil a konce kosti se po sobě sklouzly. Juan vstal, zarazil námořníkovi koleno do rozkroku a strčil ho dolů ze schodů. Popadl Fionu za ruku a táhl ji k východu.

Průvlak, kterým se dostal do nástavby Sidry, byl zavřený, a když ho otevřel v očekávání, že najde Oregon těsně vedle boku fregaty, uviděl svou loď místo toho dobrých deset metrů daleko. Za ní se ve vzduchu táhla kondenzační stopa za raketou, kroutící se had zavrtávající se do noci.

Od druhého konce fregaty dolehl výbuch mnohem silnější než cokoliv, co zažili od začátku bitvy. Raketa letící z lodi na břeh právě zasáhla vnitřní stranu brány v hrázi přílivové elektrárny v zátoce Zonzur.

• • •

OSM SAMOPALŮ CHRLILO své smrtící plameny do ústí boční jeskyně. Vzduch naplnily odštěpky skály a odražené kulky svištěly jako roj vzteklých sršňů. Všichni čtyři Američané krváceli z různých ran, z nichž však žádná nebyla tak vážná jako Erikovo prostřelené rameno.

Valilo se toho na ně tolik, že ani nemohli opětovat palbu a jen se krčili u vchodu do jeskyně, zatímco teroristé se blížili za stěnou z olova.

Jeden ozbrojenec náhle s divokým výkřikem vtrhl do jeskyně. Pálil od boku, zasypával kulkami stěny, rozštípal postel a shodil knihy z polic. Linda ho zasáhla třemi kulkami do hrudi, dřív než stačil střelit někoho z nich, a jeho tělo odlétlo zpátky do hlavní jeskyně.

Bylo to pouhé štěstí, že nestačil nikoho zabít, a ona věděla, že se opakovat nebude. Příště tam vběhne celý tým a bude konec.

Linda zkontrolovala munici. Nezbýval žádný rezervní zásobník a ten v samopalu byl poloprázdný. Eric už neměl čím střílet a držel svou zbraň jako hůl, připravený bránit se v souboji muže proti muži. Bylo jí jasné, že Mark už mele z posledního.

Po celý život bránila svou zemi a její konec měl přijít v téhle temné jeskyni daleko od domova při bitvě s bandou fanatiků, kteří si nepřáli nic jiného než právo dál zabíjet.

Průchodem plným kouře prolétl granát a dopadl do výklenku plného beden. Dřevo polovinu výbuchu pohltilo a kolem se rozlétly třísky a zlaté mince spolu se šrapnely zarývajícími se do stěn jeskyně. Kousky hořícího dřeva dopadly na postele a podpálily přikrývky. Za pár vteřin se tam nedalo pro kouř dýchat.

Eric něco křikl na Lindu, ale ta ho přes zvonění v uších neslyšela. Byla si jistá, že teroristé přijdou teď. Po výbuchu granátu museli vědět, že je dostali. Špinavá, rozbolavělá a zcela lhostejná k vlastnímu osudu položila prst na spoušť REC7.

Ale po několik dlouhých vteřin se nic nestalo. Ze sedmi zbývajících teroristů pálil teď do jeskyně už jen jeden nebo dva. Čekají, až vylezeme, pomyslela si Linda, vědí, že nás kouř vypudí ven, nebo doufají, že uhoříme.

Vleže na zemi, aby unikla tomu nejhoršímu, se Linda opatrně nadechla smrdutého vzduchu, ale při každém nádechu ji pálily plíce. Asadovi muži dostanou, co si přejí, pomyslela si pochmurně. O moc déle už tam zůstat nemohli. Podívala se tázavě na Erika a Marka. Ti jako by jí četli myšlenky, oba přikývli.

„Jdeme na to, Sundanci,“ křikl Mark, když se vrhli před hlavně čekajících zbraní.

Proběhli hořícím závěsem do hlavní jeskyně a překonali asi půldruhého metru, aniž by se dočkali palby. Linda pátrala v mihotavém světle hořící lodi po nějakém cíli, ale nikdo se jim nepostavil. Několik kroků od ní ležel na zemi mrtvý terorista s dírou po kulce mezi lopatkami. Pak uviděla další, které potkal podobný osud. Podlaha jeskyně jimi byla posetá. Zpomalila, až nakonec zůstala stát s osmi mrtvolami u nohou.

Cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz.

Jeden z mužů se trochu hýbal, hrabal prsty v písku a lapal po dechu. Mark mu odkopl z dosahu AK-47 a převalil ho na záda. Ze rtů mu vytékala zpěněná krev po průstřelu plic. Linda Tárika Asada nikdy neviděla, takže nepoznala jeho charakteristické srostlé obočí.

„Jak?“ vydechl.

„Tvoje odhady jsou stejně dobré jako naše, kamaráde,“ odpověděl mu Mark.

A pak přes praskot hořící Sakr a zvonění v uších uslyšeli melodický baryton, který zpíval: „Od síní Montezumy po břehy u Tripoli, budeme bojovat bitvy své země ve vzduchu, na zemi i na moři.“

„Linku?“ vykřikla Linda.

„Jak se vede, poklade?“ vynořil se z úkrytu se zbraní opřenou o bok a brýlemi na noční vidění pověšenými na krku. „Dorazil jsem, jak nejrychleji to šlo, ale nejsem stavěný na běhání po té zatracené poušti.“

Linda toho chlapíka objala a rozvzlykala se mu na hrudi. Pevné odhodlání postavit se nepřátelům při sebevražedném útoku se rozplynulo v hluboké úlevě. Mark s Erikem ho poplácávali po zádech, smáli se a zároveň vykašlávali dým.

„Tak to vypadá, že jste to tady pořádně roztočili.“ To bylo od Linka největší vyjádření úcty.

Alana se vypotácela z jeskyně, na horní části těla jen podprsenku špinavou od sazí. V rukou opatrně svírala dvě knihy. Jejich stránky dýmaly. Když jedna vzplála, Mark jí ji vytrhl, hodil ji na zem a zahrnul pískem, aby plameny uhasil.

„Chtěla jsem jich zachránit víc,“ vypravila ze sebe mezi záchvaty kašle. „V tom kouři to nešlo. Ale mám tohle.“

„Co to je?“ zeptal se Linc.

Na hrubém stříbrném řetízku visel malý křišťál zasazený v nějakém kameni. Ten šperk nebyl nijak krásný, vypadal spíš jako dětský pokus o dárek na Den matek vyrobený z čističů dýmek a lepidla. Ale bylo na něm cosi podmanivého, kromě toho, že se jednalo o starožitnost, jako by z něho vyzařovala jakási zvláštní aura.

Drahokam rozbila kulka, takže z něho v jeho lůžku zbyly jen kousky velké jako krystalky cukru, a z nich vytekla jediná červená kapka.

„Proboha!“ vydechl Mark a padl na kolena, aby sebral navlhčený kousek písku. Z kapsy vytáhl energetickou tyčinku a strhl z ní obal. Opatrně přemístil drobný kousek země na papír a pevně jej zabalil. Na dlani mu zůstala červená šmouha, která se smísila s krví z hlubokého šrámu, který utrpěl někdy v průběhu bitvy.

„Když ty pokrývky shořely,“ vysvětlila Alana, „uvědomila jsem si, že na posteli leží mumie obrácená tváří k Mekce, jak se sluší na dobrého muslima. Tohle měla kolem krku. Al-Džamu uložil Henry Lafayette, když stařec zemřel, a ponechal ho s jeho největším pokladem. Tohle je Jeruzalémský klenot, nemám pravdu? A tohle jeho krev, chráněná po dva tisíce let ve vakuu uvnitř křišťálu.“

„Čí krev?“ zeptal se nechápavě Linc. „Kdo je to On?“

„V tom papírku od tyčinky, který drží Mark v ruce, je možná krev Ježíše Krista.“

• • •

OBROVSKÁ OCELOVÁ BRÁNA přílivové elektrárny se táhla více než třicet metrů nad objektem s generátory postaveném v pouštní prohlubni. Když zařízení pracovalo na plný výkon, dala se brána spustit o více než deset metrů, aby voda mohla natéct potrubím o velkém průměru do dlouhého turbínového sálu více než třicet metrů pod hladinou moře. Teď, když slunce rychle klesalo k západu, byla brána uzavřená a turbiny stály, aby mohla obsluha vybrat sůl z odpařené mořské vody.

Raketa z Oregonu zasáhla mechanismus v samém středu brány, zničila hydraulický systém a rozbila převody sloužící jako mechanická brzda. Ani tlak oceánu, kterému těžká vrata měla odolat, je neudržel na místě, takže se začala sama sklápět do prohlubně v umělé hrázi.

Voda se přelila přes vrcholek brány nejprve v slabé vrstvě, kterou vrhaly vlny proti celé stavbě, a pak v souvislé cloně, když ta klesla pod hladinu. Dál brána klesala ještě rychleji a záplava se změnila v proud silnější než záplavová vlna na Mississippi. Mezerou se valily miliony tun mořské vody. Trubky, které měly odvádět vodu do elektrárny, byly uzavřené, aby se ochránily cenné turbiny, takže se potopa rozlila nekontrolovatelně do pouště.

I když elektrárna nepracovala, nesměla se k ní na méně než tři kilometry přiblížit žádná plavidla. Tento předpis však Max Hanley s radostí ignoroval. Než raketa zasáhla cíl, dotlačil Sidru na požadovanou pozici. Na hlavním monitoru sledoval, jak oceán mizí v průrvě za fregatou, ale hlavně poznal tah proudu podle toho, jak jeho milovaná loď reagovala na řízení.

Jakmile se Sidry zmocnil vír vytvořený gravitací, začala se vzdalovat od Oregonu k otevřené hrázi. Max spustil směrové trysky, dohnal fregatu a nespouštěl při tom jedno oko ze záběrů kamery, na nichž se měl objevit Juan.

„No tak, kamaráde. Nemáme na to celý den.“

Předseda náhle vyběhl z průvlaku fregaty a za ruku držel ministryni Katamorovou. Max uzavřel mezeru mezi plavidly, až si lodě odřely trochu nátěru z boků. Ve stejném okamžiku vyskočil Juan na zábradlí Sidry. Zdvihl Fionu z paluby a hodil ji na Oregon, kde dopadla do otevřené náruče pořád trochu omráčeného Mikea Trona.

Jakmile se Juan dotkl botami paluby, odrazil Max s nákladní lodí od zmrzačené fregaty a zvýšil tlak v tryskách na maximum. Válečná loď se zoufale snažila uniknout z víru. Z komínu se jí valil kouř a lodní šrouby divoce bičovaly vodu, ale marně.

Revoluční motory dávaly Oregonu desetkrát větší sílu a začaly pohánět loď na otevřené moře. Max dokonce trochu ubral, aby neštval své děťátko víc, než musel.

Sidra se setkala s otevřenou bránou bokem. Pod kýlem se jí dál valila voda, ale polovina záplavy náhle narazila na překážku. Posádka nemohla dělat nic jiného než nečinně čekat, zatímco se loď, jež zmařila její dokonalé plány, poklidně vzdalovala.

Na palubě Oregonu se kolem Předsedy shromáždili operativci, které předtím odhodil raketový granát. Od toho osudného okamžiku uplynula tak krátká doba, že ještě ani nedorazili zdravotníci, ale vypadalo to, že doktorka Huxleyová a její lidé nebudou mít zas tolik práce.

Juan podal ruku Fioně, aby ji formálně přivítal na lodi. „Chci říct, že je mi ctí, že vás poznávám. Jmenuju se Juan Cabrillo. Vítejte na palubě Oregonu.“

Odstrčila jeho ruku, pevně ho objala a do ucha mu stále dokola opakovala své díky. Adrenalin má tu vlastnost, že umocňuje všechny smysly, takže se Juan musel vymanit z Fioniny náruče dřív, než si stačila všimnout, jak moc se mu její objetí líbí.

„Vím, že jste žena mnoha talentů, ale napadá mě, jestli mezi ně náhodou nepatří i herectví?“

Tázavě na něho pohlédla. „Herectví? Poté, čím jsem právě prošla, si chcete povídat o hraní. A pak že já jsem se zbláznila.“

Položil jí ruku kolem pasu, aby ji odvedl do útrob lodi. „Nebojte se, budete hrát sama sebe, právě jste si nacvičila scénu, kterou chci předvést Alímu Ghamímu.“

„Tak vy to víte?“

„Vím dokonce, jak si podmanil Kaddáfího. Jeho vnuk byl na prázdninách ve Švýcarsku a zemřel tam při autonehodě. Ta však byla zinscenovaná a chlapec byl unesen. Pokud chtěl Kaddáfí ještě někdy vidět toho mládence živého, nezbylo mu než jmenovat Alího Ghamího ministrem zahraničí, aniž by při tom věděl, že právě udělal členem své vlády nejhoršího teroristu světa a poskytl mu přístup ke všemu, co potřeboval k provedení svého kousku.“

„A vy?“ zeptala se Fiona. „Jak vy jste se do toho zapletli?“

Lehce ji stiskl. „Asi jenom čirou náhodou.“

EPILOG

KDYŽ GEORGE Adams přivezl Haliho Kasima zpátky na loď z nemocnice v Tripolisu, shromáždilo se na heliportu na zádi celé její velení. Hux měla připravené kolečkové křeslo a odvrátila se od vrtulníku, když přelétal nad prodlouženou zádí Oregonu.

Ližiny dosedly přesně do středu přistávací plochy a Gomez zastavil turbiny. Všichni se rozběhli kupředu pod otáčející se lopatky, smáli se a mávali na Haliho připoutaného na sedačce, nemocniční oděv volně přehozený přes ovázaný hrudník. Prodělal pětihodinovou operaci, při níž byly odstraněny škody napáchané Asadovou kulkou na jeho vnitřních orgánech, a týden musel vydržet na nemocniční stravě, než mu doktoři dovolili odejít.

Ale byl poslední z těch, kteří se vrátili domů z možná nejobtížnější mise, kterou Korporace kdy prošla. Za rozbřesku se znovu setkali se dvěma záchrannými čluny plnými bývalých vězňů. Ministr zahraničí už dostal zpět svůj úřad a byl na konferenci. Nedlouho poté vyzvedl Adams Lindu s ostatními u jeskyně v poušti. Když se vynořili z tunelů, objevili u vchodu spoutaného profesora Emila Bumforda s roubíkem v ústech. Dva muže, kteří spadli do vody během útoku na Sidru, vytáhl napůl utopené záchranný zodiak jen s popálenou kůží na dlaních a v obličejích. Hux a její lidé je ošetřili stejně jako Alaniny ruce a Erikovo rameno a vytahali snad dvě kila šrapnelů z týmu, který Mark přejmenoval na „Fantastickou čtyřku“.

Alana zůstala na Oregonu už jen přes noc. Toužila vrátit se do Arizony ke svému synovi. Protože byl křišťál zničen a neexistovaly žádné další důkazy, nikdo bohužel nechtěl riskovat svou kariéru prohlášením, že nalezený náhrdelník je skutečně Jeruzalémský klenot. Jakmile byl z jeskyní vyčerpán dým, nastoupil tam tým skutečných archeologů, který předtím vykopával římskou vilu. Ze Sakr zbyl jen popel a jediné, co se zachovalo, bylo zlato v postranní jeskyni, které samo o sobě představovalo splnění nejdivočejších snů numismatiků. Nashromáždilo ho mnoho generací Al-Džamovy rodiny a i ty nejskromnější odhady oceňovaly mince desetkrát výš, než byla cena samotného zlata.

Delegáti tripolské konference už vyhlásili, že se z prodeje tolika dokonale zachovaných mincí budou financovat programy boje s chudobou v celém muslimském světě. A to byl teprve začátek rozsáhlých reforem, které měli světoví vůdci na stole.

Půl tuctu ochotných rukou pomohlo Halimu Kasimovi z vrtulníku do čekajícího křesla.

„Nezdá se mi, že bys vypadal hůř než obvykle,“ řekl Max a utřel si oči.

„Pořád jsem na prášcích proti bolesti, ale taky se nijak špatně necítím,“ opáčil Hali s úsměvem.

„Vítej zpátky,“ potřásl mu Juan rukou. „Tentokrát jsi to rozhodně koupil za celý tým.“

„Musím přiznat, Předsedo, že nevím, co bylo horší – jestli se nechat postřelit nebo ze sebe udělat naprostého blázna. Agent Mossadu, to mě podrž. Jenom doufám, že před smrtí trpěl.“

„To se neboj,“ řekl Linc. „Průstřel plic patří k těm nejhorším zraněním.“

Přínosem archeologických nálezů z hrobky byly ty tři knihy, které se podařilo zachránit Alaně. Jednou byla bible Henryho Lafayettea, kterou přenechal svému učiteli, a druhou korán Sulejmána Al-Džamy. Třetí bylo podrobné pojednání o způsobech, jakými by mohla dvě největší náboženství světa existovat bok po boku, kdyby se jejich věřící řídili morálními kodexy stanovenými v posvátných textech. Podařilo se už potvrdit autorství spisů, a přestože je někteří zatvrzelci nazývali podvrhy a trikem Západu, mnozí se řídili pacifistickými slovy imáma, jenž se stal pirátem.

Nikdo si nenamlouval, a Juan Cabrillo nejméně ze všech, že terorismu byla učiněna přítrž, ale optimisticky se domníval, že je na ústupu. Nijak mu to nevadilo, i kdyby to mělo znamenat, že Oregon skončí ve šrotu a jeho bude čekat důchod v tropech.

Všichni následovali Haliho dovnitř až na Maxe a Juana. Ti zůstali stát na zádi vedle íránské vlajky, pod níž loď plula. Za velkou nákladní lodí, která znovu vyrazila na cestu, se pěnila voda.

Max vytáhl dýmku a sevřel ji mezi zuby. Na palubě bylo příliš větrno na to, aby si ji mohl zapálit. „Mám pro tebe pár dobrých zpráv. Zásahová jednotka NATO udeřila na novou základnu Ghamího lidí, kterou si budovali v Súdánu. Když byl jejich vůdce zatčen, kladli jen malý odpor. Ne tak ti, kteří zůstali v Libyi. Poslední z nich se pokusili dobýt věznici, kde je Ghamí držen.“

„A dál?“ pobídl ho Juan.

„Postříleli je, do posledního. A jednoho dozorce zabila nálož sebevražedného atentátníka, když se ho pokusil zatknout. Jo, a ještě něco,“ dodal Max, když si náhle vzpomněl. „Dneska ráno jsem četl tvou závěrečnou zprávu o celé té záležitosti. Mám jednu otázku.“

„Ptej se.“

„Když ses na Sidře vrátil poté, co tě ministryně požádala, abys nezabíjel toho Ghamího osobního strážce…“

„Mansoura.“

„Jo, toho. Napsal jsi tam, že jsi mu prostřelil koleno. Je to pravda?“

„Rozhodně,“ odpověděl Juan s pohledem upřeným k obzoru. „Pravidla markýze z Queensbury, pamatuješ? Tohle jsou omezení, která jsme si sami určili. Když o tom vlastně tak přemýšlím, mohl jsem být v té zprávě přesnější. Nezmínil jsem se, že se Mansour nakláněl nad jedním ze svých mužů, aby mu vzal zbraň, a čirou náhodou měl koleno zrovna vedle hlavy, když jsem vystřelil. Nepamatuju se, že by ten dobrý markýz něco říkal o kulce, která pronikla tělem.“

Max se zasmál. „Myslím, že tohle je pravda. A co ti řekla Hux předtím, než přiletěl Hali?“

„Nejsem si jistý, jestli to chceš vědět.“ V Juanově hlase byl zvláštní podtón. „Ještě jsem se s tím sám nevyrovnal.“

„Pokračuj, já to unesu,“ řekl Max, aby trochu odlehčil náhle vážnou atmosféru.

„Podařilo se jí analyzovat kapku, která vytekla z toho krystalu. Byla značně znehodnocená a bylo jí hodně málo, takže nemůže výsledek ověřit. Její oficiální závěr zní ‚neprůkazné‘.“

„Ale?“

„Byla to lidská krev.“

„Mohla patřit komukoliv. Klenot mohl vyrobit sám Al-Džama a použít vlastní.“

„Karbonová metoda datovala původ vzorku na počátek letopočtu až rok osmdesát. Největší bomba ale je, že našla jen ženskou DNA.“

„Je to ženská krev?“

„Ne, chromozomy prokázaly, že pocházela od muže, jen měla sto procent mitochondriální DNA dokonce i mimo mitochondrie, a nežádej mě, abych ti to vysvětlil. Hux se o to pokusila a ještě teď mě bolí hlava. Jde v podstatě o to, že mitochondriální DNA se předává na potomka jen od matky.“

Maxe zamrazilo i přes teplé počasí. „Co to znamená?“

„Znamená to, že matka osobě, které krev patřila, poskytla veškerou DNA. Sto procent. Otec se na tom vůbec nepodílel, skoro jako by ani neexistoval.“

„Co to vykládáš?“

„Hux dělala nějaké narážky na neposkvrněné početí.“

„Ježíš!“

Max to pronesl jako rouhačský výraz úžasu, ale Juan mu přesto odpověděl. „Zjevně ano.“

CLIVE CUSSLER je autorem nebo spoluautorem více než třiceti knih. Pátral po ztracených letounech či se stejným úspěchem vedl expedice ke slavným vrakům. Se svými dobrovolníky v NUMA našel Cussler více než sedmdesát ztracených lodí historického významu včetně známé ponorky z války Severu proti Jihu Hunley. Sbírá automobily veterány, jeho sbírka čítá devadesát modelů a patří k nejdokonalejším na světě. Cussler žije v arizonské poušti nebo v horách Colorada.

JACK DU BRUL je absolventem Westminster School a Univerzity George Washingtona. Aby svůj život obohatil o dobrodružství, která vkládá do svých románů, vystoupil v pravé poledne na pevnost Masadu, zaplaval si v Severním ledovém oceánu u Point Barrow, probádal válkou rozervanou Eritreu, pěšky prochodil Grónsko a nechal se v Amazonce pokousat od piraní. Sbírá memorabilia o vzducholodích, a pokud zrovna nepíše nebo necestuje, sedí ve svém oblíbeném křesle s knihou a sklenkou brandy. Spolu se svou ženou Debbie žije ve Vermontu.

Navštivte webovou stránku NUMA na adrese www.numa.net

Korzáři jsou piráti a jako takoví se vyskytují v mnoha podobách. Například jako piráti, kteří na konci osmnáctého století a na začátku devatenáctého dobyli Berberské pobřeží, současní piráti, kteří zamořují vody Afriky a Asie, a piráti… kteří jsou ve skutečnosti něčím jiným.

Když se cestou na mírový summit v Libyi zřítí letadlo ministryně zahraničních věcí Spojených států, CIA, která Libyjcům nedůvěřuje, najme Cabrilla, aby pohřešovanou ministryni našel. Posádka lokalizuje letadlo, ale ministryně je pryč. Ukáže se, že existují lidé, kteří mají s konferencí jiné plány, takové, jejichž realizaci Cabrillo nemůže dopustit. Ale jak to všechno souvisí s dvě stě let starou námořní bitvou a starými islámskými svitky, které jsou Libyjci podle všeho odhodlaní získat? Snaha najít odpovědi na tyto otázky zavede Cabrilla do minulosti a pak i do další nebezpečné bitvy na moři, tentokrát proti islámským teroristům, na jejímž výsledku závisí budoucnost národů.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai