Medúza

Clive Cussler Paul Kemprecos

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

V Mikronésii náhle zmizí přísně tajná podmořská laboratoř zkoumající vzácnou modrou medúzu. Ve stejné době zaútočí na batysféru jakási ponorka a nechá ji bez pomoci tři čtvrtě kilometru pod hladinou, kde její posádce včetně Zavaly hrozí jistá smrt, které uniknou jen díky hrdinskému zásahu Kurta Austina. Ten pojme podezření a pověří NUMA vyšetřením případu, aniž by věděl, do jakého nebezpečí všechny uvrhne. Série tajných medicínských experimentů… mimořádně ambiciózní čínská zločinecká organizace… tajný nový virus, jenž by mohl způsobit celosvětovou pandemii. Austin a Zavala se už dříve ocitli v úzkých, ale tentokrát se nesnaží zachránit jen svou kůži – jde o miliony životů.

Clive Cussler

Medúza

OBSAH:

V Mikronésii náhle zmizí přísně tajná podmořská laboratoř zkoumající vzácnou modrou medúzu. Ve stejné době zaútočí na batysféru jakási ponorka a nechá ji bez pomoci tři čtvrtě kilometru pod hladinou, kde její posádce včetně Zavaly hrozí jistá smrt, které uniknou jen díky hrdinskému zásahu Kurta Austina. Ten pojme podezření a pověří NUMA vyšetřením případu, aniž by věděl, do jakého nebezpečí všechny uvrhne. Série tajných medicínských experimentů… mimořádně ambiciózní čínská zločinecká organizace… tajný nový virus, jenž by mohl způsobit celosvětovou pandemii. Austin a Zavala se už dříve ocitli v úzkých, ale tentokrát se nesnaží zachránit jen svou kůži – jde o miliony životů.

„Pokud epidemie dál poroste tímto tempem, mohla by civilizace snadno zmizet z povrchu zemského.“

— doktor Victor Vaughn, The American Experience, „Chřipka 1918“

„Vymývejte si každé ráno a večer nos mýdlem a vodou; přinuťte se ráno a večer kýchnout a pak se zhluboka nadechněte; nenoste šálu; podnikejte pravidelně rychlé procházky a choďte z práce domů pěšky; jezte hodně ovesné kaše.“

— Prevence proti chřipce podle novin News of the World, 1918

PROLOG

TICHÝ OCEÁN, 1848

ZA CELÁ TA LÉTA, co se kapitán Horatio Dobbs plavil po světových oceánech, ještě nikdy neviděl moře tak prázdné. Kapitán přecházel po zadní palubě pro důstojníky velrybářské lodi Princess z New Bedfordu a pohled jeho šedých očí vystřeloval do všech světových stran jako paprsky majáku. Hladina Pacifiku byla jako modrá poušť ve tvaru disku. Žádné velrybí vodotrysky na obzoru. Žádná šklebící se sviňucha poskakující u přídě. Žádné létající ryby míhající se nad hřebeny vln. Bylo to, jako by z moře vymizel život.

Dobbs byl mezi velrybáři v New Bedfordu považován za naprostou špičku. V přístavních barech, v nichž se scházeli harpunáři s tvrdými pohledy, i v salonech bohatých kvakerských majitelů lodí na Johnny Cake Hillu se říkalo, že Dobbs dokáže vyčenichat vorvaně na vzdálenost osmdesáti kilometrů. Ale v poslední době naplňoval kapitánův nos jen odporný pach klíčící vzpoury.

Dobbs se začal bát své povinnosti zapisovat do lodního deníku každý další neúspěšný den. Záznam v deníku z předchozího večera shrnoval problémy, kterým čelili. Napsal tam:

27. březen 1848. Čerstvý jihozápadní vítr. Žádná velryba v dohledu. Smůla visí nad naší plavbou jako páchnoucí mlha. Žádný velrybí tuk v celém ‚ Tichém oceánu pro nebohou loď Princess. Počínající problémy v kajutách mužstva.

Dobbs měl z vyvýšené zadní paluby dobrý výhled na celou délku lodi a musel by být slepý, aby neviděl kradmé a uhýbavé pohledy členů posádky. Lodní důstojníci znepokojeně hlásili, že obvyklé reptání mezi mužstvem se násobí a nabývá na síle. Kapitán přikázal svým přímým podřízeným, aby měli pistole v pohotovosti a nikdy neopouštěli zadní palubu bez doprovodu. Zatím se ještě nezvedla ruka jako začátek vzpoury, ale v tmavé a špinavé příďové nástavbě, ve stísněných ubikacích mužstva umístěných ve zužující se přídi, si prý muži šeptali, že by loď třeba opustila smůla, kdyby kapitána potkala nehoda.

Dobbs měřil přes metr devadesát a z profilu připomínal skalní útes. Byl si jistý, že dokáže vzpouru potlačit, ale to byla jeho nejmenší starost. Kapitán, který se vrátil do přístavu bez výnosného nákladu tuku, spáchal neodpustitelný zločin, protože připravil majitele lodi o jeho investice. Žádná posádka s trochou profesionální cti s ním už nikdy nevypluje. Pověst, kariéra a bohatství mohly být získány nebo ztraceny při jediné plavbě.

Čím delší dobu strávila loď na moři, tím větší bylo riziko neúspěchu. Začaly docházet zásoby, hrozily kurděje a jiné nemoci. Loď chátrala a morálka mužstva upadala. Vrátit se do přístavu kvůli opravám a doplnění zásob bylo riskantní. Muži by mohli utéct a nastoupit na úspěšnější loď.

S velrybářskou výpravou to šlo z kopce od toho svěžího podzimního dne, když loď zářící novotou odrazila od mola plného lidí za oslnivým úspěchem. Smůla, která se na ně přilepila, Dobbse překvapila. Žádná loď nemohla být lépe připravena na svou první plavbu. Princess velel zkušený kapitán, měla pečlivě vybranou posádku a zbrusu nové, jako břitva ostré harpuny.

Třísettunovou Princess postavili v jedné z nejuznávanějších loděnic v New Bedfordu. Toto více než třicet metrů dlouhé plavidlo bylo skoro deset metrů široké, což vytvářelo dostatek místa v nákladovém prostoru pro tři tisíce sudů schopných pojmout tři sta čtyřicet tisíc litrů oleje. Byla postavená z pevného virginského dubu, který vydržel i na nejbouřlivějším moři. Na dřevěných jeřábech visely přes zábradlí čtyři velrybářské čluny. Ostatní námořníci se širokým novoanglickým lodím se čtvercovými záděmi posmívali, ale tato odolná plavidla se dokázala plavit celá léta v tak drsných podmínkách, ve kterých už by jejich útlejší protějšky dávno začaly nabírat vodu.

Když Princess vyplula z doku, svěží vítr naplnil její plachty visící na třech stěžních a kormidelník nastavil kurz na východ od řeky Acushnet a dál do Atlantského oceánu. Poháněná vytrvalým větrem dorazila Princess brzy k Azorským ostrovům. Po krátké zastávce ve Fayalu, kde naložili ovoce na obranu proti kurdějím, namířila loď přídí k jižnímu výběžku Afriky a bez komplikací obeplula mys Dobré naděje.

V následujících týdnech křižovala Princess Tichý oceán, aniž by spatřili jedinou velrybu. Dobbs věděl, že najít velryby vyžaduje spíš dobré znalosti počasí a migračních tras než štěstí, ale když zoufale zkoumal vzdálený obzor, napadlo ho, že je jeho loď prokletá. Zahnal tu nebezpečnou myšlenku z hlavy, došel k lodnímu kuchaři, který čistil kamna, a vybídl ho: „Zahraj nám něco na housle.“

V naději, že tím posílí morálku, nechával kapitán hrát kuchaře na housle každý večer při západu slunce, ale zdálo se, že veselá hudba jen zvýrazňuje ponurou náladu na lodi.

„Obvykle čekám až do večera,“ namítl kuchař zachmuřeně.

„Dneska ne, kuchaři. Uvidíme, jestli tvoje housle nepřivolají velrybu.“

Muž odložil hadr a neochotně rozbalil látku, chránící otlučené housle. Zastrčil si je pod bradu, zvedl roztřepaný smyčec a začal hrát, aniž by před tím nástroj naladil. Podle zamračených pohledů námořníků věděl, že si myslí, že posádka jeho fidlání velryby spíš zaplaší, takže měl pokaždé oprávněný strach, aby ho někdo nehodil přes palubu. A navíc mu už zbývaly jen dvě struny a jeho repertoár byl omezený, tudíž hrál stejné písně, které muži slyšeli už mnohokrát předtím.

Zatímco kuchař hrál, kapitán nařídil prvnímu důstojníkovi, aby převzal velení na zadní palubě. Sestoupil po úzkých schůdcích do své kajuty, hodil větrem ošlehaný klobouk na postel a posadil se ke stolu. Přelétl pohledem mapy, ale vyzkoušel už všechna obvyklá loviště bez sebemenšího úspěchu. Opřel se na židli, zavřel oči a svěsil bradu na hruď. Zdříml si jen na několik minut, než ho ze spánku vytrhla úžasná slova, která neslyšel už několik měsíců.

„Chrlí!“ zopakoval hlas. „Tamhle chrlí!“

Kapitán vytřeštil oči, vyskočil ze židle jako náboj z katapultu, popadl klobouk a vyběhl po schůdcích na palubu. Zamžoural v jasném slunci k hlavnímu stěžni třicet metrů nad palubou. Ve třech stožárových koších se po dvou hodinách střídaly hlídky stojící v železných obručích na malých plošinách.

„Kde?“ křikl kapitán na hlídku na hlavním stěžni.

„Na pravoboku, pane.“ Hlídka ukázala napravo od přídě. „Tam. Vynořuje se.“

Čtyři sta metrů od nich se z moře v explozi tříště zvedla obrovská hlava ve tvaru kladiva a dopadla zpět v obrovském gejzíru vody. Vorvaň. Dobbs křikl na kormidelníka, aby stočil loď k vynořující se velrybě. Námořníci se míhali v lanoví s opičí obratností a rozvinovali každý kousek plátna.

Zatímco se loď pomalu otáčela, ozvala se ze svého místa druhá hlídka.

„Další, kapitáne!“ Pozorovatel chraptěl vzrušením. „Bože, další.“

Dobbs se podíval dalekohledem na lesklý šedý hřbet nad mořskou hladinou. Stříkající proud byl nízký, nahoře se rozšiřoval a směřoval dopředu pod úhlem pětačtyřiceti stupňů. Přejel dalekohledem doprava a pak doleva. Další gejzíry. Celé hejno velryb. Jásavě se zasmál. Díval se na celé potenciální bohatství v tuku.

Kuchař přestal hrát hned po prvním hlášení hlídky. Stál zmateně na palubě s houslemi ochable svěšenými u boku.

„Dokázal jsi to, kuchaři!“ křikl kapitán. „Přivolal jsi tolik vorvaňů, že zaplní nákladové prostory až po palubu. Hraj dál, sakra!“

Kuchař věnoval kapitánovi bezzubý úsměv, položil smyčec na struny a spustil veselou námořnickou píseň, zatímco kormidelník stáčel loď proti větru. Plachty byly seřízeny a loď se zastavila.

„Spustit čluny na levoboku!“ zařval kapitán s elánem nashromážděným během hubených dní. „Hněte sebou, chlapi, jestli máte rádi peníze!“

Dobbs přikázal spustit tři čluny. Každému téměř desetimetrovému plavidlu velel důstojník, který měl zároveň funkci kormidelníka. Na Princess zůstala minimální posádka, aby s ní v případě potřeby mohla vyplout. Čtvrtý člun si kapitán nechal v zásobě.

Celé spuštění trvalo jen něco přes minutu. Štíhlé čluny pleskly o hladinu prakticky zároveň. Jejich posádky sešplhaly po bocích lodi, zaujaly místa na lavičkách a spustily vesla. Jakmile se čluny vzdálily od lodi, vytáhla jeho posádka rychle plachtu, aby nabrala větší rychlost.

Dobbs sledoval, jak čluny letí ke svým cílům jako šípy.

„Jenom zlehka, chlapci,“ zamumlal si pro sebe. „Nechte ji pěkně vynořit, počkejte, až se zastaví.“

„Kolik, kapitáne?“ zavolal kuchař.

„Víc než dost, abys mohl usmažit každému muži na palubě pětikilový steak. Nasolené vepřové můžeš hodit přes palubu,“ křikl Dobbs. Kapitánův smích burácel po palubě jako bouře.

Caleb Nye v prvním člunu vesloval ze všech sil. Dlaně měl odřené do krve a ramena ho bolela. Po čele mu stékal pot, ale on se neodvažoval pustit jednou rukou veslo, aby si ho otřel.

Caleb byl osmnáctiletý šlachovitý a dobrosrdečný farmářský synek z Concordu v Massachusetts a na moře vyplul poprvé. Jeho podíl 1:210 ho stavěl na samé dno výplatní listiny. Věděl, že bude mít štěstí, když se mu pokryjí náklady, ale i přesto se upsal přitahován vyhlídkou na dobrodružství a lákadlem exotických zemí.

Ten dychtivý mladík připomínal kapitánovi jeho vlastní velrybářské začátky. Dobbs řekl mladému farmáři, že se mu povede dobře, když bude bez váhání plnit rozkazy, tvrdě pracovat a utírat si nos. Ochotou splnit každý úkol a nevšímat si posměšků si už získal respekt drsných velrybářů, kteří se k němu chovali jako k maskotovi.

Člunu velel první důstojník, zjizvený veterán mnoha velrybářských výprav. Veslařům se neustále připomínalo, aby se soustředili na důstojníka, ale jako lodní zelenáč schytal Caleb většinu důstojníkova nepřetržitého řečnění.

„Pohni sebou, Calebe, ty kluku,“ pobízel ho důstojník. „Zaber zády, netaháš krávu za cecky. A nespouštěj oči z mý krásný tváře - od vyhlížení mořskejch panen jsem tady já.“

Důstojník, který se jako jediný mohl dívat dopředu, sledoval velkého velrybího samce přímo před přídí člunu. Od jeho lesklé černé kůže se odráželo slunce. Důstojník vydal tichý rozkaz harpunáři.

„Vstaň a sleduj ho.“

Ve vidlicích na přídi ležely dvě harpuny. Jejich bodce ostré jako břitva byly vyrobené tak, aby se po zabodnutí harpuny zpětným tahem otočily do pravého úhlu k násadě. Díky tomuto smrtícímu vynálezu bylo skoro nemožné, aby se harpuna uvolnila, jakmile zůstala pevně vězet v těle velryby.

Veslař na přídi povstal, uložil veslo do člunu a zvedl harpunu z vidlice. Sundal pochvu kryjící její hlavici a totéž udělal i s druhou harpunou.

Od každé harpuny vedlo pět set padesát metrů dlouhé lano žlábkem ve tvaru písmene V do bedny, kde bylo velice pečlivě stočené. Odtamtud se lano táhlo po délce člunu ke stěžni, kde bylo jednou nebo dvakrát omotané kolem nízkého sloupku zvaného tupec, a pak běželo dopředu do sudu.

Důstojník stočil kormidlo a namířil příď k levému boku velryby, aby se harpunář házející pravou rukou ocitl ve správném postavení k vrhu. Když byla velryba asi šest metrů od člunu, křikl důstojník rozkaz na harpunáře: „ Vraž ji tam!“

Harpunář se opřel kolenem o okraj člunu, harpuna opsala oblouk jako oštěp a její hrot se zabodl do boku velryby kousek za oko. Pak popadl druhou harpunu a umístil ji třicet centimetrů za první.

„Zabrat dozadu!“ křikl důstojník.

Vesla se zabořila do vody a člun poskočil o několik metrů zpět.

Velryba vychrlila sloupec páry, zvedla vysoko do vzduchu ocasní ploutev a s plesknutím hlasitým jako úder hromu jí uhodila v místě, kde byl člun několik vteřin předtím. Pak zvedla ocas ještě jednou, sklonila hlavu pod vodu a ponořila se. Potápějící se vorvaň může dosáhnout hloubky až tří set metrů a rychlosti padesáti kilometrů v hodině. Lano letělo ze sudu jako rozmazaná šmouha. Muž, který ho měl na starost, ho poléval mořskou vodou, aby ho ochladil, ale i tak se od něj kouřilo, jak se třelo o kůl, okolo něhož bylo obtočené.

Člun letěl po hřebenech vln v šílené honičce nazývané mezi velrybáři natucketská jízda. Kormidelník zajásal, ale strnul, když se člun zastavil - velryba se vracela k hladině. Pak se hřmotný savec vynořil za obrovské exploze pěny a chvilku se zmítal jako ryba na udici, aby se opět vrhl do hlubin a znovu se objevil po dvaceti minutách. To se opakovalo stále dokola. S každým cyklem navinuli zpátky další úsek lana a vzdálenost se zkracovala, až nakonec dělilo člun od velryby jen asi třicet metrů.

Obrovská tupá hlava velryby se obrátila k svému trýzniteli. Důstojník rozpoznal agresivní chování a věděl, že je to předzvěst útoku. Křikl na harpunáře, aby se přesunul na záď. Oba muži si vyměňovali místa v rozhoupaném člunu a zakopávali o vesla a lana, což by jistě vypadalo komicky, kdyby jejich snaha neměla potenciálně osudné následky.

Důstojník popadl dlouhé dřevěné kopí s hrotem ve tvaru lžíce a postavil se na příď jako matador připravený odpravit útočícího býka. Očekával, že se kytovec převalí na bok, aby mohl co nejlépe využít ostré zuby v trubkovité spodní čelisti.

Harpunář stočil kormidlo. Velryba a loď se minuly ve vzdálenosti pouhých několika metrů. Vorvaň se začal převalovat, čímž odkryl zranitelné břicho. Důstojník vší silou zarazil kopí do velryby a tlačil na něj, dokud se nezabořilo dva metry do těla zvířete a neprobodlo srdce. Křikl na posádku, aby zabrala dozadu. Příliš pozdě. Velryba ve smrtelném zápasu sevřela pomalu se pohybující člun do čelistí.

Vyděšení veslaři padali jeden přes druhého, jak se snažili uniknout ostrým zubům. Vorvaň zatřásl člunem jako pes kostí, pak otevřel tlamu, ucouvl a uhodil velkým ocasem o hladinu. Z výdechového otvoru vytryskl gejzír páry zbarvený krví.

„Zásah!“ vykřikl kormidelník.

Kopí splnilo svůj smrtící úkol. Velryba se ještě minutu zmítala, než zmizela pod hladinou a zanechala po sobě velkou krvavou skvrnu.

Veslaři spustili vesla přes boky, aby stabilizovali potápějící se plavidlo, a ucpali díry košilemi. Navzdory jejich snaze byl člun už skoro celý pod vodou, když se mrtvá velryba vynořila a převalila na bok s jednou ploutví ve vzduchu.

„Dobrá práce, chlapci!“ vykřikl důstojník. „Dostali jsme ji. Ještě jednu takovouhle rybu a zamíříme do New Bedfordu nakoupit cukroví pro svý děvčata.“ Ukázal na blížící se Princess. „Vidíte, chlapci, starej nás jede vyzvednout a uložit do postelí. Všichni jsou v pořádku, že?“

„Všichni ne,“ zvolal harpunář chraptivým hlasem. „Chybí Caleb.“

* * *

LOĎ ZAKOTVILA OPODÁL a spustila rezervní člun. Poté, co záchranná posádka ukončila marné pátrání po Calebovi v krvavé vodě, přitáhla poškozený člun k lodi.

Kde je ten zelenáč?“ zeptal se kapitán, jakmile jeho zmáčení muži vylezli na palubu Princess.

První důstojník zavrtěl hlavou. „Ten chudák spadl přes palubu, když velryba zaútočila.“

Kapitánovy oči se zakalily smutkem, ale smrt byla věrná společnice velrybářů. Obrátil svou pozornost k úkolu, který ležel před ním. Přikázal svým mužům dotáhnout tělo velryby pod lešení na pravoboku. Pomocí háků mrtvolu převalili a zvedli do svislé polohy. Uřízli hlavu, a než začali odřezávat tuk, vytáhli železným hákem na palubu vnitřnosti, aby se podívali po ambře, cenné surovině pro výrobu parfémů, která se může vytvořit v břiše nemocné velryby.

Ve velkém žaludku se něco hýbalo. Jeden z námořníků usoudil, že by to mohla být pořádná oliheň, oblíbená potrava vorvaňů. Ostrým nožem žaludek rozřízl, ale místo chapadel z otvoru vykoukla lidská noha. Roztáhl stěny žaludku a objevil muže schouleného jako embryo v plodové poloze. Spolu s dalším námořníkem ho chytil za kotníky a vytáhl bezvládné tělo na palubu. Jeho hlavu obalovala opalizující rosolovitá hmota. První důstojník přistoupil a spláchl sliz kbelíkem vody.

„To je Caktt“ vykřikl důstojník. „To je náš zelenáč!“

Caleb pohnul rty, ale nevydal ani hlásku.

Dobbs dohlížel na odřezávání tuku z velryby. Došel k nim, chvilku si Caleba prohlížel a pak přikázal, aby ho odnesli do jeho kajuty. Tam položili mladíka na kapitánovu postel, stáhli mu oblečení pokryté slizem a zabalili ho do dek.

„Bože, něco takového jsem jakživ neviděl,“ zamumlal první důstojník.

Pohledný osmnáctiletý farmářský synek vypadal jako seschlý osmdesátiletý stařec. Kůži měl strašidelně bledou a pokožku na rukou a v obličeji mu pokrývaly pavučinky vrásek, jako by byl celé dny namočený ve vodě. Vlasy měl jako zcuchaná koudel.

Dobbs položil dlaň na Calebovu paži a očekával, že bude studená jako mrtvola, kterou chlapec připomínal.

„On úplně hoří,“ zamumlal.

Dobbs se ujal své role lodního lékaře a zabalil Calebovo tělo do mokrých ručníků, aby srazil horečku. Z černého koženého lékařského kufříku vyndal lahvičku patentované medicíny obsahující velkou dávku opia a vpravil pár kapek Calebovi do krku. Mladík chvilku něco blábolil a pak usnul. Spal déle než čtyřiadvacet hodin. Když se Calebova víčka konečně se zachvěním otevřela, spatřil kapitána, jak sedí za svým stolem a píše do deníku.

„Kde to jsem?“ procedil mezi suchými, popraskanými rty.

„V mojí posteli,“ zavrčel Dobbs. „A mně už to začíná vadit.“

„Promiňte, pane,“ omluvil se Caleb a svraštil čelo. „Zdálo se mi, že jsem umřel a přišel do pekla.“

„Takové štěstí jsi neměl, hochu. Zdá se, že ten vorvaň měl chuť na farmářského kluka. Vytáhli jsme mu tě z žaludku.“

Caleb si vybavil velké velrybí oči, to, jak ho to vyhodilo do vzduchu s rukama a nohama vlajícíma do všech stran, a úder o vodní hladinu. Vzpomněl si, jak se pohyboval temným úzkým tunelem a lapal po dechu v těžkém, vlhkém vzduchu. Horko bylo skoro nesnesitelné a brzy omdlel.

V jeho vrásčitém obličeji se objevil vyděšený výraz. „Ta velryba mě spolkla!“

Kapitán přikývl. „Řeknu kuchaři, aby ti přinesl trochu polévky. Pak se vrátíš do kajuty na přídi.“

Kapitán nakonec povolil a nechal Caleba ve své kajutě, dokud se tuk nevyškvařil na olej, a pak svolal na palubu námořníky. Poděkoval jim za tvrdou práci a řekl: „Všichni víte, že velryba spolkla zelenáče jako Jonáše z bible. Jsem rád, že můžu říct, že se mladý Caleb brzy vrátí ke své práci. Snížím mu mzdu za ztracený čas. Tady se může ulívat z práce jenom mrtvý.“

Tento komentář vyvolal u námořníků souhlasné výkřiky a úsměvy.

Dobbs pokračoval. „A teď vám, pánové, musím povědět, že Caleb vypadá jinak, než jak si ho pamatujete. Jedovaté šťávy ve velrybím žaludku ho vybělily jako vařený turín.“ Vrhl na posádku přísný pohled. „Nedovolím nikomu na téhle lodi, aby se posmíval neštěstí druhého. To je všechno.“

Lodní důstojníci pomohli Calebovi vystoupit na palubu. Kapitán ho požádal, aby si sundal ten kus hadru, který mu zakrýval hlavu a stínil tvář jako mnišská kápě. Všichni muži zalapali po dechu.

„Dobře si našeho Jonáše prohlédněte, ať máte co vyprávět vnoučatům,“ řekl kapitán. „Pod tou bílou kůží se nijak neliší od nás ostatních. A teď si dáme trochu velrybího masa.“

Kapitán úmyslně nazval Caleba Jonášem po biblickém námořníkovi přitahujícím smůlu. Kdyby to trochu zlehčil, možná by vzal vítr z plachet všem, kdo by chtěli na tu podobnost poukázat. Několik námořníků tiše navrhovalo, aby hodili Caleba přes palubu, ale naštěstí na to byli příliš zaměstnaní. Nebylo pochyb, že se štěstí lodi obrátilo k lepšímu. Bylo to, jako by se Princess stala magnetem pro všechny velryby v oceánu.

Každý den spouštěli čluny, jakmile hlídky vyslaly signál. Litinové kotle na velrybí olej bublaly jako kotlíky čarodějnic. Ke hvězdám a slunci se zvedala oblaka mastného černého dýmu a barvila plachty do tmavošeda. Kuchař ostošest fidlal na housle. Několik měsíců po Calebově setkání s velrybou byla loď plně naložená.

Před dlouhou cestou domů muselo plavidlo doplnit zásoby a unavená posádka potřebovala volno na pobřeží. Dobbs zamířil k Phonpei, ostrovu hojnosti proslavenému pohlednými muži, krásnými ženami a jejich ochotou poskytovat služby a zboží velrybářům. Přístav byl plný velrybářských lodí všech národností.

Dobbs byl vychován jako kvaker a neholdoval alkoholu ani domorodým ženám, ale jeho náboženství bylo až na druhém místě za jeho povinností udržet mezi svými muži harmonii a přivézt domů náklad oleje. Jak tento úkol splní, bylo na něm. Srdečně se smál, když se ze člunů na palubu hrabali opilí a rozjaření námořníci, z nichž někteří spadli do vody a museli je vylovit.

Caleb zůstal na lodi a sledoval příchody a odchody svých kolegů s laskavým úsměvem. Kapitánovi se ulevilo, když Caleb neprojevil sebemenší zájem o dovolenou na břehu. Domorodci byli celkem přátelští, ale Calebovy vybělené vlasy a kůže mohly vyvolat mezi pověrčivými ostrovany problémy.

Dobbs vykonal zdvořilostní návštěvu u amerického konzula, také rodáka z Nové Anglie. Během jeho návštěvy dostal konzul zprávu, že na ostrově vypukla epidemie tropické nemoci. Dobbs zkrátil svým mužům dovolenou na pobřeží. Do deníku si zapsal:

Poslední den dovolené na břehu. Kapitán navštívil amerického konzula A. Markhama, který ho provedl starodávným městem jménem Nan Madol. Po návratu byl konzul informován o nemoci na ostrově. Ukončil dovolenou a ve spěchu ostrov opustil.

Zbytek posádky se připotácel na loď a okamžitě upadl do rumových mdlob. Kapitán přikázal těm, kteří už vystřízlivěli, aby vytáhli kotvu a napnuli plachty. Než byli muži s krhavýma očima zvednuti z kavalců a odveleni ke své práci, byla už loď daleko na moři. Při pravidelném větru měli Dobbs a jeho muži spát za pár měsíců doma ve svých postelích.

Nemoc na Princess udeřila ani ne čtyřiadvacet hodin poté, co vyplula z přístavu.

Námořník Stokes, který spal na přídi, se probudil okolo druhé hodiny ranní a vyběhl se k zábradlí vyzvracet. O několik hodin později už měl horečku a ošklivou vyrážku po celém těle. Na tváři se mu objevily hnědočervené skvrny a rostly, dokud jeho rysy nevypadaly jako vyřezané v mahagonu.

Kapitán léčil Stokese namočenými ručníky a dávkami medicíny z lahvičky. Dobbs ho nechal přemístit na vyvýšenou zadní palubu pod provizorní stan. Ubikace na přídi byly i za nejlepších okolností semeništěm chorob. Čerstvý vzduch a slunce mohly tomu muži pomoci a izolace měla zabránit rozšíření choroby.

Ale nemoc se mezi řadovými námořníky rozšířila jako požár křoví hnaný větrem. Muži se hroutili na palubě. Jeden námořník spadl z ráhna na hromadu plachet, která naštěstí změkčila jeho pád. Na přední palubě vznikla provizorní nemocnice. Kapitán vyprázdnil svou lékárničku. Obával se, že je jen otázkou hodin, než onemocní i on a důstojníci a z Princess se stane loď duchů vydaná na milost a nemilost větrům a proudům, dokud neztrouchniví.

Kapitán nahlédl do map. Nejbližší pevná země se nazývala Trouble Island a velrybáři se jí za normálních okolností vyhýbali. Posádka jedné velrybářské lodi tam vypálila vesnici a pobila několik domorodců po hádce kvůli ukradené bedničce hřebíků a obyvatelé od toho incidentu už několik posádek napadli. Neměli však na výběr. Dobbs se chopil kormidla a navedl loď na přímý kurz k ostrovu.

Princess brzy vplula do zátoky lemované plážemi s bílým pískem a kotva cákla do čiré zelené vody se zařinčením řetězu. Dominantu ostrova tvořil sopečný vrcholek, nad nímž se vznášely obláčky dýmu. Dobbs s prvním důstojníkem se vypravili na břeh pro čerstvou vodu, dokud ještě mohli. Pramen našli kousek ve vnitrozemí a cestou zpátky k lodi narazili na trosky jakéhosi chrámu. Kapitán si prohlédl jeho zdi porostlé psím vínem a řekl: „Tohle mi připomíná Nan Madol.“

„Promiňte, pane?“

Kapitán potřásl hlavou. „To nic. Musíme se vrátit na loď, dokud ještě můžeme chodit.“

Nedlouho po soumraku onemocněli důstojníci a chorobě podlehl i Dobbs. S Calebovou pomocí si kapitán vytáhl matraci na zadní vyvýšenou palubu. Zelenáči pověděl, aby si poradil, jak bude umět.

Caleba nemoc kupodivu nepostihla. Nosil na zadní palubu kbelíky s vodou, aby uhasil strašnou žízeň svých kamarádů, a dohlížel na Dobbse a důstojníky. U Dobbse se střídala zimnice s horečkou. Ztratil vědomí, a když znovu procitl, uviděl pochodně pohybující se po palubě. Jedna z nich se přiblížila a její mihotavý plamen ozářil divoce potetovanou tvář muže, jednoho z asi desítky domorodců ozbrojených kopími a nástroji na odřezávání velrybího tuku.

„Ahoj,“ řekl ten ostrovan s vysokými lícními kostmi a dlouhými černými vlasy.

„Ty mluvíš anglicky?“ vypravil ze sebe Dobbs. Muž pozvedl kopí. „Dobrý harpunář.“

Dobbs spatřil paprsek naděje. Navzdory svému divokému vzhledu byl ten domorodec také velrybář. „Mí muži jsou nemocní. Můžete nám pomoct?“

„Jistě,“ odpověděl domorodec. „Máme dobrá medicína. Spraví vás. Vy z New Bedford?“

Dobbs přikývl.

„Špatný,“ řekl domorodec. „Muži z New Bedford mě vzít. Já skočit z loď a vrátit se domů.“ Usmál se a ukázal špičaté zuby. „Žádná medicína. My dívat, jak vy shořet od ohnivá nemoc.“

Ozval se tichý hlas. „Jste v pořádku, kapitáne?“

Caleb se vynořil ze stínu a teď stál na palubě ve světle pochodní.

Vůdce domorodců vytřeštil oči a vyhrkl jediné slovo.

„Atua!“

Kapitán pochytil něco z domorodého jazyka a věděl, že ‚atua znamená „zlý duch“. Pozvedl se na loktech a řekl: „Ano. Tohle je můj ‚atua. Udělej, co říká, nebo prokleje tebe i všechny na ostrově.“

Caleb pochopil situaci a navázal na kapitánův trik.

Zvedl paže nad hlavu pro dramatický efekt a řekl: „Odložte zbraně, nebo použiju svou moc.“

Domorodec řekl něco ve svém jazyku a ostatní muži upustili smrtící nástroje na palubu.

„Říkal jsi, že dokážeš něco udělat s tou ohnivou nemocí,“ řekl kapitán. „Máš medicínu. Pomoz mým mužům, nebo se bude ‚atua zlobit.“

Zdálo se, že domorodec neví, co má dělat, ale jeho pochybnosti se rozplynuly, když si Caleb sundal klobouk a jeho hedvábné bílé vlasy zavlály v tropickém vánku. Ostrovan vydal úsečný příkaz ostatním.

Kapitán znovu omdlel. Jeho dřímotu naplňovaly podivné sny, včetně jednoho, v němž cítil chlad a vlhkost a štípání na prsou. Když zamrkal a otevřel oči, byl den a posádka se pohybovala po palubě. Lodní plachty se nadýmaly proti jasnému modrému nebi a o trup šplíchaly vlny. Nad hlavou mu kroužili bíle opeření ptáci.

První důstojník viděl, že se Dobbs snaží posadit, a přišel k němu se džbánem vody. „Už je vám líp, kapitáne?“

„Ano,“ zachraptěl kapitán mezi doušky. Horečka polevila a v žaludku cítil jen svíravý hlad.

Kapitán se postavil na roztřesené nohy a důstojník natáhl ruku, aby ho podepřel. Loď plula na volném moři a v dohledu nebyl žádný ostrov. „Jak dlouho už jsme na cestě?“

„Pět hodin,“ odpověděl důstojník. „Je to zázrak. Muži se zbavili horečky. Vyrážka zmizela. Kuchař uvařil polévku a oni vypluli.“

Kapitán ucítil svědění na hrudi a vyhrnul si košili. Vyrážka byla pryč a zbyl po ní jen malý červený pupínek a citlivý kruh kousek nad pupkem.

„Co ti domorodci?“ zeptal se Dobbs.

„Domorodci? Žádné jsme neviděli.“

Dobbs potřásl hlavou. Ze by se mu to zdálo v deliriu? Přikázal důstojníkovi, aby přivedl Caleba. Zelenáč vystoupil na zadní palubu. Na hlavě měl slamák, aby si chránil před sluncem vybělenou pleť. Když uviděl, že se kapitán zotavil, přelétl mu po bledé, vrásčité tváři úsměv. „Co se stalo včera v noci?“ otázal se Dobbs.

Caleb pověděl kapitánovi, že poté, co omdlel, opustili domorodci loď a vrátili se s dřevěnými džbery, z nichž vyzařovalo bledé modré světlo. Domorodci přecházeli od jednoho muže ke druhému, ale Caleb neviděl, co dělají. Potom ostrované odešli. Brzy nato se posádka začala probouzet.

Kapitán požádal Caleba, aby mu pomohl dolů do jeho kajuty. Usedl na židli a otevřel lodní deník.

„Podivná věc,“ začal kapitán. Přestože se mu třásly ruce, zapsal každou podrobnost tak, jak si ji pamatoval. Potom toužebně pohlédl na miniaturní portrét své hezké mladé ženy a dokončil zápis stručným prohlášením: „Míříme domů!“

FAIRHAVEN, MASSACHUSETTS, 1878

SÍDLO VE FRANCOUZSKÉM SLOHU s mansardovou střechou známé mezi lidmi z města také jako Dům duchů stálo za clonou z buků s tmavozeleným listím zády k jedné odlehlé ulici. Dlouhou příjezdovou cestu střežily vybledlé čelisti vorvaně vztyčené na zemi tak, že se jejich zužující se špičky setkávaly v gotickém oblouku.

Jednoho krásného říjnového dne stáli pod obloukem z velrybích kostí dva chlapci a navzájem se hecovali, aby se odvážili přikrást po příjezdové cestě k domu a nahlédout oknem dovnitř. Ani jeden nechtěl udělat první krok; pořád se popichovali, když na cestě směrem k bráně zarachotil nablýskaný černý vůz tažený koněm.

Na kozlíku seděl podsaditý muž, jehož drahý červenohnědý oblek a odpovídající buřinka nezakryly jeho zločinecký vzhled. Ostře řezané rysy vytesaly tvrdé pěsti soupeřů, proti nimž stál během své někdejší kariéry boxera. Věk nebyl nijak laskavý k jeho křivému nosu, uším jako květáky a očím zmenšeným okolní zjizvenou kůží na špendlíkové hlavičky.

Muž přitáhl opratě a zamračil se na chlapce. „Co tady pohledáváte, vy dva?“ zavrčel jako starý pittbul, kterého připomínal. „Určitě máte za lubem nějakou lumpárnu.“

„Ne, pane,“ řekl jeden z chlapců se sklopeným zrakem. „Opravdu?“ ušklíbl se muž. „No, na vašem místě bych se tady nepotloukal. V tom domě bydlí zlej duch.“

„Vidíš,“ ‚řekl druhý chlapec. „Já ti to povídal.“‚

„Radši svýmu kamarádovi věř. Ten duch měří přes dva metry a ruce má jako vidle,“ řekl hlasem, do kterého přidal rozechvělý podtón. „Má tesáky, kterejma by kluky jako vy roztrhnul vejpůl, aby vám mohl vysát vnitřnosti.“ Ukázal k domu s ústy otevřenými hrůzou. „Už se blíží! Proboha, už jde. Běžte! Utíkejte jako o život!“

Muž zařval smíchy, když kluci vyrazili jako vyplašení králíci. Pleskl koně opratěmi a pobídl ho k bráně z velrybích kostí. Zastavil před velkým domem, který připomínal osmiúhelníkový svatební dort s červenou a žlutou polevou. Ještě se chechtal sám pro sebe, když vystoupal po schodech na verandu a ohlásil svůj příjezd mosazným klepadlem ve tvaru velrybího ocasu.

Přiblížily se kroky. Muži, který otevřel dveře, přelétl po sinalé tváři úsměv.

„Stratere, to je ale milé překvapení,“ uvítal ho Caleb Nye.

„Taky tě rád vidím, Calebe. Už dávno jsem se chtěl zastavit, ale víš, jak to chodí.“

„No jistě,“ řekl Caleb a ustoupil stranou. „Pojď dál, pojď dál.“

Calebova kůže za ta léta zbělela ještě víc. Věk přidal pleti připomínající pergamen další vrásky, ale Caleb si navzdory předčasnému zestárnutí stále zachoval chlapecký úsměv a štěněčí dychtivost, kvůli nimž si ho oblíbili jeho kolegové velrybáři.

Kráčel jako první do prostorné knihovny zaplněné od podlahy ke stropu policemi s jednotlivými svazky. Část zdi, která nebyla vyhrazena knihám o lovu velryb, zdobily velké barevné plakáty se stejným motivem: obrazem muže sevřeného v čelistech vorvaně.

Strater přistoupil k jednomu mimořádně rvavému plakátu. Malíř nešetřil rudou barvou pro zobrazení krve stékající do vody po držadle harpuny. „Na tomhle představení ve Filadelfii jsme vydělali balík peněz.“

Caleb přikývl. „Každý večer zbývala jen místa ke stání, díky tvému smyslu pro dramatický efekt.“

„Bez své hlavní atrakce bych nebyl nic,“ poznamenal Strater a obrátil se k němu.

„A já ti vděčím za tenhle dům a všechno, co mám,“ řekl Caleb.

Strater se na něho usmál a ukázal díry po vypadlých zubech. „Jestli něco umím, tak uspořádat představení. Jakmile jsem tě uviděl poprvé, spatřil jsem v tobě potenciál pro slávu a bohatství.“

Jejich partnerství začalo pár dní poté, co Princess přistála v New Bedfordu. Sudy s olejem byly vyloženy, majitelé sepsali úlovek a spočítali zisk. Ti členové posádky, kteří neměli manželky ani milé, jež by na ně doma čekaly, se rozptýlili v hlučném davu, aby oslavili návrat v přístavních putykách, kde jim ochotně ulevili od těžce vydělaných peněz.

Caleb zůstal na lodi. Byl tam, když se kapitán vrátil na Princess s Calebovou výplatou a zeptal se ho, jestli se vrátí na rodinnou farmu.

„Takhle tam nemůžu,“ odpověděl Caleb se smutným úsměvem.

Kapitán mladíkovi předal směšně malou částku, kterou si vydělal za svá léta na moři. „Máš moje svolení zůstat na lodi, dokud znovu nevypluje.“

Když Dobbs scházel dolů po můstku, pocítil upřímnou lítost nad mladíkovým neštěstím, ale brzy ho pustil z hlavy, jakmile v myšlenkách zabloudil ke své nadějné budoucnosti.

Zhruba ve stejnou dobu rozjímal Strater ve špinavém baru několik bloků od lodi nad mnohem pochmurnějšími vyhlídkami. Tento bývalý pouťový vyvolavač měl v poslední době smůlu a byl skoro na mizině. V rukou svíral džbán piva, když do baru vtrhla posádka Princess a pustila se do pití se stejnou vervou, s jakou zabíjela velryby. Strater našpicoval uši a se zájmem si poslechl historku o Calebu Nyeovi, zelenáči, kterého spolkla velryba. Štamgasti v baru se na ten příběh tvářili velmi skepticky.

„Kde je ten Jonáš teď?“ překřikl jeden z nich okolní hluk.

„Pořád na lodi, sedí tam potmě,“ dozvěděl se. „Běž se přesvědčit sám.“

„Jediný, co chci vidět, je další pivo,“ opáčil štamgast.

Strater vyklouzl z hlučného baru do tiché noci a zamířil úzkou ulicí k moři. Vystoupil po můstku na lampou ozářenou palubu Princess. Caleb stál u zábradlí a hleděl na třpytivá světla New Bedfordu. Mladíkovy rysy nebylo možné rozeznat, ale zdálo se, že bíle září. Ve Straterovi se probudil jeho cit pro dobré číslo.

„Mám pro tebe návrh,“ řekl Strater mládenci. „Jestli ho přijmeš, mohl by se z tebe stát boháč.“

Caleb si Straterův návrh vyslechl a pochopil, jaké nabízí možnosti. Za pár týdnů byly po celém New Bedfordu vylepeny plakáty se rvavým nápisem vyvedené jako poutače cirkusu:

SPOLKNUT VELRYBOU

Živoucí Jonáš vypráví svůj příběh

Strater najal pro první představení sál a musel odmítnout stovky lidí. Po dvě hodiny vyprávěl Caleb svůj vzrušující příběh, zatímco stál s harpunou v ruce před pohybující se diorámou.

Za Calebův výdělek z výpravy najal Strater malíře, který namaloval celkem přesné obrázky na dlouhý pruh plátna hodně přes metr. Zezadu osvětlené plátno se pomalu převíjelo a ukazovalo Caleba ve velrybářském člunu, útok vorvaně a fantaskní obraz jeho nohou trčících obrovskému savci z tlamy.

Následovaly obrázky z exotického, palmami porostlého ostrova a vypodobení jeho obyvatel.

Představení se hrálo před nadšeným obecenstvem, hlavně v kostelích a sálech ve městech na celém východním pobřeží. Strater prodával i svazečky, v nichž příběh okořenil obrázky nahých domorodých tanečnic. Po několika letech se Strater s Calebem stáhli z veřejného života stejně zámožní jako ti nejbohatší velrybářští kapitáni.

Strater si koupil sídlo v New Bedfordu a Caleb si nechal postavit svůj dům podobný dortu ve vesnici Fairhaven na protější straně přístavu. Z věžičky na střeše sledoval připlouvající a odplouvající velrybářské lodě. Zřídka vycházel ven za denního světla, a když musel dům opustit, zakrýval si hlavu a stínil obličej kápí.

Mezi sousedy byl brzy známý jako Duch a stal se z něho štědrý mecenáš, který dával peníze na výstavbu škol a knihoven pro celé společenství. Obyvatelé městečka na oplátku chránili soukromí svého Jonáše.

Caleb zavedl Stratera do velkého salonu, který byl prázdný až na pohodlné otáčivé křeslo uprostřed. Na stěnách byla napnutá dioráma z Calebových představení. Každý, kdo seděl v křesle, se mohl otáčet a shlédnout příběh „Živoucího Jonáše“ od začátku do konce.

„No, co ty na to?“ zeptal se Caleb svého přítele.

Strater potřásl hlavou. „Když to vidím, nejradši bych zase vyrazil s tím vystoupením na cesty.“

„Můžeme si o tom promluvit u sklenice vína,“ navrhl Caleb.

„Na to bohužel není čas,“ řekl Strater. „Přináším naléhavý vzkaz od Nathana Dobbse.“

„Kapitánova nejstaršího syna?“

„Přesně tak. Jeho otec umírá a chce tě vidět.“

„Umírá! To není možné! Sám jsi mi říkal, že je zdravý a silný jako mladý býk.“

„Nesklátila ho žádná nemoc, Calebe. V jedné z jeho tkalcoven došlo k nehodě. Převrátil se tkalcovský stav a rozdrtil mu žebra.“

Z Calebovy stařecké tváře se vytratily poslední zbytky barvy. „Kdy ho můžu vidět?“ zeptal se.

„Musíme vyrazit hned,“ odpověděl Strater. „Jeho čas se krátí.“

Caleb vstal ze židle. „Jdu si pro kabát a klobouk.“

* * *

CESTA K SÍDLU DOBBSOVÝCH se vinula okolo přístavu v New Badfordu a stoupala do County Street. Příjezdová cesta k domu ve starořeckém slohu byla plná kočárů. Nathan Dobbs přivítal Stratera a Caleba ve dveřích a srdečně jim poděkoval, že přišli. Byl vysoký a štíhlý, mladší vydání svého otce.

„Moc mě to s vaším otcem mrzí,“ řekl Caleb. „Jak se kapitánu Dobbsovi vede?“

„Obávám se, že už na tomto světě dlouho nepobude. Odvedu vás k němu.“

Prostorný salon a sousedící chodby sídla byly plné kapitánových deseti dětí a nesčetného množství vnoučat. Když Nathan Dobbs vstoupil do salonu se Straterem a podivnou postavou v kápi, zvedl se šum. Nathan vybídl Stratera, aby si udělal pohodlí, a doprovodil Caleba do kapitánova pokoje.

Kapitán Dobbs ležel v posteli ošetřován svou manželkou a rodinným doktorem. Chtěli nechat v pokoji nemocného šero, jak tehdy vyžadovala lékařská praxe, ale on trval na tom, aby roztáhli závěsy a pustili dovnitř sluneční světlo.

Na kapitánovu ošlehanou tvář dopadl sloupec podzimních paprsků. Přestože jeho lví hříva už zešedla, rysy měl mnohem mladistvější, než by se dalo u muže jeho věku očekávat. V očích měl však nepřítomný pohled, jako by už vyhlížel blížící se smrt. Kapitánova žena a lékař se vzdálili a Nathan zůstal stát u dveří.

Dobbs spatřil Caleba a pokusil se o úsměv.

„Díky, že jsi přišel, Calebe,“ ozval se kapitán. Z hlasu, který dříve duněl po palubě, zbyl jen chraptivý šepot.

Caleb si stáhl kápi dozadu a odkryl obličej. „Učil jste mě, že nesmím zpochybňovat kapitánovy rozkazy.“

„No ano,“ zasípěl Dobbs. ‚A já ti přidám ještě pár dobrých rad, zelenáči. Nestrkej nos, kam nemáš. Snažil jsem se opravit porouchaný stav a neuhnul jsem dost rychle, když se převrátil kýlem nahoru.“

„Mrzí mě, co se vám stalo, kapitáne.“

„To nemusí. Mám věrnou ženu, hezké děti a vnoučata, která ponesou mé jméno.“

„Kdybych tak mohl říct to samé,“ posteskl si Caleb nešťastně. „Vedeš si dobře, Calebe. Vím o tvé štědrosti.“

„Štědrost je snadná, když člověk nemá nikoho, s kým by se mohl dělit o své bohatství.“

„Ty se dělíš se svými sousedy. A slyšel jsem o tvé úžasné knihovně plné knih o starém řemesle.“

„Nekouřím a nepiju. Knihy jsou moje jediná neřest. Velrybářství mi dalo život, který mám. Koupím každý svazek o starém řemesle, který najdu.“

Kapitán zavřel oči a zdálo se, že usnul, ale po chvilce znovu pomalu zvedl víčka. „Něco pro tebe mám.“

Kapitánův syn postoupil kupředu a podal Calebovi mahagonovou schránku. Caleb zvedl víko. Uvnitř ležela kniha, kterou Caleb poznal podle ošoupané modré vazby.

„Deník z Princess, kapitáne?“

„Ano, je tvůj,“ řekl kapitán. „Do tvé skvělé knihovny.“

Caleb zavrtěl hlavou. „To si od vás nemůžu vzít, pane.“

„Uděláš, co ti kapitán poručí,“ zavrčel Dobbs. „Moje rodina souhlasí, že bys ten deník měl dostat. Je to tak, Nathane?“

Kapitánův syn přikývl. „Rodina si to také přeje, pane Nyei. Nenapadá nás nikdo, kdo by si ho víc zasloužil.“

Kapitán nečekaně zvedl ruku a položil ji na deník. „Podivná věc,“ řekl. „Na tom ostrově divochů se něco stalo a já dodnes nevím, jestli to bylo boží nebo ďáblovo dílo.“

Pak zavřel oči. Jeho dech začal být přerývaný a z hrdla mu vyšel chrčivý zvuk. Volal svou ženu.

Nathan vzal Caleba zlehka za paži a odvedl ho z místnosti. Ještě jednou mu poděkoval, že přišel, a potom pověděl matce, že kapitánův čas přišel. Věrná rodina odešla do ložnice a chodby před ní a nechala Stratera s Calebem samotné v salonu.

„Už umřel?“ zeptal se Strater.

„Ještě ne, ale brzy to přijde.“ Caleb ukázal Straterovi deník.

„Já bych dal přednost části Dobbsova jmění,“ odfrkl Strater.

„Tohle je pro mě poklad,“ opáčil Caleb. „Kromě toho máš víc peněz, než se dá utratit za celý život, příteli.“

„Tak budu muset žít dýl,“ řekl Strater s pohledem upřeným k ložnici.

Vyšli z domu a nasedli do Straterova kočáru. Caleb si přitiskl lodní deník k hrudi a v myšlenkách se vrátil na odlehlý ostrov a k jeho divokým obyvatelům, své roli ‚atuy, nemoci a zvláštnímu modrému světlu. Naposledy se ohlédl k sídlu a vybavil si kapitánova poslední slova.

Dobbs měl pravdu. Skutečně to byla podivná věc.

1

MURMANSK, RUSKO, SOUČASNOST

COBY VELITEL JEDNOHO z nejděsivějších vraždících strojů, jaký byl kdy sestrojen, měl Andrej Vasiljevič kdysi v rukou moc smést z povrchu země celá města a miliony lidí. Kdyby mezi Sovětským svazem a Spojenými státy došlo k válce, vypustila by ponorka třídy Tajfun, které Vasiljevič velel, na nepřítele dvacet balistických raket dlouhého doletu a na americkou půdu by se sesypalo dvě stě jaderných hlavic.

V letech po svém odchodu od námořnictva si Vasiljevič často s úlevou oddechl, že nikdy nedostal nařízeno odpálit salvu nukleární smrti a zkázy. Jako kapitánův zástupce by splnil rozkazy své vlády bez otázek. Rozkaz byl rozkaz, ať sebeděsivější. Velitel atomové ponorky byl nástrojem vlády a neměl prostor pro emoce. Ale když se bývalý bojovník studené války loučil se svým velitelským stanovištěm na ponorce neoficiálně známé jako Medvěd, neubránil se sentimentálním slzám, které mu stékaly po buclatých tvářích.

Stál na molu v Murmansku a sledoval pohledem ponorku směřující k výjezdu z přístavu. Pozvedl stříbrnou plochou láhev s vodkou na přípitek, napil se a myšlenky mu zalétly zpátky do let, kdy s tímto monstrem slídil po severním Atlantiku.

S délkou sto třiasedmdesát metrů a šířkou třiadvacet metrů byl tajfun největší ponorkou, která byla kdy postavena. Dlouhá přední paluba se táhla od masivní, třináct metrů vysoké kónické věže a skýtala prostor pro dvacet velkých raket srovnaných ve dvou řadách. Toto rozvržení dodávalo tajfunu charakteristický profil.

Unikátní design se netýkal jen kovového vnějšku. Místo jednoho tlakového trupu typického pro většinu ponorek měl tajfun dva paralelní. Toto uspořádání dávalo tajfunu nákladovou kapacitu patnácti tisíc tun a prostor na pravoboku na malou posilovnu a saunu. Nad každým trupem se nacházely únikové komory. Velitelská místnost a útočné centrum byly v odděleních pod věží.

Medvěd byl jedním ze šesti tajfunů 941 objednaných v osmdesátých letech a přidělených k Severnímu loďstvu jako součást první flotily atomových ponorek se základnou v zátoce Něrpičaja. Leonid Brežněv nazval v jednom projevu nový model „Tajfun“ a název se ujal. Byly zařazeny v ruské třídě Akula neboli žralok, což bylo označení, které pro něj používalo americké námořnictvo.

Navzdory své mohutnosti se tajfun mohl pohybovat rychlostí více než pětadvaceti uzlů pod vodou a asi poloviční rychlostí na hladině. Dokázal se otočit na pěťáku, ponořit do hlubin oceánu a zůstat tam sto osmdesát dní. Těchto manévrů dosahoval za použití jednoho z nejtišších systémů pohonu, jaký byl kdy navržen. Posádku ponorky tvořilo více než sto šedesát mužů. Každá měla reaktor roztáčející parní turbínu, jež poskytovala padesát tisíc koňských sil, které poháněly dva obrovské lodní šrouby. Dva pohonné systémy umožňovaly ponorce manévrovat i udržovat danou hloubku.

Ponorky třídy Tajfun nakonec ztratily svůj význam pro armádu i politiky a ke konci devadesátých let byly staženy ze služby. Někdo navrhl, že by se mohly přestavět na nákladní plavidla a po vyjmutí raketometů převážet zboží pod arktickým ledem. Říkalo se, že tajfuny jsou na prodej tomu, kdo nabídne nejvíc.

Kapitán by byl raději, kdyby ponorky skončily ve šrotu, než aby se z nich stala podmořská komerční plavidla. Jaký ponižující konec pro dokonalou válečnou zbraň! V dobách své největší slávy se hrozivý tajfun často objevoval v knihách a filmech. Už si ani nepamatoval, kolikrát viděl film Hon na ponorku.

Vasiljeviče najal Centrální projektový úřad námořního inženýrství, aby na přestavbu dohlédl. Nukleární střely byly vyjmuty už dávno na základě vzájemné dohody se Spojenými státy, které souhlasily, že zlikvidují část svých raket.

Dohlížel na odstranění raketových sil, aby se vytvořil nákladový prostor. Sila byla ucpána a byly provedeny nutné úpravy umožňující snazší naložení a vyložení nákladu. Posádka o poloviční velikosti měla dopravit ponorku novým majitelům.

Kapitán se ještě jednou napil vodky a zastrčil láhev do kapsy. Než odešel z doku, neodolal a naposledy se ohlédl. Ponorka už opustila přístav a po volném moři plula za svým neznámým osudem. Kapitán si přitáhl kabát těsněji k tělu, aby se chránil před vlhkým větrem vanoucím od vody, a zamířil zpátky ke svému autu.

Vasiljevič byl v armádě už příliš dlouho na to, aby přijímal věci bez přemýšlení. Ponorka byla údajně prodána mezinárodní dopravní společnosti sídlící v Hongkongu, ale podrobnosti byly nejasné a obchod sestaven jako sada matrjošek.

Kapitán měl vlastní teorii o budoucnosti ponorky. Podmořské plavidlo s dlouhým dosahem a obrovskou nákladní kapacitou jako tajfun by bylo dokonalé pro pašování zboží jakéhokoliv druhu. Ale Vasiljevič si nechal své myšlenky pro sebe. Moderní Rusko mohlo být nebezpečné pro ty, kteří věděli příliš mnoho. To, co noví majitelé s tímto pozůstatkem studené války udělají, nebyla jeho starost. Obchod vzbuzoval plno pochybností, ale kapitán věděl, že je moudré neptat se na takové věci a ještě moudřejší o nich nic nevědět.

2

PROVINCIE ANHUI, ČÍNSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

VRTULNÍK SE ZJEVIL JAKO BLESK z čistého nebe a zakroužil nad vesnicí jako hlučná vážka. Doktorka Song Leeová vzhlédla od obvazu, který dávala na pořezanou paži mladého chlapce, a sledovala, jak se vrtulník zastavuje ve vzduchu a pak zahajuje vertikální sestup na pole na okraji osady.

Doktorka pohladila chlapce po hlavě a od vděčných rodičů přijala půl tuctu čerstvých vajec jako odměnu. Ošetřila ránu mýdlem, horkou vodou a obkladem z bylin a zatím se hojila dobře. Protože mladá doktorka měla jen málo lékařského vybavení, musela si vystačit s tím, co bylo po ruce.

Doktorka Leeová odnesla vajíčka do své chýše a pak se připojila k hlučnému davu spěchajícímu k poli. Vzrušení vesničané, z nichž mnozí ještě vrtulník zblízka neviděli, obklopili stroj ze všech stran. Leeová uviděla vládní znaky na trupu a pomyslela si, kdo z ministerstva zdravotnictví asi zabloudil do téhle odlehlé vesnice.

Dveře vrtulníku se otevřely a vystoupil malý podsaditý muž v obleku s kravatou. Rozhlédl se po brebentícím davu vesničanů a po široké tváři mu přelétl vyděšený výraz. Byl by prchl zpátky do vrtulníku, kdyby se Leeová neprotlačila davem, aby ho přivítala.

„Dobré odpoledne, doktore Chuangu,“ zvolala tak hlasitě, aby ji bylo slyšet přes okolní hluk. „To je ale překvapení!“ Muž vrhl obezřelý pohled na dav. „Nečekal jsem tak velké uvítání.“ Doktorka Leeová se zasmála.“Jen klid, doktore. Většina těch lidí jsou moji příbuzní.“ Ukázala na usmívající se pár s hnědými, větrem ošlehanými tvářemi. „Tohle jsou mí rodiče. Jak vidíte, jsou celkem neškodní.“

Vzala doktora Chuanga za ruku a vedla ho mezi skupinkami přihlížejících. Vesničané se vydali za nimi, ale ona na ně mávla, aby se vzdálili, a slušně jim vysvětlila, že si s tím pánem přeje promluvit o samotě.

Ve své chýši nabídla návštěvníkovi otlučenou skládací židli, na které sedávala, když ošetřovala pacienty. Chuang si utřel kapesníkem pot z plešatého temene a oškrábal si hlínu z naleštěných kožených polobotek. Doktorka

Leeová uvařila vodu na čaj na tábornických kamínkách a nalila hostu šálek. Chuang opatrně usrkl, jako by si nebyl jistý, jestli je čaj hygienicky nezávadný.

Lee se posadila na starou židli se záplatovaným podsedákem, kterou používali pacienti. „Tak jak se vám líbí moje ordinace na čerstvém vzduchu? Mírnější pacienty vyšetřuju ve své chýši. Hospodářská zvířata léčím u nich doma.“

„Tohle je na míle daleko od medicíny na Harvardu,“ poznamenal Chuang, když si fascinovaně prohlížel chýši s hliněnými zdmi a doškovou střechou.

„Tohle je na míle daleko odkudkoliv,“‚ řekla doktorka. „Ale jsou tady jisté výhody. Pacienti mi platí vejci a zeleninou, takže nemám nikdy hlad. Provoz tu není tak zlý jako na Harvard Square, ale je skoro nemožné sehnat tady dobré karamelové latté.“

Chuang a Lee se potkali před lety na seznamovacím večírku pro asijské studenty na Harvardské univerzitě. On byl hostujícím profesorem z Čínské národní laboratoře pro lékařskou molekulární biologii. Ona dokončovala studium virologie. Mladá žena Chuanga okamžitě upoutala svým pohotovým vtipem a inteligencí a jejich přátelství pokračovalo i po návratu do Číny, kde jeho povýšili na vysokou pozici na ministerstvu.

„Dlouho jsme spolu nemluvili. Určitě se ptáte, proč jsem tady,“ řekl Chuang.

Doktorka Leeová měla Chuanga ráda a vážila si ho, ale patřil mezi mnoho vysoce postavených kolegů, kteří záhadně mizeli, jakmile potřebovala, aby někdo promluvil v její prospěch.

„Vůbec ne,“ opáčila Leeová na oko domýšlivě. „Předpokládám, že mi přinášíte omluvu úřadů za to, jak tvrdě se mou zacházely.“

„Stát nikdy nepřizná, že udělal chybu, doktorko Leeová, ale nemáte tušení, kolikrát jsem litoval, že jsem nevystoupil na vaši obranu.“

„Chápu, že vláda má tendenci svalovat vinu na někoho jiného, doktore Chuangu, ale vy nemáte tušení, kolikrát jsem já litovala, že se mě mí kolegové nezastali.“

Chuang zalomil rukama.

„Nemám vám to za zlé,“ řekl. „Moje mlčení byl čirý projev zbabělosti. Za své kolegy mluvit nemohu. Můžu jen nabídnout své skromné omluvy za to, že jsem se za vás veřejně nepostavil. V té době jsem však dělal v zákulisí všechno pro to, abych vás zachránil před vězením.“

Doktorka Leeová odolala pokušení ukázat kolegovi drsné podmínky v chudé vesnici. Brzy by zjistil, že vězení nepotřebuje mříže. Usoudila, že by nebylo spravedlivé vylít si zlost na Chuangovi. Nemohl udělat nic, aby situaci změnil.

Přinutila se k úsměvu.

„Vaše omluva se přijímá, doktore Chuangu. Jsem skutečně ráda, že vás vidím. Pokud ale nepřinášíte díky národa za mé služby, proč jste tady?“

„Je mi líto, ale přijel jsem jako posel špatných zpráv.“ Přestože byli sami, ztišil hlas. „Vrátilo se to,“ řekl skoro šeptem.

Lee ucítila ledový chlad v žaludku.

„Kde?“ zeptala se.

„Severně odtud.“ Vyslovil jméno jedné odlehlé provincie.

„Objevilo se to ještě někde jinde?“

„Zatím ne. Je to uzavřená oblast, díky bohu.“

„Už jste izolovali virus, abyste potvrdili jeho identitu?“

Přikývl. „Je to koronavirus, jako předtím.“

„Kdy byl poprvé zaznamenán? A našli jste jeho zdroj?“

„Asi před třemi týdny. Zdroj zatím nemáme. Vláda okamžitě izolovala oběti a dala vesnici do karantény, aby zabránila jeho šíření. Tentokrát se neriskuje. Spolupracujeme s Mezinárodní zdravotnickou organizací a americkým Centrem pro kontrolu nemocí.“

„To je velký rozdíl proti posledně.“

„Vláda se poučila,“ řekl Chuang. „Její tajnůstkářství v případě epidemie SARS poškodilo pověst Číny jako budoucí světové velmoci. Naši vůdci vědí, že utajení tentokrát nepřipadá v úvahu.“

Čínská vláda se dostala pod mezinárodní palbu, protože první epidemii SARS před světem utajila, čímž způsobila zdržení a zpomalila léčbu, která mohla zachránit mnoho životů. Když epidemie vypukla, pracovala Song Leeová v jedné pekingské nemocnici, kde měla zároveň na starost výuku mediků. Usoudila, že situace je vážná, a shromáždila potřebná fakta. Když naléhala na své nadřízené, aby něco podnikli, dostalo se jí varování, aby byla zticha. Ale poplašný systém Světové zdravotnické organizace vydal celosvětové varování. Cestování se zastavilo a karanténa byla posílena. Mezinárodní síť laboratoří izolovala virus, který u lidí dosud nebyl objeven. Nemoc byla pojmenována SARS, což byla zkratka anglické verze názvu těžký akutní respirační syndrom.

Virus se rozšířil do více než dvou desítek zemí na několika kontinentech a nakazilo se jím přes osm tisíc lidí. Skoro tisíc jich zemřelo a jen o vlásek se podařilo odvrátit celosvětovou pandemii. Čínská vláda uvěznila doktora, který oznámil světu, že počet případů je podceňován a pacienti odváženi sanitkami a drženi mimo dohled Světové zdravotnické organizace. Byli pronásledováni i ostatní, kteří se tu kamufláž také pokusili odkrýt. Doktorka Song Leeová patřila mezi ně.

„Zatajování bylo špatné už tehdy,“ připomněla Chuangovi, aniž by se snažila skrýt rozhořčení. „Pořád jste mi neprozradil, co to má společného se mnou.“

„Sestavujeme výzkumný tým a chceme, abyste byla jeho součástí,“ řekl Chuang. V Leeové vzkypěl hněv.

„Co já můžu dělat?“ zeptala se. „Jsem jenom venkovská doktorka, která léčí život ohrožující nemoci bylinkami a vúdú.“

„Žádám vás, abyste ponechala osobní pocity stranou,“ řekl Chuang. „Byla jste mezi prvními, kdo odhalili epidemii SARS. Potřebujeme vás v Pekingu. Vaše znalosti z virologie a epidemiologie budou při přípravě léčebné strategie nedocenitelné.“ Chuang spojil prosebně ruce. „Klidně před vámi padnu na kolena, když budete chtít.“

Pohlédla mu do obličeje sevřeného úzkostí. Chuang byl geniální. Nemohla očekávat, že bude také statečný. Mírnějším hlasem řekla: „To nebude nutné, doktore Chuangu. Udělám, co bude v mých silách.“

Jeho okrouhlá tvář se rozzářila.

„Dejte na má slova,“ prohlásil, „že nebudete svého rozhodnutí litovat.“

„ Vím, že nebudu,“ řekla Leeová, „zvlášť až splníte moje podmínky.“

„Co máte na mysli?“ zeptal se Chuang opatrně.

„Chci zásobu léků a zdravotnických potřeb, které by vystačily téhle vesnici na půl roku… Ne, bude toho na rok a to i pro vesnice v okolí.“

„Souhlasím,“ řekl Chuang.

„Založila jsem tady síť porodních asistentek, ale ty potřebují školeného profesionála, aby na ně dohlédl. Potřebuji, aby sem ještě tenhle týden přijel rodinný lékař a převzal mou praxi.“

„Jako by se stalo,“ řekl Chuang.

Leeová se musela obrnit, aby toho nepožadovala ještě víc. „Jak brzo mě budete potřebovat?“ zeptala se.

„Okamžitě,“ odpověděl Chuang. „Vrtulník už na vás čeká. Chtěl bych, abyste promluvila na sympoziu v Pekingu.“

Rychle si promyslela situaci. Chýši měla půjčenou. Její osobní věci se vejdou do malé tašky. Bude jen muset informovat vesnické starší a rychle se rozloučit se svými stárnoucími rodiči a pacienty. Vstala a natáhla ruku, aby dohodu zpečetila.

„Souhlasím,“ řekla.

* * *

O TŘI DNY POZDĚJI stála doktorka Leeová na pódiu za řečnickým pultem v sídle ministerstva zdravotnictví v Pekingu a sbírala odvahu, aby oslovila více než dvě stovky expertů z celého světa. Ta žena na pódiu se nijak nepodobala venkovské doktorce, která ve světle svíček rodila miminka a podsvinčata. Měla na sobě kostým s jemnými proužky s halenkou v barvě čínské vlajky a na krku růžový hedvábný šátek. Lehký makeup rozzářil její jantarovou pleť ztmavlou životem pod širým nebem. Byla ráda, že nikdo nemůže vidět její mozolnaté dlaně.

Brzy po příjezdu do Pekingu se Leeová vydala nakupovat na účet Čínské lidové republiky. V prvním obchodě zahodila do odpadkového koše svou bavlněnou bundu a kalhoty. S každým dalším nákupem v některém z pekingských nejmódnějších butiků získala zpět kus ztracené sebeúcty.

Song Leeové bylo okolo pětatřiceti, ale vypadala mladší. Byla štíhlá, měla útlé boky, drobná ňadra a dlouhé nohy. Zatímco její postava byla dostatečně přitažlivá ale nijak zvlášť pozoruhodná, za její tváří se otáčely hlavy kolemjdoucích. Dlouhé tmavé řasy stínily ostražité, pátravé oči a na plných rtech se střídal přátelský úsměv s mírným, daleko vážnějším výrazem, když byla zabraná v myšlenkách. Na venkově měla havraní vlasy stažené do ohonu a schované pod čapkou, která možná patřila pěšákovi, jenž se zúčastnil Maova Dlouhého pochodu. Teď však byly ostříhané nakrátko a upravené v módním účesu.

Od příjezdu do Pekingu se Leeová účastnila nepřetržité řady porad a rychlá reakce na poslední výskyt nemoci na ni udělala dojem. Na rozdíl od váhavé odezvy před několika lety byly po celém světě zmobilizovány stovky výzkumníků a členů podpůrných týmů.

Čína zaujala v boji proti nemoci vedoucí roli a pozvala do Pekingu odborníky, aby demonstrovala své odhodlání. Rychlá reakce na vážnou situaci měla i svou světlou stránku: každý, s kým mluvila, se zdál být přesvědčen, že běžné lékařské postupy dokážou potlačit hrozící epidemii v zárodku, zatímco výzkumníci budou pokračovat v hledání jejího zdroje a ve vývoji diagnostických testů a vhodné vakcíny.

Ale doktorka Leeová nedokázala sdílet optimismus svých kolegů. Obávala se, že se zdroj viru najít nepodaří. Cibetky, které přenášely původní kmen SARS, byly vyhubeny, takže virus možná přeskočil na jiného hostitele - psy, kuřata, hmyz - kdo ví? Také jí dělala starosti neobvyklá snaha čínské vlády o transparentnost. Hořké zkušenosti ji naučily, že se úřady jen neochotně vzdávají svých tajemství. I tak by možná hodila tyto pochybnosti za hlavu, kdyby jí neodmítli povolit návštěvu provincie, kde nákaza propukla. Dozvěděla se, že je to příliš nebezpečné a že v provincii platí nejpřísnější možná karanténa.

Doktorka Leeová prozatím odsunula podezření stranou, aby se mohla soustředit na skličující vyhlídku vystoupení před obecenstvem složeným z prvotřídních expertů. Srdce jí v hrudi divoce bušilo. Po letech prožitých mezi lidmi, jejichž největší starostí byla rýžová pole, měla strach promluvit na veřejnosti. Mátly ji nejen moderní počítačové programy schopné zmapovat epidemii, ale nebyla si ani jistá svými odbornými znalostmi. Cítila se jako pračlověk z doby kamenné oživený po deseti tisíci letech strávených v ledovci.

Na druhou stranu, při provozování medicíny na té nejprimitivnější úrovni se v ní vyvinuly instinkty cennější než všechny tabulky a schémata na světě. Intuice jí napovídala, že je ještě příliš brzy oslavovat. Jako viroložka hleděla s respektem na to, jak rychle se virus dokázal adaptovat na změnu. Jako epidemioložka věděla z bolestných zkušeností, jak se propuknuvší nákaza může znenadání vymknout kontrole. Ale třeba se bála zbytečně. Prošla si statistiky, které jí dal Chuang, a podle nich se zdálo, že epidemie spěje ke konci.

Doktorka Leeová si odkašlala a rozhlédla se po posluchačích. Někteří z těch, co čekali, až promluví, věděli o jejím exilu a pravděpodobně za něj byli i odpovědní, ale ona spolkla svou hořkost.

„Abych parafrázovala amerického spisovatele Marka Twaina, pověsti o mém odchodu z profesionálního života byly značně přehnané,“ řekla s vážným obličejem.

Zalila ji vlna smíchu.

„Musím přiznat, že k vám přicházím s pocitem zahanbení,“ pokračovala. „Za dobu, po kterou jsem vykonávala praxi na venkově, učinila epidemiologie velký skok kupředu. Udělalo na mě dojem, jak se národy světa spojily, aby bojovaly proti tomuto novému náporu nemoci. Jsem hrdá na vůdčí roli, které se v tomto úsilí chopila má země.“

Při potlesku se usmála. Rychle se učila, jak se ta hra hraje. Ti, kteří čekali vzteklé pomlouvání minulé politiky, budou zklamáni.

„Zároveň musím varovat před přehnaným pocitem sebeuspokojení. Každá epidemie má v sobě semínko pandemie. V minulosti nás už několik pandemií postihlo a lidstvo na ně pokaždé doplatilo.“

Mluvila o velkých morových ranách v historii, počínaje první zaznamenanou pandemií, která postihla Atény během války proti Spartě. Římská pandemie v roce 251 př. n. 1. zabíjela pět tisíc lidí denně, konstantinopolská epidemie z roku 452 deset tisíc. Ve čtyřicátých letech čtrnáctého století zemřelo v Evropě na černou smrt okolo pětadvaceti milionů lidí a velká epidemie chřipky v roce 1918 si vyžádala čtyřicet až padesát milionů životů. Ještě jednou vyslovila své varování před spaním na vavřínech a zopakovala, jak ji těší mnohonárodnostní reakce na současnou epidemii.

Aplaus po její prezentaci doktorku Leeovou šokoval. Její přijetí zpět do lékařské komunity po letech exilu bylo tak nečekané, že ji přemohlo dojetí. Odešla z podia, ale místo aby se vrátila na své místo, zamířila k východu. Oči měla plné slz a potřebovala se uklidnit. Kráčela chodbou, aniž by věděla, kam vlastně míří.

Někdo na ni zavolal. Doktor Chuang pospíchal, aby ji dohonil.

„To byla skvělá řeč!“ vypravil ze sebe udýchaně.

„Díky, doktore Chuangu. Za pár minut se do sálu vrátím. Byl to pro mě poněkud emocionální zážitek, jak si jistě dokážete představit. Ale bylo uklidňující slyšet, že celosvětová pandemie je nepravděpodobná.“

„Naopak, doktorko Leeová, pandemie je jistá. A zabije miliony lidí, než jí dojdou oběti.“

Song Leeová pohlédla ke vchodu do sálu. „Tohle tam nikdo neříkal. Všichni se zdáli být plní optimismu, že se tu epidemii podaří zvládnout.“

„To proto, že ti řečníci neznali fakta.“

„A jaká jsou fakta, doktore Chuangu? Čím se tahle epidemie SARS liší od té minulé?“

„Musím vám něco povědět… celá tahle záležitost se SARS… no, je to podfuk.“ Leeová vytřeštila na Chuanga oči. „Co mi to chcete namluvit?“

„Tu epidemii, která nám dělá starosti, způsobil jiný patogen, varianta chřipkového viru.“

„Proč jste mi to neřekl? Proč jste mě nechal blábolit o SARS?“

„Je mi to moc líto, ale vaše prezentace byla zamýšlena jako kouřová clona zakrývající skutečnost, že patogen, s nímž máme co do činění, je mnohem nebezpečnější než SARS.“

„Experti, kteří v sále vystoupili, tvrdili něco jiného…“

„To proto, že jsme jim poskytli zavádějící informace. Když nás žádali o vzorky virového kmenu, které by jim pomohly při výzkumu, dali jsme jim starý virus SARS. Snažíme se zabránit panice.“

Cítila, jak jí vyschlo v ústech.

„Co je ten nový patogen zač?“

„Je to zmutovaná forma starého chřipkového kmene. Bleskově se šíří a je mnohem ničivější. Smrt přichází rychleji a také častěji. Je neuvěřitelně adaptabilní.“

Doktorka Leeová na něho nevěřícně zírala. „Copak se tahle země nepoučila z dřívějšího utajování?“

„Poučili jsme se víc než dobře,“ odpověděl Chuang. „Čína spolupracuje se

Spojenými státy. Dohodli jsme se s Američany, že existenci nového patogenu prozatím zatajíme.“

„Už jsme viděli, že zpoždění při předávání informací stojí životy,“ namítla Leeová.

„Také jsme zažili nucené karantény,“ řekl Chuang. „Nemocnice se zavíraly, doprava a obchod se zastavily, lidé útočili na čínské čtvrti po celém světě. Teď nemůžeme říct pravdu. Dokud nevyvineme vakcínu, nedá se ten patogen zastavit.“

„Jste si tím jistý?“

„Neberte mě za slovo. Američané mají mnohem lepší počítače. Z vytvořených modelů vysvítá, že můžeme dočasně izolovat jednotlivá ohniska nemoci, ale nákaza nakonec stejně pronikne ven a vypukne celosvětová pandemie.“

„Proč jste mi tohle neřekl, už když jste za mnou přiletěl?“ zeptala se doktorka Leeová.

„Bál jsem se, že si možná pořád myslíte, že jsem vás jednou zradil, a nebudete mi věřit,“ odpověděl Chuang. „A proč bych vám měla věřit teď?“

„Protože mluvím pravdu… přísahám.“

Doktorka Leeová byla rozzlobená a zmatená, ale nepochybovala, že jí doktor Chuang tentokrát pověděl všechno. „Zmínil jste se o vakcíně,“ připomněla.

„Pracuje na ní spousta laboratoří,“ řekl. „Nejslibnější lék se vyvíjí ve Spojených státech, v laboratoři na Bonefish Key na Floridě. Věří, že jedna substance získaná z oceánské biomedicíny vyprodukuje vakcínu, která ten patogen zastaví.“

„Tak vy tvrdíte, že jediná laboratoř zná nadějnou cestu k očkovací látce?“ Leeovou ta absurdnost navzdory vážnosti situace skoro rozesmála.

Dveře sálu se otevřely a chodba se začala zaplňovat lidmi. Chuang okamžitě ztlumil hlas.

„Stále se na tom pracuje,“ řekl, „ale ano, vypadá to nadějně. Mohlo by to jít i rychleji, kdybyste tam byla jako zástupce Čínské lidové republiky.“

„Vláda chce, abych odjela na Bonefish Key?“ podivila se. „Vypadá to, že jsem byla Rehabilitována. Udělám cokoliv, co bude v mých silách. Ale sázíte všechno na tuhle jedinou vakcínu. Co když nebude účinkovat?“

V Chuangových očích se objevil polekaný pohled a jeho hlas se tentokrát ztišil v šepot.

„Potom nám pomůže už jenom boží zásah.“

3

CHŘIPKOVÁ EPIDEMIE v roce 1918 udeřila jako blesk z čistého nebe a zasáhla svět, který se snažil vzpamatovat z ničivé války, jež ho rozervala na kusy. Epidemie zdecimovala Španělsko, kde zabila osm milionů lidí, a za tento výkon byla přejmenována na španělskou chřipku, i když postihla mnoho dalších zemi včetně Ameriky. Během několika měsíců se rozšířila po celém světě. Neexistovala na ni žádná léčba. Oběti onemocněly ráno, za pár hodin se osypaly typickou nahnědlou vyrážkou a do večera zemřely. Mrtvých byly miliony a nakažených miliarda. Než chřipka v roce 1919 polevila, měla na svědomí více lidí než pět let brutální války. Byla horší než černá smrt.

Tyto ponuré statistiky se honily doktorce Song Leeové hlavou, když překonávala poslední úsek cesty do Bonefish Key. Přiletěla do Fort Myersu, odkud ji odvezla limuzína do maríny v Pine Islandu, kde se setkala s výraznou místní postavou jménem Dooley Greene. Ten ji odvezl na své lodi mezi mangrovníky na ostrov. Na molu na ni čekal nějaký muž, aby ji přivítal.

„Dobrý den, doktorko Leeová,“ řekl muž a podal jí ruku. „Jmenuju se Max Kane. Vítejte na Ostrově snů. Jsem ředitel tohohle kousku ráje.“

Ve vybledlé havajské košili a potrhaných džínových šortkách vypadal Kane spíš jako plážový povaleč než uznávaný oceánský mikrobiolog, jehož pozoruhodný profesní životopis si přečetla cestou. Čínský vědec jeho věhlasu by se nenechal nachytat bez bílého pláště.

„Ráda vás poznávám, doktore Kane,“ řekla Leeová a rozhlédla se po palmách s vlajícími listy a bílé budově postavené na nízkém travnatém pahorku asi sto metrů od mola. „Nikdy jsem neviděla výzkumnou laboratoř v tak kouzelném prostředí.“

Kane jí věnoval pokřivený úsměv. „Není ani z poloviny tak kouzelné jako jeho současní obyvatelé.“ Zvedl její zavazadla a vydal se směrem od moře. „Pojďte, ukážu vám, kde budete bydlet.“

Vystoupali po schodišti vytesaném do úbočí kopce a pak pokračovali po cestě vysypané rozdrcenými mušlemi k řadě úhledných chatek natřených růžovou barvou s bílými lemy. Kane otevřel dveře jedné z nich a pokynul Leeové, aby vstoupila. Do stísněného prostoru byla vměstnána postel, židle, prádelník a psací stůl.

„Není to Ritz, ale máte tu všechno, co potřebujete,“ řekl Kane.

Leeová zavzpomínala na svou chýši ve vesnici. „Určitě tady budu mít pohodlí.“

Kane položil její kufr na postel.

„To rád slyším, doktorko,“ řekl. „Jaká byla cesta?“

„Dlouhá!“ připustila a podtrhla to slovo unaveným povzdechnutím. „Ale je skvělé být zpátky ve Spojených státech.“

„Pokud vím, strávila jste nějaký čas na Harvardu,“ podotkl Kane. „Vážíme si toho, že jste se vrátila do naší země, abyste nám pomohla.“

„Jak bych mohla nepřijet, doktore Kane?“ řekla Leeová. „Zatím měl svět štěstí. Přes veškerý pokrok v medicíně se nám dosud nepodařilo najít vakcínu proti původní chřipce z roku 1918. Teď máme co do činění se zmutovaným kmenem téhož viru. Velmi složitým. Výsledek bude záviset na naší zdejší práci. Jak brzo můžu začít?“

Kane se usmál dychtivosti Song Leeové.

„Nejdřív vám obstarám něco studeného k pití,“ řekl, „a pak vám to tady ukážu, jestli se na to cítíte.“

„Možná usnu ve stoje, až mě dohoní časový posun, ale zatím jsem v pohodě,“ odvětila.

Vrátili se na nádvoří před bílým domem v lázeňském stylu. Song se usadila do dřevěného křesla a Kane zašel do domu, odkud přinesl dvě sklenice mangového a pomerančového džusu s ledem. Zatímco usrkávala lahodný nápoj, přelétla pohledem po pobřeží. Očekávala, že epicentrum tajného výzkumu celosvětového významu bude obehnané plotem a hlídané strážemi, a nedokázala skrýt překvapení nad tím, že opak je pravdou.

„Je těžké si představit, že je tu laboratoř pověřená tak důležitým úkolem,“ řekla. „Vládne tu takový klid.“

„Kdybychom kolem natáhli ostnatý drát a postavili strážní věže, jenom bychom vzbudili pozornost. Dáváme si záležet, abychom působili dojmem ospalého, malého výzkumného střediska. Usoudili jsme, že bude nejlepší ukrývat se všem na očích. Naše webová stránka říká, že je to soukromé zařízení, a naznačuje, že naše práce je tak nudná, že by většinu lidí vůbec nezajímala. Nejspíš jste si všimla tabulí SOUKROMÝ POZEMEK rozesetých po celém ostrově. Zatím jsme měli jen několik žádostí o návštěvu centra a ty se nám podařilo uhrát do autu.“

„Kde jsou laboratorní budovy?“

„Co se těch týče, museli jsme být trochu rafinovanější. Nacházejí se dál ve vnitrozemí a jsou dobře zamaskované. Na Google Earth by bylo vidět jen stromy.“

„A co bezpečnost? Nevidím žádné stráže.“

„Ale jsou tady,“ opáčil Kane s náznakem úsměvu. „Personál kuchyně a údržby tvoří lidé z ochranky. Je tu elektronický zabezpečovací systém, který by zachytil kdykoliv kohokoliv, kdo by se k ostrovu přiblížil. Všude kolem jsou kamery.“

„A co ten pilot vodního taxi, pan Greene? Je do toho zasvěcený?“

Kane se usmál. „Dooley poskytuje užitečné krytí. Pracoval pro staré letovisko, než je hurikán Charlie přivedl k bankrotu. Když jsme to tady budovali, převáželi jsme materiál a lidi vlastními čluny, ale pak jsme potřebovali někoho, kdo by přepravoval osoby a zásoby mezi ostrovem a pevninou. Dooley se nikdy nedostal dál než na molo. Je to trochu žvanil, takže i kdyby tady zahlédl něco podezřelého, ti, co ho znají, by usoudili, že si vymýšlí.“

„Byl na mě zvědavý. Snažila jsem se ho odbýt, jak nejlíp jsem uměla.“

„Jsem si jistý, že za pár hodin bude o vašem příjezdu vědět celý Pine Island, ale pochybuju, že to někoho zaujme.“

„To je dobře. Musím se přiznat, že mě už tak dost znervózňuje význam úkolu, který před námi stojí, a následky případného selhání.“

Zamyslel se nad její odpovědí a pak řekl: „Já jsem optimista a myslím si, že to, co teď děláme, dovedeme k úspěšnému konci.“

„Nechci být nezdvořilá, ale byla bych klidnější, kdybych znala vědecké základy vašeho optimismu.“

„Skepse je pro vědecké bádání životně důležitá,“ řekl Kane a rozpřáhl ruce. „Udělám, co bude v mých silách. Naše práce je komplexní, ale nijak komplikovaná. Víme, co musíme udělat, ale nejtěžší na tom je skutečně to provést. Jak víte, při práci s viry není nikdy nic jisté.“

Song Leeová přikývla.

„Myslím, že s výjimkou lidské rasy není na planetě zajímavější entita,“ řekla. Jakou máte strategii?“

„Co byste řekla pomalé procházce? Za chůze mi to líp myslí.“

Pustili se po jedné z pěšin vysypaných mušlemi, které se vinuly po ostrově jako pozůstatek cest pro hosty někdejšího letoviska.

„Pokud vím, pracoval jste v Harbor Branch,“ řekla Leeová. Harbor Branch byla námořní laboratoř na východním pobřeží Floridy.

„Byl jsem v Harbor Branch několik let,“ řekl Kane. „Obor oceánské biomedicíny je ještě v plenkách, ale oni byli mezi prvními, kdo v mořských organismech rozpoznal potenciál pro farmakologii. Pochopili, že si mořští tvorové museli vyvinout důmyslné přírodní mechanismy na ochranu proti extrémnímu prostředí.“

„Jak jste skončil na Bonefish Key?“

„Harbor Branch zkoumala množství různých látek z oceánu, ale já se chtěl soustředit výhradně na antivirové agenty, takže jsem odešel a s penězi od jedné nadace založil novou laboratoř. Bonefish Key se po hurikánu Charlie dostal do dražby. Nadace ostrov koupila a opravila budovy, které na něm zůstaly.“

„Zjevně jste úspěšní,“ poznamenala Leeová.

„Po vědecké stránce si vedeme docela dobře,“ řekl Kane, „ale fondy laboratoře vloni vyschly. Dědici našeho hlavního donátora napadli legálnost nadace u soudu a vyhráli. Podařilo se mi udržet to tady pohromadě, ale byla by jen otázka času, než bychom to zavřeli. Nerad to říkám, ale zachránil nás vývoj v Číně.“

„Není třeba se omlouvat,“ řekla. „My Číňané jsme přece objevili jin a jang. Protikladné síly vytvářející prospěšnou rovnováhu. Povězte mi, jak se Bonefish Key stal centrem výzkumu téhle nejnovější epidemie? Zatím jsem slyšela jen útržky toho příběhu.“

„Více méně náhodou,“ odpověděl. „Jsem předseda rady, která informuje federální úřady o vědeckých objevech, jež mají obranný nebo politický význam. Rutinně jsem poslal nejnovější informace o možném průlomu v antivirovém výzkumu do Centra pro kontrolu nemocí. Když byl v Číně objeven nový kmen viru, najali nás, abychom našli způsob, jak proti němu bojovat. Finanční injekce uspíšily naše výzkumy.“

„Povídal jste, že jste optimista, co se týče budoucnosti projektu,“ poznamenala Leeová.

„Umírněný. Jako viroložka znáte překážky při vyvíjení antivirových látek.“ Leeová přikývla.

„Stále nepřestávám žasnout nad složitostí mechanismů vecpaných do něčeho, co je v zásadě jen pouhým okem neviditelný kousek nukleové kyseliny zabalené v proteinu,“ řekla.

Kane přikývl.

„Vždycky jsem věřil tomu, že nedostatek fosilních pozůstatků virů nepřímo dokazuje, že jsou cizí formou života z jiné planety.“

„Nejste jediný, kdo se přiklání k teorii o invazi z vesmíru,“ přitakala, „ale my s nimi musíme bojovat zbraněmi, které jsou k dispozici na Zemi.“ Leeová se usmála. „Nebo, ve vašem případě, s tím, co najdete v moři. Jak vám mohu být během svého zdejšího pobytu nápomocná?“

„Zaměřujeme se na jednu antivirovou chemikálii. Mohli bychom využít vaše znalosti z virologie, až budeme tu látku podrobovat testům. A zároveň,“ dodal, „bych rád, abyste vypracovala epidemiologický plán nejlepšího využití vakcíny, jakmile ji syntetizujeme.“

„Jak blízko jste té syntéze?“ zeptala se.

„Přál bych si, abychom byli blíž, ale už jsme skoro tam,“ odpověděl.

Kane zahnul na prošlapanou stezku odbočující z hlavní cesty. Asi po třiceti metrech pěšina končila u budovy z tvárnic. Před pevnými ocelovými dveřmi stál nějaký muž. Měl na sobě hnědé šortky a modré tričko a vypadal jako údržbář, ale místo nářadí mu na širokém opasku viselo pouzdro s pistolí. Nezdálo se, že by ho jejich příchod překvapil. Song Leeová si vybavila slova Maxe Kanea, že jsou všude po ostrově kamery.

Muž otevřel dveře a ustoupil, aby návštěvníci mohli vejít. Uvnitř bylo chladno a temno až na světlo vycházející ze skleněných nádrží přechovávajících nejrůznější druhy mořských živočichů. Bylo slyšet tichý hukot čerpadel.

Když kráčeli kolem řady akvárií, Kane řekl: „Prováděli jsme výzkum všech těchto organismů, ale odsunuli jsme ho stranou, když nám zavolali z Centra pro kontrolu nemocí.“

Vedl Leeovou k bočním dveřím a vyťukal kód na číselném zámku. Dveře se otevřely do menší místnosti, která byla zcela temná až na chladné modré světlo vyzařující z vertikální válcovité nádrže. Světlo vydávaly vlnící se kruhovité objekty, které stoupaly a klesaly v pomalém tanci.

Song Leeová se na ně dívala jako hypnotizovaná.

„To je krása,“ vydechla.

„Seznamte se s modrou medúzou, doktorko Leeová,“ řekl Kane. „Všechny naše výzkumné snahy se teď soustřeďují na tohoto krásného tvora. Jeho jed je jednou z nejsložitějších chemických látek, s jakou jsem se kdy setkal.“

„Vy tedy tvrdíte, že tahle medúza je zdrojem látky, kterou se snažíte syntetizovat?“

„Přesně tak. Pro člověka je smrtelné i nepatrné množství jejího jedu, ale osud milionů lidí možná závisí na tom elegantním stvoření v nádrži. Všechno vám vysvětlím, až si odpočinete.“

Vědecký mozek doktorky Leeové prahl po podrobnostech.

„Já odpočinek nepotřebuju,“ prohlásila. „Chci začít hned.“

Jemný zevnějšek Song Leeové připomínající růžové poupě v sobě skrýval trny nabroušené jednáním s neúprosnou čínskou byrokracií. Navzdory vážnosti jejich rozhovoru se Kane neubránil letmému úsměvu.

„Představím vás týmu,“ řekl.

Kane provedl Leeovou laboratoří a představil jí další talentované vědce pracující na projektu modré medúzy. Mimořádný dojem na ni udělala Lois

Mitchellová, Kaneova první asistentka a vedoucí projektu. Ale nakonec Leeovou přece jen dostihl časový posun a ona se odešla prospat do své pohodlné chaty. Když se druhý den ráno probudila, vrhla se do práce.

V následujících dnech vstávala doktorka Leeová časně a pracovala do noci. Každodenní projížďka na kajaku mezi mangrovníky představovala jedinou chvilku na odpočinek v nabitém rozvrhu. Pak byl jednoho dne celý vědecký personál svolán do jídelny. Doktor Kane oznámil, že se podařilo identifikovat hledanou látku, a byl odměněn potleskem. On a vybraní dobrovolníci se stáhnou do ústraní, aby v nové laboratoři syntézu doladili. Nemohl říct, kde se ta laboratoř nachází, jen že je blíž ke zdroji. Leeová souhlasila, že zůstane na Bonefish Key se zbytkem týmu, aby mohla dokončit epidemiologické analýzy a navrhnout produkci očkovací látky a plán distribuce.

Karanténa doposud plnila svou funkci, ale Leeová věděla, že je jen otázkou času, než virus pronikne ven. Zatímco analyzovala jednotlivé lokality výskytu nemoci, měla stále na paměti čínskou zkušenost s virem SARS. Všechny podezřelé nebo pravděpodobné případy byly umístěny do podtlakových místností, uzavřeny před světem dvěma vzduchotěsnými dveřmi, každý jejich výdech byl přefiltrován. Ale nemoci se přesto podařilo rozšířit, což ukazovalo, jak obtížné je virus zastavit na jednom místě.

V týdnech následujících po odjezdu hlavního výzkumného týmu proniklo na Bonefish Key z tajné laboratoře několik zpráv. Nejnadějnější byla informace, že se podařilo syntetizovat toxin, základ pro budoucí vakcínu.

Povzbuzena úspěšným výzkumem spěchala Leeová s vytvořením plánu na podávání protilátky a potlačení epidemie dřív, než se rozvine v pandemii.

Před jejím odjezdem z Číny ji žádal doktor Chuang, aby ho informovala o průběhu výzkumu. Jediným místem na ostrově, kde se dal chytit signál mobilního telefonu, byl vrcholek staré vodárenské věže. Každý den po práci vystoupala Leeová na věž a shrnula vývoj projektu svému starému příteli a učiteli.

Neexistoval způsob, jak by mohla zjistit, že každé její slovo zaslechly nepřátelské uši.

4

BERMUDY, O TŘI MĚSÍCE POZDĚJI

ŘIDIČ TAXÍKU si ostražitě prohlédl muže stojícího na chodníku před východem z příletového terminálu bermudského letiště L. F. Wadea. Jeho potenciální zákazník měl rozježený zrzavý plnovous a vlasy stažené dozadu do krátkého ohonu svázaného gumičkou. Na sobě měl vybledlé džíny, červené kotníčkové tenisky, sluneční brýle s bílými plastovými obroučkami, jaké by se líbily Eltonu Johnovi, a pomačkané hnědé lněné sako od obleku přes tričko s obrázkem Jerryho Garcii z rockové kapely Grateful Dead.

„Odvezte mě prosím do přístavu,“ požádal Max Kane. Otevřel dvířka, hodil tašku na zadní sedadlo a nastoupil. Řidič pokrčil rameny a zařadil rychlost. Každý dolar dobrý.

Kane se opřel a zavřel oči. Měl pocit, že mu vybuchne mozek. Jeho netrpělivost narůstala s každým kilometrem, který v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách urazil. Dlouhý let z Tichého oceánu do Severní Ameriky a dvouhodinová cesta z New Yorku nebyly nic proti mučivým minutám, po které trvalo, než taxík dorazil na pobřeží.

Kane požádal řidiče, aby zastavil u můstku vedoucího k lodi s tyrkysovým trupem. Charakteristická barva a písmena NUMA napsaná pod jménem lodi WILLIAM BEEBE potvrzovaly, že plavidlo patří Národní podvodní a mořské agentuře, největší organizaci zabývající se studiem oceánu na světě.

Kane vystoupil z taxíku, podal řidiči svazek bankovek, přehodil si tašku přes rameno a svižně vyběhl po můstku. Pohledná mladá žena v uniformě lodního důstojníka přivítala Kanea vřelým úsměvem.

„Dobré odpoledne,“ řekla. „Jmenuju se Maria Hayesová. Jsem třetí důstojník. Mohu znát vaše jméno?“

„Max Kane.“

Nahlédla do seznamu na psací podložce a odškrtla si Kaneovo jméno. „Vítejte na Beebe, doktore Kane. Ukážu vám vaši kajutu a provedu vás po lodi.“

„Mám za sebou dlouhou cestu a rád bych viděl B3, jestli vám to nevadí.“

„Není problém,“ řekla Maria a vedla Kanea k prodloužené části lodi.

Pětasedmdesát metrů dlouhá pátrací a průzkumná loď byla námořním ekvivalentem profesionálního vzpěrače. Zadní prodloužená paluba s jeřábem ve tvaru písmene A byla pracovní částí lodi. Ježila se navijáky a otočnými jeřáby, které vědci používali ke spouštění podvodních dopravních prostředků a přístrojů zkoumajících hlubiny. Kaneův pohled směřoval k oranžové kouli spočívající v ocelové kolébce pod vysokým jeřábem. Z jejího povrchu trčely tři trubky připomínající děla s krátkým dostřelem.

„Tady je,“ řekla Maria. „Za chvilku se tu zastavím, abych se podívala, jak se vám daří.“

Kane mladé ženě poděkoval a opatrně přistoupil ke kouli. Našlapoval zlehka, jako by očekával, že podivný objekt vyskočí na čtyřech nohách připevněných ve spodní části. Došel na druhou stranu koule a spatřil muže v havajské košili a kalhotách s velkými kapsami, který stál před okrouhlým otvorem necelých čtyřicet centimetrů v průměru. Muž měl hlavu v kouli a pravé rameno natočené k otvoru, jako by ho požírala nějaká příšera s hmyzíma očima. Proud šťavnatých nadávek rozléhajících se uvnitř zněl, jako by vycházel z pirátské jeskyně.

Kane položil na zem tašku a zeptal se: „Je tam těsno?“

Muž couvl, uhodil se do hlavy, vypustil ještě několik kleteb a odhrnul si kštici ocelově šedých vlasů z očí modrých jako korál pod nehybnou hladinou. Měl široká ramena, měřil asi metr pětaosmdesát a musel vážit skoro metrák. Usmál se a ukázal dokonale bílé zuby kontrastující s pletí bronzovou po letech na moři.

„Velice těsno. Potřeboval bych lžíci na boty a plechovku sádla, abych se dostal do téhhle zastaralé hromady šrotu,“ řekl.

Z průlezu vyhlédl tmavý obličej a jeho majitel řekl: „Vzdej to, Kurte. Museli by tě namastit motorovým olejem a natlouct dovnitř palicí.“

Muž se širokými rameny se při té nepříjemné představě ušklíbl. Natáhl ruku na pozdrav. „Jsem Kurt Austin, projektový ředitel expedice Batysféra 3.“

Muž v kouli se vysoukal nohama napřed a také se představil. „Joe Zavala,“ řekl. „Jsem technik projektu B3.“

„Rád vás oba poznávám. Jmenuju se Max Kane.“ Ukázal palcem na kouli. „A mám se potopit sedm set metrů hluboko do oceánu v téhle zastaralé hromadě šrotu.“

Austin si vyměnil se Zavalou pobavený pohled. „Rád vás poznávám, doktore Kane. Promiňte, že jsem zapochyboval nad vaší příčetností.“

„Nebylo by to poprvé, co mě někdo obvinil, že nemám všech pět pohromadě. Člověk si na to zvykne, když dělá čistý výzkum.“ Kane si sundal sluneční brýle a odhalil jasně modré oči. „A říkejte mi Maxi.“

Austin ukázal na oranžovou kouli. „Té mojí předchozí poznámky si nevšímej, Maxi. Mám věčně nějaké připomínky. Kdyby ta batysféra byla větší, hned bych se v ní potopil sám. Joe je nejlepší odborník na tyhle krámy. Ten potápěčský zvon je stejně bezpečný jako kterákoliv ponorka NUMA.“

Zavala vrhl na kouli zkoumavý pohled. „Použil jsem technologii, která nebyla ve třicátých letech k dispozici, ale jinak je to postavené podle původní batysféry Beebeho a Bartona, která dosáhla rekordu, když se v roce 1934 potopila do hloubky 923 metrů. Byla krásná svou jednoduchostí.“

„Kulovitý tvar nám dneska připadá samozřejmý,“ řekl Kane. „William Beebe si nejdřív myslel, že by mohl posloužit válec. Léta před skutečným ponorem to probíral se svým přítelem Teddym Rooseveltem a nakreslil mu svou představu na ubrousek. Roosevelt nesouhlasil a předložil mu svou verzi vycházející z obrysu koule. Později, když Beebe uviděl návrh Otise Bartona, uvědomil si, že je to jediný tvar, který může odolat tlaku ve velké hloubce.“

Zavala tu historku znal. „Beebe pochopil, že by se ploché konce válce promáčkly,“ pokračoval sám, „ale na kouli se tlak pravidelně rozloží po celém povrchu.“ Dřepl si vedle glóbu a přejel rukou po silných ližinách, na nichž spočívaly nohy. „Přidal jsem do nich nouzové nafukovací vaky. Můžeš se spolehnout na můj pud sebezáchovy, Maxi. Potopím se s tebou.“

Kane si zamnul ruce jako hladový člověk nad šťavnatým biftekem. „Tohle je splněný sen,“ řekl. „Tahal jsem za všechny nitky, za které jsem mohl, abych se dostal na seznam ponorů. William Beebe je zodpovědný za to, že jsem se dal na mořskou mikrobiologii. Ještě jako kluk jsem četl o zářících rybách, které našel v hlubinách oceánu. Chtěl jsem prožít stejná dobrodružství jako on.“

„Mým největším dobrodružstvím bylo protáhnout se touhle pětatřiceticentimetrovou dírou,“ řekl Austin. „Zkus, jestli se do ní vejdeš, Maxi.“

Kane, který měřil sto sedmdesát dva centimetrů, pověsil sako na kolébku batysféry, ponořil se hlavou napřed do koule, zlomil se v půli se zručností hadího muže a vyhlédl z kruhového otvoru.

„Je to prostornější, než se zvenčí zdá.“

„Původní batysféra měla sto čtyřicet čtyři centimetrů v průměru a stěny z prvotřídní oceli z martinské pece o síle čtyři centimetry,“ řekl Zavala. „Potápěči se dělili o prostor s kyslíkovými bombami, filtry, reflektorem a telefonními kabely. My jsme trochu švindlovali. Průhledy jsou z polymeru místo taveného křemene. Lano je z kevlaru místo z oceli a měděné komunikační kabely jsme nahradili optickým vláknem. Velké přístroje jsme zmenšili. Sám bych dal přednost kouli z titanu, ale ta by přišla dráž.“

Kane snadno vylezl z glóbu a díval se na něj s posvátným obdivem. „Odvedl jsi skvělou práci, Joe. Beebe a Bartoň věděli, že riskují životy, ale nadšení jim pomohlo překonat strach.“

„Musel ses tím nadšením nakazit, když jsi přijel z takové dálky,“ řekl Austin. „Pokud vím, byl jsi v Tichém oceánu.“

„Ano. Pracoval jsem pro strýčka Sama. Celkem rutinní záležitost. Brzo to dokončíme, což je docela štěstí, protože tuhle možnost bych si rozhodně nenechal ujít.“

Třetí důstojnice přicházela po palubě k batysféře v doprovodu muže a ženy nesoucích videokamery, světla a zvukové vybavení.

„To je filmový štáb NUMA,“ vysvětlil Austin Kaneovi. „Chtějí natočit rozhovor se smělými potápěči.“

Max Kane se zatvářil vyděšeně. „Musím vypadat hrozně. A taky smrdím. Nemohli by počkat, než skočím pod sprchu a odřu si z brady ty dikobrazí štětiny?“

„Joe jim podá základní informace, než se vyfikneš. Až budeš mít rozhovor za sebou, sejdeme se na můstku,“ řekl Austin. „Projdeme si plány na zítřek.“

Cestou k můstku si Austin vybavoval, jak Beebeho knihy podněcovaly i jeho fantazii, když vyrůstal v Seattlu. Nejvíc si zapamatoval jeden konkrétní příběh. Beebe popsal, jak zůstal stát na okraji podmořské propasti s hraniční zásobou kyslíku a toužebně se díval do hlubin mimo jeho dosah. Ta scéna vzbudila v Austinovi touhu dostat se dál než on.

Austin, který se narodil a vyrostl v Seattlu, nezapomněl na své chlapecké sny a vystudoval správu systémů na Washingtonské univerzitě. Navštěvoval také prestižní školu hloubkového potápění specializovanou na záchranné akce. Několik let pracoval na ropných plošinách v Severním moři a pro společnost svého otce provádějící záchranné akce v oceánu, ale jeho touha po dobrodružství potřebovala volnější otěže. Vstoupil do tajné jednotky CIA pro podmořské sledování, která však byla na konci studené války rozpuštěna. Jeho otec doufal, že se vrátí k rodinnému podnikání, ale Austin přešel k NUMA, aby vedl unikátní tým, do něhož patřil Zavala, Paul a Gamay Troutovi. Admirál Sandecker pochopil, že je nutné vytvořit tým pro zvláštní úkoly, jenž by vyšetřoval mimořádné události na hladině světových oceánů a pod ní.

Po splnění posledního úkolu týmu, pátrání po dávno ztracené fénické soše známé jako Navigátor, se Austin doslechl, že Národní zeměpisná společnost a Newyorská zoologická společnost chtějí sponzorovat natočení hraného dokumentu o Beebeho rekordním ponoru z roku 1934. Beebeho a Bartona budou hrát herci, použije se rekvizita batysféry a většina akcí se bude simulovat.

Austin přesvědčil velení NUMA, aby nechalo Zavalu vyprojektovat supermoderní batysféru. Potápěčský zvon měl být spuštěn z výzkumné lodi William Beebe v rámci hraného dokumentu. Stejně jako všechny vládní agentury musela i NUMA bojovat o svůj kus federálního koláče a prospěšná publicita nebyla na škodu.

Poté, co se Sandecker stal viceprezidentem Spojených států, nastoupil na jeho místo ředitele NUMA Dirk Pitt, který měl také zájem představit práci agentury veřejnosti. Bylo rozhodnuto, že se tlaková koule batysféry po expedici použije jako základ pro novou hlubokomořskou ponorku. Potápěčský zvon dostal označení B3, protože se jednalo o třetí tlakový trup postavený podle návrhu Beebeho a Bartona.

V doprovodu kameramana a zvukaře vystoupili Zavala a osprchovaný Kane na můstek, poté co poskytli rozhovor před batysférou. Austin představil Kanea zkušenému kapitánovi NUMA Mikeu Gannonovi, který rozložil na stole mapu a ukázal na ostrov Nonsuch kousek od severovýchodního výběžku Bermud.

„Zakotvíme tak blízko Beebeho původní pozice, jak to jen bude možné,“ řekl kapitán. „Budeme asi patnáct kilometrů od pevniny a pod kýlem budeme mít přes osm set metrů vody.“

„Rozhodli jsme se pro mělčí místo, než bylo to původní, abychom mohli nafilmovat mořské dno,“ řekl Austin. „Jak vypadá počasí?“

„Dnes večer se očekává vichřice, ale ta by se měla do rána uklidnit,“ řekl Gannon.

Austin se obrátil na Kanea. „Zatím jsme odbyli všechno mluvení my, Maxi. Co si slibuješ od téhle expedice?“ Kane se nad otázkou chvilku zamyslel. „Zázraky,“ odpověděl se záhadným úsměvem. Jak to?“

„Když Beebe ohlásil polapení fluorescenčních ryb do svých vlečných sítí, jeho vědečtí kolegové mu nevěřili. Beebe doufal, že batysféra jeho výzkum potvrdí. Přirovnal to k paleontologovi, který dokáže anulovat čas a spatřit své fosilie živé. A já stejně jako Beebe doufám, že spatřím zázraky ukryté pod hladinou oceánu.“

„Zázraky biomedicíny?“ zeptal se Austin.

Kane se zarazil a jeho zasněný výraz zmizel.

„Proč zrovna biomedicíny?“ zeptal se nečekaně podrážděným hlasem. Pohlédl úkosem na kameru.

„Vygoogloval jsem si Bonefish Key. Vaše webová stránka se zmiňuje o náhražce morfínu, kterou vaše laboratoř vyvinula z hadího jedu. Prostě mě napadlo, jestli jste nenarazili na něco podobného v Tichém oceánu.“

Kane se usmál. „Mluvil jsem jako oceánský mikrobiolog… čistě obrazně.“‚

Austin přikývl. „O zázracích a metaforách si můžeme promluvit u večeře, Maxi.“

Kane si široce zívl.

„Už melu z posledního,“ řekl. „Nerad obtěžuji, kapitáne, ale napadlo mě, jestli byste mi nemohl nechat poslat nějaký sendvič do kajuty. Radši se trochu prospím, abych byl svěží na zítřejší ponor.“

Austin řekl, že se s Kanem uvidí ráno. Zamyšleně sledoval, jak Kane odchází z můstku, a lámal si hlavu nad jeho podrážděnou reakcí na zcela nevinnou otázku. Pak se obrátil zpátky ke kapitánovi.

DRUHÝ DEN RÁNO sledovala loď NUMA kurz Beebeho expedice. Zamířila na moře průplavem Castle Roads, proplula mezi vysokými, rozeklanými útesy a starými pevnostmi a kolem Gurnet Rocku do volného oceánu.

Vítr se ztišil a nechal za sebou dlouhé, dmoucí se vlny. Loď asi hodinu prořezávala neklidnou hladinu a pak spustila kotvu.

Potápěčský zvon prošel desítkami testů v nádrži, ale před hlavním ponorem Zavala trval na spuštění bez posádky. Jeřáb zvedl uzavřenou batysféru nad vodu a nechal ji potopit do patnácti metrů. Po čtvrthodině byla B3 vytažena zpátky na palubu a Zavala prohlédl vnitřek.

„Sušší než oko na pohřbu lakomce,“ řekl.

„Jsi připravený na ponor, Maxi?“ zeptal se Austin.

„Už skoro čtyřicet let,“ odpověděl Kane.

Zavala hodil dovnitř průlezem dva nafukovací polštáře a přikrývky. „Beebe s Bartonem seděli na studené, tvrdé oceli,“ prohlásil. „Ale já si myslím, že aspoň minimální komfort je nezbytný.“

Kane na oplátku vytáhl z tašky dvě pletené čapky a podal jednu Zavalovi. „Bartoň by se nikdy nepotopil bez své čepice pro štěstí.“

Zavala si natáhl čapku na hlavu. Pak prolezl otvorem do batysféry, opatrně, aby neroztrhl bundu s teplou podšívkou a kalhoty o všudypřítomné ocelové šrouby. Kane nastoupil po něm a posadil se na straně u okna. Zavala zapnul přívod vzduchu a zavolal ven na Austina: „Zavři ty dveře, Kurte, táhne tady.“

„Za pár hodin se sejdeme u margarity,“ poznamenal Austin a vydal příkaz k uzavření batysféry.

Jeřáb usadil stoomsdesátikilový poklop na místo. Spouštěcí tým utáhl momentovým klíčem deset velkých matek. Kane si potřásl rukou s Austinem skrz deseticentimetrový otvor v poklopu, jenž umožňoval podávání nástrojů, aniž by se muselo zvedat těžké víko. Pak ho obsluha také zajistila šroubovacím uzávěrem.

Austin zvedl mikrofon napojený na komunikační systém batysféry a upozornil potápěče, že zahajují zvedání. Naviják zavrčel a jeřáb zdvihl B3 z paluby, jako by dvouapůltunová koule a její posádka byly jen peříčko, otočil ji mimo loď a nechal zavěšenou šest metrů nad dmoucími se vlnami.

Austin zavolal do batysféry a dostal od Zavály povolení ke spouštění.

Okénky v B3 zahlédli převrácené tváře lidí ze spouštěcího týmu a filmového štábu a kousky lodi a oblohy, než průzory zalily zelené bubliny a pěna. B3 cákla do křišťálově čisté vody a zmizela pod hladinou v údolí mezi dvěma velkými vlnami.

Jeřáb spouštěl potápěčský zvon, dokud nebyl celý pod vodou.

Z reproduktoru upevněného na stojanu na palubě se ozval kovově znějící Zavalův hlas. „Díky za měkké přistání,“ řekl.

„Tahle obsluha jeřábu by tu koblihu dokázala potopit i do hrnku s kafem,“ ujistil ho Austin.

„O kávě ani jiných tekutinách radši nemluv,“ napomenul ho Zavala. „Nemáme tady záchod.“

„Pardon. Příště vám zamluvíme první třídu.“

„Oceňuju tu nabídku, ale mně teď jde hlavně o to, abychom si udrželi nohy v suchu. Příští zastávka…“

Naviják odmotal patnáct metrů lana a batysféra se zastavila kvůli poslední bezpečnostní kontrole. Zavala s Kanem prohlédli batysféru kvůli vlhkosti a zvláštní pozornost věnovali těsnění kolem průlezu.

Když nenašli žádný průsak, zkontroloval Zavala rychle zásobování vzduchem, filtrování a komunikační systémy. Kontrolky ukazovaly, že elektronické nervy a plíce batysféry fungují dobře. Zavolal na loď.

„Těsní dokonale, Kurte. Všechny systémy v pořádku. Připravený, Maxi?“

„Můžeme spouštět!“ řekl Kane.

Zpěněné paže moře objaly batysféru jako dávno ztraceného syna a za doprovodu pouhé hrstky bublin zahájila dutá koule a její dva pasažéři devítisetmetrový sestup do Neptunovy říše.

5

POSÁDKA B3 BYLA UZAVŘENÁ v ocelové cele, z níž by se nedostal ani Harry Houdini, ale jejich záběry volně putovaly po celé planetě. Dvě miniaturní kamery upevněné na stěně posílaly obraz z batysféry po optickém kabelu do antény na stěžni Beebe, která předávala signál komunikačnímu satelitu, jenž ho posílal do laboratoří a školních tříd celého světa.

V odlehlé části Tichého oceánu tisíce kilometrů od Bermud se na hladině pohupovala červenobílá komunikační bóje, která předávala signál do spoře osvětlené místnosti sto metrů pod hladinou. Rada zářících televizních obrazovek zasazených do stěny půlkruhového sálu ukazovala nazelenalé záběry hejn ryb míhajících se kolem kamer jako konfety hnané větrem.

Asi tucet mužů a žen se tísnil kolem jediné obrazovky, která neukazovala mořské dno. Všechny oči se upíraly na modročerné vyobrazení koule a písmena NUMA. Zatímco se dívali, logo zmizelo a vystřídal ho záběr stísněného interiéru B3 a jejích dvou pasažérů.

„Jóóó!“ zajásala Lois Mitchellová a zapumpovala paží ve vzduchu. „Max je na cestě. A má svoji čepici pro štěstí.“

Ostatní ji doprovodili potleskem a pak se v místnosti rozhostilo ticho, když Max Kane začal mluvit. Slova nebyla zcela synchronizovaná s pohyby úst. Naklonil se ke kameře a oči a tváře se mu zvětšily kvůli zakřivení čočky.

„Zdravím všechny. Jmenuji se Max Kane a jsem ředitelem Mořského centra na Bonefish Key. Toto je přímý přenos z repliky batysféry sestrojené Beebem a Bartonem.“

„To by nebyl Max, aby se nezmínil o laboratoři,“ poznamenal šedovlasý muž sedící po Loisině pravé ruce.

Kane pokračoval. „Jsme v bermudských vodách a chystáme se zopakovat historický sestup Beeba a Bartona do devíti set dvaceti tří metrů z roku 1934. Tohle je třetí batysféra, proto jsme zkrátili její označení na B3. Řídí ji Joe Zavala, pilot ponorek a námořní inženýr Národní podvodní a mořské agentury. Joe také navrhl repliku batysféry.“

Zavala navrhl hlasem řízené ovládání, které posádce umožňovalo přepínat jednotlivé kamery. Vystřídal na obrazovce Kanea a začal popisovat technická vylepšení B3. Lois poslouchala jen jedním uchem, víc ji totiž zajímal ten pohledný tmavý inženýr než jeho přednáška.

„Závidím Maxovi,“ řekla, aniž by spustila zrak ze Zavalovi tváře.

„Já taky,“ ozval se šedovlasý muž, mořský biolog jménem Frank Logan. „Je to úžasná vědecká příležitost!“

Lois se pousmála, jako by si vychutnávala soukromý žert. Její touha trávit čas v těsných útrobách batysféry s pohledným Zavalou neměla s vědou nic společného. No, možná s biologu.

Kamera se vrátila ke Kaneovi.

„Skvělá práce, Joe,“ řekl Kane. „A teď bych rád poděkoval všem, kteří pomohli tento projekt zrealizovat. Časopisu National Geographic, Newyorské zoologické společnosti, bermudské vládě… a samozřejmě i agentuře NUMA.“ Přiblížil obličej ke kameře, čímž dosáhl toho, že vypadal jako usmívající se kanic. „A také bych rád popřál všechno nejlepší všem obyvatelům Truhly Davyho Jonese.“

Sálem se rozlehl hlasitý jásot a potlesk.

Logan pocházel ze Středozápadu a obvykle byl tichý a rezervovaný, ale teď se plácl nadšeně do stehen. „Páni!“ zvolal. „To je od Maxe hezké, že se zmínil o nás, co otročíme tady dole. Škoda že mu to nemůžeme oplatit.“

Lois řekla: „Technicky vzato by to bylo možné, ale nedoporučovala bych to. Pro zbytek světa tahle podmořská laboratoř ani neexistuje. Jsme nejspíš jenom řádek v rozpočtu Kongresu chytře zamaskovaný jako žádost námořnictva o záchodová prkénka po pěti stech dolarech.“

Loganovi přelétl po tváři úsměv. „Ano, to vím, ale stejně je škoda, že nemůžeme Maxovi pogratulovat. Neznám nikoho, kdo by si to zasloužil víc, po tom všem, co udělal.“ Z Loisina strnulého výrazu poznal, že šlápl vedle, a řekl: „Ty máš taky velké zásluhy, Lois. Koneckonců, tím, že jsi dovedla projekt Medúza skoro k závěru, jsi Maxovi umožnila, aby se toho ponoru zúčastnil.“

„Díky, Franku. Všichni jsme se vzdali svých normálních životů, abychom tady mohli být.“

Místností zazněl tichý gong a zelené světlo zablikalo nad televizní obrazovkou, která zobrazovala cosi, co vypadalo jako diamantový diadém na tmavém sametu.

„Když mluvíme o administrativních povinnostech,“ řekl Logan s ironickým úsměvem, „brzy dorazí tvoje společnost.“ Lois nakrčila nos. „Sakra. Chtěla jsem se dívat na zbytek Maxova ponoru.“

„Přiveď hosty sem, ať se podívají s tebou,“ navrhl Logan. „To ne! Chci se jich zbavit, jak nejrychleji to půjde,“ prohlásila Lois a vstala ze židle.

Lois Mitchellová měřila skoro přes metr osmdesát a před blížící se padesátkou měla o pár kilo víc, než se jí líbilo. Kyprá postava v pytlovité teplákové soupravě nesplňovala současné ideály krásy, ale umělci minulosti by se zalykali nadšením nad jejími křivkami, smetanovou pletí a havraními vlasy spadajícími na ramena.

Vyběhla z místnosti a sestoupila po točitém schodišti do jasně ozářené chodby. Tento průchod připomínající potrubí vedl do malé komory, v níž stáli dva muži za přístrojovým pultem proti těžkým dvoukřídlým dveřím.

Jeden muž řekl: „Ahoj, Lois. Přistání za pětačtyřicet vteřin.“ Ukázal na monitor zapuštěný v přístrojovém panelu.

Shluk třpytivých světel na obrazovce v řídicí místnosti na sebe vzal podobu ponorky pomalu klesající temnotou. Připomínala velký dopravní vrtulník s odmontovaným hlavním rotorem, poháněný dvěma turbínami s proměnlivým tahem na trupu. V bublině kokpitu se rýsovaly dvě postavy.

Místnost se otřásala hukotem motorů. Ikona na ovládacím panelu začala blikat na znamení, že vzduchotěsné dveře jsou otevřené. Po chvilce se dveře zavřely a blikání ustalo. Podlaha zavibrovala pod tahem silných pump. Když byla voda vyčerpána z přetlakové komory, pumpy utichly a nade dveřmi se rozblikalo zelené světlo. Po stisknutí tlačítka na ovládacím panelu se dveře otevřely a dovnitř vnikl slaný pach. Ponorka spočívala v kruhové komoře s klenutým stropem. Po trupu se valily záclony mořské vody, která odtékala kanálky v podlaze.

V boku ponorky se odsunul kryt průlezu a vystoupil pilot. Muži z řídicí místnosti šli pomoci vyložit krabice se zásobami z prostoru pro náklad za kokpitem.

Lois došla k ponorce a přivítala muže, který vystoupil ze strany pro cestujícího. Byl o kousek větší než ona a měl na sobě modré džíny, tenisky, větrovku a kšiltovku s logem společnosti zajišťují bezpečnost.

Podala mu ruku. „Vítejte v Truhle Davyho Jonese. Jsem doktorka Lois Mitchellová, zástupkyně ředitele laboratoře, takže tomu teď velím, když je doktor Kane pryč.“

Rád vás poznávám, doktorko,“ pronesl muž hlubokým hlasem s jižanským přízvukem. „Jmenuju se Phelps.“

Lois očekávala polovojenský typ, jako byly drsně vypadající stráže, které spatřila při cestách na loď, kde si personál laboratoře mohl oddechnout od mořského dna, ale Phelps vypadal jako sestavený z náhradních součástek.

Paže měl na své tělo příliš dlouhé, ruce moc velké vzhledem k pažím a ramena proti hlavě nepoměrně užší. Svýma smutnýma tmavýma očima a velkými ústy zdůrazněnými schlíplým knírem trochu připomínal baseta. Měl tmavohnědé vlasy a staromódní dlouhé kotlety. „Měl jste dobrou cestu, pane Phelpsi?“

„Nemohla být lepší, madam. Nejvíc se mi líbila ta světla na dně. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že je to Atlantida.“

Lois to přehnané srovnání s dávno ztraceným městem zarazilo.

„To ráda slyším,“ řekla. „Pojďte ke mně do kanceláře, promluvíme si o tom, co pro vás můžeme udělat.“

Šla jako první z přetlakové komory další úzkou chodbou připomínající potrubí a pak po točitém schodišti do slabě osvětlené kruhové místnosti. Do její průhledné klenby ťukaly ryby, takže to vypadalo, jako když se moře tlačí dovnitř.

Phelps užasle zavrtěl hlavou. „To je ale výhled! Neuvěřitelné, madam.“

„Člověk od něj nejdřív nedokáže odtrhnout oči, ale pak si zvykne. Tohle je vlastně kancelář doktora Kanea. Používám ji, když je pryč. Posaďte se. A přestaňte mi říkat madam. Připadám si pak, že je mi sto let. Dávám přednost oslovení doktorko Mitchellová.“

„Na sto let vypadáte opravdu dobře, madam… Chci říct doktorko Mitchellová.“

Lois se znovu zarazila a zesílila světla v místnosti, aby byl mořský život venku méně viditelný a nerozptyloval je. Otevřela malou ledničku, vyndala dvě studené láhve pramenité vody a podala jednu Phelpsovi. Pak se posadila ke stroze vyhlížejícímu stolu z plastu a chrómu.

Phelps si přitáhl židli. „Rád bych vám poděkoval, že mi věnujete svůj cenný čas, doktorko Mitchellová. Musíte mít spoustu lepších věcí na práci než povídat si se starým, nudným chlapem z ochranky.“

Kdybys jenom viděl, pomyslela si Lois. Zdvořile se na návštěvníka usmála. „Co pro vás můžu udělat, pane Phelpsi?“

„Moje společnost mě vyslala, abych se poohlédl po slabinách v zabezpečení laboratoře.“

Lois si pomyslela, který idiot tam asi Phelpse poslal, aby ji připravil o čas. Opřela se na židli a ukázala k průhlednému stropu.

„Od hladiny nás dělí sto metrů vody, což je lepší než kdejaký hradní příkop. Nahoře je hlídková loď s po zuby ozbrojenými strážci z vaší společnosti, která by v případě potřeby mohla povolat na pomoc americké námořnictvo. Těžko bychom mohli být ve větším bezpečí.“

Phelps naježil obočí. „Se vší úctou, doktorko Mitchellová, první věc, kterou se v téhle práci naučíte, je, že neexistuje žádný bezpečnostní systém, který by se nedal překonat.“

Lois ignorovala jeho blahosklonný tón. „Výborně, tak začneme s virtuální exkurzí po zařízení,“ řekla.

Otočila židli a zaťukala na klávesnici počítače. Na monitoru se objevilo trojrozměrné schéma, které vypadalo jako série koulí propojených trubkami.

„Laboratoř se skládá ze čtyř velkých koulí srovnaných do tvaru diamantu a spojených trubicovitými chodbami,“ spustila Lois. „Jsme na vrcholku administrativní sekce… tady. Pod námi jsou ubikace personálu a jídelna.“ Pohnula kurzorem, aby označila další kouli. „Tady je řídicí místnost, několik laboratoří a skladiště. Tahle sekce obsahuje také malou atomovou elektrárnu. Vzduch se získává rozkladem vody na vodík a kyslík a máme i zásobní nádrže pro případ nouze. Nacházíme se několik set metrů od podmořské propasti.“

Phelps ukázal na polokouli uprostřed čtyřúhelníku. „Tudy se dovnitř dostala ponorka?“

„Přesně tak,“ přitakala Lois. „Miniponorky připojené k spodní části tranzitního modulu se používají ke sbírání vzorků v propasti, ale daly by se využít i k evakuaci laboratoře. Jako poslední možnost jsou tu únikové kapsle. Přetlaková komora je propojena se zbytkem laboratoře vyztuženými chodbami, které poskytují personálu přístup z jakéhokoliv modulu a podílejí se na zpevnění struktury komplexu.“

„A co čtvrtý modul?“ zeptal se Phelps.

„To je přísně tajné.“

„Kolik lidí v komplexu pracuje?“

„Promiňte, další tajná informace. Já ta pravidla nevymyslela.“

„To je v pořádku,“ prohlásil téměř omluvně Phelps. „To je skvělá ukázka práce konstruktérů.“

„Měli jsme štěstí, že nám námořnictvo dalo tenhle objekt k dispozici. Laboratoř měla původně sloužit jako podmořská stanice. Jednotlivé části se postavili na zemi a dovezli sem na zvláštních vlečných člunech. Ty se pak spojily v jeden velký vor, na kterém se celý komplex spojil jako stavebnice a spustil do moře v celku. Naštěstí nejsme v nijak velké hloubce a mořské dno je celkem rovné. Tohle je vlastně stavba na klíč. Komplex nebyl zamýšlený jako trvalý, takže má zásoby stlačeného vzduchu, které by mu umožnily získat negativní vztlak. Dal by se vyzdvihnout a přesunout na jiné místo.“

Phelps řekl: „Jestli to není velký problém, rád bych viděl volně přístupné části.“

Lois Mitchellová se zamračila na znamení, že to dělá proti své vůli. Zvedla sluchátko domácího telefonu a zavolala do řídicího centra. „Ahoj, Franku,“ řekla. „Bude to trvat o něco déle, než jsem čekala. Něco nového s Maxem? Ne? Dobře, zase se ozvu.“

Odložila sluchátko trochu hlasitěji, než bylo nutné, a napřímila se v celé své výšce. „Tak pojďte, pane Phelpsi. Bude to rychlovka.“

* * *

DEVADESÁT KILOMETRŮ od Truhly Davyho Jonese převalující se hladina temného moře vybuchla ve spršce pěny a vodní tříště. Šest metrů dlouhá hliníková trubice vylétla pod ostrým úhlem k obloze, zanechala za sebou bílou stopu ve tvaru vějíře a rychle se po zakřivené dráze vrátila zpátky do vln.

Během několika vteřin se řízená střela vyrovnala asi osm metrů pod hladinou, tak mělce, že po sobě nechávala směrem vzhůru brázdu. Střela poháněná přídavnou raketou na pevná paliva prudce zrychlovala a ve chvíli, kdy odhodila raketu a naskočily turbodmychadlové motory, řítila se už rychlostí osm set kilometrů v hodině.

Soustava propracovaných naváděcích systémů udržovala střelu na určené trase stejně neomylně, jako by ji řídil zkušený pilot.

Jejím nic netušícím terčem byla velká loď s šedým trupem kotvící nedaleko červenobílé bóje, která označovala podmořskou laboratoř. Na trupu měla jméno PROUD MARY a byla registrovaná na Marshalloyých ostrovech jako průzkumná loď. Proud Mary čekala na návrat ponorky s Phelpsem.

Majitelem plavidla byla stínová korporace poskytující lodi mezinárodním bezpečnostním společnostem, které potřebovaly námořní služby. Měla k dispozici všechno od malých, rychlých a těžce vyzbrojených motorových člunů po plavidla tak velká, že mohla dopravit armádu žoldnéřů na jakékoliv místo na světě.

Proud Mary pověřená ochranou podmořské laboratoře měla na palubě dva tucty stráží cvičených v používání jakékoliv malé zbraně a také dokonalé elektronické vybavení schopné zachytit plavidla nebo letadla blížící se k laboratoři. Loď sloužila také jako garáž pro ponorku, jež dopravovala do laboratoře osoby a zásoby.

Při výskoku na hladinu se střela objevila na obrazovce lodního radaru jen na několik vteřin. Dlouhá nečinnost otupila pozornost operátora, který byl v inkriminovaném okamžiku zabraný do motorkářského časopisu. Střela záhy zmizela ze zorného pole přístroje. Loď měla také infračervené senzory, ale i kdyby se raketa pohybovala nad vodou, nízkou teplotu vycházející z jejích motorů by nezachytily.

Střela se nepozorovaně řítila na Proud Mary s půl tunou výbušniny v bojové hlavici.

* * *

LOIS MITCHELLOVÁ A GORDON PHELPS kráčeli spojovací trubicí, když uslyšeli hlasité zadunění, které přicházelo odněkud vysoko nad jejich hlavami. Lois se zastavila a otočila se s nastraženýma ušima v obavě, že došlo k selhání systému.

„Nic takového jsem tu ještě neslyšela,“ poznamenala. „Znělo to, jako když narazí náklaďák do zdi. Radši se přesvědčím, že všechny systémy laboratoře pracují, jak mají.“

Phelps se podíval na hodinky. „Podle toho zvuku soudím, že se události proti plánům vyvíjejí o něco rychleji.“

„Radši zkontroluju situaci v řídicí místnosti.“

„Dobrý nápad,“ řekl Phelps vlídně.

Zamířili ke dveřím na konci chodby. Když od nich byli jen několik kroků, dveře se se zasyčením otevřely a vyběhl z nich Frank Logan. Bledá tvář mu hořela vzrušením a usmíval se.

„Lois! Tebe zrovna hledám. Slyšela jsi ten divný zvuk?“

Logan se zarazil uprostřed pohybu a jeho úsměv se rozplynul. Lois se obrátila, aby zjistila, na co tak zírá.

Phelps držel v ruce pistoli a lehce s ní pohupoval u stehna.

„Co to má být?“ zeptala se. „V laboratoři jsou zbraně zakázané.“

Phelps jí věnoval pohled zpráskaného psa. „Jak jsem říkal, žádný bezpečnostní systém není neproniknutelný. Laboratoř má nové vedení, doktorko Mitchellová.“

Stále mluvil potichu, ale jeho hlas ztratil ten podlézavý podtón, který Lois tolik dráždil. Phelps přikázal Loganovi postavit se vedle Lois, aby stále na oba viděl. Když Logan poslechl, dveře do řídicí místnosti znovu zasyčely a vyšel z nich laboratorní technik. Phelps instinktivně zvedl pistoli v reakci na to vyrušení. Technik strnul, ale Logan postřehl, že z něho Phelps na okamžik spustil zrak, a pokusil se mu pistoli vytrhnout.

Zápasili spolu, ale Phelps byl mladší a silnější a byl by vyhrál, i kdyby zbraň nespustila. Tlumič na hlavni ztišil výstřel na pouhé pšouknutí, ale na náprsence Loganova bílého pláště vykvetla rudá skvrna. Podlomily se mu nohy a svalil se na podlahu.

Laboratorní technik utekl zpátky do řídicí místnosti. Lois doběhla k Loganovi a klekla si vedle jeho nehybného těla. Otevřela ústa k výkřiku, ale nic se neozvalo. „Vy jste ho zabil!“ vypravila ze sebe nakonec.

„No jo, sakra,“ řekl Phelps. „To jsem nechtěl.“

„A co jste chtěla“ zeptala se Lois.

„Teď nemáme čas se o tom bavit, madam.“

Lois se postavila před Phelpse. „Mě taky zastřelíte?“

„Pokud nebudu muset, tak ne, doktorko Mitchellová. Jenom nesmíte udělat nějakou hloupost jako váš přítel. Neradi bychom vás ztratili.“

Lois Mitchellová si Phelpse několik vteřin vzdorně měřila pohledem, ale pak odvrátila oči. „Co chcete?“

„Prozatím bych rád, kdybyste svolala celý personál laboratoře.“

„A co pak? „ zeptala se.

Phelps pokrčil rameny. „Potom se vydáme na menší projížďku.“

6

CESTUJÍCÍ V B3 SE ROZHODLI líčit svá pozorování jako sportovní reportéři. Joe Zavala dodal podrobný popis a Max Kane to dobarvil citacemi z děl Williama Beebeho.

V osmdesáti sedmi metrech řekl: „V téhle hloubce spočívá torpedovaný zaoceánský parník Lusitania.“

Ve sto sedmi metrech ohlásil: „Tohle byla maximální hloubka, které kdy dosáhla ponorka v době, kdy Beebe prováděl své ponory v batysféře.“

Jakmile batysféra klesla do hloubky sto osmdesáti metrů, sundal si Kane svou čapku pro štěstí a sevřel ji v rukou.

„Vstoupili jsme do míst, které Beebe nazval Země ztracených,“ pronesl tlumeným hlasem. „Tohle království patří lidem, kteří se ztratili na moři. Od dob starých Féničanů už do těchto hlubin klesly miliony lidských bytostí, jenže všechno to byly mrtvé, utopené oběti válek, bouří nebo božích zásahů.“

„Veselé pomyšlení,“ poznamenal Zavala. „To proto jsi zdravil Truhlu Davyho Jonese… ve které končí utopení námořníci?“

Zavala namontoval do batysféry vypínač televizní kamery a mikrofonu. Kane po něm natáhl ruku a řekl: „Joe a já si uděláme krátkou pauzu. Za pár minut se vrátíme s dalšími postřehy.“ Stiskl tlačítko. „Potřebuju oddych,“ vysvětlil s úsměvem. „Ptal ses na Truhlu… To je přezdívka, kterou mí kolegové dali laboratoři.“

„Námořnímu centru na Bonefish Key?“ zeptal se Zavala.

Kane pohlédl na kameru. „Přesně tak, Bonefish Key.“

Zavala si pomyslel, proč by někdo srovnával slunný floridský ostrov v Mexickém zálivu s ponurou říší utopenců. V duchu pokrčil rameny. Vědci jsou divní pavouci.

„Beebe se sice vyjadřoval trochu morbidně, ale oceán považoval za vcelku neškodný,“ řekl Kane. „Věděl, že ta nebezpečí jsou skutečná, ale myslel si, že se nástrahy hlubin přehánějí.“

„Ty miliony utopených, o kterých se zmínil, by s ním asi nesouhlasili,“ řekl Zavala. „Vážím si všeho, co Beebe s Bartonem udělali, Maxi, ale z pohledu technika musím říct, že měli prostě štěstí, že sami neskončili v Zemi ztracených. V té původní batysféře si vyloženě koledovali o malér.“

Kane přivítal to hodnocení smíchem.

„Beebe byl realista a zároveň snílek,“ řekl. „Přirovnal batysféru k dutému hrášku houpajícímu se na pavoučím vlákně čtyři sta metrů pod lodí poskakující na mořských vlnách.“

„Poetické, ale nikoliv chybné,“ poznamenal Zavala. „Právě proto jsme do tohohle nového potápěčského zvonu zabudovali bezpečnostní prvky.“

„To se mi ulevilo,“ řekl Kane. Znovu zapnul mikrofon a obrátil pozornost ke scéně za průhledem.

B3 se občas lehce zhoupla, ale její sestup byl patrný spíš ze změn světla pronikajícího dovnitř průzory než z vnímání pohybu. Nejdrastičtější barevná změna nastala na počátku ponoru. Žlutá a červená zmizely ze spektra jako smazané houbou. Převládly zelená a modrá. Ještě hlouběji se barva vody změnila na jemně modrou a nakonec nastoupila černá.

V prvních fázích sestupu se kolem okének míhali lodivodové, stříbrní úhoři, klanonožci a šňůry krajkovitých, duchům podobných polypů spolu s krevetami, průhlednými olihněmi a plži tak drobnými, že připomínali hnědé bubliny. Na samém konci paprsku reflektoru B3 se daly zahlédnout temné obrysy.

Když překročili hranici dvou set metrů, Zavala reflektor vypnul. Pohlédl ven z okénka a spokojeně něco zamumlal španělsky. Zavala vyrostl v Santa Fé a pohled za oknem mu připomněl jasnou zimní noc v Novém Mexiku. Tma se třpytila hvězdami, osamělými i ve skupinách, z nichž některé opakovaně blikaly a jiné se rozsvítily jen jednou. Vznášela se tam zářící vlákna a svítící šmouhy, jež by na nebi mohly být novami nebo mlhovinami.

V kabině bylo ticho jako v katedrále; nejhlasitější zvuk vydávalo hučící zařízení na přečerpávání vzduchu, takže když Kane spatřil průzorem jakýsi vlnící se tvar, byla jeho reakce hlasitá jako výstřel.

„Páni!“ vykřikl Kane. „Medúza aurelia!“

Zavala se usmál Kaneovu vzrušení. Ačkoliv byl tvor za okénkem batysféry nepopiratelně krásný, měřil v průměru jen necelých deset centimetrů.

„Na chvilku jsi mě dostal, Maxi. Myslel jsem, že jsi zahlédl lochneskou příšeru,“ poznamenal Zavala.

„Tohle je mnohem lepší než Nessie. Medúzy patří mezi nejúžasnější a nejsložitější stvoření na zemi i ve vodě. A podívej na to hejno rybek svítící jako ulice v Las Vegas… čeleď myctophidae… Hej,“ vyhrkl Kane, „co bylo tohle?“

„Vidíš mořskou pannu, Maxi?“ zeptal se Zavala.

Kane přitiskl obličej k okénku. „Nevím přesně, co jsem viděl, ale bylo to velké“ řekl.

Zavala zapnul reflektor, zelený, na okrajích modrofialový sloupec světla probodávající vodu, a vyhlédl z okénka ven. „Ať to bylo cokoliv, je to pryč,“ řekl.

„Beebe zahlédl velkou rybu, kterou považoval za žraloka velrybího,“ vysvětloval Kane do kamery. „Až do ponoru batysféry jeho kolegové vědci nevěřili, že spatřil rybu se svítícími zuby a neonovou kůží. On se smál jako poslední, když dokázal, že se propast takovými tvory jen hemží.“

„A jsou čím dál divnější,“ řekl Zavala a ukázal na sebe. „Místní osazenstvo, co plave okolo, musí tebe a mě považovat za dost odporné přistěhovalce.“

Kaneův hlasitý smích se odrazil od zaoblených stěn batysféry.

„Omlouvám se vám všem, kteří nás posloucháte tam venku, a doufám, že jsem vám neprotrhl reproduktory. Ale Joe má pravdu: lidé nemají právo být tam, kde jsme právě teď my. Tlak na vnější stěnu téhle koule je dvě stě kilogramů na čtverečný centimetr. Nebýt té oceli, která nás chrání, sami bychom vypadali jako medúzy… Hele, tamhle jsou další svítící ryby. Páni, ty jsou krásné. Podívej, tamhle je - co se to děje?“

Sestup batysféry byl až dosud hladký a plynulý, ale náhle se koule zmocnila silná vibrace. B3 se pomalu zvedla a zase klesla. Kane se vytřeštěně rozhlédl kolem sebe, jako by čekal, že se dovnitř začne valit moře.

Zavala zavolal na doprovodnou loď. „Přestaň si s námi hrát jako s jojem, Kurte!“

Moře pod lodí se neobvykle rozvlnilo a lano se náhle prověsilo. Obsluha jeřábu si toho všimla a navinula ho zpátky.

„Omlouváme se za tu nepříjemnost,“ řekl Austin. „Lano se povolilo v údolí mezi vlnami, a když jsme se to pokusili napravit, byli jsme moc rychlí.“

„Na tom není nic divného při té délce lana, se kterým pracujete.“

„Když už jste se o tom zmínili, možná byste se měli podívat na ukazatel hloubky.“

Zavala pohlédl na monitor a poklepal Kanea po rameni. Kane se odvrátil od okénka a uviděl, jak Zavala ukazuje prstem na číselný údaj. Devět set dvacet čtyři metry.

Překonali historický ponor původní batysféry o metr.

Maxovi spadla brada skoro až k ohryzku. „Jsme tady!“ ohlásil. „Skoro kilometr pod hladinou.“

„A téměř na konci lana,“ poznamenal Kurt Austin. „Mořské dno je asi patnáct metrů pod vámi.“

Kane plácl do Zavalovi dlaně na znamení vítězství. „Nemůžu tomu uvěřit,“ řekl. Obličej mu zrudl vzrušením. „Rád bych využil tohoto okamžiku, abych poděkoval neohroženému Williamu Beebemu a Otisi Bartoňovi,“ pokračoval, „že prorazili cestu svým následovníkům. To, co jsme dnes udělali, je hold jejich odvaze… Teď budeme mít plné ruce práce s fotografováním, takže se na pár minut vypneme. Až zamíříme zpátky nahoru, znovu se vám ozveme.“

Přerušili televizní přenos, přesunuli se k průhledům s fotoaparáty a pořídili desítky snímků podivných zářících tvorů, které přilákala světla batysféry. Nakonec Zavala zkontroloval dobu strávenou na dně a řekl, že je načase vyrazit zpět.

Kane se usmál a ukázal k hladině. „Tak jedeme.“ Zavala zavolal Austinovi, že jsou připravení zahájit výstup. B3 se lehce zhoupla, zavibrovala a trhla sebou ze strany na stranu. Zavala se vytáhl zpátky do sedu. „Nějak to tady dole drncá, Kurte. Zase zlobí moře?“ zeptal se. „Je jako zrcadlo. Vítr ustal a vlny zmizely.“

„Joe!“ křikl Kane. „Je to tady zase… ta obrovská ryba!“ Ukázal prstem k okénku.

Když Zavala přitiskl obličej k průzoru, zježily se mu vlasy. Díval se do třech zářících očí, z nichž jedno bylo nad zbývajícíma dvěma. Neměl moc času to zjevení analyzovat. Koule sebou znovu trhla. „Venku něco je,“ vyhrkl Zavala. „O čem to mluvíš?“ zeptal se Austin. Zavala si sám nebyl jistý, tak jen řekl: „Vytáhni nás.“

„Držte se,“ vyzval je Austin. „Zapínáme naviják.“

Zdálo se, že se batysféra stabilizovala. Čísla na hloubkoměru blikala a ukazovala, že se koule pohybuje k hladině. Kane se s úlevou usmál, ale výraz v jeho tváři strnul, když sebou batysféra opět trhla. Vteřinu nato oba muži vylétli do vzduchu, jako by se s nimi utrhl výtah.

Batysféra přešla ve volný pád.

7

AUSTIN SE NAHNUL přes lodní zábradlí a uviděl, že se napjaté lano B3 chvěje jako struna na houslích. Promluvil do mikrofonu náhlavní soupravy, která ho spojovala s batysférou. „Co se děje, Joe? To lano nějak vyvádí.“

Austin uslyšel nezřetelné hlasy přehlušené kovovými údery. Pak se lano náhle přestalo zmítat a spojení se přerušilo.

Austin se zaposlouchal. Nic. Ani praskání statické elektřiny. Sundal si sluchátka a zkontroloval zapojení. Všechno bylo na svém místě. Odepnul si z opasku vysílačku a zavolal kapitánovi na můstek. „Ztratil jsem spojení s B3. Přichází od nich videosignál?“

„Od chvíle, co přerušili natáčení, tak ne,“ informoval ho kapitán. „Prověřil jste záložní systémy?“ zeptal se Austin.

Na rozdíl od původní batysféry, která byla spojená s hladinou jediným telefonním kabelem, obsahovalo závěsné lano B3 několik různých komunikačních linek pro případ, že by jedna v nehostinném prostředí mořských hlubin selhala.

„To samé, Kurte, nic. Všechny systémy jsou nefunkční.“

Austin se zamračil. Nedávalo to smysl. Pokud selhal jeden systém, měl ho nahradit další. Zavala se chvástal, že přístroje, které navrhl pro B3, se vyrovnají těm v tryskáči.

Austin přikázal obsluze jeřábu, aby začala navíjet lano. Jakmile začalo klouzat z vody a namotávat se na buben, ozval se v Austinových sluchátkách hlas obsluhujícího technika.

„Hej, Kurte, něco není v pořádku. Na druhém konci neklade odpor žádná váha. Lano se navíjí moc rychle a snadno. Je to jako točit navijákem udice, když se z háčku vysmekla ryba.“

Austin požádal muže u jeřábu, aby si s vyzvedáváním batysféry pospíšil, a lano klouzalo z vody ještě rychleji. Celý tým se tiskl k zábradlí a mlčky sledoval plazící se lano. Filmový štáb NUMA vycítil napětí ve vzduchu a přerušil natáčení.

„Už jsou skoro na hladině,“ ozvala se obsluha jeřábu. „Pozor na hlavy!“

Technik zpomalil naviják, ale lano se přesto mrskalo jako bič, když jeho konec vylétl z vody bez připevněné batysféry. Technik otočil rameno jeřábu nad palubu, obrátil směr navijáku a spustil několik metrů lana na palubu. Austin k němu přistoupil a zvedl konec.

Kameraman stojící poblíž se podíval na lano v Austinově ruce a vykřikl: „Ta zatracená věc se utrhla!“

Austin věděl, že lano bylo schopné unést desetinásobek váhy B3. Pozorně si ho prohlédl. Konce jednotlivých pramínků byly přesně stejně dlouhé jako štětiny štětce. Obrátil se k oceánografovi NUMA, který vybral místo ponoru.

„Není tam dole nějaký korálový útes nebo římsa, o kterou se mohlo lano předřít?“ zeptal se.

„To dno je ploché jako žehlící prkno,“ odpověděl oceánograf, kterého ta otázka skoro urazila. „Je tam koberec mořského porostu, ale to je všechno. Jinak nic než bahno. Proto jsme tohle místo vybrali. Než jsme ho doporučili, provedli jsme podrobný průzkum.“

Kapitán Gannon, který se díval z můstku, uviděl, jak Austin zkoumá lano. Seběhl na palubu a šťavnatě zaklel, když mu Austin ukázal rovně uříznutý konec. „Co se sakra stalo?“ ,

Austin potřásl hlavou. „To kdybych tak věděl.“

„Volají z člunů tisku, chtějí vědět, proč se přerušil televizní přenos.“

Austin se rozhlédl po kordonu lodí televizních společností, udržovaných dál od místa ponoru pobřežní stráží. „Povězte jim, že máme problém s optickým kabelem. Potřebujeme čas, abychom přišli na to, co se stalo.“

Kapitán zavolal na můstek, předal Austinovo vysvětlení a přicvakl si vysílačku zpátky na opasek.

„Bude to v pořádku, že, Kurte?“ zeptal se Gannon s obavami v očích. „Nafukovací vaky vynesou B3 na hladinu, je to tak?“

Austin zamžoural do odlesku slunce od vodní hladiny. „Batysféra je hodně hluboko, bude to chvíli trvat. Ale měli bychom vypustit ROV pro případ, že bychom se tam museli podívat.“

Přestože Austin vystupoval zcela klidně, dobře věděl, že se každou minutou snižuje možnost vynoření za pomoci nafukovacích vaků. Batysféra mohla čerpat elektřinu pro osvětlení z baterie, ale nakonec v ní dojde vzduch. Počkal ještě několik minut, pak zavolal kapitánovi a doporučil spuštění ROV.

Tato dálkově ovládaná miniponorka byla jakýmsi soumarem podmořských výzkumů. Řídila se kabelem a mohla se ponořit do velké hloubky, proniknout do stísněných prostor a posílat videozáznam své obsluze, která tak pronikla do hlubin, aniž by opustila suché pohodlí lodi.

Kapitán vybral stroj střední velikosti, velký asi jako starý lodní kufr, který mohl dosáhnout hloubky osmnácti set metrů. Šest trysek řídilo miniponorku s dokonalou přesností; byla vybavena dvěma mechanickými pažemi pro sběr vzorků a několika kamerami včetně jedné barevné s velkým rozlišením.

Teleskopické rameno na pravoboku vyzvedlo ROV z jeho kolébky a spustilo ho do moře. Austin sledoval, jak se potápí pod shlukem bledězelených bublin a táhne kabel za sebou. Pak vstoupil do nákladového kontejneru umístěného na hlavní palubě, kde se nacházel řídicí pult.

Záběry kamer miniponorky se přenášely na velký monitor nad pultem, z něhož pilot stroj řídil joystickem. Směr a rychlost ROV se zobrazovaly v kombinaci písmen a číslic v horní části obrazovky spolu s časem uplynulým od spuštění.

Miniponorka sestupovala ve spirále a urazila za několik minut stejnou vzdálenost, jaká zabrala batysféře několik hodin. Jak se zavrtávala do moře, prolétla hejnem ryb a rozehnala je do všech stran jako listí.

„Vyrovnávám,“ řekl pilot.

Navedl stroj do mírného úhlu jako letadlo chystající se na přistání. Dvojice reflektorů ozařovala hnědozelenou vegetaci na dně, jež vypadala jako listy špenátu povlávající v proudu. Po B3 nebylo ani stopy.

„Zahájit pátrání v paralelních přeletech, délka třicet metrů,“ přikázal Austin.

ROV se vznášelo asi šest metrů nad porostem. Dokončilo první třicetimetrový přelet a pak se vracelo ve vzdálenosti asi pět metrů od něho. Údaj na monitoru ukazoval, že se pohybuje rychlostí pěti uzlů.

Austin svíral a rozevíral pěsti, netrpělivý kvůli pomalému tempu. Kolem monitoru se shromáždili další členové týmu, ale až na stručnou komunikaci mezi Austinem a pilotem ROV panovalo naprosté ticho. Austin si nevšímal svého okolí a pohledem se ponořil do monitoru, jako by seděl na miniponorce.

Uplynulo dalších pět minut.

ROV se svými metodickými pohyby sem a tam podobalo sekačce na trávu. Kamera vysílala na monitor stále stejný zelenohnědý koberec. „Moment,“ řekl Austin. Něco zahlédl. „Jdi doleva.“

Pilot zatlačil na joystick a natočil stroj kolmo k jeho původní trase. Reflektory ozářily cákanec bahna kolem okraje jakéhosi kráteru se zaobleným tvarem uprostřed. Teď už bylo Austinovi jasné, proč se B3 nevynořila; její nafukovací vaky byly zabořené do bahna. Požádal pilota, aby bahno z batysféry odfoukl. Trysky ROV zvedly hustý hnědý mrak, ale těžkou vrstvu bláta skoro nenarušily.

Na Austinův pokyn dovedl pilot miniponorku na dno kráteru a namířil její reflektory na kouli. Austin zíral na ten obraz a mobilizoval veškeré své znalosti a zkušenosti.

Právě uvažoval nad technickými detaily uvolnění B3 ze sevření moře, když se na pravé straně monitoru objevil nějaký stín. Něco se tam pohybovalo. Chvilku to tam setrvalo a pak to zmizelo.

„Co to bylo?“ zeptal se pilot.

Než se Austin mohl pokusit odpovědět, obrazovka zčernala.

8

ZAVALA LEŽEL NA BOKU, pravou paži zaklíněnou pod kyčelní kostí, levou zkroucenou na hrudi. Nohy mu znehybňovala jakási nenápadná tíha. Ignoroval ostré střepy bolesti tepající pod uchem, zvedl hlavu a uviděl Kanea, jak mu leží břichem přes kolena.

Ve slabém světle napájeném z baterie Zavala rozeznal, že je kabina posetá rozházenými papíry, sáčky s drobnými věcmi, oblečením, láhvemi s vodou, polštáři na sezení a dalšími neupevněnými předměty. Sáhl po sluchátcích a přidržel si je u ucha. Ticho. Zkusil Kaneovy. Ani praskot statické elektřiny.

Ztráta spojení byla zlověstná, ale optimistická povaha Závaloví nedovolila příliš se nad tou smůlou pozastavovat. Zakroutil jednou nohou, uvolnil ji a odstrčil jí Kaneovo tělo z té druhé. Kane se převalil na záda a z úst mu uniklo tiché zasténání.

Vyčerpávající úsilí zvedlo v Závalových útrobách vlnu nevolnosti. Odepnul ze stěny lékárničku, odlomil hlavičku jedné ampule a zamával si s ní pod nosem. Štiplavý odér ho rychle probral.

Sundal si čapku pro štěstí, opatrně si prohmatal lebku pod vlasy a objevil bouli velkou jako vejce. Nalil vodu z polní láhve na kompresní obvaz a lehce si ho podržel na hlavě. I ten malý tlak byl bolestivý, ale tepání trochu polevilo.

Zavala zasunul Kaneovi pod hlavu polštář. Sundal mu čepici a přiložil obvaz. Kane sebou trhl, zamrkal a doširoka otevřel oči.

„Au!“ zasténal. Dobré znamení.

Zavala na obvaz přestal tlačit, ale nechal ho na místě.

„Pardon, Maxi, Florence Nightingaleová se sem nedostala, tak se budeš muset spokojit se mnou,“ řekl. „Zkus pohnout prsty na rukou a na nohou.“

Kane pohnul zápěstími a kotníky, pak pokrčil nohy v kolenou a bolestně se zašklebil. „Zdá se, že nic není zlomené.“

Zavala pomohl Kaneovi do sedu a podal mu láhev. Počkal, až Kane spolkne několik doušků, a zeptal se: „Co všechno si pamatuješ, Maxi?“

Kane našpulil zamyšleně rty. „Díval jsem se z okénka a komentoval, co vidím.“ Pohlédl na sluchátka. „Neobtěžuj se,“ řekl Zavala. „Nefungují.“

Kaneova tvář okamžitě nabyla odstínu ovesné kaše. „My nemáme spojení s hladinou?“

„Dočasně… Mluv dál.“

Kane se zhluboka nadechl. „Viděl jsem nějakou divnou velkou rybu nebo kytovce. Pak si vzpomínám, že jsem vylétl ke stropu, a to je všechno. Co ty?“

Zavala ukázal palcem nahoru. „Stejný scénář. Vyskočil jsem a praštil se o strop. Natáhl jsem ruku, abych náraz zmírnil, ale jenom jsem si ji pohmoždil. Ještě že mám tak tvrdou hlavu.“

„Vypadá to, že kabel nejspíš proklouzl na navijáku.“

Zavala mlčel.

„Já to nechápu,“ ozval se Kane. „Proč nás ještě nevytáhli?“ Všiml si, že je batysféra zcela nehybná, a zdálo se, že zalapal po dechu. „My se nehýbeme, Joe. Co se s námi stalo?“

Zavala se snažil zabránit panice, ale neexistoval způsob, jak jejich situaci nabarvit narůžovo. „Vypadá to, že sedíme na dně, Maxi.“

Kane pohlédl na přístrojový panel a zjistil, že systémy fungují na baterie. „Kdybychom byli stále přivázaní, měli bychom elektřinu zvenčí. A sakra! Lano se muselo přetrhnout.“

„To je skoro nemožné. A poruchu klidně mohlo způsobit i něco jiného. Mluvíme tady o navázání spojení kabelem na vzdálenost necelého kilometru v oceánu. Pamatuješ, jak Beebe přirovnal batysféru k hrášku na pavoučím vlákně? Žádný člověkem vyrobený systém není bezporuchový, ale tohle přece není Titanic. I kdybychom už nebyli spojeni s hladinou, máme pořád určité možnosti.“

Kane se rozzářil. „No jasně! Ty tvé nafukovací vaky.“

Zavala se pokusil o úsměv. „Co bys řekl na to, kdybychom vyskočili nahoru na loď a namíchali si džbán margarit?“

„Tak na co ještě čekáme?“ Kane náhle sršel energií jako odsouzenec na smrt omilostněný na poslední chvíli.

Zavala odepnul ze stěny silonový pytel a požádal Kanea, aby uklidil kabinu, s úmyslem trochu ho zaměstnat.

„Nádrže se stlačeným vzduchem jsou umístěné uprostřed pod podlahou a napojené na nafukovací vaky ukryté v ližinách,“ vysvětlil Zavala. „Když se stiskne tlačítko, otevřou se na bocích ližin dvířka, stlačený vzduch vmžiku nafoukne vaky a ty nás vynesou na hladinu, kde nás vyzvedne loď.“

Kane si nadšeně zamnul ruce. „Margarity, už jsme na cestě!“

Zavala se přesunul k přístrojové desce. „Není to legrační? Uděláme všechno možné pro to, abychom se dostali na mořské dno, a když tam konečně jsme, spěcháme zase nahoru.“

„Tyhle filozofické otázky můžeme probrat na palubě Beebe,“ řekl Kane. „Teď by mi stačilo ke štěstí, kdybych si mohl natáhnout nohy.“

Zavala obrátil svou pozornost k plastové krabici připevněné na stěně vedle přístrojové desky. Sundal kryt a odhalil červené tlačítko označené šipkou směřující nahoru.

„Tenhle proces má dva kroky,“ vysvětlil. „Tímhle tlačítkem se systém aktivuje a identickým spínačem na ovládacím panelu spouští. Až řeknu teď, stiskneš tohle tlačítko a já udělám totéž se svým. Pak už se jenom drž. Bude to mít desetivteřinové zpoždění.“

Kane položil prst na spínač, který mu Zavala ukázal. „Jsem připravený.“

„Teď!“ zavelel Zavala.

Zavala testoval únikový systém ve vodní nádrži a byl připravený na tlumenou ránu a zasyčení, ale po deseti vteřinách se nic nestalo. Řekl Kaneovi, aby to zkusil ještě jednou. Zase nic. Pohlédl na displej, který by poruchu systému ukázal, ale nic se nezdálo v nepořádku.

„Proč to nefunguje?“ zeptal se Kane.

„Něco se muselo urazit, když jsme dopadli na dno. Jen klid, naprogramoval jsem záložní systém.“

Zavala poklepal na klávesnici, aby přesměroval signál, a řekl Kaneovi, aby to zkusil znovu. Ani teď se vaky nenafoukly. Zbývalo ještě manuální spuštění. Zavala odklopil další plastové víko a zahákl prsty za držadlo připojené k lanku. Vysvětlil, že když se za lanko zatáhne, vytvoří se slabý elektrický proud, který nafukovací mechanismus spustí.

Zaťal zuby a trhl. Nic se nestalo. Zkusil to ještě několikrát, ale marně. Manuální spouštění také selhalo.

Kane ty neúspěšné pokusy sledoval s narůstajícími obavami. „Co se stalo?“

Zavalovi sklouzla ruka z manuálního spínače. Zahleděl se do prázdna a v duchu si promítal konstrukci nafukovacího systému. Jeho pohled zabloudil k okénku.

Rozsvítil reflektor a překvapilo ho, když nespatřil žádnou záři. Naklonil se blíž k okénku. Ze skřínky na stěně vytáhl baterku, namířil její paprsek ven a zastínil si oči před odrazem světla. Paprsek tmou nepronikl.

Podal baterku Kaneovi. „Podívej se.“

Kane pohlédl průzorem ven. „Sakra, na okénkách je černé bahno.“

„Dopadli jsme tvrdě. Se systémem nic není. To bahno blokuje dvířka v ližinách.“

Kane chvilku mlčel. Když pak promluvil, bylo ho sotva slyšet. „Takže jsme v háji, co?“

Zavala natáhl ruku a pevně popadl Kanea za zápěstí. „Uklidni se, Maxi,“ řekl vyrovnaně.

Jejich pohledy se na okamžik střetly. „Promiň, Joe. Máš pravdu.“

Zavala uvolnil sevření. „Nechtěl jsem, aby to znělo, jako by o nic nešlo. Jsme v úzkých, ale není to beznadějné. Ti na Beebe už musí vědět, že se něco stalo, a znají naši polohu.“

„Co zmůže dobrá vůle, jestli je lano přetržené? Stejně by nás museli nějak vytáhnout.“

„Jsem si jistý, že Kurt něco vymyslí.“

Kane si odfrkl. „Austin vypadá opravdu schopně, ale není kouzelník.“

Zavala si v duchu vybavil, kolikrát je Austinova odvaha a důvtip zachránily před katastrofou.

„Pracuju s Kurtem už léta a ještě nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by měl ke kouzelníkovi tak blízko jako on. Jestli nás odsud někdo může dostat, je to on. Máme vzduch ještě na tři hodiny a dost elektřiny, abychom si mohli posvítit a zatopit. Naším největším problémem bude nuda a fakt, že tady není záchod.“ Pozvedl plastový pytel. „Tohle by mělo vyřešit naše hygienické potřeby. A teď, když už nás osud svedl dohromady, možná bychom se měli jeden o druhém dozvědět víc. Povídej mi o svojí práci,“ řekl Zavala.

Kane se rozzářil a zdálo se, že zapomněl na své stísněné okolí. „Specializuju se na kmen Cnidaria, žahavci, do něhož patří třída obecně známá jako medúzy. Mnoha lidem medúzy nepřipadají nijak zvlášť vzrušující.“

„Myslím, že medúzy jsou velice vzrušující,“ prohlásil Zavala. „Jednou jsem měl co do činění s měchýřovkou portugalskou. To setkání bylo mimořádně bolestivé.“

„Měchýřovka se nepovažuje za ‚pravou‘ medúzu, je to spíš kolonie různých organismů žijících v symbióze. Její chapadla jsou poseta tisíci žahavých buněk s jedem a dorůstají až délky dvaceti metrů. Ale velikost není všechno. Měl jsi štěstí, že ses nepotkal s malou mořskou vosou. Ta potvůrka tě mohla přivést do márnice.“

„Tenkrát se mi nezdálo, že bych měl štěstí,“ podotkl Zavala, když si vybavil ta palčivá žahnutí. „Na co se zaměřuje tvůj výzkum?“

„Moje laboratoř se zabývá oceánskou biomedicínou. Myslíme si, že oceán bude v budoucnu nejdůležitějším zdrojem farmaceutických látek.“

„Něco jako amazonský deštný prales?“

„O Amazonii se zajímá mnoho vědců, ale my si myslíme, že oceán mnohonásobně překoná cokoliv, co se zatím našlo v džungli.“

„Mluvíš o medúzách místo o jaguárech?“

„Pevnina a oceán mají víc společného než rozdílného. Vezmi si například kurare. Amazonští indiáni ho používali jako paralyzující jed na hroty šípů, ale medicína ho využívá kvůli jeho schopnosti uvolňovat svaly.“

„A ty vidíš stejný potenciál v medúzách?“

„V nich i v dalších tvorech. Medúzy, olihně, plži - to všechno jsou zdánlivě velice jednoduchá stvoření se složitými stravovacími a obrannými systémy.“

„Na čem jsi dělal v Tichém oceánu?“ zeptal se Zavala.

„Pracoval jsem na projektu, který by mohl mít vliv na každého muže, ženu a dítě na téhle planetě.“

„Teď jsi skutečně upoutal moji pozornost. Pověz mi o tom víc.“

„Nemůžu, „opáčil Kane. Je to přísně tajné. Už takhle jsem mluvil až moc. Kdybych ti prozradil víc, musel bych tě zabít.“

Uvědomil si absurditu té pohrůžky vzhledem k okolnostem a neovladatelně se rozesmál. Zavala smích potlačil. „Tohle spotřebovává moc kyslíku.“

Kane zase zvážněl. „Opravdu myslíš, že nás Austin zachrání?“

Ještě nikdy nezklamal.“

Kane udělal gesto, jako by si zavíral ústa na zip. „V tom případě zůstane podstata naší práce tajemstvím pro případ, že bychom se z téhle zatracené ocelové koule dostali živí.“

Zavala se téměř neslyšně zasmál. „Myslím, že tvůj románek s Beebeho světem skončil.“

Kane se ubránil smíchu. „Teď je řada na tobě, Joe. Pověz mi, jak ses dostal do NUMA.“

„Admirál Sandecker mě najal, jakmile jsem dodělal vysokou. Potřeboval dobrého mechanika.“

Zavala byl typicky skromný. Tento syn mexických přistěhovalců vystudoval Newyorskou námořní vysokou školu s titulem z námořního strojírenství. Měl geniální technické myšlení a zkušenosti s každým myslitelným druhem pohonu a dokázal opravit, upravit nebo zrestaurovat jakýkoliv motor - automobilový, lodní nebo letecký , ať byl parní, dieselový nebo elektrický.

Sandecker se o tom chytrém studentovi doslechl a najal ho ještě předtím, než získal diplom. Zavala se stal nejlepším stavitelem podmořských strojů s posádkou i bez ní, jakého kdy NUMA měla. A zároveň byl schopným pilotem letadla.

„To zní, jako by tě NUMA najala, abys měnil pneumatiky v jejím autoparku,“ poznamenal Kane. Rozhlédl se po interiéru batysféry. „Nebýt úprav, které jsi udělal v B3, byli bychom už mrtví.“

Zavala pokrčil rameny. Navzdory tomu, co řekl Kaneovi, dobře věděl, že jejich záchrana bude problematická. Snížení spotřeby vzduchu jen oddálí nevyhnutelné. Pohlédl na displej: zbýval jim vzduch už jen na dvě hodiny a něco. Ospalý z vydýchané atmosféry zavřel oči a pokusil se nemyslet na to, jak jim dochází kyslík.

9

AUSTIN JEŠTĚ JEDNOU SLEDOVAL se zaťatými zuby, jak se mokré lano plazí z oceánu bez svého nákladu. Utrousil šťavnatou námořnickou nadávku nad ztrátou miniponorky a zavolal na můstek kapitánovi.

„Kabel ROV je ustřižený stejně jako lano batysféry,“ oznámil Austin. „Vypadá to, jako by tam dole seděl někdo s nůžkami na živé ploty.“

„To je šílené!“ vyhrkl kapitán Gannon. Pak se už klidněji zeptal: „Mám tam poslat další ROV?“

„Chvilku s tím počkejte,“ odpověděl Austin. „Potřebuju pár minut, abych si to celé promyslel.“

Austin hleděl na dmoucí se safírovou hladinu moře. Odsunul stranou myšlenky na ty dva muže uzavřené v ocelové kouli skoro kilometr pod trupem lodi a soustředil se na vyzvednutí batysféry jako jeden z úkolů, kterých musel v otcově firmě řešit nespočet. Jeho bystrý mozek už začal vytvářet záchranný plán a shromažďovat potřebné vybavení. Zavolal znovu kapitánovi. „Něco mě napadlo, ale potřebuju vaši pomoc.“

„Řekněte mi, co chcete, a dostanete to, Kurte.“

„Díky, kapitáne. Sejdeme se v dílně.“

Dílna pod hlavní palubou Beebe byla pro fungování lodi nezbytná. Výzkumné plavidlo je v zásadě základna, která umožňuje vědcům zkoumat hlubiny různými přístroji a podmořskými mechanismy. Mocné síly oceánu loď neustále poškozují a dílna na Beebe ji udržovala v chodu s personálem skládajícím se z pouhých tří mužů včetně hlavního mechanika, který měl k dispozici široký sortiment nářadí na řezání, broušení, ohýbání, odlévání, sváření a lisování.

Austin až dosud zaměstnával dílnu svými zvláštními přáními spojenými se spouštěním batysféry. Jako vedoucí projektu navázal blízký profesionální vztah s hlavním mechanikem Hankem, statným mužem s vzezřením trolla, který rád uzavíral každý úkol slovy: „Na práci pro vládu je to dobré až až.“

Hank už se musel doslechnout o osudu B3, protože přivítal Austina se zachmuřeným výrazem. „Čím můžu být nápomocný, Kurte?“

Austin rozložil na stole plán B3. Ukázal na kus kovu ve tvaru podkovy na vrcholku koule, ke kterému bylo připojené lano.

„Tady potřebuju batysféru zachytit.“ Austin načrtl hák připevněný na konci lana a podal papír Hankovi. „Mohl bys tohle připravit tak do hodiny?“

„Bude to nejdéle za pětačtyřicet minut,“ odpověděl Hank. „Uvážu na lano rezervní hák. Ale upřímně řečeno nemůžu zaručit, že to vydrží celou cestu až na hladinu.“

„Jde mi jen o prvních pět, šest metrů,“ řekl Austin. „Jakmile se B3 zvedne z bahna, může nafouknout svoje vzduchové vaky.“

„Trefit se tím hákem do oka nebude v té hloubce nic snadného,“ řekl Gannon. „Otvor je dost malý.“ Ukázal jeho velikost roztaženým palcem a ukazováčkem. „Bude to jako zachytit něco tak velkého z vrtulníku stojícího devět set metrů vysoko ve vzduchu. Zdá se mi to skoro nemožné.“

„S tím nesouhlasím,“ řekl Austin. „Bylo by to naprosto nemožné. Proto to nebudu dělat z hladiny.“

„Jak chcete…?“ Na kapitánově tváři se objevil zamyšlený výraz. „Bublina?“

„Proč ne? Byla testována v patnácti stech metrech.“

„Ale…“

„Promluvíme si o tom v řídicí dodávce,“ řekl Austin.

Krabicovitá, šest metrů dlouhá řídicí dodávka pro atmosférické potápěčské skafandry se nacházela v lodní garáži, kde byly uskladněné podmořské dopravní prostředky a jiné vybavení. V dodávce byl ovládací pult oddělený od řízení miniponorek a sklad se skafandrem zvaným Bublina.

Austin s Gannonem stáli před antropomorfní kovovou postavou s mohutnými pažemi, která připomínala maskota firmy Michelin. Průhledná kulovitá helma na vrcholku mohla klidně pocházet z automatu na žvýkačky.

Bublina se odborně nazývala atmosférický potápěčský skafandr neboli ADS, ale byla navržená jako ponorka ve tvaru lidského těla. Potápěč v ADS mohl dosáhnout velké hloubky, aniž by se musel obávat, že ho rozdrtí nesmírný tlak nebo bude muset projít dekompresí. Mohutný kyslíkový přístroj na zádech hliníkového trupu mohl potápěče udržet naživu po šest až osm hodin, v případě nouze i déle.

Bublina byla experimentální ADS v majetku amerického námořnictva. Šlo o následníka modelu Hardsuit 2000 navrženého pro záchranné práce při nehodách ponorek. Výzkumné plavidlo převáželo Bublinu z dobré vůle proto, že se mělo po expedici B3 setkat s lodí námořnictva nedaleko Bermud.

Gannon si dal ruce v bok a energicky zavrtěl hlavou.

„To vám nemůžu dovolit, Kurte,“ řekl. „Bublina je prototyp. Ještě ji nikdo netestoval v akci. Naposledy jsem slyšel, že její ověřený limit je zatím sedm set šedesát metrů.“

„Joe by vám pověděl, že každý technik, který si zaslouží tohle označení, počítá s obrovskou bezpečnostní rezervou,“ řekl Austin. „Hardsuit 2000 to při testovacích ponorech zvládl až do devíti set metrů.“

„Faktem ale je, že to byly zkušební ponory, ne reálné operace.“

Austin probodl kapitána pohledem svých modrých očí. „Také je fakt, že Joe s Kanem tam dole umrznou nebo se udusí, pokud něco neuděláme.“

„Sakra, Kurte, to já přece vím! Jenom nechci, aby zbytečně umřel ještě někdo další.“

Austin si uvědomil, že na to šel příliš tvrdě, a trochu ubral.

„Ani já ne,“ řekl. „Takže navrhuju tohle: necháte připravit Bublinu na ponor a já zjistím názor námořnictva na hloubkové limity a budu se řídit tím, co mi řeknou.“

„Co mám s vámi dělat,“ řekl kapitán s pokřiveným úsměvem. „Nechám připravit Bublinu.“

Austin mu ukázal vztyčený palec a spěchal na můstek. Satelitním telefonem se spojil s jednotkou hloubkových ponorů námořnictva v Kalifornii. S narůstající netrpělivostí si poslechl záznamník a promluvil s několika lidmi, než se mu podařilo dostat na ucho mladšího důstojníka z odboru technické podpory. Austin mu chvatně vysvětlil, v jaké je situaci.

Důstojník potichu hvízdl.

„Máte moji plnou účast, pane, ale nemůžu vám dát svolení k použití ADS. To musí přijít shora. Spojím vás.“

„S vašimi nadřízenými si to domluvím sám,“ řekl Austin se špatně skrývaným podrážděním. „Chci jenom vědět, jestli se ten nový skafandr může potopit do devíti set metrů.“

„To už testy prokázaly,“ řekl důstojník. „Slabinou ADS byly klouby. S těmi novými by bylo teoreticky možné jít ještě hlouběji, až do patnácti set metrů. Ale i sebemenší chybička ve skafandru by mohla způsobit katastrofu.“

Austin důstojníkovi poděkoval a řekl, že projedná ponor s jeho nadřízenými, i když nedodal, kdy. Doufal, že nebude k sehnání, až byrokracie námořnictva zareaguje.

Zatímco se Austin bavil o Bublině s důstojníkem, hlavou mu bzučela utkvělá myšlenka jako hladový moskyt. Vrátil se dolů do řídicího centra miniponorek a našel mladou ženu, která sledovala ztracený stroj, pořád na stejném místě. Požádal ji, aby mu pustila posledních šedesát vteřin videozáznamu. Klikla myší a na monitoru se objevilo mořské dno v hloubce více než devíti set metrů. Austin znovu sledoval, jak se ROV vznáší jako pták nad vlnící se vegetací pokrývající mořské dno. Jeho kamera brzy zachytila kráter vytvořený nárazem B3, z něhož vyčnívala kopule batysféry.

„Zastavte to tady,“ řekl Austin. Ukázal na temnou oblast v horním levém rohu monitoru. „A teď to pusťte zpomaleně.“

Stín se odsunul z obrazovky.

Operátorka ROV zírala na monitor a kousala se do spodního rtu. „Nepamatuju se, že bych to tam předtím viděla.“

„Dalo se to snadno přehlédnout,“ řekl Austin. „Zaměřili jsme se na nalezení batysféry.“

Opřela se, založila paže a soustředila se na oblý tvar, který bylo na okraji paprsku reflektoru sotva vidět.

„Mohla by to být ryba nebo kytovec,“ poznamenala, „ale něco se mi na tom nezdá.“

Austin požádal operátorku, aby obraz zvětšila. Ten se rozpadl na jednotlivé body, ale Austin i tak rozeznal, že stín má nejasný tvar připomínající rejnoka mantu. Poprosil o vytištění snímku a přehrání posledního vysílání z batysféry.

Operátorka poslechla, zmenšila obrázek stínu a přesunula ho do pravého horního roku monitoru, na němž bylo teď vidět Kanea. Vzrušeně popisoval světélkující ryby plující kolem batysféry, když se náhle zarazil a přitiskl obličej k okénku.

„Co bylo tohle?“ zeptal se Kane.

Hlasem aktivovaná kamera se otočila na Zavalu.

„Vidíš mořskou pannu, Maxi?“

‚Lnová Kane.

„Nevím přesně, co jsem viděl, ale bylo to velké!“

Austin popadl výtisk a zamířil na zadní palubu. Dvoukřídlá vrata garáže byla doširoka otevřená a potápěčský skafandr vyvezli ven pod jeřáb, který ho zvedne z paluby.

Austin ukázal Gannonovi záběr ROV.

„Tohle čenichalo okolo B3, když byla přeříznuta obě lana,“ řekl. Kapitán potřásl hlavou. „A co to je?“

„To se mě ptejte,“ řekl Austin. Podíval se na hodinky. „Vím ale, že B3 brzo dojde elektřina a vzduch.“

„Za pár minut budeme připravení,“ slíbil kapitán. „Kontaktoval jste námořnictvo?“

„Jejich technik mi řekl, že se Bublina může teoreticky potopit až do patnácti set metrů.“

„Páni!“ řekl kapitán. „Dostal jste svolení ADS použít?“

„Zapracuju na tom později,“ odpověděl Austin a po obličeji mu přeběhl rychlý úsměv.

„Ze se vůbec ptám,“ povzdechl si kapitán. „Doufám, že si uvědomujete, že ze mě děláte komplice při zneužití majetku námořnictva.“

„Podívejte se na to z té lepší stránky. Třeba spolu budeme sedět v jedné cele ve fešáckém federálním vězení. Jak to tady vypadá?“

Gannon se obrátil k hlavnímu mechanikovi stojícímu opodál.

„Hank a jeho lidi odvedli skvělou práci,“ řekl kapitán.

Austin si prohlédl výsledek a poplácal Hanka po zádech.

„Na práci pro vládu je to dobré až až.“

Ustřižený konec lana batysféry byl provlečený kruhem háku, zavázaný klasickou lanovou smyčkou a mnohonásobně omotaný silným ocelovým drátem. Austin poděkoval zbytku týmu za dobrou práci a požádal, aby připevnili hák k rámu ADS.

Zatímco technici plnili jeho přání, doběhl Austin do své kajuty a vyměnil krátké kalhoty a tričko za termální spodní prádlo, vlněný svetr a vlněné ponožky. Zapnul se do pracovní kombinézy a na hustou hřívu vlasů natáhl pletenou čepici. Přestože byl potápěčský skafandr vyhřívaný, teplota v hloubce v něm klesala až k nule.

Zpátky na palubě Austin rychle vysvětlil záchranný plán. Když se pak mlčky pomodlil ke svatým patronům všech dobrodruhů, vystoupil po skládacích schůdcích a spustil své svalnaté tělo do dolní poloviny skafandru předěleného v pase na dvě části. Jakmile měl horní polovinu na sobě, vyzkoušel zdroj elektřiny, komunikační spojení a přívod vzduchu. Potom dal rozkaz ke spuštění.

Rám a skafandr byly vyzvednuty z paluby a spuštěny do vody. V deseti metrech požádal Austin o zastavení, aby mohl znovu přezkoušet systémy. Všechno fungovalo dobře a on se krátce zamyslel nad faktem, že si rekordní ponor námořnictva do hloubky šesti set metrů vyžádal léta plánování a týmy specialistů. Nemělo to nic společného se šíleným sešupem na dno, který se chystal podstoupit.

Digitální displej v helmě mu prozradil, že v batysféře zbývá zásoba vzduchu už ani ne na hodinu.

Natáhl jednu paži s klepetem na konci a sundal hák z rámu. Nejprve se přesvědčil, že ho pevně drží, a pak dal pokyn, aby ho spustili na dno.

Navijáky lan od skafandru a háku se točily stejně rychle a Austin svižně klesal v mraku bublin, které mu zakrývaly výhled. Zatímco na digitálních hodinách přeskakovaly minuty, nespouštěl pohled z hloubkoměru.

Když urazil šest set metrů, byl si Austin vědom, že vstoupil do neprověřeného teritoria, ale hlavou se mu honila spousta myšlenek, než aby mohl uvažovat o tom, že možná zašel příliš daleko. V osmi stech padesáti metrech neměl stále žádné zjevné problémy, jen pocítil změnu v rychlosti sestupu.

V interkomu se ozval Gannonův hlas.

„Zpomalili jsme, abyste neprorazil díru do dna, Kurte.“

„To oceňuju. Zastavte na devíti stech patnácti metrech.“

Naviják se brzy zarazil.

Z koule obklopující jeho hlavu se zvedl závěs bublin. Austin rozsvítil světla, která byla během sestupu k ničemu. Bledé žluté paprsky jen zdůraznily temnotu natolik postrádající barvy, že každý pokus popsat ji slovy byl odsouzen k nezdaru.

Všechny systémy fungovaly a klouby se stále zdály být vodotěsné. Austin požádal o další uvolnění lana. Naviják ho pomalu spouštěl, dokud nevisel patnáct metrů nad dnem.

„Odsud už jste v tom sám,“ prohlásil kapitán. „Jakmile se pohnete, povolíme lano.“

Mimo dosah reflektorů bylo vidět fosforeskující tečky, samostatné i ve skupinkách, a podivná svítící ryba narazila nosem do obličejového štítu Austinovy helmy.

Zatlačil dolů levou nohou a zavrněly dvě vertikální trysky, které ho zvedly asi o metr. Pravou nohou aktivoval horizontální trysky, které ho posunuly o kus dopředu.

Austin se pokusil pohnout rukama a nohama a zjistil, že mu šestnáct dobře naolejovaných kloubů navzdory obrovskému tlaku vody skýtá úžasný rozsah pohybů.

Zapnul zoom kamery a zaostřil na rybu z řádu ďasů přilákanou světlem.

„Máme tady obrázky,“ ohlásil kapitán. „Dobré rozlišení.“

„Podívám se, jestli najdu něco do rodinného alba. Vyrážím kupředu.“

Austin zručně manipuloval ovládáním trysek a pilotoval skafandr vodorovně, lehce nakloněný dopředu, a lano táhl za sebou.

Třímetrákový ADS ztratil svou neohrabanost a pohyboval se ve vodě jako na křídlech. Austin se soustředil na malou, žlutě zářící obrazovku sonaru. Přístroj měl dosah patnáct metrů na každou stranu, takže pokrýval pruh široký třicet metrů. Sledoval jeho polohu, směr, rychlost a hloubku, zatímco snímal dno.

Na monitoru se objevil tmavý objekt, zhruba šest metrů po jeho pravé ruce a pod ním.

Austin otočil skafandr ostře doprava a sestupoval, dokud se paprsek reflektoru neodrazil od plastového a kovového povrchu ROV. Miniponorka ležela na zádech jako mrtvý brouk.

Gannon ho uviděl také. „Díky, že jste našel ROV,“ zazněl jeho hlas v komunikátoru.

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl Austin. „B3 bude, co by kamenem dohodil.“

Prodloužil dosah pátrání o třicet metrů a pomalu se otočil kolem své osy. Sonar zachytil nedaleko další objekt. Austin příliš zrychlil, přelétl batysféru, ostře se otočil a vrátil se.

Zůstal viset asi šest metrů nad ní. Teplota v skafandru poklesla, ale i tak mu na čele vyskákaly kapky potu. Dolehla na něho obtížnost jeho úkolu v tak nepřátelském prostředí, věděl, že jediná chyba způsobená chvatem by byla osudná. Zhluboka se nadechl, stiskl pedál ovládající výšku a začal sestupovat k batysféře pohřbené v bahně.

10

B3 SE RYCHLE STÁVALA lednicí ve tvaru koule, jak její topení napájené z baterie bojovalo ztracenou bitvu proti chladu ve velké hloubce. Joe Zavala a Max Kane se zabalili do dek jako indiáni z kmene Navaho a opřeli se o sebe zády, aby šetřili teplem. Ztuhlé rty jim bránily v konverzaci a plíce se zoufale snažily získat zbytky ubývajícího kyslíku z rychle houstnoucího vzduchu.

Zavala se děsil okamžiku, kdy elektřina dojde úplně. Nechtěl umřít potmě. Batysféra měla rezervní vzduchovou nádrž, ale on pochyboval, jestli bude stát za to prodlužovat jejich utrpení. Zároveň se tvrdohlavě bránil nutkání to vzdát a naplnil svou mysl obrazy hor okolo Santa Fé. Zavřel oči a představoval si, že odpočívá po zimním výstupu a není polapený v ocelové kouli na dně chladného moře.

Cvak!

Něco kleplo o batysféru. Zavala přitiskl hlavu ke stěně, aniž by si všímal zimy pronikající kovem. Uslyšel nějaké škrábání a pak znovu klepnutí následované několika dalšími.

Znak pro k v morseovce, uvědomil si.

Potom, po mučivé pauze, uslyšel a.

Kurt Austin.

Kane předtím seděl se skloněnou hlavu a objímal si kolena. Teď zvedl bradu z hrudníku a pohlédl na Zavalu slzícíma, rozostřenýma očima.

„Co o e?“ vypravil ze sebe opileckým hlasem zkresleným chladem a nedostatkem kyslíku.

Zavalovi popraskané rty se rozevřely ve strašidelném úsměvu.

„Dorazila kavalerie!“

* * *

AUSTIN SE KRČIL NA VRCHOLKU batysféry jako pavouk a manipulační paží vyťukával písmena. Velikost a tvar skafandru z něho dělaly snadnou hříčku proudů a vír na dně hrozil, že ho srazí z jeho vyvýšeného místa.

Zahákl lano do oka na vrcholku koule, zachytil se mechanickou rukou lana, aby ho proud neodnesl, a namířil trysky v skafandru tak, aby směřovaly na bahno obklopující batysféru.

Sešlápl pedál a okamžitě ho obklopil oslepující oblak zvířeného bláta, který se po chvíli usadil. Zhasl reflektory skafandru. Slabá záře vycházející z dříve pohřbených okének B3 mu prozradila, že její systémy stále pracují. Austin zablikal světly skafandru, aby upoutal Zavalovu pozornost.

Zavala blikání uviděl a trochu se probral z otupělosti vyvolané chladem.

Kane si ho všiml také.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

Zavala toužil po možnosti udělat cokoliv, co by jim pomohlo dostat se z té šlamastiky, ale věděl, že jim nezbývá, než být trpěliví. „Budeme čekat,“ odpověděl.

* * *

AUSTIN ROZEVŘEL KLEPETO mechanické paže svírající lano a začal vyťukávat nový vzkaz na povrch batysféry. Stihl jen několik písmen, než ho náhle zachytil proud a odnesl asi metr od koule. Vymanil se z něj, vrátil se a vyťukal další písmena. Kamera ve skafandru přenášela jeho úsilí na palubu lodi. „Co se to tam dole děje?“ zavolal Gannonův hlas. „Na chvilku vypadl obraz a teď je to celé zpřeházené.“

„Čekejte,“ řekl Austin a dokončil vyťukávání vzkazu. „Čekáme,“ odpověděl kapitán.

Vynaložená námaha Austina vyčerpávala. Do očí mu stékal pot a lapal po dechu jako platýz vyhozený na břeh. „Zvedejte!“ vypravil ze sebe udýchaně do mikrofonu v skafandru.

* * *

ZAVALA POZORNĚ NASLOUCHAL vyťukávané zprávě procházející pláštěm B3. Zachytil několik prvních písmen a po krátké pauze zbytek. Vzneste se.

Sakra, Kurte, kdybych se mohl vznést, už bych to udělal.

Batysféra byla stále zapadlá v bahně a Zavala kolísal mezi vztekem a zoufalstvím. Možná to je jenom sen vyvolaný nedostatkem kyslíku. Třeba si to všechno jen představuje, přehrává si záchranu, jež existuje jen v jeho hlavě.

Bzučák ho vrátil zpátky do reality.

Na řídicím panelu divoce blikalo červené světlo. Uvědomil si, že se rozsvěcí a zhasíná už nějakou dobu, ale jeho omámenému mozku nedošlo, že je to varování před docházející zásobou vzduchu.

Sáhl po rezervní vzduchové bombě, namáhavě ji sundal ze stěny a otevřel kohout.

Vzduch vnikl se syčením do kabiny a odvál mlhu z jeho mozku. Zavala otevřel panel zakrývající manuální spouštěč nafukovacích vaků a čekal, co se bude dít.

* * *

AUSTIN VISEL NAD DNEM OCEÁNU s reflektory skafandru namířenými na vrcholek B3. Lano se napjalo, jak se skoro kilometr nad ním začal otáčet naviják, ale batysféra se nepohnula. Austinovi se míhaly hlavou ponuré scénáře: provizorní hák praskne a koule zůstane polapená v bahně; Zavala zapomene spustit systém nafukující vaky nebo to udělá, ale systém nebude fungovat; či ještě hůř, oba muži jsou v bezvědomí.

„Lano už je napnuté,“ zavolal dolů Gannon. „Je tam u vás něco v nepořádku?“

Austin uviděl, jak uzel na laně povoluje. „Zvedejte dál,“ řekl.

Zaskřípal zuby, jako by mohl zvednout B3 pouhou silou vůle. Batysféra zůstala, kde byla. Uzel se povolil ještě víc. „Pohni se, sakra!“ křikl.

Okolo batysféry se zvedla oblaka bahna. Potom se koule vytrhla, vyskočila z bláta jako zátka z láhve šampaňského a narovnala se. Batysféru na okamžik zahalil mrak usazenin a pak se ve světle reflektorů skafandru zvedla.

B3 vystoupala tři metry nad dno, z boků jí stékalo bahno, pak šest metrů a stále nebylo vidět, že by se nafoukly její vzduchové vaky. Na co Joe čeká? Třeba kryty vaků ucpalo bláto.

Austin stoupal pomalu s batysférou, pohled přilepený na hák a lano.

Když povolilo poslední vlákno uzlu, dvířka v bocích ližin batysféry se náhle rozlétla a vypadlo z nich šest vzduchových vaků, které se rychle nafoukly. Batysféra se zhoupla dopředu a dozadu, stabilizovala se, a pak začala stoupat.

Austin B3 sledoval, dokud nezmizela z dohledu. „Už jsou na cestě,“ informoval Gannona. „Jste na řadě,“ řekl kapitán. „Jak se daří?“

„Nahoře mi bude mnohem líp.“

Austin sladil trysky tak, aby byl víceméně ve svislé poloze, á když sebou skafandr trhl na konci lana, byl na to připravený. Jakmile začal stoupat, zhasl Austin světla a zjistil, že není sám.

V temnotě zářily desítky souhvězdí. Obklopovali ho svítící mořští tvorové, kteří viseli na místě jako hvězdy. Občas spatřil něco, co se pohybovalo jako poziční světla letadla na nočním nebi. Potom zachytil pohledem nějaký pohyb nalevo od sebe. Souhvězdí, které tam viselo na okraji jeho periferního vidění, jako by narůstalo. Obrátil hlavu a uviděl něco, co vypadalo jako přibližující se trojice zářících žlutých očí.

V Austinově mozku se spustil poplach. Celou dobu se soustředil na záchranu a zapomněl na zlověstný stín pohybující se poblíž, když něco přeřízlo lana B3 a ROV.

Světlo reflektorů skafandru se odrazilo od hladkého, tmavého povrchu čehosi, co mělo tvar zploštělé kapky. Byla to jakási ponorka, nejspíš automatický podvodní stroj neboli AUV, protože neviděl žádný kabel. Ty zářící oči v přední části byly podle všeho senzory, ale Austina víc zaujaly ostré čepele trčící z předku miniponorky.

Stroj se pohyboval rychle a klouzal ve výšce, kde se čelisti musely setkat s lanem, které ho zvedalo na hladinu. Austin dupl na pedál vertikálních trysek. Následovalo vteřinové zpoždění, než trysky pohnuly skafandrem z místa, pak vyskočil metr do výšky, útočník proplul pod ním a jeho čelisti cvakly naprázdno.

Stroj provedl široký obrat, zvedl se a rozjel k dalšímu útoku. Gannon sledoval to setkání na monitoru na lodi. „Co to sakra je?“ vykřikl kapitán.

„Něco mě chce k večeři!“ zařval Austin. „Tahejte rychleji!“

Mrštné AUV rychle upravilo svou strategii a rychlost. Přiblížilo se k dalšímu útoku, zpomalilo a sledovalo svůj cíl s ostražitostí predátora, jehož oběť se zachovala nečekaně.

Austin počkal, dokud ta věc nebyla jen několik metrů od něho, a dupl na pedál. Skafandr opět poskočil nahoru, ale ne tak rychle, aby útočníkovi unikl. Zvedl paže a natáhl je přímo před sebe. Letmo narazil do čelistí AUV a pak zabodl své klepeto do jeho prostředního oka.

Hlavou udeřil do plexisklové přílby. Srážka ho odhodila stranou a on zůstal na konci lana jako mýdlo na provázku. Z levého zápěstí mu do paže vystřelila bolest.

AUV se obrátilo k dalšímu útoku, ale pohybovalo se pomalu a nepravidelně sebou trhalo ze strany na stranu jako lovecký pes slídící po kořisti. Místo aby šlo přímo po Austinovi, předstíralo frontální útok, a pak se zvedlo nahoru k lanu. Protože byl Austin stále lehce omráčený po předchozím nájezdu, dupl na pedál vertikálních trysek se zpožděním. Čelisti AUV popadly jeho zvednutou pravou paži v lokti a sevřely ji.

Levou mechanickou paží chňapl po dolní čelisti útočníka a přitáhl se za ni dolů a zase nahoru, jako jojo. Nůžky byly navržené spíš pro horizontální než vertikální pohyb a váha stroje pracovala proti němu, takže se čelist brzy ohnula tak, že nebyla k použití. Potom se ostří ulomilo. AUV se divoce zazmítalo, otočilo se a zmizelo ve tmě.

„Kurte, jste v pořádku?“ zazvonil Austinovi ve sluchátkách kapitánův hlas. „Odpovězte, proboha!“

„Mám se skvěle, kapitáne,“ vypravil ze sebe chraptivě Austin. „Vytáhněte mě nahoru.“

„Taháme o sto šest,“ ujistil ho kapitán s úlevou v hlase. „Jakou hudbu byste si přál na cestu na hladinu?“

„Nechám to na vás,“ odpověděl Austin. Byl příliš unavený, aby mohl přemýšlet.

Okamžik nato se mu už ze sluchátek linuly tóny Straussova valčíku a jeho dlouhá cesta z hlubin začala za doprovodu „Povídek z Vídeňského lesa“.

Zatímco Austin stoupal k lodi, mlhavě si uvědomoval, že v kovovém klepetu stále svírá ostří AUV, jako by to byla lovecká trofej.

11

TISÍCE KILOMETRŮ OD LODI William Beebe se Lois Mitchellová snažila zvládnout rozruch v jídelně, kam je nahnal Gordon Phelps s pistolí v ruce. Někdo si všiml, že doktor Logan chybí, a když jim prozradila, že byl mořský biolog zastřelen, vyvolala ta zpráva okamžitě výkřiky zlosti a strachu.

Lois se je snažila utišit. Když to nefungovalo, vyrovnala na pult několik hrnků a naplnila je kávou z konvice. Ten prostý rituál měl uklidňující účinek. Jakmile se hluk utišil a bylo ji znovu slyšet, Lois se mile usmála.

„Omlouvám se, že to není Starbucks Grande, ale prozatím to musí stačit.“

Její pokus o vtip vyvolal pohoršený výbuch u mladé laboratorní technicky, jejíž bledý obličej a oči plné slzí naznačovaly, že je na pokraji hysterie. Hlasem přerušovaným vzlyky vykřikla: „Jak můžeš být tak klidná, když víš, že byl doktor Logan zavražděný?“

Lois, která se tvrdohlavě bránila nutkání také se rozplakat, řekla: „Doktor Logan leží v chodbě před řídicí místností s kulkou v srdci. Pokusil se bránit a ten muž, který nás tady zavřel, ho zabil. Jestli se chcete vyhnout stejnému osudu, radím vám, abyste se několikrát zhluboka nadechli a uklidnili se.“

Roztřesenou rukou postrčila Lois hrnek přes pult. Mladá laborantka zaváhala, pak po něm sáhla a hlučně usrkla. Potom Lois svolala všechny k velkému stolu a popsala své setkání s Phelpsem a vraždu Logana. Jeden biolog, Loganův nejlepší přítel, vstal od stolu a zvedl z pultu kuchyňský nůž. Vyjádřil svou zuřivost jediným slovem.

„Parchant!“

Lois zůstala sedět a změřila si biologa chladným pohledem.

„Máš naprostou pravdu,“ řekla. „Vlastně je ten muž, který zastřelil Logana, horší než parchant, je to vrah, ale o jeho morální profil tady teď nejde. Třeba bys ho tím nožem vyřídil, i když o tom pochybuju, ale co pak? Phelps v tom zjevně není sám. Máme co do činění s bezohlednými lidmi, kteří mají prostředky na to, aby pronikli do přísně hlídaného zařízení sto metrů pod hladinou oceánu. Nevím, jak se o Truhle dozvěděli, kdo jsou nebo kolik jich je, ale je mi jasné, že jsme jim vydaní na milost a nemilost.“ Nůž zazvonil o pult a biolog se posadil.

„Máš pravdu, Lois,“ řekl zdrceně. „Jenom bych rád věděl, o co jim jde.“

„Jsem si jistá, že se to brzo dozvíme,“ opáčila. „Mezitím si dáme něco k jídlu. Je nutné, abychom zůstali při síle. Můj ty bože!“ řekla se svým rozpustilým smíchem. „Mluvím jako herec v jednom z těch katastrofických filmů, který nabádá ostatní, aby zůstali v klidu poté, co se zaoceánský parník obrátil vzhůru nohama, nebo se letadlo zřítilo do džungle.“

Ten komentář vyvolal nervózní úsměvy. Několik lidí zamířilo do kuchyně a zakrátko se vrátili s podnosy naloženými šunkou, krocanem a sendviči s burákovým máslem a džemem. Strach musel u vědců vyvolat hlad, protože se vrhli na sendviče jako oběti hladomoru.

Zrovna po sobě uklízeli, když jídelnou otřásl hlasitý hukot. Všichni přestali pracovat a poslouchali. Po několika okamžicích hučení utichlo a podlaha sebou trhla jako při zemětřesení. Následoval další otřes a místnost se zhoupla.

Ti, kteří stáli, měli co dělat, aby udrželi rovnováhu, a ozvaly se znepokojené výkřiky, ale všichni v místnosti ztichli, když se dveře otevřely a vstoupili dva ozbrojení muži, aby vyčistili cestu Phelpsovi. Ti dva cizinci měli na sobě černé potápěčské obleky dosud mokré od mořské vody a v rukou svírali samopaly s krátkými hlavněmi.

Phelps se usmál a řekl: „Vypadá to, že jsme propásli oběd.“

„Co se děje s laboratoří?“ zeptala se Lois, která se držela okraje pultu, aby neupadla.

„Nepamatujete, co jsem říkal o malé projížďce? Laboratoř se stěhuje do nové čtvrti.“

Lois měla pocit, že se zbláznila. „To je naprosto nemožné.“

„Ani ne, doktorko Mitchellová. Vlastně jen stačilo zapřáhnout laboratoř za tahač.“

„Co se stalo s naší podpůrnou lodí?“

„Je mimo provoz,“ odpověděl Phelps. Vydal rozkaz ozbrojencům: „Odveďte ty lidi do jejich kajut.“ Muži ustoupili stranou a nechali vědce projít.

„Díky, že jste dovolili mým lidem odejít,“ řekla Lois. Chtěla následovat ostatní, ale Phelps ji chytil za paži. Zavřel dveře, přitáhl židli a požádal Lois, aby se posadila. Pak si sedl proti ní a pohodlně se opřel.

Díval jsem se na váš životopis, doktorko Mitchellová. Pozoruhodná minulost. Bakalářský titul z mořské biologie z Floridské univerzity, magisterský z Virginského institutu mořských věd a nakonec ještě doktorát z mořské biotechnologie a biomedicíny ze Scrippsova oceánografického institutu.“

„To má být přijímací pohovor?“ pronesla Lois ledovým hlasem.

„Možná by se tomu tak dalo říkat,“ řekl Phelps. „Pracujete na něčem, co zajímá mé šéfy.“

„Kdo jsou vaši šéfové?“

„Jsou trochu nesmělí. Berte je prostě jako lidi, co mi podepisují šeky.“

„Zaplatili vám, abyste zabil doktora Logana?“

Phelps se zamračil. „To nebylo v plánu, doktorko Mitchellová. Pouhá nehoda, nic víc.“

„Stejná nehoda jako únos laboratoře, že?“

„Čekal jsem, že to řeknete. Podívejte, doktorko Mitchellová, možná mě nemáte ráda, nejspíš mě dokonce nenávidíte, ale pro vás a vaše lidi bude nejlepší, když se spolu pokusíme vycházet, protože budeme společně pracovat.“

„Jak to myslíte?“

„Moji šéfové mi přesně neřekli, co tady v laboratoři děláte, ale slyšel jsem, že to nějak souvisí s medúzami.“

Lois neviděla důvod něco tajit. „Je to tak. Používáme látku nacházející se ve vzácném druhu medúzy, abychom vyvinuli vakcínu proti chřipkovému viru, který dělá spoustě lidí starosti.“

„Bylo mi řečeno, že to tady brzo dovedete k úspěšnému konci.“

Opravdu skvělé utajení, pomyslela si Lois.

„Máte pravdu,“ přiznala. „Během několika dní bychom měli syntetizovat látku použitelnou jako základ pro vakcínu. Ale ještě jste mi neodpověděl na otázku ohledně naší spolupráce.“

„Až dorazíme na nové místo, budete pokračovat ve výzkumu. Můžete se pohybovat po celé laboratoři kromě řídicí místnosti. Výsledky mi budete pravidelně hlásit. Já hlášení předám svým šéfům. Jinak bude všechno fungovat jako obvykle.“

„A když pro vás odmítneme pracovat?“

„Víme, že nemůžeme přinutit vědce k činnosti tím, že je budeme tlouct obušky. Prostě vás necháme tady dole a odepřeme vám jídlo a kyslík, dokud se vám nebude chtít znovu pracovat. Pravidla jsou jednoduchá: jestli budete stávkovat, zemřete. Není to můj nápad, ale tak to prostě je.“

„Děkuji vám za laskavou radu. Předám ji svým kolegům, jakmile mi dovolíte se k nim připojit.“

Vstal a otevřel dveře.

„Můžete jít klidně hned, jestli chcete.“

Lois zůstala sedět.

„Ještě jednu otázku,“ řekla. „Co se stane, až dokončíme svůj výzkum? Zabijete nás, nebo nás necháte shnít na dně?“

Phelps byl tvrdý chlap a ostřílený profesionál. Považoval svou práci žoldáka za pokračování hrdé profese existující už stovky, nejspíš tisíce let. Starší než prostituce, jak často žertoval. Měl vlastní podivný smysl pro čest, který mu nedovoloval ublížit ženě, zvlášť tak atraktivní jako Lois Mitchellová. Odsunul ty nebezpečné myšlenky stranou. V jeho práci nebylo místo pro osobní vazby, ale zapamatoval si, že si musí dát na Lois pozor.

„Najali mě, abych unesl tuhle šikovnou malou skrýš a postaral se, abyste pracovali dál. Moje smlouva neříká nic o zabití vás ani vašich přátel. Šéfové vědí, že až bude práce hotová, mám v plánu odvézt vás z laboratoře a vysadit někde poblíž civilizace. Nejspíš na sebe jednoho dne narazíme v baru v Paříži nebo Římě a tomuhle všemu se zasmějeme.“

Lois nijak netoužila znovu Phelpse potkat a hlavně vůbec netušila, jestli mluví pravdu. Měla pocit, že jí z těla unikla všechna síla. Jako by se dusila, přestože jí plíce pracovaly naplno. Soustředila se na dýchání, hluboce vdechovala dolů do bránice, a po chvilce se divoké bušení jejího srdce zklidnilo. Začala si uvědomovat, že Phelps pozorně sleduje její reakce.

„Jste v pořádku, doktorko Mitchellová?“

Lois okamžik hleděla do prázdna a rovnala si rozházené myšlenky, pak vstala ze židle. „Chtěla bych teď odejít k sobě, jestli to nevadí.“

Přikývl. „Kdybyste mě potřebovala, budu v řídicí místnosti.“

Lois zamířila do své kajuty. Podlaha se stále pohupovala, takže musela kráčet s nohama od sebe, aby udržela rovnováhu. Nějak se jí podařilo dorazit do cíle. Lehla si na lůžko a přetáhla si deku přes hlavu, jako by se tam mohla uzavřít před okolním světem, ale nefungovalo to. Naštěstí po několika minutách upadla do neklidné dřímoty.

12

KAPITÁN GANNON SVRAŠTIL ČELO, když se podíval z okna na můstku na neklidné moře. Počasí se od chvíle, kdy se B3 ponořila do hlubin, změnilo k horšímu. Nadýchané bílé mráčky z rána vystřídala šedá mračna. Mírný vánek, který přivítal loď při příjezdu na místo ponoru, zesílil a zvedl vlny. Když se slunce sklonilo k obzoru, nabyla voda tmavého, olověného odstínu a hřebeny vln se zbarvily pěnou doběla.

Odolná výzkumná loď byla postavená na to nejhorší počasí, jaké si umí člověk představit, ale vytažení batysféry a potápěčského obleku s docházejícími zásobami vzduchu a elektřiny by byla choulostivá operace i bez riskantních podmínek.

Gannon poodjel s lodí z poslední známé pozice batysféry, aby poskytl B3 prostor k vynoření. Jeřáb na pravoboku stále vytahoval potápěčský skafandr a Austin by příliš neocenil, kdyby ho vláčeli po celém oceánu, takže se loď mohla vzdálit jen o kousek.

Jestli někdo dokáže přežít tohle martyrium, pomyslel si kapitán, je to Austin. Sakra, ten chlap je jako perpetuum mobile.

Poté co se ponořil do hloubky devíti set metrů, aby uvolnil batysféru, zůstával Austin v pravidelném kontaktu s můstkem a popisoval živé obrazy mořského života, který během stoupání sledoval.

Pozorovatelé lemovali zábradlí nebo byli shromáždění na přídi a prodloužené zádi. Na nakloněné rampě pod konstrukcí ve tvaru písmene A ležel nafouknutý zodiac. Dva potápěči v neoprenech seděli vedle něho a čekali na signál, aby postrčili člun do vody.

Ve strojovně hučely naftové motory, o trup šplíchaly vlny a zvedající se vítr zpíval v lanoví. Jinak byla však celá loď ponořená do strašidelného ticha. To náhle narušil hlas hlídky volající z interkomu na můstku. „Je nahoře!“

S očima přilepenýma na nově vytvořenou skvrnu pěny asi sto metrů od levoboku zvedl Gannon mikrofon a vydal rozkaz ke spuštění člunu.

Potápěči postrčili zodiac dolů po rampě a nalodili se. Vystartoval kupředu po vlnách poháněný silným závěsným motorem, objel bok lodi a zamířil zpátky po trase, po níž připlula.

Člun zastavil a pohupoval se na vlnách nedaleko oranžové koule omývané vlnami, která vyskočila na hladinu. Do vody bylo spuštěno lano s hákem na konci a jeden z potápěčů sklouzl ze zodiaku a zmizel ve vlnách.

Každé oko na lodi sledovalo probíhající drama. Když se potápěč objevil na hladině a zapumpoval pěstí ve vzduchu, zazněl hlasitý jásot. B3 byla zachycena. Navijáky zvedly batysféru a její nafukovací vaky pomalu na hladinu.

Posádka člunu vaky odřízla a jeřáb vytáhl mokrou kouli z moře na palubu lodi. Zavrčel elektrický šroubovák, velké matky odpadly a poklop průlezu zazvonil o palubu.

Do otvoru strčil hlavu lodní zdravotník a uviděl hromadu zmuchlaných dek obklopenou nejrůznějším náčiním. „Haló!“ zvolal napjatě.

Zavala odhrnul roh deky a zamžoural oslepenýma očima do světla. Usmál se. „Na koho to hulákáš?“ řekl.

* * *

AUSTIN BYL JEŠTĚ NA CESTĚ NA HLADINU, když mu zatelefonoval Gannon a sdělil, že je batysféra na palubě. Okamžitě chtěl vědět, jak se vede Joeovi a Maxovi.

„Viděl jsem už mrtvé úhoře, ve kterých bylo víc života než v nich,“ řekl kapitán. „Ale zdravotník tvrdí, že trpí jenom dehydratací, nedostatkem vzduchu a vyčerpáním.“

Austin si povzdechl tak hlasitě, že by ho kapitán zaslechl i bez spojení přes optické vlákno. „To byl drsný vtip, kapitáne,“

„Budou v pořádku,“ řekl kapitán a uchechtl se. „Potřebují se jenom napít a odpočinout si. Už jsem oznámil reportérům, že se nám podařilo B3 vytáhnout. Zatím jsem neuvedl žádné podrobnosti, ale někomu v jednom z jejich člunů nebo ve vrtulníku muselo dojít, že máme problémy. Nakonec budu muset vysvětlit, co se stalo… A jak jste na tom vy?“

„Těším se, až se dostanu ven z téhle plechovky, ale jinak se cítím dobře. Měl bych však jednu prosbu: ta klasika, co mi pouštíte sem dolů, mě uspává. Nebylo by něco živějšího?“

Za pár minut už Austin poslouchal Micka Jaggera vyřvávajícího: „You Cant Always Get What You Want“.

S úsměvem souhlasil s textem toho hitu Rolling Stones - že když se člověk nějakou dobu snaží, nakonec dostane, co potřebuje… zvlášť když má přátele.

* * *

CESTUJÍCÍ Z B3 BYLI SPĚŠNÉ PŘEVEZENI na ošetřovnu, uloženi na vyšetřovací lůžka a svlečeni z odporně páchnoucích šatů. Pak se jim dostalo ošetření modřin a boulí a masáže k rozproudění krevního oběhu. Nakonec je zdravotník pohřbil pod hromadami dek a nechal prospat. Když se Zavala probudil, první, co uviděl, byl obličej Kurta Austina. „V nebi asi nejsem, co?“ zachraptěl Zavala.

Austin pozvedl hnědou skleněnou láhev s dřevěným šroubovacím uzávěrem. Tequila!

„Třeba jsi,“ prohodil.

Zavala rozevřel popraskané rty v úsměvu.

„To je pohled pro mé bolavé oči,“ řekl. „Kdy ses vrátil na palubu?“

„Vyloupli mě z toho skafandru asi před půl hodinou,“ odpověděl Austin. „Cítíš se na to povědět mi, co se stalo?“ Zavala přikývl.

„Jen mě nejdřív nech ohřát se zvenčí,“ požádal. „Pak se zahřeju zevnitř.“

Po čtvrt hodině pod nejteplejší sprchou, jakou snesl, se Závaloví konečně prohřály kosti. Austin mu do sprchového kouta podal plastový kelímek s tequilou. Pak odešel do své kajuty a převlékl se.

Než se vrátil, natáhl už na sebe Zavala oblečení, které mu tam Austin nechal, a teď seděl na židli a srkal tequilu. Austin mu pomohl dojít do jídelny, kde objednal pastrami v žitném chlebu.

Pochutnali si na sendvičích, pak Zavala zavřel oči a opřel se na židli.

„Tohle bylo možná to nejlepší jídlo, co jsem kdy jedl,“ prohlásil.

„Naliju ti ještě panáka, když mi povíš, co se stalo s batysférou,“ nabídl mu Austin.

Zavala k němu natáhl ruku s kelímkem. Tequila mu rozvázala jazyk a on popsal děsivý pád na mořské dno a problém s aktivováním nafukovacích vaků.

„Pořád nemůžu přijít na to, jak to lano mohlo prasknout,“ řekl Zavala a potřásl hlavou.

„Ono neprasklo“ opáčil Austin.

Pak otevřel kufřík, který s sebou přinesl, vytáhl notebook a položil ho na stůl. Pustil Závaloví videozáznam setkání s AUV pořízený kamerou v potápěčském skafandru.

Zavala zahalekal uznalé Ole‘!, když Austin uhnul smrtícímu klepetu. Poté co video skončilo tím, jak Austin AUV zneškodnil, řekl: „To se ti povedlo, ale ne že necháš svojí práce a staneš se matadorem.“

„To nemám v úmyslu,“ ujistil ho Austin. „Ale nechrne býčí zápasy stranou — jak těžké by bylo naprogramovat AUV, aby přestřihlo lano batysféry?“

„Moc těžké ne, Kurte, mnohem těžší muselo být takový stroj vůbec postavit. Je to skvělá ukázka mistrovské strojařské práce. Je pohotové, učí se ze svých chyb a rychle reaguje. Škoda že jsi ho zničil.“

„Máš pravdu, Joe. Měl jsem ho nechat, aby mě zabilo, ale měl jsem špatný den.“

„To se stává i nejlepším z nás,“ poznamenal Zavala.

„Napadá tě, odkud to mohlo pocházet?“ zeptal se Austin.

„Ponor batysféry sledovaly nejméně dva tucty lodí. Ta hladová potvora mohla být spuštěna z kterékoliv z nich. Proč myslíš, že tě napadla, když skoncovala s B3?“

„Neviděl bych v tom nic osobního. Myslím, že v armádě tomu říkají vedlejší škody.“ Ukázal na monitor. „Někdo na batysféru poštval psa a ten po mě šel, protože jsem se tam nachomýtl.“

„Kdo by mohl chtít sabotovat projekt B3?“ chtěl vědět Zavala.

„To mi taky vrtá hlavou,“ řekl Austin. „Půjdeme se podívat, jestli se už probudil Max.“

* * *

KANE BYL NEJEN VZHŮRU, ale i celkem svěží. Už se osprchoval, oblékl si froté župan a teď seděl na židli a povídal si se zdravotníkem. „Teď vím, jak se cítí sardinka v konzervě,“ řekl. „Díky za záchranu, Kurte. Nemůžu uvěřit, že se to lano přetrhlo.“

„Nepřetrhlo,“ ozval se Zavala. „Kurt tvrdí, že ho něco přeřízlo.“

„Přeřízlo?“ Kaneovi spadla čelist. „Tomu nerozumím.“ Austin pustil Kaneovi video s AUV a řekl: „Napadá tě někdo ochotný dát si takovou práci, aby shodil batysféru na dno?“ Kane zavrtěl hlavou. „Ne. Co tebe?“

„Joe a já tápeme stejně jako ty,“ řekl Austin. „Nemáme důvod si myslet, že by někdo chtěl překazit vědecký a naučný projekt.“

V lodním interkomu se ozval Gannonův hlas.

„Hovor pro pane Kanea,“ ohlásil kapitán. „Mohl by si ho vzít?“

Austin sundal ze stěny sluchátko interkomu a podal ho Kaneovi.

Ten chvilku poslouchal a pak řekl: „To není možné…! Ano, samozřejmě… Budu připravený.“

Když Kane zavěsil, Austin se zeptal: „Je všechno v pořádku?“

„Bohužel není,“ odpověděl Kane. „Jestli mě omluvíte, musím si promluvit s kapitánem.“

Pak požádal zdravotníka, aby mu pomohl dojít na můstek. Austin chvilku hleděl na dveře, pak pokrčil rameny a obrátil se k Závaloví: „Pojď se mnou do dílny. Chci ti něco ukázat.“

Čelist klepeta, kterou Austin ulomil z AUV, byla zabalená do hadru a sevřená ve svěráku na ponku. Rukama v silných pracovních rukavicích čelist vyjmul ze svěráku. Byla asi sto dvacet centimetrů dlouhá a patnáct široká, zahnutá podél vnitřního ostří a zužující se do špičky. Zjistil, že je ten kov překvapivě lehký, a odhadl jeho váhu na méně než deset kilo.

Zavala tiše hvízdl. „Krása,“ zamumlal, „nějaká kovová slitina. Ten, kdo to vyrobil, nepočítal s tím, že se ohne na místě, kde se spojovala s AUV. To byla slabina. Ostří má jako samurajský meč.“

„Sám jsi viděl, jak dva tyhle nože na máslo dokážou člověku zkazit den.“

„Škoda že tu není Beebe,“ poznamenal Zavala. „Třeba by změnil svůj názor, že se nebezpečí v hlubokém oceánu zveličují.“

„Tahle věc z oceánu nepochází. Určitě ji sestrojila lidská ruka.“ Austin čelist opatrně obrátil. Kov byl dokonale rovný až na jediný důlek o velikosti špendlíkové hlavičky kousek od místa, kde se ostří odlomilo z AUV.

Austin čepel znovu zabalil a stiskl ve svěráku.

„Strávil jsi s Maxem hodně času… Neřekl ti něco, co by mohlo vrhnout na tuhle záhadu trochu světla?“

„Hodně mluvil o nějaké medúze, ale zaujala mě jedna věc.“ Zavala zapátral v paměti. „Když jsme trčeli v bahně, zeptal jsem se ho na jeho výzkum. Řekl, že pracuje na projektu, který by mohl mít dopad na každého muže, ženu i dítě na zeměkouli.“

„Rozvedl to nějak?“

Zavala zavrtěl hlavou.

„Ptal jsem se ho na detaily, ale prohlásil, že kdyby mi prozradil, na čem pracuje, musel by mě zabít.“

Pravý koutek Austinových úst se zvedl v pokřiveném úsměvu.

„Tohle opravdu řek? Muselo to znít dost ironicky, když uvážíme, že jste byli jen pár minut od toho, co v bulváru nazývají děsivá smrt.“

„Taky jsme se tomu zasmáli, ale myslím, že mluvil vážně.“

Austin se zahloubal nad Závalovou odpovědí a řekl: „Co soudíš o tom hovoru, co měl Kane před pár minutami?“

„Max vypadal, jako by ho kopl do břicha kůň.“

„Byl zdrcený, o tom není pochyb.“

Austin navrhl, aby si s Kanem znovu promluvili. Když vyšli na palubu, uviděli ho s kapitánem. Kane měl stále poněkud ztuhlé nohy, když zamířil jejich směrem k Gannonem po boku. V ruce nesl cestovní tašku.

„Právě za vámi jdeme, vy dva,“ řekl kapitán a ukázal na světla blížící se lodi. „Tohle je kutr americké pobřežní stráže. Jede vyzvednout doktora Kanea.“

Kutr zastavil asi sto metrů od lodi. Austin pomohl Kaneovi do záchranné vesty a doprovodil ho k rampě na zádi, kde čekala posádka zodiaku. Kane poděkoval Austinovi, Joeovi a kapitánovi za všechnu jejich pomoc.“

„Je mi líto, že musíš odjet, Maxi,“ řekl Austin.

„Zdaleka ne tolik jako mně.“ Usmál se a dodal: „Beebeho dobrodružství blednou ve srovnání s naším ponorem.“

„Vracíš se na Bonefish Key?“

„Teď chvíli ne… ozvu se.“

Kane nasedl do zodiaku. Člun sklouzl do vln, doskákal k plavidlu pobřežní stráže, Kaneovi pomohli na palubu a kutr se dal do pohybu ještě dřív, než se člun vrátil ke své lodi.

Austin, Gannon a Zavala kutr sledovali, dokud nezmizel z dohledu. Pak se Gannon obrátil k Austinovi a zeptal se ho, jestli chce ráno zamířit do přístavu. Austin navrhl, aby se pokusili vylovit ztracené ROV. Gannon poznamenal, že je předpověď počasí příznivá a bouřka už polevila. Měl v plánu použít při záchranné operaci největší ROV na lodi, mechanickou obludu zvanou Obřisko.

„Vlastně toho o Maxovi moc nevíme,“ podotkl Zavala, když kapitán odešel.

Je čas na nápravu situace. Požádám Troutovi, aby prověřili Bonefish Key. Mezitím předpisy britského námořnictva povolují další dávku grogu.“

„Tohle je NUMA, ne britské námořnictvo,“ opáčil Zavala. „A technicky vzato, tequila není grog.“

„Dovolím si podotknout, že jsme v bermudských vodách, tedy na britském území.“

Zavala poplácal Austina po zádech a řekl něco španělsky. „Moje Espaňol je trochu zrezivělá,“ upozornil ho Austin. „Přelož mi to prosím.“

Zavala zvedl bradu a nasál vzduch, jako by ucítil něco nepříjemného. „Řekl jsem: ‚Moc dobré představení, starý kamaráde.‘“

13

KUTR POBŘEŽNÍ STRÁŽE dopravil Kanea na pevninu, kde ho auto dovezlo k malému tryskáči čekajícímu na letišti. Kane sledoval, jak v dáli mizí světla Bermund, pak se odvrátil od okénka a snažil se nějak si srovnat v hlavě uplynulých čtyřiadvacet hodin. Jeho myšlenky zakopávaly jedna přes druhou, až nakonec zavřel oči a usnul. Probudilo ho drncání přistávajícího letadla a pilotův hlas ho z interkomu informoval, že dosedli na Reaganově národním letišti ve Washingtonu.

Letadlo dorolovalo do uzavřené sekce vyhrazené pro VIP. Když Kane sestoupil na plochu, přivítal ho urosdý mladík ostříhaný na ježka. Přestože byla noc, zakrývaly mu oči velké sluneční brýle a jeho černý oblek by přivedl fanouška konspiračních teorií do mdlob. „Doktor Kane?“ zeptal se ten muž, jako by o tom měl nějaké pochybnosti. Ta otázka Kanea podráždila, protože byl jediným pasažérem v šestimístném letadle. Jistě,“ odpověděl. „To jsem já. A kdo jste vy?“ Jones,“ představil se muž, aniž by změnil výraz. „Následujte mě.“ Jones šel první k černému humvee, otevřel Kaneovi zadní dveře a pak se posadil dopředu vedle řidiče, který byl také oblečený jako zaměstnanec pohřebního ústavu. Vyjeli z letiště a pokračovali po George Washington Memoriál Parkway, jako by neexistoval rychlostní limit, mihli se po okraji města a zamířili na Maryland.

Jones cestou mlčel, ale v Rockville promluvil krátce do příruční vysílačky. Kane zaslechl něco o doručovaném balíčku. Pár minut nato zastavil humvee před velkou kancelářskou budovou. Tabule u vchodu říkala, že tam sídlí Úřad pro kontrolu potravin a léčiv. Okna v budově byla temná, jen v některých kancelářích svítily úklidové čety.

Jones odvedl Kanea k bočnímu vchodu. Sjeli výtahem jedno patro pod zem a prošli tichou chodbou k neoznačeným dveřím. Jones zlehka zaklepal a otevřel dveře Kaneovi, který vstoupil do bezvýrazné konferenční místnosti podobné stovkám dalších sterilních prostor rozesetých po vládních budovách v hlavním městě. Místnost měla světlezelený koberec ode zdi ke zdi, béžové stěny s nezajímavými uměleckými díly, řečnický pult a promítací plátno. Kolem dlouhého dubového stolu seděl asi tucet lidí.

Kane obcházel stůl, potřásal si rukama s lidmi, kteří ho přátelsky a s úsměvem zdravili, všichni až na nerudného muže, jenž se představil jako William Coombs, zástupce Bílého domu.

Pak se posadil na jedinou volnou židli vedle muže s mohutnou čelistí oblečeného v uniformě poručíka amerického námořnictva.

„Zdravím, Maxi,“ řekl. „Jaký byl váš výlet na Bermudy?“ Jmenoval se Charley Casey.

„Rychlý,“ odpověděl Kane. „Ani se mi nechce věřit, že jsem ještě před několika hodinami byl skoro kilometr pod hladinou oceánu.“

„Sledoval jsem ten ponor v televizi,“ poznamenal Casey. „Velká škoda, že jste ztratili spojení s hladinou, zrovna když to začalo být opravdu zajímavé.“

„Zajímavé není to správné slovo,“ řekl Kane. „Ale není to nic ve srovnání s tím šílenstvím kolem laboratoře. Něco nového?“

Poručík zavrtěl hlavou.

„Stále se snažíme navázat kontakt,“ řekl, „ale nikdo neodpovídá.“

„Nemohlo by se jednat jen o poruchu komunikačního systému?“ Casey pohlédl na Coombse.

„Máme pádný důvod se domnívat, že je za tím něco víc než selhání systémů,“ řekl.

„Asi byste měl seznámit doktora Kanea s podrobnostmi, které známe my,“ ozval se Coombs.

Poručík přikývl, otevřel desky a vyndal z nich několik listů papíru.

„Na základě výpovědí svědků jsme poskládali sled událostí. Situace je nepřehledná a zprávy stále přicházejí, ale tady je všechno, co zatím víme. Včera, zhruba ve 14.00 našeho času, byla na podpůrnou a hlídkovou loď laboratoře Proud Mary vypálena řízená střela.“

Kane zavrtěl v úžasu hlavou.

„Střela? To nemůže být pravda!“

„Obávám se, že to pravda je, Maxi. Ta střela zasáhla loď na levoboku. Nikdo nebyl zabit, ale pár lidí bylo lehce zraněno. Tahle Mary něco vydrží. Zůstala na hladině a vyslala nouzový signál. Za hodinu se objevil křižník námořnictva Concord a zachránil posádku, která se mezitím opakovaně pokoušela kontaktovat Truhlu, ale bez odezvy.“

„Třeba ten výbuch poškodil komunikační boji,“ nadhodil Kane.

„To ne. Křižník ji zkontroloval a zjistil, že je v pořádku.“

„Kde byla ponorka obsluhující stanici, když se to celé stalo?“

„Krátce před útokem zamířila dolů k laboratoři, aby tam dopravila zástupce společnosti, která má na starost bezpečnost Truhly. Byla ještě tam, když ta střela vybuchla.“

„A co miniponorky Truhly?“ zeptal se Kane. „V případě nouze se daly použít k evakuaci laboratoře. Ta měla také únikové kapsle použitelné jako poslední možnost záchrany.“

„Žádné miniponorky ani kapsle. Soudíme, že to, co se laboratoři stalo, bylo náhlé a katastrofické.“

Kaneovi se zatočila hlava. Schoulil se na židli, jak se snažil domyslet důsledky Caseyho posledního prohlášení. Myslel na Lois Mitchellovou a ostatní členy týmu laboratoře na Bonefish Key, kteří ho poslali na ponor B3. Po chvilce se však sebral a připomněl si, že je vědec, který pracuje s fakty, ne s domněnkami.

Napřímil se na židli a řekl: „Za jak dlouho budeme moci laboratoř zkontrolovat?“

„Concord posílá dolů dálkově ovládaný stroj,“ řekl Casey. „V tomhle okamžiku můžeme jenom čekat na jejich hlášení.“

„Doufám, že námořnictvo dělá něco víc, než jen sedí se založenýma rukama,“ poznamenal Coombs. „Vystopovali jste zdroj té střely?“

Poručík zvedl obočí. Coombs byl jeden z těch všudypřítomných štábních pobočníků, kteří vypadali jako uhnětení z bílého těsta. Byl to typický absolvent West Pointu, přestože s uniformou se naposledy setkal u skautů. Měl kultivovaný a univerzální výraz vyzařující schopnost, který však nedokázal skrýt stěží potlačovanou aroganci. Během své kariéry u námořnictva se Casey často setkával s klony tohoto muže, s jejich zbytnělým pocitem moci, a naučil se skrývat své pohrdání pod pozlátkem slušného chování.

Než odpověděl, příjemně se usmál.

„Námořnictvo umí chodit a zároveň žvýkat žvýkačku, pane Coombsi. Rekonstruovali jsme pravděpodobnou trajektorii střely a vyslali jsme na místo odpálení lodě a letadla.“

„Bílý dům nezajímají nějaké trajektorie, poručíku. Vystopovali jste zdroj té rakety? Jestli ji odpálila nějaká cizí mocnost, mohlo by to mít vážně mezinárodní následky.“

„Střela mohla být vypálena z lodi, ponorky nebo letadla, pane, to je všechno, co víme. Z toho se nedá nic vyvodit. Ocenili bychom doporučení, jak dál postupovat.“

Coombs měl dost velké zkušenosti se zbavováním se zodpovědnosti, aby na tu návnadu neskočil.

„To nechám na námořnictvu,“ řekl, „ale jedno vám povím: tohle má všechny rysy dobře organizovaného a financovaného plánu.“

„S tím musím jenom souhlasit,“ přikývl Kane. „Zhruba ve stejnou dobu, co byla napadena Proud Mary, došlo k pokusu sabotovat ponor batysféry.“

Kane počkal, až utichne hlučná vřava, a pak předložil podrobnosti útoku na batysféru.

Když se Coombs dozvěděl o Austinově záchranné operaci, řekl: „O Kurtu Austinovi mluvil viceprezident Sandecker. Je něco jako odborník NUMA na maléry. Z toho mála, co vím o činech toho muže, soudím, že byste ještě seděl na dně oceánu, kdyby nebyl na palubě Beebe. Ta záležitost s laboratoří začíná dávat smysl. Někdo chtěl zničit náš projekt.“

„Vidím to stejně,“ přitakal Kane. „Lidé stojící za tím útokem si museli uvědomit, že mě v té batysféře snadno zlikvidují.“

Doktorka Sophie Pappasová, jediná žena mezi shromážděnými odborníky, se zeptala: „Proč ti pachatelé nepočkali, až se do laboratoře vrátíte? Místo dvou simultánních útoků by jim stačil jen jeden.“

„Dobrá otázka.“ Coombs se obrátil ke Kaneovi. „Mohla by práce v laboratoři pokračovat bez vás?“

Kane přikývl.

„Samozřejmě,“ řekl. „Jako ředitel mám za úkol projekt řídit. Jsem spíš vědecký koordinátor než výzkumník. Moje asistentka Lois Mitchellová zná podrobnosti výzkumu mnohem lépe než já.“

„Takže vy tvrdíte, že projekt může pokračovat bez vás, ale bez ní ne,“ konstatoval Coombs.

Kane řekl: „Já mám víc zkušeností s vládní byrokracií, ale ona by snadno dokázala dovést výzkum k závěru beze mě. Na druhou stranu toho vím dost, abych mohl projekt zrekonstruovat s vědci, kteří zbyli na Bonefish Key. Zabralo by to nějaký čas, ale rozhýbat by se to dalo.“

„Ne, kdybyste zemřel,“ podotkl Coombs. „Ale práce v laboratoři by bez vás pokračovat mohla, což znamená, že možná nebyla zničena.“

„Vaše teorie dává jistým šíleným způsobem smysl,“ poznamenal Kane.

„Děkuji. Ve vyšších vládních funkcích je trochu vyšinuté myšlení nezbytné. Už jsme o těch útocích informovali Čínu?“

„Po schůzi se spojím s plukovníkem Mingem, mým čínským protějškem v projektu,“ řekl plukovník Casey. „Je pekelně zkorumpovaný, ale má dobré kontakty. Třeba ví něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Taky doufám. Tenhle incident s laboratoří nemohl přijít v horší dobu,“ řekl Coombs. „Začíná jít do tuhého.“

Pak luskl prsty a jeho asistent došel k velkému monitoru na konci stolu a zobrazil na něm mapu Číny.

„Tahle červená tečka představuje vesnici, kde nemoc propukla poprvé. Tyto další tři tečky ukazují, že epidemie prolomila karanténu a šíří se mimo původní zdroj. Myslíme si, že se virus možná pohybuje v podzemní vodě. Přeskakuje z vesnice do vesnice. Nakonec zasáhne i velká města. Jakmile se dostane mezi obyvatele Hongkongu, Pekingu a Šanghaje, nedá se zabránit tomu, aby se rozšířil do celého světa. Během několika týdnů bude v Americe.“

Kolem stolu se na chvilku rozhostilo ticho. Pak Casey řekl: „Jak dlouho bude trvat, než zasáhne nějakou průmyslovou oblast?“

„Počítače tvrdí, že od půlnoci za dvaasedmdesát hodin.“

„To nám pořád dává čas zastavit ho vakcínou,“ řekl Casey. „Tedy za předpokladu, že se nám znovu podaří navázat kontakt s laboratoří. Doufáme, že jakmile budeme mít kultury, začneme vyrábět vakcínu ve velkém.“

„To je příliš mnoho kdyby,“ namítl Coombs. „Nebudeme vědět, co se s laboratoří stalo, dokud námořnictvo nedokončí svoji práci.“ Coombs se opřel na židli a propletl prsty. „Vrátíme se o kus zpět. Kdo by mohl mít prospěch ze zmaření práce laboratoře?“

„K téhle otázce bych se vrátil, až budeme vědět víc,“ navrhl Kane a ostatní kolem stolu souhlasně přikývli.

„Tak dobře,“ řekl Coombs a pokrčil rameny. „Ale třeba někdo dokáže vysvětlit, jak mohli útočníci vědět o existenci a umístění přísně tajného zařízení.“

„Úniky informací jsou zřejmě nevyhnutelné,“ řekl Kane. „Když tenhle výbor předložil vládě naše zjištění a strýček Sam založil Bonefish Key, měli jsme s utajováním celkem málo zkušeností. Instinktem vědce je informace zveřejňovat, ne je skrývat.“

„Proto se také výzkum přesunul z Bonefish Key do Truhly,“ připomněl Coombs, „abychom to udrželi pod pokličkou a měli blízko ke zdroji.“

„Byly tu i bezpečnostní důvody,“ řekl Kane. „Pracovali jsme s patogenem vzniklým ve vodě a zahrávali si s pozměněnými formami života. Laboratoř na Bonefish Key se nachází nedaleko obydlených oblastí, které mohly být v pozdějších fázích výzkumu zasaženy.“

Coombs se zamračil.

„Existence Truhly byla utajená lépe než projekt Manhattan,“ řekl. „Co ta žena ve vaší laboratoři? Ta vědkyně, kterou nám poslali Číňané jako styčného důstojníka?“

„Doktorka Song Leeová? Jí důvěřuji. To ona vyhlásila poplach při epidemii SARS. Tím, že promluvila, riskovala vězení. Její účast na projektu byla zásadní.“

„Stejně jako podíl Oppenheimera na projektu Manhattan,“ poznamenal Coombs. „To však neznamená, že se nedá zpochybnit její loajalita.“

„Než obviníte doktorku Leeovou, rád bych podotkl, že jsem byl na Bonefish Key jediný, kdo znal přesnou polohu laboratoře. Ta informace mohla pocházet z vnějšího zdroje. Co ta bezpečností agentura?“

Poručík Casey řekl: „Ti bezpečáci netušili, k čemu laboratoř slouží, ale věděli, kde je. A třeba nedokázali držet jazyk za zuby tak dobře jako vládní agenti.“

Poručík se nikdy netajil tím, že považuje najmutí soukromé bezpečnostní agentury za chybu.

„Uzavírání smluv s civilním sektorem je v poslední době hodně rozšířené,“ poznamenal Coombs. „Zvlášť od války v Iráku.“

„Kde se v mnoha případech prokázalo, že vláda má jen omezené dohlížecí a řídicí možnosti,“ řekl Casey. „Daňoví poplatníci platí profesionály námořnictva, ne partu mořských kovbojů.“

„Zašel jste příliš daleko, poručíku,“ procedil mezi zuby Coombs. Ztratil svůj klidný výraz a obličej mu plál vztekem.

Poručíkův mobil zatrylkoval a přerušil plamennou debatu o použití soukromých válečníků. Casey krátce pohovořil s volajícím a zavěsil.

„ROV je na místě laboratoře,“ řekl a probodl Coombse pohledem. „Posílá snímky dna.“

Vstal ze židle a došel k počítači na konci stolu. Klikl myší a na monitoru se objevila fotografie dna oceánu. Nebylo tam ani stopy po laboratoři nebo vraku, které by naznačovaly, že Truhla byla zničena.

„Víte jistě, že je to správné místo?“ zeptal se Coombs podrážděně.

„Naprosto, „odvětil Casey. „Podívejte se pozorně. Jsou tam vidět velké kruhové otisky v písku. Tam stály podpůrné sloupy laboratoře.“

„Co to má znamenat?“ vyhrkl Coombs.

Casey mu věnoval neveselý úsměv.

„Je to trochu divoká hypotéza, pane Coombsi, ale řekl bych, že Truhla Davyho Jonese byla unesena.“ Kane tomu stále nemohl uvěřit.

Jak by mohlo něco tak velkého prostě zmizet?“ zeptal se.

„Vy se pokuste přijít na to, jak mohl to zařízení někdo ukrást americkému námořnictvu před nosem,“ řekl Coombs, „a já se postarám, aby se totéž stalo i s doktorem Kanem.“

Coombs zvedl ruku, aby zarazil v zárodku Kaneovu další otázku, sáhl do kapsy saka pro mobil a chvatně vytočil číslo.

„Máme problém,“ řekl do telefonu.

Po rychlé konverzaci zavěsil.

„Půjdete do bezpečného domu, doktore Kane,“ oznámil.

Když Kane protestoval, Coombs ho znovu přerušil.

„Omlouvám se za to dočasné nepohodlí,“ řekl, „ale někdo se vás chce zbavit. Ty útoky dokazují, že se o laboratoři dozvěděli nepovolaní lidé, přestože jsme udělali všechno pro utajení. I bez té přírodní katastrofy, o které mluvíte, by byly politické dopady drtivé, kdyby se zpráva o tom pátrání dostala ven.“

„Nevím, jak by se to mohlo stát,“ namítl Kane. „Ten, kdo se pokusil sabotovat náš výzkum, se to zřejmě také snaží utajit.“

„Rozdíl je v tom, že my jsme byli připravení všechno zveřejnit, jakmile získáme vakcínu,“ řekl Coombs.

Ozvalo se ostré zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil Jones. Stále měl na očích sluneční brýle. Kane měl pocit, jako by dostal domácí vězení. Rozloučil se a následoval Jonese na chodbu.

Když byl Kane pryč, obrátil se Coombs k ostatním.

„Chci doporučit prezidentovi, aby zemi připravil na stav ohrožení,“ prohlásil. „Spojíme se s Centrem pro kontrolu nemocí a povíme jim, že situace je víc než vážná.“

„Já budu informovat přímo viceprezidenta Sandeckera,“ řekl Casey. „Ten kontaktuje NUMA a pověří ji pátráním po laboratoři.“

„Dobrý nápad,“ řekl Coombs. „Třeba by s tím námořnictvu mohl pomoci ten chlapík Austin.“

Tato závěrečná poznámka byla míněna jako další dloubnutí do námořnictva, ale Casey na ni nezareagoval tak jako na Coombsovu předchozí nelichotivou poznámku. Teď se jen pousmál.

„Třeba ano.“

* * *

KANE SE POKUSIL NAVÁZAT nějaký kontakt s mužem v černém. „Tak to vypadá, že zalehneme na matrace,“ řekl cestou k výtahu. „Cože?“ pronesl Jones. „To je z Kmotra… mafiánský slang.“

„My nejsme mafie, pane.“

Ne, to nejste, pomyslel si Kane, když následoval Jonese z budovy, ale klidně byste mohli být. Neodolal, aby neutrousil ještě jednu poznámku vypůjčenou z téhož filmu.

„Nezapomeňte na cannoli,“‚ řekl.

14

NĚKOLIK MINUT po jedné v noci narazil měkce do trupu lodi William Beebe velký nafukovací člun a čtyři postavy v černozelených maskovacích oblecích vylezly na boku po provazových žebřících spuštěných z obalených kotevních háků. Přehouply se jeden po druhém přes zábradlí a přeběhly palubu tiše jako stíny, které připomínaly.

Kromě noční hlídky na můstku spala posádka tvrdě v kajutách a vzpamatovávala se z námahy při spouštění a záchraně batysféry. Austin byl však vzhůru a poté, co chvíli zíral do stropu, zatímco mu mozek pracoval na plné obrátky, vstal, oblékl se a zamířil do strojní dílny.

Rozsvítil světla a sklonil se nad ostřím upevněným ve svěráku. Našel lupu, namířil lampu přímo na ostří a zkoumal drobný důlek poblíž ulomeného konce. Lupou rozeznal, že je to vlastně značka ve tvaru rovnostranného trojúhelníku s tečkou u každého vrcholu.

Austin si ho překreslil do bloku. Chvilku se na něj díval, ale nic ho nenapadlo. Odložil blok a vyšel na palubu s nadějí, že mu chladný vzduch vyfouká z hlavy pavučiny spánku. Zhluboka se nadechl, ale náhlá dávka kyslíku vyvolala jen zívnutí. Jeho synapse potřebovaly silnější impulz.

Vzhlédl ke světlům zářícím na můstku za okny kormidelny. Noční hlídka tam pokaždé nechávala na vařiči kávovou konvici. Vyšel po vnějších schůdcích na boční můstek na pravoboku. Z pootevřených dveří zazněl mužský hlas. Mluvčí ta slova spíš zavrčel než vyslovil a s přízvukem, který Austin nedokázal zařadit, ale jedno slovo bylo slyšet zřetelně. Kane.

Austinovy vybroušené instinkty okamžitě zapracovaly. Uhnul ode dveří, přitiskl se zády k vnější zdi můstku a nahlédl do okna. V kormidelně spatřil stát třetího důstojníka Mariu Hayesovou, jednoho člena posádky a kapitána Gannona. Kapitána museli zřejmě vytáhnout z postele, protože měl sako oblečené přes pyžamo a na nohou pantofle.

Kolem kapitána, třetího důstojníka a námořníka se shromáždily čtyři postavy v kombinézách výsadkového oddílu. Třem z nich zakrývaly tváře kukly a čtvrtý si ji sundal a odhalil asijskou tvář s nefritově zelenýma očima a do hladká vyholenou lebku. Všichni čtyři měli na předloktích položené krátké hlavně automatických zbraní a u opasků zavěšené dlouhé nože.

„Povím vám to ještě jednou: doktor Kane na téhle lodi není,“ řekl Gannon. „Už před několika hodinami ho odvezl hydroplán.“

Clen výsadku s odhalenou tváří reagoval s rychlostí útočícího chřestýše. Jeho volná pěst vylétla a uštědřila kapitánovi tvrdou ránu na solar plexus.

„Nelžete mi!“ vyštěkl.

Kapitán se zlomil v pase, ale podařilo se mu vypravit ze sebe odpověď. „Kane tady není,“ zasípěl. „Prohledejte celou tu zatracenou loď, jestli mi nevěříte.“

„Ne, kapitáne,“ řekl útočník. „ Vy prohledáte loď. Povězte všem, aby přišli na palubu.“

Stále shrbený bolestí zvedl Gannon neochotně sluchátko napojené k veřejnému rozhlasu na Beebe. Když zaváhal se sluchátkem u úst, dloubl ho útočník silně do boku na znamení netrpělivosti.

Gannon sebou trhl, ale tvrdohlavě potlačil nutkání vykřiknout. Zhluboka se nadechl a promluvil do sluchátka.

„Mluví k vám kapitán. Všichni důstojníci a členové posádky se shromáždí na zádi.“

Gannonův útočník vyštěkl rozkaz a spolu s dvěma svými komplici pobídl všechny tři zajatce ke dveřím vedoucím na boční můstek. Austin ten pohyb zahlédl a vylezl po žebříku umožňujícímu přístup k anténní věži na kormidelně. Ze svého vyvýšeného místa sledoval, jak skupinka sestupuje na hlavní palubu. Slezl zpátky a nahlédl do okna. Jeden útočník zůstal na hlídce v řídicím centru lodi.

Austin seběhl po schodech do prvního podpalubí, tiše otevřel dveře Zavalovi kajuty, vstoupil a šťouchl do hromady pod přikrývkou. Zavala zahekal, stáhl ze sebe deku a posadil se na kraji lůžka.

„Ahoj, Kurte,“ řekl a zívl. „Co se děje?“

„Neslyšel jsi kapitána, že se posádka má shromáždit na palubě?“ zeptal se Austin.

„Slyšel jsem ho,“ odpověděl Zavala, „ale nejsem člen posádky, tak jsem zůstal v pelechu.“

„Tvoje umění zašít se ti možná zachránilo krk,“ řekl Austin. Zavala se okamžitě probral. „Co se děje, Kurte??“

„Nezvaná návštěva. Parta po zuby ozbrojených chlapů oblečených jako nindžové.“

„Kolik jich je?“

„Pokud vím, tak čtyři, ale mohlo by jich být víc. Hledají Kanea. Gannon jim pověděl, že Max už na lodi není, ale nevěřili mu. Přinutili ho shromáždit posádku.“

Zavala zamumlal něco španělsky, pak vyskočil z postele a hodil na sebe džíny a větrovku. Čapku pro štěstí si narazil až po uši.

„S jakou palebnou silou máme co do činění?“ zeptal se.

Austin mu pověděl o samopalech a pistolích, kterými bylo komando vyzbrojeno. Zavala se zamračil. Ani jednoho nenapadlo vzít si na mírovou vědeckou expedici zbraň.

„Prozatím budeme muset improvizovat.“

Zavala pokrčil rameny.

„Co je ještě nového?“

Austin vyhlédl na chodbu. Když viděl, že je prázdná, zamířil jako první na můstek se Zavalou několik kroků za sebou. Ozbrojenec byl stále uvnitř a právě si zapaloval cigaretu. Austin si ukázal na hrudník a pak na žebřík na střechu. Zavala spojil ukazováček a palec na znamení OK. Jakmile byl Austin na střeše, zaklepal „Zavala na okno a zamával na vetřelce, který vyběhl na boční můstek se samopalem ve výši pasu.

„Buenas noches,“ řekl Zavala se svým nejpřátelštějším úsměvem.

Zavalův latinskoamerický šarm padl na neúrodnou půdu. Muž mu namířil zbraň na břicho. Zavala zvedl ruce. Útočník právě sahal po vysílačce na opasku, když na něj ze střechy zavolal Austin.

„Johó!“ řekl. „Jsem tady nahoře.“

Muž vzhlédl a uviděl, jak se na něj shora kření cosi, co vypadalo jako šedovlasá obluda. Zvedl zbraň, ale Austin seskočil ze střechy a dopadl muži celou vahou na ramena. Ozbrojenec se pod nárazem skoro metráku masa a kostí složil jako hadrová panenka a svalil se na palubu.

Samopal mu vylétl z ruky. Zavala se pro něj shýbl a obratně ho zachytil, než mohl spadnout dolů. Namířil zbraň na muže, který ležel bez hnutí na zemi.

„Opravdu jsi řekl Johó?“ zeptal se Austina. „Nebyl čas na regulérní představování.“

Austin dloubl do muže špičkou boty a přikázal mu, aby vstal. Když se nedočkal žádné reakce, převalil bezvládné tělo na záda a stáhl kuklu, která zakrývala širokou asijskou tvář. Muži vytékala z úst stružka krve.

„Až se probere, bude potřebovat dobrého zubaře,“ poznamenal Zavala.

Austin sáhl muži na krk, aby nahmatal pulz.

„To je jeho nejmenší starost,“ řekl. „Měl by radši vyhledat hrobníka.“

Zavala zašlápl cigaretu, která vypadla ozbrojenci ze rtů.

„Někdo mu měl říct, že kouření škodí zdraví,“ utrousil.

Odtáhli tělo do kormidelny. Austin rychle vyslal tísňové volání, zatímco Zavala zvedl mužovu zbraň. Sestoupili na palubu a přikrčení se rozběhli ve stínech na záď. Někdo rozsvítil silné reflektory pro noční operace a ty teď zalévaly palubu jasným světlem. Posádka a důstojníci postávali v semknuté skupince, střežení dvěma útočníky. Hladce vyholený muž mířil jednou rukou na Gannona a druhou mu strkal před oči Kaneovu fotografii.

Kapitán zavrtěl hlavou a ukázal k obloze. Tvářil se spíš rozzlobeně než vyděšeně.

Muž vztekle odstrčil Gannona stranou a obrátil se k posádce Beebe.

„Povězte mi, kde se skrývá tenhle člověk,“ spustil, „a necháme vás jít.“

Když jeho nabídky nikdo nevyužil, došel k námořníkům, rozhlédl se po jejich vyděšených tvářích a popadl Mariu za paži. Přinutil ji kleknout, podíval se na hodinky a řekl: „Jestli se Kane do pěti minut neobjeví, zabiju tuhle ženu. Pak zabijeme každou minutu jednoho člena posádky, dokud Kane nevyjde z úkrytu.“

Austin si lehl na břicho na palubu vedle Zavály a pokusil se namířit samopal na ozbrojence. I kdyby ho vyřídil první ranou, nemusel by dostat další dva, kteří by mohli zasypat palubu několika salvami z automatických zbraní. Sklonil samopal a pokynul Zavalovi. Odplazili se pozpátku do stínu lodní garáže.

„Toho lebkouna nedostanu,“ řekl Austin. „A i kdyby, jeho kumpáni by spustili palbu.“

„Co potřebujeme, je tank,“ prohlásil Zavala. Austin vyvalil na přítele oči a poplácal ho po rameni. „Ty jsi génius, Joe. Přesně to potřebujeme.“

„Génius? Opravdu? No sakra!“ vyhrkl, jako by ho něco napadlo. „Obřisko? To je podvodní robot, Kurte, ne vojenský tank.“

„Je to lepší než to nic, co jinak máme,“ řekl Austin. Rychle nastínil plán.

Zavala zasalutoval na znamení, že rozuměl, pak se otočil a odběhl do centra dálkového ovládání. Austin proklouzl dveřmi do lodní garáže a rozsvítil. Obřisko bylo poblíž vrat připravené na pátrání po ztraceném ROV, k němuž mělo dojít ráno.

Bylo velké zhruba jako terénní auto. Na spodní straně mělo pásy, aby se mohlo pohybovat po mořském dně, a nahoře plovák naplněný pěnou, pod nímž se nacházely nástroje, světla a balastní nádrže. Šest trysek mu umožňovalo hbité a přesné manévrování ve vodě, a navíc neslo přístroje jako fotoaparát, kameru, magnetometr, zařízení pro odběr vzorků vody a náčiní pro měření čistoty vody, průniku světla a teploty.

Dvojice v téhle chvíli složených mechanických paží vyčnívajících z přední části operovala s chirurgickou přesností. Jejich klepeta dokázala sebrat ze dna i ten sebemenší vzorek a uložit ho do sběrného koše zavěšeného pod nosem stroje.

Za ROV se táhlo dlouhé lano podobné pupeční šňůře. Austin se postavil před stroj a čekal, zatímco ubíhaly cenné vteřiny. Pak se rozsvítily reflektory a začaly hučet elektromotory.

Austin zamával pažemi před kamerou. Zavala ho uviděl na monitoru a pohnul mechanickými pažemi, aby dal najevo, že už převzal řízení.

Austin obešel ROV dozadu a vylezl na něj. Zavala ho uvedl do chodu. Obřisko sebou trhlo kupředu a doširoka rozrazilo dvoukřídlá vrata. Když se objevilo na palubě na skřípějících pásech, zamával Zavala mechanickými pažemi a zacvakal klepety pro dramatický efekt.

Mariin popravčí se otočil ke garáži a uviděl něco, co vypadalo jako obrovský korýš mířící přímo k němu. Maria toho rozptýlení využila, vyhrabala se na nohy a rozběhla se do bezpečí. Jeden ze zbývajících ozbrojenců zahlédl, že třetí důstojník prchá, a namířil zbraň na běžící postavu.

Austin vypálil krátkou salvu, která vyvrtala muži uprostřed těla řadu děr. Vyholený ozbrojenec se ještě s jedním vetřelcem ukryl za jeřáb a oba zasypali blížící se Obřisko stovkami kulek. Vytrvalá palba mu rozbila reflektory a jedna kulka nešťastnou náhodou zasáhla kameru.

Monitor v řídicí místnosti zčernal. Zavala hnal dál stroj kupředu maximální rychlostí, ale bez elektronického oka měl problémy s ovládáním. Obřisko se opile stočilo doprava, s trhnutím zastavilo, a pak vyrazilo doleva. Zopakovalo tytéž pohyby, celou dobu pod palbou. Vzduch zaplňovaly kusy plastů, pěny a kovu, dokud střelba konečně nezpůsobila požár elektroniky.

Austin zalapal po dechu, jak mu štiplavý kouř naplnil plíce. Cítil, jak se pod ním Obřisko rozpadá. Sklouzl ze zad chaoticky se pohybujícího stroje, doběhl k boku lodi, skrčil se za vysokým vývodem větrání, padl na palubu a kus se odkutálel. Zastavil se a vypálil salvu přímo nad stroboskopické záblesky z hlavní před sebou. Teď se i jemu podařila šťastná trefa. Jeden ze samopalů zmlkl. Austin pálil dál, dokud nevyprázdnil zásobník.

Okamžik nato využil vyholený muž pauzy ve střelbě a bleskově se rozběhl k boku lodi.

Austin vyšel na otevřené prostranství, namířil samopal na běžícího útočníka a křikl: „Hej, lebkoune! Neodcházej tak brzo. Zábava se teprve rozbíhá!“ Pak zvedl zbraň k rameni.

Muž se zastavil a pohlédl Austinovi asi ze šesti metrů do tváře. Obřisko teď hořelo a plameny ozařovaly mužův obličej a zvláštní zelené oči. Na rtech se mu objevil úsměv.

„Blufuješ,“ řekl. „Už bys mě zastřelil, když jsi měl příležitost.“

„Vyzkoušej mě,“ řekl Austin a přimhouřil jedno oko, jako by mířil.

Muž buďto na Austinovu fintu neskočil, nebo mu to bylo jedno. Také zvedl zbraň a Austin předpokládal, že vystřelí, ale ozbrojenec místo toho zavrčel, rozběhl se k zábradlí a cestou vypálil od boku. Austin se skrčil v úkrytu, a když se znovu odvážil vyhlédnout, útočník tam už nebyl. Člun už měl nahozený motor a za okamžik zmizel ve tmě.

Austin se díval na zpěněnou brázdu ve vodě a poslouchal slábnoucí vrčení, když tu na palubě za ním zazněl další zvuk.

Kroky.

Otočil se a klesl do dřepu, ale když uviděl, proč se dal ozbrojenec na útěk, hned se uvolnil. Z řídicí místnosti se vynořil Zavala a teď běžel k němu. Oba popadli hasicí přístroje pověšené na stěně a postříkali Obřisko pěnou.

„Znělo to, jako by tady vypukla třetí světová,“ poznamenal Zavala, když dostali plameny pod kontrolu. „To jsem rád, že jsi pořád vcelku.“

„To jen díky tomu, že ses objevil v pravý čas,“ opáčil Austin. „Kéž by se dalo říct to samé o Obřisku,“ dodal s provinilým podtónem v hlasu.

Zavala užasle pohlédl na kouřící ROV, jehož kusy se válely všude po palubě.

„Teď už chápu, proč chcípl videozáznam,“ poznamenal. „Není to jediná oběť,“ řekl Austin.

Došel k tělům ležícím na palubě. Stáhl kuklu muži, který se pokusil zabít Mariu, a odhalil krutou tvář s asijskými rysy. Druhý muž byl také Asiat. Austin se rozhlédl po palubě poseté nábojnicemi. Ve vzduchu plném kouře visel pach střelného prachu.

„Teď víme, proč někdo zaútočil na B3,“ prohlásil. „Doktor Kane… Musíme si s ním promluvit.“

„Hodně štěstí!“ řekl Zavala. „Max se vyjádřil dost jasně, že nám do jeho práce nic není.“

Austin sevřel rty v úsměvu, o němž Zavala ze zkušenosti věděl, že věští problémy.

„Tak to je špatný,“ pronesl Austin vyrovnaným tónem. „Protože mně je do ní hodně.“

15

ŠANGHAJ, ČÍNA

NA POZNÁVACÍ ZNAČCE stříbrného mercedesu S65 AMG sedan, který vyjel z podzemních garáží pod padesátiposchoďovou budovou společnosti Pyramid Trading Company, byla jen číslice 2 naznačující, že majitel auta oplývá velkým bohatstvím. Podobné speciální značky dražili za miliony dolarů zazobaní a pověrčiví zájemci, kteří věřili, že jim nízká čísla přinesou štěstí.

Aby se štěstí trochu pomohlo, byla karoserie vozu vyrobená z oceli schopné odolat raketám, kouřová skla byla neprůstřelná a podvozek zpevněný proti bombám na silnici. Dvanáctiválcový motor se šesti sty koňskými silami pod kapotou dokázal auto rozjet až na tři sta kilometrů v hodině.

Na předním sedadle vedle řidiče seděl ozbrojený strážce v džínových maskáčích. Pro ještě větší bezpečnost byl sedan sevřený mezi dvěma mercedesy G55 AMG SUV o čtyřech stech devadesáti třech koňských silách. Každé SUV vezlo řidiče a pět strážců vyzbrojených lehkými samopaly typu 79 čínské výroby, které dokážou vypálit pět set kulek za minutu.

Kolona o třech vozech se rozjela po trase, která ji odvedla od obytných věžáků a luxusních klubů okolo věže Oriental Pearl Tower, nejvyšší budovy svého druhu na světě. Sedan a jeho doprovod projel po břehu řeky Jangčťiang, pak sjel z dálnice a zamířil k chudinským čtvrtím, které jsou odvrácenou stranou největšího a nejbohatšího města Čínské lidové republiky.

Procesí se ponořilo hluboko do bludiště slumů a vjelo na pekelné území nikoho, které bylo tak zdevastované a nepřátelské lidskému životu, že se mu vyhýbali i ti nejzoufalejší obyvatelé slumů. Vozidla odbočila do úzké neosvětlené uličky, projela branou a zastavila vedle opuštěného cihlového skladiště. Okna byla zatlučená opršelou překližkou, olejem nasáklé hliněné parkoviště pokrývaly skleněné střepy a prkna z palet, ale žiletkový drát, který se ve světle reflektorů leskl na vrcholku drátěného plotu pod napětím, byl zbrusu nový.

Strážci vyskákali z obou SUV a vytvořili kordon mezi sedanem a nakládací rampou. Muž sedící vedle řidiče vystoupil a otevřel zadní dveře. Osamělý cestující vysedl a kráčel rychle k rampě doprovázený osobním strážcem. Když muži stoupali po schodech na rampu, otevřela se tiše posuvná vrata na dobře promazaných kolečkách.

Vstoupili do skladiště a vrata se zavřela. Světlo zářivek pod stropem prozradilo, že cestující z mercedesu je pomenší muž v modrém obleku šitém na míru v Londýně, s pečlivě uvázanou kravatou a polobotkami značky Testoni v ceně dvou tisíc dolarů. Měl strnulé, skoro vojenské držení těla.

Stříbrné vlasy sčesané doleva na pěšinku a brýle s černými plastovými rámečky dodávaly Wen Loovi blahosklonné vzezření hodného strýčka, které se více hodilo k recepčnímu v tříhvězdičkovém hotelu než k hlavě obřího realitního a finančního konsorcia, které sloužilo jako zástěrka pro rozsáhlé celosvětové operace v oblasti prostituce, hazardních her a obchodu s drogami.

Obličej Wen Loa byl asymetrický, ne podle svislé, ale podle vodorovné osy. Spodní část se vyznačovala naducanými tvářemi a chlapeckým úsměvem, zatímco horní měla široké čelo, husté, naježené obočí a tvrdé, nefritově zelené oči, které neprojevovaly vůbec žádné emoce.

Ve skladišti čekali tři muži v modrozelených nemocničních pláštích a dva po zuby ozbrojení strážci v bezvýrazných hnědých uniformách bezpečnostní služby. Drsní chlapi měli tasery, pistole a obušky zavěšené na kožených opascích.

Kupředu postoupil proplešatělý muž s protáhlým obličejem oblečený jako chirurg.

„Je to čest, že jste nás navštívil, pane,“ řekl s rychlou úklonou hlavy. Wen Lo odpověděl sotva postřehnutelným přikývnutím. „Povězte mi, jak pokračuje vaše práce, doktore Wu,“ řekl. „Dosáhli jsme pokroku,“ odpověděl Wu se spokojeným optimismem. „Ukažte mi ten pokrok, prosím, doktore Wu.“

„Moc rád, pane.“

Wu provedl Wen Loa a jeho osobního strážce dvěma vzduchotěsnými komorami a dál krátkou chodbou zakončenou silnými skleněnými dveřmi. Jeden strážce zareagoval na Wuovo gesto a stiskl vypínač ovládající dveře. Wu, Wen Lo a osobní strážce vstoupili do jakéhosi vězeňského bloku. Pevné ocelové dveře s malými obdélníkovými průzory uzavíraly tucet cel.

Když procházeli mezi celami, doktor Wu řekl: „Muži a ženy jsou oddělení, po čtyřech na cele. Po celou dobu udržujeme plný stav.“

Několik uvězněných přitisklo obličeje k zamřížovaným otvorům a volalo na Wua a jeho hosty, aby jim pomohli. Wen Lo se s tváří beze stopy soucitu obrátil k Wuovi.

„Odkud máte tyhle krysy?“ zeptal se.

Doktor Wu byl za svou práci placen dost štědře na to, aby si mohl dovolit držet velký byt v novém věžáku s výhledem na Jangčťiang a oblékat svou manželku a milenku podle nejnovější módy, ale přesvědčil sám sebe, že jeho výzkum slouží pro dobro lidstva. Ačkoliv jeho práce vyžadovala ukrýt lidskost pod tenkou slupku lékařského odstupu, krutost Wen Loovy otázky ho šokovala. Byl koneckonců stále ještě lékař.

Jako profesionál dávám přednost výrazu pokusné subjekty“ řekl.

„Výborně, doktore Wu, jsem si jist, že tyhle pokusné subjekty oceňují váš profesionální přístup. Ale neodpověděl jste mi na otázku.“

„Omlouvám se, pane,“ řekl Wu. „Tuto laboratoř obklopují přeplněné slumy a je snadné nalákat sem tyhle subjekty pod slibem jídla a peněz. Vybíráme jenom ty, kteří jsou v relativně dobrém zdravotním stavu. Lidé ze slumu jen zřídka nahlásí něčí zmizení a policie se tím nezabývá.“

„Ukažte mi další fázi,“ vybídl ho Wen Lo. „Vězení pro mě nejsou žádnou novinkou.“

Wu odvedl oba muže z vězeňského bloku do místnosti s černými stěnami. Jedna stěna byla z poloviny prosklená jako v místnosti v porodnici, kde se za oknem ukazují miminka. Tady však bylo vidět několik velkých postelí, z nichž každá byla obsazená a zakrytá průhledným poklopem. Postavy na postelích byly většinou v klidu, jen občas se některá zavrtěla pod pevně zastrčenou přikrývkou. Mezi lůžky se jako duchové pohybovali lidé v bílých ochranných oblecích a kontrolovali monitorovací přístroje a kapačky.

„Tohle je jeden z několika sálů pro nemocné,“ řekl Wu. „Subjekty v každém z nich dostaly injekce s novým patogenem a procházejí jednotlivými stadii nemoci. Přestože se virus šíří vodou, může se přenést i při přímém kontaktu. Podle toho, jak je oblečený personál, a vzduchotěsné izolace každého pacienta můžete vidět, že děláme všechno pro to, aby choroba neunikla mimo tyto místnosti.“

„Pokud by tedy byl subjekt ponechán svému osudu, zemřel by?“ zeptal se Wen Lo.

„Přesně tak, pane, do čtyřiadvaceti hodin. Tato nemoc je stoprocentně smrtelná.“

Wen Lo požádal o ukázku následující fáze.

Prošli další chodbou a vzduchotěsnými dveřmi a vstoupili do druhé pozorovací místnosti podobné té první. V sále na opačné straně skla se nacházelo osm lůžek na kolečkách zakrytých poklopy. Na nich leželi čtyři muži a čtyři ženy. Jejich tváře vypadaly jako vyřezané z mahagonu. Oči měli zavřené a stěží se dalo poznat, jestli jsou živí nebo mrtví.

„Tohle je třetí fáze,“ vysvětlil Wu. „Tyto subjekty mají tmavou vyrážku typickou pro virus, ale jsou stále naživu.“

„Vy vydáváte tyhle mrtvoly za živé lidi, doktore Wu?“

„Přiznávám, že bych byl raději, kdyby byli na nohou a chodili, ale stále dýchají a jsou při smyslech. Experimentální léčba jim pomáhá.“

„Chtěl byste být nakažen a léčen jako oni, doktore Wu?“

Wu nemohl přehlédnout naznačenou výhružku. Mezi lopatkami mu začal stékat čúrek potu.

„Ne, to bych nechtěl, pane. Látka je dosud nedokonalá. Ten virus je úžasný! Jeho schopnost rychle se přizpůsobit jakékoliv léčbě, kterou zkusíme, nám komplikuje práci, ale nevzdáváme se naděje.“

„Jinými slovy jste selhali.“

Wen Loův úsměv nemohl zakrýt chlad v jeho očích. „Úspěch je stále možný,“ řekl Wu. „Ale bude to nějakou dobu trvat. Nevím jak dlouho.“

„My ale nemáme času nazbyt, Wu.“

Doktor Wu si nemohl nevšimnout, že Wen Lo vynechal jeho titul. Byl odsouzen. Začal skřehotat cosi o ještě jedné šanci, ale Wen Lo mu pohrozil prstem.

Wu málem omdlel, ale Wen Lo ho poplácal po zádech.

„Jen klid, doktore Wu,“ řekl. „Oceňujeme tvrdou práci, kterou jste tady odvedl. Jsme blízko vyvinutí velice slibné léčby v naší laboratoři mimo pevninu. Odcestujete tam a postaráte se, aby práce probíhaly, jak mají.“

„Jsem vděčný, že jste mi dal ještě příležitost,“ řekl Wu. „Kdy můžeme zahájit další testy?“

„Na ty nebude čas,“ řekl Wen Lo. „Testování proběhne za použití počítačové simulace.“ Obrátil se k lékaři zády a pohlédl na postavy na lůžcích. „Tohohle materiálu se zbavte. I subjektů v celách. Cestu ven najdeme sami.“

Když Wen Lo a jeho osobní strážce odešli, zahleděl se doktor Wu přes sklo na nehybná těla na postelích a povzdechl si. Padesát jeho subjektů procházelo pokusem a většina z nich měla zemřít tak jako tak, takže šlo jen o to zbavit se ostatků. Ale ti v celách představovali určitý problém a zlikvidovat je bude nepříjemná práce. Chvatně zamířil do hlavní laboratoře, aby informoval své lidi o úkolu, který je čeká.

* * *

O HODINU POZDĚJI VYSTOUPIL Wen Lo z výtahu v nejvyšším patře budovy Pyramid Trading Company, kde měl svou luxusní střešní kancelář. Byl sám, když kráčel přes obrovskou místnost zařízenou ve stylu francouzského empíru.

Jednu dlouhou stěnu tvořila okna sahající od podlahy ke stropu, ale on nevěnoval koberci světel Šanghaje sebemenší pozornost. Zastavil se před velkou skříní a vyštěkl heslo. Mikrofon ukrytý ve skříni heslo přefiltroval přes zařízení pro identifikaci hlasu a skříň se odsunula ke straně, aby odkryla kovové dveře.

Wen Lo položil dlaň na panel, jenž mu sejmul otisky prstů a dlaní, dveře se s cvaknutím otevřely a vpustily ho do kruhové místnosti o průměru asi šesti metrů, zařízené jen stolem z plastu a hliníku a třemi židlemi. Ze stropu visely trychtýře připomínající lampy s velkými stínidly. Klamně střízlivé zařízení místnosti zakrývalo její funkci propracovaného komunikačního centra a její stěny obsahovaly komplikovaný systém mikrofonů, projektorů, vysílačů a přijímačů.

Wen Lo se posadil do čalouněné židle, pohlédl přes stůl a pronesl jediné slovo.

„Tlačit.“

Diodové lampy ve stropě pohasly až na kužely světla ozařující každou židli. Vzduch v jednom kuželu jako by se začal tetelit horkem, pak ztmavl drobnými vířícími tečkami a nakonec se vytvořila rozmazaná postava, nejdřív beztvará, ale od hlavy přes ramena postupně nabývající konkrétních obrysů. V záběru se objevily detaily jako oči, nos, pleť a oblečení a Wen Lo se brzy díval na trojrozměrnou laserovou projekci muže tak skutečného, že se ho skoro mohl dotknout.

Mužova tvář byla zrcadlovým odrazem Wen Loovy, což nebylo nic překvapivého, protože se jednalo o dvě trojčata. Oba měli stejná vysoká čela, husté obočí a nevyzpytatelné oči, ale promítaný muž byl do hladká vyholený. Zatímco hrozba ve Wen Loově tváři byla spíš naznačená, tvář jeho bratra měla kolem úst neskrývanou tvrdost člena pouličního gangu naznačující stěží potlačované násilnické sklony.

„Dobrý večer, bratře Čangu,“ řekl Wen Lo.

„Dobrý večer tobě, bratře Wen Lo. Číslo jedna se k nám brzy připojí.“

Vzduch pod třetím světlem prošel stejnou chvějivou fází. Hologram, který se objevil na židli, patřil muži oblečenému v červeném hedvábném rouchu a s vysokým kloboukem na hlavě. Obličej měl protáhlý a hubený, s klenutým obočím na vypouklém čele, lstivýma zelenýma očima a dlouhým, řídkým knírem, jehož konce mu sahaly až pod bradu.

Wen Lo spráskl ruce, když nové zjevení poznal.

„Bravo!“ vyjíkl. „Doktor Fu Manču, nemýlímli se.“

Hologram odpověděl ostrým uchechnutím.

„Gratuluji, Wen Lo,“ řekl Fu Manču. „Díváte se na zločince světového formátu, který se právě chystá vypustit žlutou zhoubu na civilizované národy planety.“

To v hedvábí oděné ztělesnění zla byla jen promyšlená iluze vytesaná ve světle pomocí nejnovějších počítačových a laserových technologií. Přestože postava čínského zlosyna vypadala jako z masa a kostí, nebyla o nic víc hmatatelná než literární postava z děl Saxe Rohmera. Systém, který sváděl trojčata dohromady na jejich schůzky, bylo možné ovlivnit s využitím dat o osobách skutečných či fiktivních, aby vznikl požadovaný obraz. Minulým schůzkám předsedaly tak pozoruhodné postavy jako Mao nebo Čingischán.

Ačkoliv byl Fu Manču jen iluzí vytvořenou elektronickou ektoplazmou, která vystihla i ty nejmenší detaily, hlas zlověstného arcilotra patřil člověku z masa a kostí, který vládl zločineckému impériu, o němž se Rohmerovu padouchovi mohlo jen zdát.

Podle tradic starodávných mafiánských organizací známých jako triády se trojčata v čele té rozvětvené organizace označovala raději čísly než jmény, a to podle pořadí, ve kterém se narodila. Wen Lo byl Dvojka a řídil zločinecké podniky triád pod tenkou zástěrkou úctyhodnosti. Čang byl Trojka a měl na starosti celosvětovou bezpečnost sítě včetně gangů zamořujících čínské čtvrti každého velkého města. Trojče pod maskou Fu Manču sloužilo jako výkonný ředitel dohlížející na zločinné i legitimní operace, což byla zodpovědnost Jedničky.

„Vychutnal jsem si roli nájemného vraha,“ řekl Čang.

„To mě nepřekvapuje, vzhledem k tomu, jak úspěšně velíš našim nájemným zabijákům,“ řekl Fu Manču. „Ale jestli se nemýlím, při své expedici na Bermudy jsi tak úspěšný nebyl. Doktor Kane ze dna oceánu unikl.“

„Náš stroj přestřihl lano batysféry. Z těch hlubin ji nemohl nikdo dostat.“

„Zjevně se to někomu podařilo. Jmenuje se Kurt Austin. Televizní reportéři říkají, že je to strojař z NUMA. A jak vysvětlíš ten zrušovaný útok na loď NUMA?“

Čang se zamračil.

„Setkali jsme se s nečekaným odporem,“ řekl.

„Další chyby si nemůžeme dovolit. Nemuseli bychom řešit tuhle situaci, kdybys lépe dohlížel na práce ve své testovací laboratoři, Wen Lo.“

Třetí trojče si užívalo neúspěch svého bratra, ale teď byla řada na něm, aby se zavrtělo na židli pod chladným pohledem zlosyna.

„Přijímám plnou zodpovědnost. Strážce z laboratoře, který zavlekl virus do své domovské provincie, nedodržoval správný postup při dekontaminaci. Zpřísnil jsem předpisy a zakázal všem bezpečnostním složkám cestování.“

„Rozšířil se ten virus dál?“ zeptal se Fu Manču.

„Už prolomil karanténu. Vláda se ho snaží potlačit.“

„To není dobré,“ řekl Fu Manču. „Naším plánem bylo rozšiřovat virus selektivně, až budeme mít hotovou vakcínu. Chceme destabilizovat vládu a profitovat ze šíření choroby. Vyvraždění lidstva by bylo poněkud kontraproduktivní, nemyslíte?“

„Vyřešilo by to problém naší země s přelidněním,“ pokusil se Wen Lo o chabý žert.

„To určitě ano. Bohužel součástí její populace jsme i my. Ví se něco o doktoru Kaneovi?“

„Prověřili jsme Bonefish Key,“ odpověděl Čang. „Vůbec se tam nevrátil. Naši lidé ho stále hledají, ale zdá se, že zmizel.“

„Jeho zmizení mi nedělá takové starosti jako pravděpodobnost, že ví, že po něm někdo jde. A že se s tím možná svěřil dalším lidem. Naštěstí už není pro dokončení projektu nepostradatelný. Ale nesmíme dovolit, aby byly práce na Bonefish Key znovu zahájeny.“

„Jediný, kdo by kromě Kanea dokázal projekt vzkřísit, je doktorka Song Leeová, vědkyně, kterou čínská vláda vyslala spolupracovat s americkými vědci,“ řekl Čang. „Ale té se brzy zbavíme.“

„Postarej se, aby to proběhlo čistě a hladce,“ řekl Fu Manču. „A ty, bratře Wen Lo, jak daleko jsme s vakcínou?“

„Vakcína bude brzy skutečností a budeme moci pokračovat s další fází. Nařídil jsem uzavřít naši pozemní laboratoř a zničit její obsah.“

„Výborně. To je všechno?“

„Prozatím,“ odpověděl Wen Lo.

Fu Manču sklonil hlavu a založil ruce. Jeho ďábelská tvář se začala rozpadat na vířící tečky, které světlaly a ztrácely se. Okamžik nato hologram zmizel.

Wen Lo vstal ze židle a odešel z prázdné místnosti. Čekala ho spousta práce.

* * *

ČANG ZŮSTAL ZADUMANĚ SEDĚT. Poté, co byl jeho útok na loď NUMA odražen, nasedl do rychlého motorového člunu, který ho dovezl na pevninu. Tam si objednal soukromý tryskáč, jenž ho dopravil do Spojených států. Do země vstoupil s identitou obchodního zástupce a připojil se k holografické schůzce se svými sourozenci z jednoho skladiště ve Virginii, které používala triáda jako krytí.

Po chvilce úvah se Čang obrátil k počítači a vyťukal jméno Kurta Austina. Počítač ho dovedl na stránky NUMA a ukázal mu krátký odstavec, jenž popisoval Austina jako projektového inženýra. Byla k němu připojena i Austinova fotografie.

Čang se díval do těch korálově modrých očí a na rty, které jako by se mu vysmívaly. Už to nedokázal déle snést, stiskl vypínač a inženýrova tvář zmizela. Čang hleděl na prázdný monitor.

Až se příště s Kurtem Austinem potkám, zapřisáhl se, postarám se, aby zmizel navždy.

16

NA TÍSŇOVÉ VOLÁNÍ kapitána Gannona rychle reagoval kutr bermudské pobřežní stráže. Při pohledu na mrtvoly a palubu posetou nábojnicemi jeho posádka okamžitě zavolala Námořní policejní službu. Za několik hodin dorazil k lodi NUMA tým pro ohledání místa činu.

Šestičlenná skupina, která nastoupila na palubu výzkumného plavidla, vypadala jako parta poskoků parkujících hostům auta v hotelu v Nassau. Kromě detektiva superintendenta Colina Randolpha měli na sobě stejné modré bermudy, světle modrá trička a podkolenky. Randolph měl jako důstojník dovoleno nosit bílou košili.

Policisté tvořili ve svých nažehlených uniformách ostrý kontrast ke Gannonovi, jenž přivítal Randolphův tým na lodi v pyžamu. Kapitán je dovedl na zadní palubu a představil Randolpha Austinovi a Závaloví, kteří probírali se členy posádky události té noci. Inspektor potřásl mužům z NUMA krátce rukou a pak upřel své velké oči na těla ležící na palubě plné nábojnic.

Detektiv superintendent byl muž okolo pětačtyřiceti s okrouhlým obličejem, který mluvil s přízvukem naznačujícím, že pochází z Barbadosu. Nafoukl své baculaté tváře jako křeček.

„Dobrý bože!“ řekl užasle. „Tady to vypadá jako ve válečné zóně.“ Potom pohlédl na kulkami provrtaný vrak Obřiska a zeptal se: „Co je tohle?“

„To byl dálkově řízený podmořský stroj navržený k pohybu po mořském dně,“ vysvětlil Zavala.

„No, podle toho, jak ten krám vypadá, se asi hned tak nikam nepohne.“ Zavrtěl hlavou. „Co se s ním stalo?“

„Tady Austin stroj použil, aby se jím kryl, a útočníci ho pod ním rozstříleli,“ vysvětlil Zavala.

Randolph pohlédl na Austina a pak si Zavalu ostře změřil. Když nespatřil nic, co by naznačovalo, že si z něho dělá legraci, přikázal detektiv superintendent svému týmu, aby ohradili místo činu žlutou policejní páskou.

Potom se obrátil ke kapitánovi.

„Byl bych moc rád, kdybyste mi pověděl, co se minulou noc na lodi odehrálo.“

„S potěšením,“ odvětil Gannon. „Okolo třetí ráno se na Beebe nalodili čtyři muži z malého člunu a vytáhli mě z postele.“ Zatahal se za náprsenku svého umolousaného pyžama. „Jak vidíte, nečekal jsem společnost. Hledali doktora Maxe Kanea, vědce, který se podílel na projektu s batysférou.“

„Řekli, na co doktora Kanea chtějí?“

Gannon pokrčil rameny.

„Jejich vůdce byl odporný chlap s vyholenou hlavou. Když jsem mu pověděl, že Kane už z lodi odjel, shromáždili mou posádku a vyhrožovali, že ji povraždí. Kdyby se do toho nevložili Kurt a Joe, byli by svou hrozbu splnili.“

Randolph se otočil zpět k Austinovi a Závaloví.

„Takže vy jste zodpovědní za tu spoušť?“

„Neměli jsme v té chvíli moc na vybranou,“ řekl Austin.

„Jsou na všech lodích NUMA ozbrojení muži, kteří se starají pouze o bezpečnost?“

„Joe a já jsme na začátku ozbrojení nebyli. Vypůjčili jsme si zbraně od těch hrdlořezů. A nejsme žádná ochranka, ale inženýři NUMA řídící projekt B3.“

Austin mohl klidně říct, že je z Francie, jako ti Lebkouni v původních skečích v Saturday Night Live.

Randolph přelétl pohledem scénu, zastavil se u každého těla a zbraní vedle nich a u zničeného ROV. Kousal se do horního rtu a bylo zjevné, že mu dá dost práce sladit krví zalitou palubu s Austinovým vysvětlením.

„Inženýři,“ zopakoval Randolph bezbarvým hlasem. Pak si odkašlal a řekl: ‚Jací inženýři?“

„Já se specializuju na hloubkové ponory a záchranné práce,“ odpověděl Austin. „Joe navrhuje a pilotuje ponorky. To on postavil tu batysféru.“

„A byli jste to vy dva inženýři, kdo ve velice nevýhodném postavení zneškodnil ozbrojenou bandu a jejími vlastními zbraněmi zabil dva její členy?“

„Tři, „opravil ho Austin. „Ještě jedno tělo je na můstku.“

„Měli jsme prostě štěstí,“ vmísil se do debaty Zavala, jako by to všechno vysvětlovalo.

„Co se stalo se čtvrtým mužem, tím s vyholenou hlavou?“ zeptal se superintendent Randolph. „Měl taky štěstí,“ řekl Austin. „Uprchl.“

Randolph vystudoval kriminalistiku a byl ostřílený policista, ale dokonce i necvičený pozorovatel by musel vytušit, že na těch dvou inženýrech z NUMA je cosi neobvyklého. Přestože se zdáli být uvolnění a žoviální, z urostlého Austina vyzařovala velitelská autorita, za kterou zdaleka nevděčil jen svým korálově modrým očím, husté šedé hřívě vlasů a ostře řezaným rysům. A pohledný Zavala vypadal jako z nějakého hollywoodského velkofilmu.

„Existuje možnost, že ti muži byli piráti?“ zeptal se Randolph. „Bermudská ekonomika je závislá na lodní dopravě a zvěsti o pirátech by jí mohly značně uškodit.“

„Pirátství je možné, ale nepravděpodobné,“ odpověděl Austin. „Tohle není Somálsko a ti chlapi se nezajímali o vědecké vybavení, po kterém by piráti na výzkumné lodi normálně šli. Věděli, že byl doktor Kane na palubě, a hledali ho.“

„Díky bohu! Takže to odložím jako ojedinělý útok.“

„Našla už pobřežní stráž nějaké stopy?“ zeptal se Austin.

„Prohledali oblast kolem lodi a dál budou dávat pozor. Domnívám se, že plavidlo, které ty muže přivezlo, už je dávno pryč. Chtěl bych kompletní výpovědi vás dvou a každého člena posádky na palubě. Existuje způsob, jak kontaktovat doktora Kanea?“

„Nevíme, kde se momentálně nachází,“ odpověděl Gannon. „Můžeme se s ním pokusit spojit.“

„To udělejte, kapitáne. A mohl byste nám připravit ještě seznam všech na palubě?“

„Hned se do toho pustím, detektive superintendente. Výslechy můžete provést v jídelně.“

„Díky za spolupráci, kapitáne.“

Když Gannon odešel splnit Randolphovo přání, detektiv řekl: „A teď, pánové, protože jste se tak zásadně podíleli na událostech minulé noci, snad vám nebude vadit, když vás vyslechnu jako první.“

„Rádi bychom vám to celé vypověděli,“ řekl Austin.

Vzájemně si potřásli rukama. Když Randolph odcházel dohlédnout na své lidi, odfrkl si jako kůň.

„Inženýr,“ zamumlal.

Austin navrhl, aby Zavala vypovídal jako první, zatímco on se pokusí spojit s Kanem. Vzdálil se kousek od dění na zadní palubě, vytočil na mobilu informace o telefonních číslech a požádal o spojení s Mořským centrem na Bonefish Key. Počítačem vytvořený hlas ho informoval, že laboratoř není otevřená pro veřejnost a odkazuje volající na webové stránky centra.

Po chvilkové úvaze vytočil Zavala další číslo ze svého seznamu.

Odpověděl mu hluboký, klidný ženský hlas.

„Ahoj, Kurte,“ řekla Gamay MorganTroutová, „gratuluju. S Paulem jsme sledovali ponor batysféry, dokud se nepřerušilo spojení. Jaké to bylo v hlubinách?“

„Mokro a zima. Povím ti o tom později. Omlouvám se, že tě ruším na vědecké dovolené ve Scrippsově institutu, ale něco bych potřeboval. Rád bych, abyste se ty nebo Paul pokusili získat pozvání do mořské laboratoře na Bonefish Key na Floridě. Snaží se návštěvníky odradit, ale jestli se tam může někdo dostat, jste to vy.“

„Nepotopil se náhodou s Joem ředitel té laboratoře?“

„Jmenuje se Max Kane. Ale od něj žádnou pomoc nečekej.“

„Zkusím to, Kurte. Co mám přesně hledat?“

„To nevím. Jenom se dívej po čemkoliv, co by ti připadalo zvláštní.“

Gamay odpověděla tichým smíchem.

„Miluju osvěžující přesnost tvých pokynů, Kurte.“

„To mám z kurzu pro manažery nazvaného Jak si krýt záda. První lekce říká, že kdykoliv se něco zvrtne, není to vaše chyba. Zavolej mi, kdy se ty nebo Paul na Bonefish Key dostanete. Joe a já budeme na Beebe ještě asi den nebo dva.“

Austin ukončil hovor a došel k lodnímu zábradlí. Hořel netrpělivostí. Nerad rušil Paula a Gamay Troutovy na dovolené, na níž si měli odpočinout od své práce v týmu pro zvláštní úkoly, ale dokud se jemu a Zavalovi nepodaří vymanit z policejního vyšetřování, budou ti dva muset být ušima a očima týmu.

Zahleděl se na třpytivý odraz slunce na vlnách. Občas žertoval, že ho postihlo něco, čemu říkal syndrom vládce Neptuna. Strávil tak velkou část života na hladině oceánu nebo pod ní, že se u něho vyvinul majetnický postoj k těm dvěma třetinám zeměkoule pokryté vodou.

Austin naplánoval projekt B3 jako způsob, jak vštípit úctu k oceánu mladým lidem, kteří se jednoho dne stanou jeho správci.

A neznámá síla stojící za těmi útoky jeho plány málem zmařila.

Byl si vědom svých lidských omezení. Na rozdíl od Neptuna neuměl rozpoutat bouři dotekem trojzubce.

V očích se mu chladně zablesklo a sevřel rty v ponurém úsměvu.

Mnohokrát však dokázal, že umí rozpoutat peklo. Nemohl se dočkat, až se dostane z lodi, aby mohl otřást zdmi Hádu.

17

PAUL TROUT SE BLÍŽIL KE KONCI semináře o globálním oteplování, který vedl, když mu začal vibrovat mobil. Aniž by se odmlčel, sáhl do kapsy bundy, vypnul ho a za doprovodu tichého smíchu za svými zády promítl na plátno další graf. Obrátil se, aby zjistil, co je tak vtipného na výsečovém grafu slanosti oceánu.

Na graf se však nikdo nedíval. Všechny oči v místnosti hleděly z okna na atraktivní rusovlásku v dvoudílných plavkách na trávníku před budovou. Poskakovala a mávala při tom nad hlavou mobilem.

Trout sklonil hlavu, jako by se zamyšleně díval přes brýle, a zatahal se za širokou, pestrobarevnou kravatu. Jeden účastník semináře se uchechtl. „Kdo je ta bláznivá ženská?“

„Obávám se, že ta bláznivá ženská je moje manželka. Omluvte mě, prosím.“

Troutův odchod z místnosti doprovázelo kolektivní nevěřícně zalapání po dechu, ale on byl na takové reakce zvyklý. Byl to pohledný mladý muž s velkýma oříškovýma očima a světlehnědými vlasy pečlivě rozdělenými pěšinkou uprostřed hlavy a sčesanými na spáncích dozadu jako Velký Gatsby. V obleku šitém na mim, který dokonale sedl jeho dvoumetrové postavě, byl výborně oblečený jako obvykle. Ale i přes jeho ironický humor ho lidé kvůli serióznímu vystupování často považovali za pravý opak jeho temperamentní ženy.

Trout vyšel na chodbu a podíval se na telefon. Objevila se na něm textová zpráva.

MUZES MLUVIT?

Trout stiskl tlačítko a vytočil číslo.

„Předvedla jsi mému semináři o klimatických změnách hezké představení,“ řekl svým suchým novoanglickým přízvukem. „Nacvičuješ na dráhu roztleskávačky u Rockets?“

Z telefonu se vyřinul sytý ženský smích.

„Snažila jsem se vám dovolat, ale nebral jste to, Herr Professor,“ řekla Gamay. „Pak jsem mávala rukama před tvým oknem, dokud jsem nezmodrala v obličeji. Po ranním potápění jsem měla na sobě plavky, takže jsem si ze zoufalství sundala šaty a předvedla se takhle. Zjevně to zabralo.“ Paul se uvolněně usmál.

„Jo, to fakt zabralo“ řekl. „Tělesná teplota každého muže v místnosti stoupla o dobrých deset stupňů. Tvůj malý striptýz mohl způsobit novou vlnu globálního oteplování.“

„Promiň,“ řekla Gamay bez výčitek v hlase, „ale volal Kurt. Jsou s Joem pořád na Beebe.“

„Kurt? Proč jsi to neřekla hned? Jak dopadl ponor batysféry?“

„Pověděla jsem mu, že jsme se dívali, dokud se nepřerušilo spojení. Prohlásil, že ponor byl pamětihodný.“

„Zvláštní volba slova. Co tím myslel?“

„Prý nám to vysvětlí později. Ale zdá se, že náš pokus zavzpomínat si na dny dvoření tady ve Scripps právě skončil. Kurt potřebuje, aby se někdo zajel podívat na Floridu do Mořského centra na Bonefish Key.“

„Proč se zajímá o Bonefish?“

„To nám taky vysvětlí později. Chce, abychom čmuchali kolem centra a hned ho informovali, když nám tam bude něco připadat divné.“

„Dá mi dost práce vykroutit se z rozvrhu,“ řekl Paul. „Mám před sebou ještě dva dny seminářů a přednášek.“

„Já už s výzkumnými ponory skončila,“ opáčila Gamay. „Klidně dokonči semináře a já se zatím vypravím na Floridu. Pak můžeš přijet za mnou.“

Paul se podíval na hodinky.

„Probereme to při obědě,“ řekl. „Až trochu zchladím svoji seminární skupinu, sejdeme se v menze.“

Neortodoxní metoda jeho ženy, jak upoutat pozornost, ho pobavila, ale nepřekvapila. Byla to typická ukázka její nápaditosti a nebojácnosti. Její otevřená osobnost tvořila protiklad k Troutově novoanglické rezervovanosti, ale od okamžiku, kdy se poprvé uviděli ve Scrippsově oceánografickém institutu v kalifornské La Jolle, je to k sobě táhlo. Paul pracoval na velkém doktorátu v oceánografii, zatímco Gamay změnila svůj okruh zájmu z mořské archeologie na mořskou biologii a směřovala ke stejnému titulu.

Seznámili se při výpravě do terénu v mexickém La Pazu a rok nato se po promoci vzali. Bývalý ředitel NUMA James Sandecker rozpoznal jejich ojedinělý talent a požádal je, aby se přidali k týmu pro zvláštní úkoly pod Austinovým vedením. Po svém posledním úkolu dostali pozvání k návratu do Scrippsova institutu a rádi se té příležitosti chopili. Mezi semináři a potápěním trávili čas návštěvami známých míst a kontakty se starými přáteli.

Trout ignoroval úsměvy, které ho přivítaly při návratu do učebny, a odbyl si zbytek své prezentace. Když skončil, čekala na něho Gamay v menze. Ulevilo se mu, když viděl, že si znovu oblékla šaty.

Gamay byla posedlá cvičením a zdravou stravou, ale už vzdala boj se škrobovitými potravinami podávanými na univerzitním kampusu. Namočila si dlouhý pomfrit do kečupu a strčila si ho do úst.

„Ještě že už odsud odjedu,“ poznamenala. „Za dobu, co jsme tady, jsem přibrala aspoň deset kilo. Nafukuju se jako klíště.“

Paul obrátil oči v sloup. Gamay vstávala každé ráno v šest a vydávala se na osmikilometrový běh, při kterém spálila jakékoliv následky nestřídmého jídla. Přestože měřila skoro sto osmdesát centimetrů, její postava s útlými boky nevážila ani šedesát kilo, které z valné části tvořily svaly vypěstované aktivním způsobem života.

Paul pohlédl na vysokou sklenici obsahující napěněný jahodový koktejl.

„Možná sis neměla dávat tohle,“ utrousil.

Gamay si odhrnula z očí kadeř rusých vlasů a věnovala mu zářivý úsměv, který odhalil malou mezírku mezi dvěma předními zuby. „To je poslední… slibuju.“

Když se dlouze napila, objevil se jí v očích zasněný výraz. „Tenhle slib se ti snadno podaří splnit, když teď odjíždíš. Co víš o Bonefish Key?“

Gamay si utřela ubrouskem růžový knírek na horním rtu.

„Jenom to, co jsem si přečetla ve vědeckých časopisech nebo našla na internetu. Je to ostrov u západního pobřeží Floridy. Učinili tam nějaké objevy, které vedly k patentům v oblasti biomedicíny. Snaží se najít v oceánu látky použitelné k léčbě nemocí.“

„Vzpomínám si na ty bioprospektory, které jsme potkali v amazonském deštném pralese.“

Gamay přikývla.

„To je podobné, ale v poslední době se říká, že oceán má pro medicínu a farmakologii mnohem větší potenciál než pralesy. Organismy, které žijí v oceánech, jsou z biologického hlediska mnohem dynamičtější než ty na souši.“

Paul naježil obočí a řekl: „Jestli se Kurt o to mořské centrum zajímá, proč na to nejde přes Kanea?“

„Zeptala jsem se ho na totéž. Prý od Kanea pomoc neočekává. Říkal, že jsme na to sami a že“

„Že to později vysvětlí,“ dokončil Paul větu.

Gamay předstírala užaslý výraz.

„Ty jsi někdy úplný jasnovidec.“ Přiložil si ukazováček ke spánku.

„Mé zázračné schopnosti mi říkají, že se mi chystáš nabídnout zbytek svého jahodového koktejlu.“

Gamay posunula sklenici přes stůl.

„Jak myslíš, že tohle zvládneme bez Kaneovy pomoci?“

„Mohla bys použít své postavení v NUMA jako páku, aby sis vymohla pozvánku.“

„Na to jsem už myslela. Kontakty z NUMA mě možná dostanou k předním dveřím, ale nevím, jestli se mi podaří získat takový přístup, jaký bychom potřebovali.“

Paul souhlasně přikývl.

„Přivítají tě jako významnou osobu, rychle tě provedou, nabídnou ti šunkový sendvič a srdečně se s tebou rozloučí. Kurt zjevně chce, abychom nahlédli do zákulisí.“

„Taky mám ten dojem. Potřebuju najít nějakou skulinu a myslím, že už vím jak.“

„Zatímco budeš hledat tu skulinu, podívám se, jestli bych tě nemohl dostat do letadla na Floridu.“

Paul se zastavil ve své kanceláři, aby jí zařídil cestu. Gamay šla do přístaviště člunů oznámit potápěčům, že odjíždí ze Scripps. Odnesla své potápěčské vybavení do pokoje na kolejích, který jim poskytli na dobu pobytu. Pak zavolala kolegovi oceánskému chemikovi ze Scrippsova centra pro mořskou biotechnologii a biomedicínu, a jak bylo jejím zvykem, šla přímo k věci.

„Snažím se vnutit na den dva na Bonefish Key. Vzpomněla jsem si, jak jsi říkal, že tvoje centrum s nimi pracovalo na lécích na astma a artritidu pocházejících z oceánu.“

„Přesně tak,“ potvrdil Stu Simpson, oceánský biolog. „Většina institucí, které na tomhle pracují, si vyměňuje informace, ale Bonefish Key drží jazyk za zuby. Už jsi kontaktovala jejich ředitele Kanea?“

„Je dost těžké ho vystopovat.“

„Když jev terénu, vede laboratoř doktor Mayhew. Není to sice žádná velká osobnost, ale třeba bych ti mohl pomoct. Než doktor Kane sehnal nějaké peníze a založil laboratoř na Bonefich Key, pracoval v oceánografickém institutu Harbor Branch ve Fort Piece na Floridě. Mám tam kamaráda, který se přátelí s Mayhewem. Něco mi dluží. Uvidím, co se dá dělat.“

Zatímco Gamay čekala, až jí Simpson zavolá zpátky, zapnula notebook a vyhledala si veškeré dostupné informace o Bonefish Key. Pročítala si je jen několik minut, když se jí ozval doktor Mayhew. Gamay mu vysvětlila, že se zajímá o Bonefish Key, řekla, že je ve Scripps, ale chystá se k přátelům na Floridu a napadlo ji, jestli by nemohla laboratoř navštívit. Mayhew opáčil, že si váží zájmu někoho z NUMA, ale že co se týče naplánovaných návštěv, mají plno.

„To je velká škoda,“ pronesla Gamay. „NUMA neměla problém zajistit vašemu řediteli místo v projektu B3. Co kdybyste si promluvil s doktorem Kanem? Když ho požádáte, určitě rád oplatí její pohostinnost.“

„To není možné.“ Pauza. „Máme volný pokoj pro hosty, ale jen na zítřejší noc. Smůla že jste na druhé straně země.“

Gamay spatřila mezeru v jeho obranné linii a zaútočila na ni rychlostí kobry.

„Zítra mě tam máte,“ řekla.

„Nerad bych, abyste jezdila takovou dálku jen kvůli jedné noci.“

„Není problém, můžu upravit svoje plány. Takže z toho uděláme dvě noci. Jak se dostanu na ostrov?“

Na druhém konci linky se rozhostilo šokované ticho.

„Až se dostanete do Fort Myersu, zavolejte Dooleyho Greenea. Pracuje pro centrum a má člun.“

Mayhew málem zavěsil, aniž by jí dal Greeneovo telefonní číslo. Milé, pomyslela si, když si tu informaci zapisovala. Když se pár minut nato vrátil Paul, už si balila tašku.

„Vnutila ses tam?“ zeptal se.

„Jo, ale bylo to o chlup.“

Pověděla mu, jak přitlačila Mayhewa ke zdi.

„Mazané,“ pochválil ji Paul. „Byl by z tebe dobrý prodejce po telefonu. Cestovní odbor NUMA ti zamluvil místo na časném ranním letu do Fort Myersu. Já dorazím, jen co dokončím seminář.“

Zbytek odpoledne strávili procházením a projížděním na kole po kampusu, kde navštěvovali místa ze svých studentských dnů. Po večeři si Gamay dobalila tašku a šli brzy spát. Druhý den ráno odvezl Paul Gamay na letiště, políbil ji na rozloučenou a řekl, že se za pár dní uvidí.

* * *

LETADLO SE ODLEPILO ZE ZEMĚ a vyrovnalo ve výšce deseti kilometrů. Gamay se opřela v sedadle a četla si v notebooku o Bonefish Key. Byl to úzký pruh země v Mexickém zálivu nedaleko Pine Islandu. Než Spanělé vybudovali na ostrově pevnost kombinovanou s obchodní stanicí, obývali ho indiáni. Později tam vzniklo rybářské centrum pojmenované Bonefish podle anglického názvu ryby tarpon, kterou okolní vody oplývaly. Okolo roku 1900 tam jeden podnikavý Newyorčan postavil hotel, který však smetl hurikán. Potom ostrov několikrát změnil majitele. Když pak další hurikán zmařil pokus o založení letoviska, prodal majitel Bonefish Key neziskové organizaci, která tam vystavěla centrum pro studium mořských organismů s farmaceutickým potenciálem.

Let probíhal hladce a Gamay využila část volného času na vypracování zprávy o svém působení ve Scrippsově institutu. Když letadlo vpodvečer přistálo ve Fort Myersu, pilný cestovní odbor NUMA už tam měl připravenou dodávku, která ji dopravila do přístaviště v Pine Islandu.

Tam byl k molu připoután motorový člun s dvojitým trupem. Prošedivělý muž u kormidla měl ořechově hnědé opálení, které jen částečně zakrývalo vrásky v jeho vlídné tváři.

„Tipoval bych, že máte namířeno na Bonefish Key,“ řekl. „Jsem Dooley Greene. Jezdím se člunem pro to mořské centrum, což ze mě dělá něco jako oficiální uvítací výbor.“

Gamay si hodila tašku do dvojitého trupu a nastoupila na palubu s jistotou člověka, který strávil na člunech hodně času.

„Jsem doktorka MorganTroutová,“ představila se a podala Dooleymu ruku, jejíž pevný stisk ho překvapil. „Pukejte mi Gamay.“

„Díky, doktorko Gamay,“ řekl, aniž by si dokázal odpustit její vědecký titul. Navzdory svému neformálnímu chování oplývala skoro královskou sebedůvěrou, která mohla trochu nahánět strach. Povzbuzen jejím přátelským vystupováním dodal: „Hezký jméno. A neobvyklý.“

„Můj táta byl cvok do vína. Pojmenoval mě po své oblíbené odrůdě.“

„To můj táta měl rád lacinej gin,“ opáčil Dooley. „Můžu být rád, že se nejmenuju Jalovec.“

Dooley odvázal lano a odstrčil člun od mola. Cestou do zátoky se zdálo, že nijak zvlášť nespěchá.

„Jak dlouho už pracujete pro centrum?“ zeptala se Gamay.

„Dělal jsem pro hotel Bonefish Key jako správce doků, když se do tamního baru stahovali všichni rybáři a majitelé lodí z okolí. Když hotel zbořil hurikán Charlie, majitel zkrachoval. Pak to tam koupilo námořní centrum a doktor Kane mi nabídl, abych provozoval lodní taxi a vozil zásoby. Dřív jsem měl plný ruce s převážením personálu sem a tam, ale teď se to trochu zklidnilo.“

„Kromě personálu, vozíte tam hodně návštěv?“

„Ne. Ty lidi v laboratoři nejsou moc přátelský… No jo, vědci.“ Potřásl hlavou. Pak si uvědomil své faux pas a dodal: „Ale vy jste taky vědec, co?“

„Ano, Dooley, ale přátelský vědec,“ ujistila ho s okouzlujícím úsměvem. „A vím, jak to myslíte. Mluvila jsem s doktorem Mayhewem po telefonu.“

„Mně to povídejte,“ řekl Dooley s úsměvem podobným starému plaňkovému plotu.

Sáhl do kapsy košile, vytáhl ohmatanou navštívenku a podal ji Gamay.

„Já na ostrově nebydlím,“ oznámil. „Zavolejte mi, až budete chtít odvézt. Mobil tam ale funguje, jenom když se vyleze na starou vodárnu.“

„Doktor Mayhew mi ale z ostrova volal.“

„Mají tam radiotelefon pro případ nouze a pro hlavouny.“

Člun opustil volnou hladinu a začal se proplétat zeleným bludištěm mangrovníků. Gamay měla pocit, jako by mířili do Srdce temnoty Josepha Conrada. Nakonec projeli zatáčku a před nimi se objevil ostrov, který byl výše položený a od pohledu pevnější než jeho okolí. Nad stromy se jako kuželovitý slamák tyčila bílá vodárenská věž, o které se zmínil Dooley. Ten uvázal člun k malému molu a vypnul motor.

Travnatý svah se zvedal k nádvoří a verandě bílé zděné budovy. Skoro celou ji zakrývaly sluncem sežehlé trpasličí palmy, jejichž vlhký pach přinášel ke Gamay lehký vánek. Podél pobřeží se brodila bílá volavka. Byla to floridská scenerie jako z pohlednice, ale to místo ji něčím zneklidňovalo. Možná svou odlehlostí, zažloutlou vegetací nebo prostě záhadným klidem.

„Je tu takové ticho,“ řekla, neúmyslně skoro šeptem. „Až to nahání strach.“

Dooley se zasmál.

„Tohle bývala indiánská půda. Ostrov patřil kmeni Kalusů, než ho běloši vyvraždili nebo nakazili nějakou nemocí. Někteří lidé pořád cítí to zlý, co se tady stalo.“

„Vy tvrdíte, že na ostrově straší, Dooley?“

„Indiánský duchové ne, jestli to myslíte takhle. Ale všechno, co se tady postavilo, zatím potkal špatnej konec.“ Gamay zvedla tašku a vystoupila na molo.

„Doufejme, že se ta smůla nebude týkat i mojí krátké návštěvy, Dooley.“ Pokusila se zahnat ponurou náladu vtipem, ale Dooley se neusmíval, když ji následoval na molo. „Vítejte v ráji, doktorko Gamay.“

18

KDYŽ DOOLEY DOPROVÁZEL GAMAY po molu, potkali mladou Asiatku mířící jejich směrem. „Dobrý den, doktorko Song Leeová,“ řekl Dooley. „Připravil jsem vám kajak, ještě než jsem odjel do Pine Islandu.“

„Díky, Dooley.“

Pohled Leeové přeskočil na Gamay, která vyhodnotila její výraz jako ani přátelský, ani nepřátelský. Možná neutrální.

„Tohle je doktorka MorganTroutová,“ představil ji Dooley. „Přijela na ostrov na pár dní na návštěvu. Třeba byste mohly jezdit na projížďky na kajaku spolu.“

„Ano, samozřejmě,“ řekla Leeová bez velkého nadšení. „Ráda jsem vás poznala, doktorko. Ať se vám tady líbí.“

Leeová se letmo dotkla Gamayiny natažené ruky a pokračovala dál po molu.

„Je tady doktorka Leeová už dlouho?“ zeptala se Gamay.

„Několik měsíců,“ odpověděl Dooley. „Ona moc nemluví o tom, co dělá, a já se neptám.“

Zastavil se na konci mola.

„Dál už nesmím,“ řekl. „Zavolejte mi, když mě budete potřebovat. A nezapomeňte, že z ostrova se dá telefonovat jenom z tý vodárenský věže.“

Gamay Dooleymu poděkovala a dívala se za jeho člunem, dokud nezmizel z dohledu. Pak zvedla tašku a vystoupila po schodech na nádvoří. V tom okamžiku se rozlétly dveře budovy a z verandy seběhl muž v bílém plášti. Měl vyzáblou postavu běžce. Strnule podal Gamay ruku bezvládnou jako leklá ryba.

„Doktorka MorganTroutová, předpokládám,“ řekl a krátce se usmál. „Jsem doktor Charles Mayhew a mám na starost tenhle blázinec, když je doktor Kane pryč.“

Gamay odhadla, že ji Mayhew pozoroval z budovy od jejího příjezdu. Usmála se. „Díky, že jste mi dovolil navštívit ostrov.“

„Potěšení je na naší straně,“ rozzářil se Mayhew. „Nemáte tušení, jak jsme byli nadšení, když NUMA nabídla doktoru Kaneovi ponor v batysféře. Sledoval jsem ho v přímém přenosu. Škoda, že se vysílání přerušilo.“

„Budu mít příležitost setkat se s doktorem Kanem?“ zeptala se Gamay.

„Pracuje na jednom projektu v terénu,“ řekl neurčitě Mayhew. „Ukážu vám váš pokoj.“

Vystoupili na verandu a prošli širokými dvoukřídlými dveřmi do haly obložené dřevem. Za halou se nacházela velká, slunná jídelna s ratanovými židlemi a stoly z tmavého dřeva. Ze tří stran obklopovala sál okna se žaluziemi. Menší místnost vedle jídelny se nazývala Dolarový bar, jehož název byl pozůstatkem z dob, kdy se hosté podepisovali na jednodolarovky a lepili je na stěny. Mayhew jí vysvětlil, že bankovky odfoukl hurikán.

Gamayin pokoj byl na konci chodby několik kroků od baru. Navzdory Mayhewovu předchozímu tvrzení, že mají plno, byla v bývalém hotelu jediným hostem. Její prostý pokoj měl stěny z holých prken, starou postel s železným rámem a prádelník a vyzařovalo z něho dávno zašlé pohodlí. Druhé dveře vedly na zastíněnou verandu, jež skýtala výhled na moře částečně zakryté palmami. Gamay položila tašku na postel.

„Šťastná hodinka začíná v baru v pět,“ řekl Mayhew. „Zařiďte se tu jako doma. Kdybyste se chtěla projít, po celém ostrově vedou pěšiny. Několik oblastí je uzavřeno, aby se zabránilo jejich kontaminaci z vnějšího světa, ale jsou zřetelně označené.“

Mayhew odkráčel svou pružnou sportovní chůzí. Gamay vytáhla mobil, aby dala Paulovi vědět, že dorazila, ale pak si vzpomněla na Dooleyho upozornění, že volat se dá jen z vrcholku vodárenské věže.

Pustila se po cestě vysypané rozdrcenými mušlemi kolem úhledných chatek k úpatí věže. Když vystoupala na plošinu nahoře, našla signál, ale pak zaváhala. Paul byl nejspíš na semináři a ona ho nechtěla znovu vyrušit. Zastrčila telefon do kapsy.

Rozhlédla se z věže po okolí. Dlouhý, úzký ostrov měl tvar zdeformované hrušky. Byl jedním ze skupinky mangrovových ostrůvků, které svým hrubým povrchem připomínaly ze vzduchu rozházené koberečky.

Gamay slezla z věže, celá zpocená v tom vlhkém prostředí i po té nevelké námaze, a kráčela až k mangrovovému houští, kde pěšina končila. Obrátila se a před návratem do svého pokoje prozkoumala ostrovní síť stezek. Po osvěžujícím zdřímnutí se osprchovala a právě se utírala, když uslyšela smích. Začala šťastná hodinka.

Natáhla si bílé šortky a světlezelenou bavlněnou blůzu, která zvýrazňovala její tmavorudé vlasy, teď sepnuté nahoru v týle, a zamířila do Dolarového baru. U pultu nebo okolních stolků seděl asi tucet lidí v laboratorních pláštích. Jakmile vstoupila, rozhovor utichl, jako ve scéně ze starého westernu, když pistolník rozrazí létací dveře do saloonu.

Doktor Mayhew vstal od stolu v rohu, došel k baru a přivítal Gamay svým letmým úsměvem.

„Co vám můžu nabídnout k pití, doktorko Troutová?“ zeptal se.

„Dala bych si gibson,“ odpověděla.

„Samotný nebo s ledem?“

„Samotný, prosím.“

Mayhew předal objednávku barmanovi, svalnatému mladíkovi s vlasy po vojensku ostříhanými na ježka. Zatřásl lahví ginu, nalil ho a napíchl na párátko tři cibulky, čímž vytvořil martini Gibson místo martini s olivami.

Mayhew zavedl Gamay zpátky k rohovému stolku. Přitáhl pro ni židli a představil ji čtyřem lidem, kteří seděli okolo, s vysvětlením, že se jedná o tým starající se o rozvoj centra.

Jediná žena u stolu byla ostříhaná na krátko a její vlasy působily spíš chlapeckým než ženským dojmem. Dory Bennettová se představila sama a dodala, že je toxikoložka. Pila mai tai z vysoké sklenice.

„Co vás přivedlo na ostrov doktora Moreaua?“ zeptala se.

„Doslechla jsem se o tomhle úžasném baru.“ Gamay se rozhlédla po prakticky holých stěnách a s vážnou tváří dodala: „Zdá se, že dolar už není tak stabilní, jako býval.“

Skupinkou se rozlehl smích.

„No páni, vědkyně se smyslem pro humor!“ poznamenal chemik Isaac Klein.

„Doktore Kleine, chcete tvrdit, že já nemám smysl pro humor?“ zeptala se doktorka Bennettová. „Nad vašimi vědeckými pracemi jsem se nasmála až až!

To dobrácké popíchnutí vyvolalo další vlnu smíchu. Doktor Mayhew řekl: „Doktorka Bennettová se zapomněla zmínit, že zástupcem ředitele centra je také žena: Lois Mitchellová.“

„Setkám se s ní?“ zeptala se Gamay.

„Ne, dokud se nevrátí z…,“ doktorka Bennettová se zarazila uprostřed věty. „Je pryč… v terénu.“

„Lois pracuje s doktorem Kanem,“ vysvětlila Bennettová. „Když je tady, není ostrov pod takovou mužskou nadvládou, jak by se mohlo na první pohled zdát.“

Gamay předstírala, že neviděla, jak Mayhew lehce šťouchl loktem Bennettovou do paže, a rozhlédla se po ostatních stolech v místnosti. „Tohle je kompletní personál laboratoře?“ zeptala se.

„Jenom základní osazenstvo,“ odpověděl Mayhew. „Většina našich kolegů pracuje v terénu.“

„To musí být hodně velký terén,“ pokusila se o vtip. Následovalo ohlušující ticho. Nakonec se Mayhew zazubil. „No, to asi ano,“ řekl.

Podíval se po ostatních, kteří pochopili jeho poznámku jako signál ke křečovitým úsměvům.

Gamay měla pocit, jako by byli všichni spojení jedním kabelem a Mayhew držel v ruce vypínač.

„Na molu jsem se potkala ještě s jednou ženou,“ poznamenala. „Doktorkou Leeovou, jestli se nemýlím.“

„No ano, doktorka Song Leeová,“ řekl Mayhew. „Nezmínil jsem se o ní, protože nepatří do stálého týmu a pouze tu hostuje. Je mimořádně nesmělá a pokaždé večeří sama ve své chatě.“

Chuck Hallum, který vedl imunologickou sekci, řekl: „Vystudovala na Harvardu a patří k nejgeniálnějším imunologům, jaké jsem kdy potkal. Když už mluvíme o lidech mimo ostrov - co vás skutečně přivedlo na Bonefish Key?“

„Zajímám se o mořskou biologii,“ odpověděla Gamay. „Ve vědeckých časopisech jsem se dočetla o vašich průlomových objevech v biomedicíně. Měla jsem v plánu navštívit přátele v Tampě a nemohla jsem si nechat ujít příležitost vidět to tu na vlastní oči.“

„Znáte historii námořního centra?“ zeptal se Mayhew.

„Vím, že jste nezisková organizace financovaná z nějakého fondu, ale víc nic,“ řekla Gamay.

Mayhew přikývl. „Když doktor Kane laboratoř založil, pocházely první peníze z odkazu jednoho absolventa Floridské univerzity, kterého nemoc připravila o blízkého příbuzného. Nespokojení pozůstalí napadli závěť u soudu a zdroj financí skoro vyschl, ale Kane založil fond a začal získávat peníze odjinud. Považoval Bonefish Key za ideální výzkumné centrum, protože je vzdálené ruchu velké univerzity.“

Zvon ohlásil večeři a všichni se přesunuli do jídelny, kde se barman ujal role číšníka. Kuchař připravil čerstvě uloveného lososa s kůrkou z pekanového ořechu, kterého zapili chutným francouzským bílým sauvignonem. Konverzace u stolu byla lehká a jen málo se mluvilo o práci prováděné na ostrově.

Po večeři se vědci přesunuli ven na verandu a nádvoří. Povídali si dál, ale o laboratoři se prakticky nezmínili. Jak se tma prohlubovala, odešla jich většina do svých chatek.

„Chodíme tady spát se slepicemi,“ vysvětlil Mayhew, „a vstáváme za rozbřesku. Bar v deset zavírá, takže tady stejně už není co dělat.“

Mayhew položil Gamay několik dalších zdvořilostních otázek týkajících se její práce v NUMA, pak se omluvil a řekl, že se uvidí u snídaně. Všichni zbývající členové personálu ho následovali a nechali ji na verandě samotnou vstřebávat obrazy a zvuky subtropické noci.

Gamay se rozhodla zavolat Paulovi a vydala se stejnou cestou k vodárenské věži, kterou prošla předtím. Rozdrcené bílé mušle se třpytily ve světle měsíce. Vzhlédla k věži a zarazila se. Z plošiny se ozýval ženský hlas mluvící jazykem, který odhadla na čínštinu.

Rozhovor asi po minutě nebo dvou skončil a Gamay uslyšela sestupovat tiché kroky. Couvla od žebříku, ukryla se za palmu a dívala se, jak doktorka Leeová slezla dolů a odspěchala po pěšině.

Gamay zamířila po cestě k chatkám. Všechny byly tmavé až na jednu, a zatímco ji sledovala, zhaslo i její okno. Stála tam, dívala se na temnou chatku a přemýšlela, co by na jejím místě udělala mladá detektivka z knížek pro děti Nancy Drewová.

Rozhodla se vrátit k věži. Tam nechala Paulovi v hlasové schránce vzkaz, že v pořádku dojela, a pak odešla do svého pokoje.

Posadila se na zastíněné verandě a prošla si dojmy z těch několika hodin, které už na ostrově strávila. Její vrozená intuice se zdokonalila léty vědeckých pozorování, nejprve při práci podmořské archeoložky a pak mořské bioložky.

Vzpomněla si na Dooleyho domněnku, že na Bonefish Key je toho víc, než je na první pohled patrné. Muž, který jí míchal drinky, vypadal, jako by vystoupil ze stránek časopisu o žoldácích Soldiers o’Fortune. Mayhew a jeho lidé byli směšně neohrabaní ve své snaze odvést řeč jinam pokaždé, když se zmínila o doktoru Kaneovi, záhadném terénním projektu centra nebo místě pobytu zbytku týmu. Zaujala jí také ta mladá asijská vědkyně, která ji tak chladně přivítala na molu, a to, jak se Mayhew příhodně zapomněl o doktorce Song Leeové zmínit. A také, jak se ostatní vědci Gamay vyhýbali, jako by měla lepru.

Austin jí požádal, aby se na ostrově dívala po všem divném.

„A co po všem záhadném, Kurte?“ zamumlala si pro sebe.

Podle Austinoyých měřítek mělo být na Bonefish Key veselo jako v cirkuse. Když však seděla ve tmě a naslouchala zvukům noci, začala Gamay chápat, proč se Dooley neusmál, když ji vítal v ráji.

19

DOBRÁCKÁ NONŠALANCE detektiva superintendenta Randolpha byla zavádějící. Zdálo se, že dokáže být na několika místech zároveň. Skláněl se nad experty na průzkum místa činu, kteří fotografovali a sbírali důkazy, naslouchal při výsleších svědků, aby odhalil nesrovnalosti, a pročesal celou Beebe jako obrovským jemným hřebenem.

K dokonalosti mu chyběla jen lovecká čepice se dvěma štítky a dýmka pěnovka.

Detektivsuperintendent a jeho tým pracovali dlouho do noci, než využili provizorního ubytování, které jim připravil Gannon. Následujícího dne kapitán na Randolphovu žádost přesunul loď blíž k policejní stanici na pobřeží. Těla byla převezena na patologii k pitvě.

Poté co si Austin a Zavala odbyli výslechy, uklidili batysféru a zkontrolovali, jestli se nepoškodila. Kromě míst, kde se při nečekaném pádu na dno odřel lak, vyšel chrabrý potápěčský zvon z nebezpečného dobrodružství bez úrazu.

Austin by byl rád, kdyby se totéž dalo říct o Obřisku. Dohlížel na přemístění vraku jeřábem na korbu náklaďáku a převoz do garáže na pevnině.

Spokojený, že je poslední z hlavních důkazů v rukou policie, poděkoval detektivsuperintendent Gannonovi a jeho posádce za spolupráci a prohlásil, že loď může odplout. Slíbil, že odpoví na otázky desítek reportérů, kteří se poté, co zpráva o útoku pronikla na veřejnost, shromáždili okolo stanice.

Randolph svezl Austina a Zavalu ve svém policejním autě na letiště, kde stál tryskáč NUMA, kterým měli odletět do Washingtonu. Zavala byl zkušený pilot s osvědčením pro malá trysková letadla a navečer už roloval s letounem do hangáru na Reaganově národním letišti vyhrazeném pro stroj NUMA. Austin se Zavalou se pak rozloučili s tím, že se spolu uvidí druhý den na základně.

* * *

AUSTIN BYDLEL v přestavěném viktoriánském přístřešku na čluny, jenž byl součástí většího sídla, které koupil, když dojížděl do ústředí CIA v blízkém Langley. Jeho realitní agent tehdy tvrdil, že je to vhodný objekt k rekonstrukci. Páchl plísní a stářím, ale jeho poloha na břehu Potomaku Austina přesvědčila, aby otevřel peněženku a strávil nekonečné hodiny opravami.

Podle svého obvyklého rituálu odložil Austin tašku v chodbě, šel do kuchyně, vzal si z lednice láhev piva a posadil se na terase, aby si naplnil plíce vlhkou, bahnitou vůní Potomaku.

Vypil pivo, odešel do pracovny a posadil se k počítači. Pracovna byla Austinovou oázou. Připadal si tam jako lodní kapitán, který už měl moře plné zuby a odešel na odpočinek do Kansasu nebo někam jinam daleko od oceánu. Moře bylo náročná milenka a bylo příjemné vymanit se z jeho pevného objetí. Až na několik obrázků lodí od primitivních malířů a fotografií jeho malé flotily člunů jen málo v domě vypovídalo o jeho spojení s hlavní světovou agenturou pro výzkum oceánu.

Stěny měl obložené knihovnami se sbírkou filozofických děl. I když rád četl staré filozofy pro jejich moudrost, jejich knihy také poskytovaly morální kotvu, jež bránila, aby ho neodnesl proud. Ti muži na Beebe nebyli první, které zabil. A bohužel určitě ne poslední.

Nad krbem visela dvojice soubojových pistolí, část velké sbírky, kterou považoval za svou hlavní nectnost. Obdivoval ty pistole pro jejich technická vylepšení, ale také mu připomínala roli, kterou v nejnebezpečnějších situacích hraje náhoda.

Ze své stejně rozsáhlé sbírky si vybral desku Milese Davise a položil ji na talíř gramofonu. Opřel se na židli, poslechl si několik drážek ze zásadního alba Birth of the Cool, pak si protáhl prsty a začal psát na klávesnici. Chtěl načrtnout první verzi své zprávy o útoku na B3, dokud měl v živé paměti všechny podrobnosti.

Krátce před půlnocí se Austin uložil do postele umístěné vysoko ve věži domku. Probudil se osvěžený kolem sedmé ráno, uvařil si hrnek jamajské kávy a opekl mraženou bagetu, kterou našel ve své tragicky prázdné lednici. Pak se vrátil ke své zprávě.

Udělal v ní jen překvapivě málo změn. Po rychlé kontrole odeslal své dílo na elektronických křídlech řediteli NUMA Dirku Pittovi.

Austin se rozhodl, že se za svou píli odmění projížďkou po Potomaku. Když byl doma, bylo veslování jeho nejoblíbenějším cvičením, díky němuž nabral další svaly na už tak široká ramena. Z prostoru pod domkem vytáhl svůj lehký závodní člun.

Jak štíhlý trup prořezával vodu, navodily mu pravidelné záběry vesly a krása řeky klid v mysli. Když si vyčistil hlavu od zmatku, který tam zanechala sabotáž ponoru B3, souboj s AUV a noční útok na Beebe, stále mu tam zůstal nepopiratelný závěr: někdo chce Maxe Kanea zabít a udělá pro to cokoliv.

Po veslování uklidil Austin člun, spláchl ze sebe pod sprchou pot a zavolal Paulu Troutovi.

Trout Austinovi pověděl, že Gamay předchozího dne odcestovala na Bonefish Key. Dostal hlasovou zprávu potvrzující její příjezd, ale dosud s ní nemluvil.

Austin pak odvyprávěl Troutovi zkrácenou verzi své zprávy o útoku na batysféru.

„Teď už vím, proč jsi Gamay řekl, že ten ponor byl pamětihodný“ poznamenal Trout. „Co dál?“

„Doufám, že Gamay zjistí něco o doktoru Kaneovi. On je právě teď naše hlavní stopa. Porovnáme si s Joem poznámky a vymyslíme další postup.“

Austin Troutovi slíbil, že ho bude informovat, a pak si rozmrazil další bagetu, aby si ji dal s tuňákem. Sedl si v kuchyni a melancholicky vzpomínal na chutné pokrmy, které jedl v různých městech na celém světě, když zazvonil telefon.

Podíval se na displej, pak stiskl tlačítko a řekl: „Ahoj, Joe, právě jsem ti chtěl zavolat.“ Zavala šel přímo k věci.

„Mohl bys teď hned přijet ke mně?“ zeptal se.

„Vím, že máš v diáři víc žen, než je ve washingtonském telefonním seznamu, takže osamělý nejsi. Co se děje?“

„Chtěl bych ti něco ukázat.“

Austin nemohl nezaslechnout v Závalově tichém hlase vzrušení. „Dorazím za hodinku,“ slíbil.

Na moři se Austinův typický pracovní oděv skládal z havajské košile, šortek a sandálů. Přechodem z moře na pevninu utrpěl pokaždé šok. Polobotky mu na nohou připadaly jako svěráky, hnědé bavlněné kalhoty mu škrtily nohy, límeček modré košile ho dřel. Sice na sebe hodil modré plátěné sako, ale ke kravatě se neodhodlal. Měl by pocit, že strčil hlavu do oprátky.

Na rozdíl od Dirka Pitta, který sbíral auta a zdálo se, že má pro každou příležitost jiné, zaměřil Austin svou sběratelskou vášeň na soubojové pistole a jezdil tyrkysovým džípem Cherokee z vozového parku NUMA.

Předměstská doprava už houstla, ale on znal zkratky a ani ne za hodinu po Joeově telefonátu zastavil před malým domem v Arlingtonu.

U předního vchodu bývalé knihovny vyťukal na klávesnici vstupní kód a vešel do hlavního obytného patra. Prostor, v němž byly dříve police s knihami, teď vypadal jako interiér domu z vepřovic v Santa Fé. Podlahy pokrývaly tmavočervené mexické dlaždice, dveřní průchody byly klenuté a výklenky v bílých zdech zaplňovaly pestrobarevné ukázky lidového umění, které Zavala nasbíral při cestách za svými rodiči žijícími v Morales. Jeho otec, zručný truhlář, mu vyrobil krásně vyřezávaný nábytek. Austin zavolal na Zavalu.

„Jsem dole ve Frankensteinově laboratoři,“ křikl Zavala ze suterénu, kde trávil volný čas, pokud se zrovna nevrtal ve své corvettě.

Austin sešel po schodech do jasně osvětlené dílny. Jeho přítel využil každý čtverečný centimetr bývalého skladu knih pro svou nablýskanou sbírku soustruhů, vrtaček a brusek. Na stěnách vedle černobílých rytin starých lokomotiv visely podivné kovové součástky, jejichž funkci znal jen on.

Ve skleněných vitrínách byly vystavené modely špičkových podmořských strojů, které Zavala navrhl pro NUMA. Na stole ležel parní stroj typu Stuart, který právě restauroval. Nikdy si neváhal umastit ruce při opravování mechanických vynálezů nebo sestrojování nových, ale tentokrát seděl před počítačovým monitorem zády k Austinovi.

Ten se rozhlédl po té podivné svatyni, kterou Zavala zasvětil strojům.

„Napadlo tě někdy začít tam, kde doktor Frankenstein skončil?“ zeptal se.

Zavala se otočil na židli se rty pootevřenými ve svém obvyklém úsměvu.

„Stavění monster ze starého odpadu je dávná minulost, Kurte. Teď frčí robotika. Je to tak, Juri?“

Vedle počítače stál tyranosaurus rex, asi pětadvacet centimetrů vysoký, s umělou kůží barvy avokáda. Pokýval hlavou, přešlápl z nohy na nohu, zakoulel očima, otevřel zubatou tlamu a řekl: „Sí, seňor Zavala.“

Austin si přitáhl stoličku.

„Kdo je ten tvůj zelený kamarád?“

Juri, podle Jurského parku. Objednal jsem si ho přes internet. Má naprogramovaných asi dvacet funkcí. Trochu jsem si pohrál s jeho vnitřnostmi, abych ho naučil mluvit španělsky.“

„Bilingvní tyranosaurus,“ řekl Austin. „To zírám.“

„Nebylo to tak těžké,“ řekl Zavala. „Jeho obvody jsou celkem jednoduché. Umí se pohybovat a kousat a reaguje na vnější podněty. Dát mu trochu víc svalů, větší zuby a optické senzory a navléknout mu nepromokavý obleček, bylo by z něho něco jako mechanický žralok, který by takového Austina dokázal slupnout k svačině.“

Zavala poodjel se svou židlí, aby Austin dobře viděl na monitor. Na černém pozadí tam pomalu rotoval trojrozměrný, neonově modrý obraz AUV podobného rejnokovi, které přestřihlo lano batysféry a zaútočilo na Austina.

Austin dlouze hvízdl.

„To je ono. Kde jsi tu věc našel?“

„Vrátil jsem se k původnímu záznamu kamery v potápěčském skafandru.“

Zavala klikl myší, aby přehrál potyčku s AUV. Byl to rychlý sled záběrů plných bublin, na nichž se stroj jen několikrát rychle mihl.

„Neměl jsi moc čeho se chytit,“ poznamenal Austin.

„Tohle mi stačilo. Zpomalil jsem záznam, občas něco vystřihl a z těch kousků jsem vytvořil hrubý náčrt toho AUV. Pak jsem ho porovnal s automatickými podvodními stroji ve své databázi. Mám informace prakticky o každém, co kdy kdo postavil, ale tenhle jsem nejdřív nemohl nikde najít.“

„Mně se nejdřív zdálo, že se podobá Mantě, té ponorce, kterou vyvinulo námořnictvo pro vyhledávání a zneškodňování min.“

„Slušný postřeh,“ řekl Zavala. „Tady je Manta. Toto jsou některé ze společných rysů, které získáš, když máš počítačem vytvořený návrh. Ale ten tvůj kámoš neměl vypouštěcí podvěsy pro minové sondy a torpéda jako model námořnictva.“

„To je dobře. Kdyby měla ta potvora pořádnou výzbroj, ani jeden z nás by tady už nebyl.“

„Když jsem si prošel armádní modely, podíval jsem se na vědecké aplikace. Většina AUV, která jsem našel, má tvar torpéda, jako ABE Oceánografického institutu ve Woods Hole nebo Rover ze Scrippsova institutu. Poté co jsem vyloučil vojsko i vědu, podíval jsem se na průmysl. Ale nepochodil jsem u naftařů, plynařů ani v komunikacích, takže jsem zkusil komerční rybolov.“

Otevřel článek z časopisu o komerčním rybolovu.

Austin se podíval na připojené fotografie a usmál se.

„Trefa, „řekl.

„Stroj, o kterém se tam píše, se používá na filmování experimentálních návrhů rybářských sítí,“ vysvětlil Zavala.

„To by vysvětlovalo ten rejnoci tvar,“ poznamenal Austin. „Potřebují něco plochého a hladkého, co by proklouzlo pod sítěmi, bez trčících ploutví, které by se mohly zachytit.“

„Ty nůžky AUV umožňují prostříhat se zapletenými sítěmi,“ řekl Zavala. „Používala ho jedna čínská společnost, Pyramid Seafood Exports.“

„Čínská f‘ To dává smysl. Ti chlapi, co zaútočili na loď, byli Asiati ozbrojení čínskými zbraněmi.“

„Zadal jsem si to jméno do Googlu,“ pokračoval Zavala. „Pyramid má ústředí v Šanghaji, ale je to nadnárodní společnost.“

„Jak by se nějaká rybářská společnost mohla zaplést do útoku na Beebe a batysféru?“ přemýšlel nahlas Austin.

„Možná budu moci na tvoji otázku odpovědět, až se dneska sejdu se svou kamarádkou Caidin Lyonsovou z jednotky FBI pro asijskou kriminalitu,“ řekl Zavala.

Austin musel přiznat, že se Závalová široká síť přítelkyň může někdy hodit.

„Už jsi přišel na to, jak mohl být proveden útok na B3?“ zeptal se Austin.

„Ten stroj mohl být spuštěn z kterékoliv lodi, na níž reportéři a diváci sledovali ponor,“ řekl Zavala.

„Třeba to spuštění někdo viděl,“ nadhodil Austin. „Měli bychom požádat detektivasuperintendenta Randolpha a bermudskou pobřežní stráž, aby se tím zabývali.“

„To není špatný nápad, ale řekl bych, že ta miniponorka šla pod vodu hodiny před ponorem batysféry a byla uvedena do spánkového režimu a naprogramovaná tak, aby se probudila v konkrétní čas, kdy měl začít lov. Mohla být nasměrována z hladiny do oblasti, v níž se nacházela Beebe.“

„Jak si vybrala cíl?“

„Sonar v kombinaci s optickými senzory hledal vertikální linii. AUV se nasměrovalo na lano B3. Pak už jen cvakcvak a sbohem, batysféro.“

„A sbohem, doktore Kane. Konec záhadného projektu, který má ovlivnit lidi na celé planetě.“

„Ozval se Kane od té chvíle, co zmizel v modrých dálavách?“ zeptal se Zavala.

„Vyzkoušel jsem několik oficiálních i neoficiálních kanálů,“ odpověděl Austin. „Naší jedinou stopou bude asi Bonefish Key.“

„Pochybuju, že tam je. Někdo chtěl, aby zemřel hroznou smrtí na dně. Bonefish Key bude první místo, kde ho budou hledat poté, co zjistili, že na Beebe není.“

Na Austinově opálené tváři se objevil polekaný výraz.

Vytáhl z kapsy mobil a zavolal Paulu Troutovi.

„Už se ti ozvala Gamay?“ zeptal se.

„Snažil jsem se jí dovolat, ale je nedostupná,“ řekl Trout.

„Zkoušej to dál,“ vyzval ho Austin. „Jsme teď u Zavály. Možná jsem byl moc neopatrný, když jsem vás žádal, abyste prohledali Kaneovu laboratoř. Gamay by měla vědět, že jí možná hrozí nebezpečí od lidí, kteří chtějí Kanea odstranit.“

„Jen klid, Kurte,“ řekl Trout. „Gamay se o sebe umí postarat.“

„To já vím,“ opáčil Austin. „Jenom jí pověz, aby byla opatrná a zbytečně neriskovala.“

* * *

KDYŽ UDĚLAL VŠECHNO PRO TO, aby varoval Troutovy, zavolal Austin do NUMA a požádal o informace o Pyramid Trading Company. Počítačové centrum agentury pod vedením kybernetického génia Hirama Yeagera bylo jednou z největších studnicí specializovaných informací z celého světa. Výkonné počítače NUMA byly napojené na databáze po celém světě a vmžiku dokázaly shromáždit fakta o jakémkoliv subjektu nějak spjatém se světovými oceány.

Austin Zavalovi slíbil, že se mu ozve, jakmile si prostuduje výsledky počítačového pátrání. Nasedl do svého džípu a rozjel se k třicetipatrové budově obložené zeleným sklem, z níž byl výhled na Potomac a kde sídlilo ústředí NUMA. Zaparkoval v podzemních garážích a vyjel výtahem do své spartánsky zařízené kanceláře.

Na jeho stole ležel tlustý fascikl s lístkem od Yeagera, na němž stálo „Hezky si počti!“

Otevřel složku, ale stačil si přečíst jen první stránku, když mu zabzučel telefon. Číslo volajícího bylo utajené.

Uvědomil si proč, jakmile zvedl sluchátko a uslyšel odměřený hlas Jamese Sandeckera, zakladatele NUMA a jejího mnohaletého ředitele v době, než se stal viceprezidentem Spojených států po nenadálém úmrtí druhého muže země. Jak bylo Sandeckerovým zvykem, šel přímo k věci.

„Pitt mi poslal vaši zprávu o incidentu s B3. Co se to sakra děje, Kurte?“

Austin si dokázal představit Sandeckerovy jasně modré oči a zářivě rudou vandykeovskou bradku, po léta neodmyslitelné součásti NUMA.

„To bych sám rád věděl, admirále,“ odpověděl Austin a dal při tom přednost Sandeckerově poctivě zaslouženému titulu z námořnictva před novějším z politiky.

„Jak se po tom zážitku vede Zavalovi?“

„Joe je v pořádku, admirále.“

„To je štěstí. Kdyby šel Zavala do kytek, polovina ženské populace Washingtonu by začala truchlit a my bychom museli celé to zatracené město zavřít… A pak ten útok na Beebe… Šokující. Jenom zázrakem nebyl nikdo zraněn. Přišli jste už na něco?“

„Myslíme si, že stopa vede k Číňanům,“ řekl Austin. „Stejný typ AUV, které napadlo mě a B3, používá i čínská rybářská společnost, která je součástí nadnárodního koncernu zvaného Pyramid Trading. Muži, kteří zaútočili na loď, byli Asiati vyzbrojení čínskými zbraněmi. Joe prověří možné napojení na organizovaný zločin. Já se spojím s bermudskou policií, abych zjistil, jestli jejich technici nepřišli na něco užitečného. Myslíme si, že klíčem ke všemu by mohl být výzkum doktora Kanea. Gamay jela na Bonefish Key, aby se podívala do té laboratoře.“

Sandecker se zasmál.

„Nevím, jak se tam Gamay vnutila, ale není pravděpodobné, že by něco zjistila. To, na čem pracují, je přísně tajné.“

„To zní, jako byste věděl, co se v té laboratoři děje.“

„Vím víc, než bych si přál. Je to opravdu velká věc, Kurte, a musíme jednat rychle. Situace směřuje ke katastrofě. Připravuju shromáždění, na kterém se všechno vysvětlí. Zavolám vám asi za hodinu, tak buďte na telefonu. Mezitím si sbalte na cestu.“

„Ještě jsem si nevybalil, co jsem se vrátil z té poslední.“

„To je dobře. Budete muset s Joem vyrazit hned, jak dám pokyn. Pořád ještě vybrušuji detaily a nemám čas to teď rozvádět. Nedovolte nikdy nikomu říkat, že práce viceprezidenta je bezcenná.“

Sandecker bez dalšího slova zavěsil. Austin zíral na telefon ve své ruce.

Odsunul stranou všechny spekulace a znovu se zabral do složky na svém stole. Netrvalo mu dlouho, než se dočetl, že Pyramid není obyčejná korporace.

20

ČASNĚ RÁNO PROBUDILY GAMAY tenké sluneční paprsky pronikající skrz žaluzie v oknech. Vstala z postele, natáhla si běžecké šortky a sportovní top a obula tenisky. Potichu vyšla na krytou verandu, obešla budovu, rozběhla se po stezce a plynule zrychlovala do pravidelného rytmu.

Gamay křupaly pod nohama rozdrcené mušle a běžela s elegancí sportovce a uvolněnými údy, takže bylo od pohledu jasné, že pokud se někdy převtělí, vrátí se na svět jako gepard. Běhala každé ráno už od dívčích let, kdy se potloukala v ulicích města Racine s partou kluků. Gamay zaslechla kroky, ohlédla se a uviděla, že ji dobíhá doktor Mayhew. Dohonil ji a srovnal s ní krok.

„Dobré ráno, doktorko Troutová!“ vydechl. „Jak se vám běží?“

„Moc dobře, díky.“

„To jsem rád.“ Po tváři mu přelétl úsměv. „Uvidíme se u snídaně.“ Mayhew zvýšil rychlost a pokračoval po stezce, dokud nezmizel za jejím ohybem.

Pověstná floridská vlhkost brzy přebila ranní chlad a Gamay se vrátila do pokoje promočená potem. Osprchovala se, vzala si čisté šortky, tričko a sandály a vydala se za zvukem hlasů do jídelny.

Doktor Mayhew na ni zamával, aby se připojila ke skupince, s níž se seznámila předchozího večera, a ukázal na prázdnou židli. Všichni u stolu se shodli na omeletě se sýrem brie a rajčaty. Byla udělaná dokonale a podávala se s domácím chlebem z ovesné mouky.

Mayhew si všiml Gamayiny chuti k jídlu a řekl: „Místní kuchyně je jednou ze zaměstnaneckých výhod, na které jsme trvali, než jsme se zahrabali tady na Bonefish Key.“

Dopil zbytek kávy a otřel si ústa ubrouskem. Pak sáhl pod židli a podal jí igelitovou tašku s čistým laboratorním pláštěm.

„Jste připravená na exkurzi, doktorko Troutová?“

Gamay vstala a oblékla si plášť.

„Stačí říct, doktore Mayhewe.“

Reagoval svým obvyklým letmým úsměvem.

„Pojďte za mnou,“ řekl.

Vydali se po neoznačené cestě vysypané mušlemi opačným směrem, než vedla přírodní stezka, a dorazili k jednopatrové budově z tvárnic natřené světlezelenou barvou. Vzduch vibroval hukotem skrytých elektromotorů.

„Tady se provádí kultivace pokusného materiálu,“ řekl Mayhew. „Možná to vypadá jako garáž, ale tahle laboratoř patří ke světové špičce v biomedicínském výzkumu.“

Tlumeně osvětlená budova ukrývala desítky velkých, osvětlených akvárií. Od nádrže k nádrži přecházelo několik techniků v bílých pláštích vyzbrojených psacími podložkami. Až na ledabylé mávnutí rukou nevěnovali nově příchozím žádnou pozornost. Vzduch byl těžký vlhkým pachem rybiny.

„Tyhle nádrže s mořskou vodou jsou pečlivě udržované tak, aby přesně napodobovaly životní podmínky mořských organismů, které obsahují,“ vysvětlil Mayhew.

„Kolik různých organismů zkoumáte?“ zeptala se Gamay.

„Desítky druhů a poddruhů. Teď vám ukážu největší hvězdu téhle show.“

Mayhew přistoupil k akváriu, v němž sídlilo několik jasně červených koulí, z nichž každá byla velká asi jako grapefruit. Jejich ústa obklopovala krátká, špičatá chapadla. Byly přilepené na kamenech v nádrži.

„Hezké,“ řekla. „To musí být ta mořská květina, o které jsem četla ve vědeckých časopisech.“

„Personál těm tvorům rád dává obecná jména,“ řekl Mayhew. „Aspoň si nezauzlujeme jazyk na latinských názvech. Tamhle je mořská hvězda a mořské poupě a tak dál. Ironií je, že tihle nádherní mořští tvorové jsou výkonné stroje na zabíjení dokonale uzpůsobené k tomu, aby přitahovaly malé rybičky, které otráví a pozřou.“

„Je tu ještě jedna ironie,“ poznamenala Gamay. „Přes to, jak jsou jedovaté, dokážou možná léčit nemoci.“

„Zabíjení a léčba se vzájemně nevylučují. Kurare je silný jed a také se využívá v medicíně. Stejně jako botox.“

„Povězte mi o té mořské hvězdě, doktore Mayhewe.“

Moc rád. Tahle malá kráska je příbuzná jiné houby objevené v roce 1984. Oceánografícký institut Harbor Branch pořádal ponory u Bermud v ponorce SeaLink. Našli kus houby v nasávací trubici ponorky. Obsahovala chemikálii, která při laboratorních testech zabíjela rakovinné buňky.“

„Četla jsem o tom ve vědeckých časopisech. Vzrušující objev,“ řekla.

Mayhew přikývl.

„A zároveň frustrující,“ dodal. „V jakém smyslu, doktore?“

„Vědci dalších dvacet let neúspěšně pátrali po celé houbě. Pak někoho napadlo ponořit se hlouběji a najít její skutečné životní prostředí. Hned při prvním ponoru se podařilo objevit dost hub na celá léta výzkumů. Vědci původně hledali houbu na místech, kde žily i jiné organismy, jenže ona rostla v hloubce tří set metrů, kde bylo dno prakticky holé.“

„Použili jste stejnou pátrací proceduru i pro mořskou hvězdu?“ zeptala se Gamay.

„V podstatě ano. Našli jsme fragmenty neznámého druhu nedaleko místa, kde se potápěli lidé z Harbor Branch, udělali si profil životního prostředí a ejhle! Našli jsme celé houby, které také obsahovaly chemikálie likvidující rakovinu.“

„Vyrovná se potenciál hvězdy její kráse?“ zeptala se.

„Vzorek z Harbor Branch produkoval látku mnohonásobně účinnější než ty nejsilnější léky. Hvězda je skoro dvakrát tak silná.“

„Že bych ve vašem hlase postřehla náznak samolibosti, doktore Mayhewe?“

Vědec rozevřel ústa v úsměvu, který pro jednou nevypadal jako přilepený na obličeji.

„Ceká nás spousta dřiny, než budeme moci poskytnout licenci na lék nějaké farmaceutické firmě, která by provedla klinické zkoušky. Musíme najít způsob, jak tu látku vyprodukovat ve velkém množství. Sklízení hub v moři není proveditelné z ekonomického ani ekologického hlediska.“

„Určitě jste už zkoušeli pěstovat houby v umělém prostředí,“ řekla Gamay.

„Tuhle možnost zkoumáme, ale ještě lepší by bylo pěstovat mikroorganismy, které produkují tu chemikálii. To by lépe posloužilo našemu konečnému cíli - syntetizování látky ve velkém.“ Pokrčil rameny. „Nejdřív ale musíme přijít na to, jak to funguje.“

„To máte co dělat, doktore Mayhewe.“

„Pravda, ale potenciální odměna je ohromující. Od oceánské biomedicíny se očekává, že bude v budoucnu ohromným zdrojem farmak.“ Gamay se rozhlédla po laboratoři. „Co je v ostatních nádržích?“ zeptala se.

„Další houby různých odrůd. Každý druh má své vlastní chemické charakteristiky. My hledáme léčbu na množství lidských chorob. Máme například korály, které produkují silné antibakteriální a antivirové látky a léky na bolest mnohonásobně silnější než morfium, ale bez rizika vzniku závislosti. Možnosti jsou nekonečné.“

Mayhew se pokusil pokračovat v exkurzi.

„Jsem trochu zmatená,“ řekla Gamay a jemně se vzepřela tlaku jeho ruky. „Jsem si jistá, že jsem četla na vašich webových stránkách, že provádíte výzkum i jiných bezobratlých. Neviděla jsem žádné druhy kmene Cnidaria.“

Její poznámka Mayhewa zjevně překvapila. Spustil ruku z jejího lokte a reflexivně se podíval na dveře do části laboratoře oddělené zdí.

„Medúzy? No…“

Mayhew byl možná skvělý vědec, ale neoklamal by ani malé dítě. Gamay sledovala jeho odhalující pohled a pak se na něho mile usmála. Vzala ho za paži a vedla ke dveřím.

„Vsadím se, že jste zapomněl,“ řekla.

„Tak to není,“ oponoval. „Jde o to, že… Neradi je rušíme.“ Přikrčil se pod jejím nesmlouvavým pohledem. „No, snad to nebude vadit.“

Otevřel dveře a zavedl Gamay do místnosti, která byla temná až na světlo vyzařující z vysoké, válcové nádrže z průhledného plastu o průměru sto dvacet centimetrů a výšce dva a půl metru.

Světlo vycházelo asi z tuctu medúz, které modře zářily a pulzovaly. Neustále se pohybovaly ode dna k hladině a zpátky v ladném, hypnotickém podvodním tanci.

Postava na žebříku sklánějící se nad nádrží se po nich ohlédla. Nadpozemské světlo odhalilo tvář toxikoložky doktorky Bennettové. Překvapeně otevřela ústa.

„Doktore Mayheww, nečekala jsem“

„Přinutila jsem doktora Mayhewa, aby mi ukázal tuhle část laboratoře,“ vysvětlila Gamay. „Doufám, že neruším.“

Bennettová se podívala na Mayhewa, který pokýval hlavou.

„Vůbec ne,“ řekla Bennettová s nepříliš upřímným úsměvem. V rukou držela síťku s dlouhým držadlem. „Tahle procedura může být někdy trochu riskantní.“

Gamay si na Bennettové všimla ochranných rukavic, průhledné masky na obličeji a kombinézy a pak se vrátila pohledem k vlnícím se tvorům zhruba ve tvaru kostky a jejich podivnému akrobatickému baletu. Nitkovitá chapadla vyrůstala z krajkového lemu, jenž se táhl po okraji každého průsvitného tvora. Jejich bioluminiscence byla tak silná, že by se při ní skoro dalo číst.

„Myslím, že za celá léta, co se potápím, jsem nic tak krásného neviděla,“ řekla Gamay.

„Nebo tak smrtícího,“ dodal Mayhew, který zůstal stát za ní. „Tahle medúza produkuje tak silný jed, že by se před ní kobra červenala studem.“ Gamay zapátrala v paměti. „Tohle je čtyřhranka smrtelná, že?“ zeptala se.

„Přesně tak. Chironex fleckeri, mořská vosa. Už bylo zaznamenáno skoro sto úmrtí po jejím žahnutí, které dokáže zabít člověka do tří minut. Doporučoval bych ustoupit dál a udělat doktorce Bennettové místo.“

Doktorka Bennettová si stáhla masku na obličej a ponořila síťku do nádrže.

Ke Gamayinu překvapení medúzy před síťkou neuhnuly, ale shlukly se kolem ní, takže bylo snadné jednu nabrat a přesunout do kelímku. Medúza při tom potemněla a pulzování se zrychlilo, jako by byla podrážděná.

„Nikdy jsem neviděla medúzy, které by se chovaly takhle,“ řekla. „Obvykle se snaží vyhnout každé hrozbě, kterou zpozorují.“

„Medúzy jsou predátoři,“ vysvětlil Mayhew, „ale většina druhů se nechá jen unášet vodou a s potravou se setká víceméně náhodou. Oko medúzy je slušně vyvinuté, takže kořist spíš vidí, než cítí. Ve spojení se svým tryskovým pohonem dokáže medúza vyhlédnutou potravu dohonit.“

Gamay pomalu potřásla hlavou a řekla: „Nejsem si jistá, jestli správně rozumím. Říkal jste, většina druhů. Nezmínil jste se snad, že tohle jsou čtyřhranky smrtelné?“

Doktor Mayhew si uvědomil, že mluvil víc, než měl.

„Před chvilkou jsem se špatně vyjádřil,“ přiznal. „Tohle je vlastně blízká příbuzná mořské vosy, ale vyvinutější a agresivnější.“

„Nikdy jsem neviděla takhle zbarvenou mořskou vosu,“ poznamenala.

„Ani já ne. Vymysleli jsme pro ni spoustu bláznivých jmen, ale nakonec jsme se shodli na modré medúze.“

„Jaký je její farmakologický potenciál?“

„Jsme teprve na začátku výzkumu, ale chemikálie, které produkuje, jsou složitější než cokoliv, s čímž jsme se dosud setkali. Experimentovat s tímhle jemným tvorem je jako projíždět se na nezkroceném hřebci.“

„Fascinující,“ řekla Gamay.

Mayhew se podíval na hodinky.

„Díky, doktorko Bennettová,“ řekl. „Necháme vás o samotě s vašimi jedovatými kamarády.“

Gamay nevzdorovala, když ji Mayhew odváděl z místnosti zpátky do hlavní laboratoře. Ukázal jí několik dalších zkoumaných tvorů, pak opustili budovu pro kultivaci pokusného materiálu a ušli krátkou vzdálenost k dalšímu stavení z tvárnic.

V této laboratoři bylo méně nádrží než v té první. Oceánologové rádi rozlišují mezi mokrou laboratoří, kde se vzorky chovají a preparují, a suchou laboratoří vybavenou počítači a citlivými analytickými přístroji. Mayhew jí vysvětlil, že tohle je obojí. V mokré části se extrahovaly chemikálie a míchaly se s bakteriemi a viry, aby se zjistilo, k jaké dojde reakci.

V této laboratoři strávili víc času než v té první, a než Gamay došly dotazy, bylo už skoro poledne.

„Mám hlad jako vlk,“ přiznal Mayhew. „Uděláme si pauzu na oběd.“

V jídelně se podávaly hamburgery, kterými by nepohrdl žádný gurmán. Mayhew celou dobu naprázdno tlachal a Gamay došlo, že se snaží zabít čas. Po dlouhé přestávce pokračovala exkurze ve třetí budově, která obsahovala téměř výhradně samé počítače a žádné nádrže.

Mayhew vysvětlil, že počítače přiřazují chemikálie k nemocem rychleji, než by to dokázali lidé. Gamay tam zahlédla doktorku Song Leeovou. Oči měla přilepené k monitoru.

Uprostřed odpoledne prohlídka skončila. Mayhew se poprvé od doby, co ho Gamay viděla, trochu uvolnil. Omluvil se a zeptal se Gamay, jestli by jí nevadilo, kdyby ji nedoprovodil zpátky do obytné budovy.

„Vůbec ne,“ odpověděla. „Uvidíme se při šťastné hodince.“

Když opouštěla oblast s laboratořemi, cítila se Gamay jako tulák vyhozený z baru. Od okamžiku, kdy vstoupila na ostrov, ji místní napájeli a krmili, aby ji pak provedli po nic neříkající vyhlídkové trase a druhý den ráno vypakovali.

Mayhew se oprávněně obával zájmu zasvěceného pozorovatele. To, jak pozorně hlídal každý její pohyb, mohla sice přisoudit neohrabanému pokusu o pohostinnost, ale nebylo pochyb, že se jí snažil předhodit verbální návnadu, aby odvedl její pozornost od nádrží s medúzami.

Gamay Mayhewovu kouřovou clonu snadno prohlédla. Ta kamarádská výzkumná skupina byla jen zástěrka. Žádné barové veselí nemohlo zakrýt skutečnost, že ostrov je tajnůstkářské, hermeticky uzavřené prostředí s napjatou atmosférou. Ti lidé se smáli trochu moc nucené nebo se, jako v případě Mayhewa, uchylovali ke křečovitým úměvům.

* * *

ZAMÍŘILA K MOLU, aby se trochu nadýchala čerstvého vzduchu. Dooley Greene tam natíral člun. Viděl ji přicházet a vyndal z koutku úst nedopalek doutníku.

„Dobrej den, doktorko Gamay. Už vám doktor Mayhew ukázal všechny laboratoře?“

„Prohlídka byla krátká, ale zajímavá,“ řekla s neproniknutelným výrazem. Dooleymu neuniklo, že nijak neoplývá nadšením. „To jsem si myslel,“ prohlásil se svým úsměvem vyřezávané dýně. „V jedné laboratoři jsem viděla doktorku Song Leeovou,“ řekla. „Nejezdí snad každé odpoledne touhle dobou na kajaku?“ Dooley přikývl. „Je přesná jak hodinky. Za chvíli se tady objeví.“ Gamay ukázala na stojan s kajaky.

„Mohla bych si jeden půjčit, Dooley? Mám pár hodin a napadlo mě, že bych třeba prozkoumala mangrovníky.“ Dooley namočil štětec v plechovce s terpentýnem.

„Rád vás svezu ve svým člunu, doktorko Gamay. Uvidíte toho víc a ušetříte si pádlování.“

Protože neměla nic jiného, čím by zabila čas, nastoupila Gamay do člunu. Dooley odrazil do mola, a jakmile byl na volné vodě, přidal plyn. Dvojitý trup prořezával vodu jako nůžky hedvábí. Za pár minut vpluli do malé zátoky obklopené mangrovníky.

Dooley stál u řízení se zhaslým doutníkem mezi zuby. Přivíral oči před odrazy slunce na klidné hladině a kormidloval člun ke staré dřevěné kabinové jachtě, která ležela na ústřicové lavici nakloněná na boku a se zádí ve vodě u výběžku mangrovového ostrůvku. V okénkách chybělo sklo a u čáry ponoru zela v hnijícím trupu díra dost velká na to, aby jí proplaval člověk.

„Hurikán vyhodil ten vrak na břeh,“ řekl Dooley a zpomalil člun na rychlost svižné chůze. „Je to dobrej navigační bod při plavbě mezi mangrovníky. Člověk tady může snadno zabloudit, i když má GPS a kompas.“

Člun minul dlouhý, zužující se konec Bonefish Key podobný podolku košile. Molo mořského centra už nebylo vidět a palmy zakrývaly vodárenskou věž. Nízké, monotónní ostrovy neskýtaly žádné výrazné body, které by se daly použít k orientaci, a perspektiva se neustále měnila.

„Musíte tyhle vody znát jako své vlastní boty,“ poznamenala Gamay.

Dooley zamžoural na hladinu tečkovanou sluncem.

„Vypadají všude stejně, ale člověk časem rozezná drobný detaily, který většina lidí nevidí.“ Otevřel bednu s nářadím a ukázal na brýle na noční vidění. „Při nočním rybaření švindluju,“ řekl a ušklíbl se. „Tohle jsem si koupil přes internet. A v přístřešku na člun mám náhradní.“

„Kam jezdí doktorka Leeová na kajaku?“

„Pádluje dolů podle zadní strany bariérové pláže. Je tam spousta ptáků. Vezmu vás tam.“

Dooley zamířil mezi dva mangrovové ostrovy. Průplav se zužoval a pak skončil. Dooley zastavil člun a podal Gamay dalekohled. Přiložila ho k očím a uviděla desítky bílých a modrých volavek, které se brodily mělčinami a hledaly potravu.

Dooley ukázal na dřevěný kůl trčící z vody asi metr od břehu.

„Tohle označuje stezku vedoucí přes ostrov. Je dlouhá jenom pár set metrů a na druhý straně se dobře rybaří v příboji.“

Dooley přidal plyn a vyjeli ze zátoky ve tvaru V směrem k vraku jachty. Ostře zatočil a zamířil zpátky k Bonefish Key. V dohledu se objevila vodárenská věž a pár minut nato Dooley ubral rychlost a obratně zajel k molu. Gamay člun uvázala několika obtočeními lana na přídi a zádi. Poděkovala Dooleymu a vypůjčila si od něho mapu místních vod s tím, že se chce podívat, kde byli.

Minula doktorku Leeovou, která právě přicházela na svou každodenní projížďku na kajaku. Gamay pozdravila a dostalo se jí stejné formální odpovědi jako v den, kdy přijela.

Pak zůstala stát na kopci s výhledem na přístaviště a sledovala, jak Leeová pádluje za ohyb.

Když se Gamay podívala pod vnější krásu ostrova, viděla, že je na ostrově cosi omšelého. Mangrovníky byly napůl uschlé a ani vyvýšená místa po hurikánu nikdy nevyschla, takže ve vzduchu visel stálý pach rozkladu, silnější než vůně květin.

Pokrčila nos.

Tohle místo smrdí na víc způsobů, pomyslela si.

21

JOE ZAVALA SEDĚL za volantem svého Chevroletu Corvette z roku 1961 a ujížděl po dálnici Interstate 95 do Quantika ve Virginii. Střecha kabrioletu byla stažená, silný osmiválec pod kapotou předl jako spokojený tygr, z přehrávače zpívala Ana Gabriel, vítr mu čechral hnědé vlasy, byl na výplatní listině agentury NUMA a brzy se měl setkat s krásnou ženou. Život byl báječný.

Necelých sedmdesát kilometrů jižně za Washingtonem sjel z dálnice na silnici stíněnou stromy do krajiny, v níž se postupně začala objevovat vojenská vozidla, až nakonec dorazil ke kontrolnímu stanovišti hlídanému ozbrojenou stráží. Ukázal vojákovi svůj průkaz NUMA, počkal, až najde jeho jméno na seznamu návštěvníků a podle ukazatelů vyhledal hlavní budovu akademie FBI.

Akademie, obklopená sto pětapadesáti hektary lesů, byla vybudována na základně námořních sil v sedmdesátých letech, kdy FBI vedl J. Edgar Hoover. Komplex podobný univerzitnímu kampusu se skládal z jednadvaceti budov natřených uklidňující medovou barvou a propojených sítí prosklených chodeb.

Zavala došel ke vchodu do hlavní budovy a minul bublající fontánu v atriu. Ohlásil se na recepci a řekl, že má schůzku s agentkou Caitlin Lyonsovou. Vyfasoval bezpečnostní odznak se svým jménem, který si musel připnout, a mladou ženu, která ho provedla bludištěm budov a chodeb.

Uslyšel hluk připomínající přestřelku jako z westernu a poznal, že je blízko střelnice. Průvodkyně ho zavedla dovnitř a ukázala na řadu kójí.

„Číslo deset,“ řekla. „Počkám na vás venku. Tady je trochu hlučno. Nemusíte spěchat.“

Zavala přikývl na znamení díků a vzal si od obsluhy chrániče sluchu. Pak došel ke kóji a postavil se za ženu, která střílela na lidskou siluetu. Stála tam s pistolí v obou rukou, pomalu a metodicky pálila do figury a zasahovala ji na místech, kde by způsobila smrtelná zranění, kdyby kulky neprotrhávaly papír ale lidské maso.

Zavala nijak netoužil vylekat agentku FBI, když drží v ruce pistoli. Trpělivě stál za ní, dokud se neobrátila a nespatřila ho. Pokynula mu, aby vstoupil do kóje. Vyměnila zásobník, podala mu pistoli a ukázala na terč.

Walther PPK byla jeho oblíbená zbraň a pažba mu dobře seděla v ruce. Pozvedl ho do výšky očí, odjistil a vypálil rychle po sobě šest ran. Každé stisknutí spouště poslalo kulku do středu kruhového terčíku na místě srdce.

Opět zbraň zajistil a podal ženě. Ta zmáčkla tlačítko a mechanismus dovezl terč před kóji. Strčila prst do jedné z děr po Závalových kulkách a řekla něco, co neslyšel. Sundal si chrániče sluchu a ona to zopakovala.

„Moc se předvádíš.“

Zasunula pistoli po pouzdra na boku a ukázala na své náramkové hodinky. Odložili chrániče sluchu a zamířili ke dveřím. Průvodkyně čekala na chodbě, ale Caitlin řekla, že Zavalu doprovodí do vstupní haly sama, až schůzka skončí.

„Pojďme se projít,“ navrhla.

Kráčeli po stinné pěšině, která byla pořádný kus od zvuku palby a pachu korditu ve střelnici.

Caitlin Lyonsová byla atraktivní žena něco přes třicet, a kdyby nebyla oblečená v černé kombinéze s krátkými rukávy a s pistolí na opasku, mohla by vystupovat jako členka hudební skupiny Celtic Women. Měla broskvově smetanovou pleť, protáhlé zahnuté řasy nad pozoruhodně modrýma očima a dlouhé blonďaté vlasy zastrčené pod černou kšiltovkou s nápisem FBI.

„Nestřílíš špatně, Joe. Napadlo tě někdy dát se k FBI?“

„Hned jak bude mít námořnictvo,“ řekl Joe.

Caidin se zasmála. „Bylo to od tebe statečné, přijít ke mně, když jsem měla v ruce pistoli.“

„Měl jsem se bát?“

„Víš, co se říká o odkopnuté ženě…“

Zavala sebou trhl. Jeho temný půvab a skromné vystupování vzbuzovaly zájem mnoha žen po celém Washingtonu. Dřív s Caitlin chodil, ale jejich nadějný vztah přerušil jeden výjezd týmu pro zvláštní úkoly. Od té doby se s ní viděl poprvé až teď.

„Odkopnutá je ošklivé slovo, Cate. Měl jsem v plánu ozvat se ti, jakmile dokončím svou poslední práci.“

„Tak co opuštěná? Zavrženi. Nechaná na holičkách.“ Povšimla si jeho rozpačitého výrazu. Jen klid, Joe,“ řekla s úsměvem. „Nezlobím se na tebe, že jsi ode mě odešel na další misi NUMA. Jsem policistka a možná bych udělala totéž. A nehledala jsem nic stálého. FBI je stejně náročná jako NUMA. Kromě toho, když jsem tě potřebovala, stačilo zapnout televizi a připomenout si tvůj latinskoamerický půvab. Sledovala jsem ponor batysféry. Velice vzrušující.“

„Nejvíc vzrušující byla ta část, kterou jsi neviděla.“

Caitlin na něho tázavě pohlédla a on ukázal na parkovou lavičku vedle cesty. Posadili se a Zavala jí pověděl o útoku na batysféru, Austinově záchraně na poslední chvíli a spojení s Pyramind Trading Company. Když skončil, vzal ji za ruku a stiskl.

„Jsi hulvát a mizera, Joe, ale byla bych zdrcená, kdyby se ti něco stalo.“ Políbila ho na tvář. „Jak tedy můžu pomoct vyřešit zločin v oceánu? Jak už jsi podotkl, jsem suchozemská krysa.“

„Ale taky expert na kriminalitu Asiatů, což já nejsem.“

Zavala popsal trojúhelníkovou značku, kterou Austin našel na ostří AUV, a souvislosti mezi podmořským robotem, jenž zaútočil na batysféru, a rybářskou společností vlastněnou Pyramid Trading Company.

Dlouze hvízdla.

„Pyramida. Nejhorší z nejhorších. Nemohli jste se pustit do křížku s horší bandou, jestli jde o tohle. Ty a Kurt máte zatracené štěstí, že jste ještě naživu.“

„Co víš o Pyramidě?“

„Nastíním ti to v širší perspektivě,“ řekla Caitlin. „Mým úkolem je držet asijskou kriminalitu tak daleko od amerického pobřeží, jak je to jenom možné, a řešit zločiny, ke kterým přece jen dojde. V téhle bitvě prohrávám. Asijské zločinecké aktivity tady máme od začátku dvacátého století, kdy se tu objevily čínské gangy.“

„Nepochází od těchto gangů termín sekerník? „ zeptal se Zavala.

„Sekerníci byli čínští zabijáci, kteří spolu bojovali při válkách gangů. Tyto gangy vznikly jako společenské kluby, ale později se začaly věnovat zločinu. Prosperují dodnes jako součást mezinárodní sítě, které dominují velké zločinecké organizace známé jako triády. Proto je ten trojúhelník, který jsi mi popsal, tak zajímavý.“

„V jakém smyslu?“

„Termín triáda vytvořili Britové, kteří si všimli, že čínským symbolem pro tajný spolek je trojúhelník.“ Zavala přimhouřil oči. „Máš pravdu,“ řekl. „Tohle je zajímavé.“

„Ten trojúhelník symbolizuje jednotu nebes, země a člověka,“ vysvětlila Caitlin. „Pyramida ji používá jako obchodní značku pro její zákonné podniky. Ale kromě nich se zabývá vydíráním, vražděním, prostitucí, drogami, lichvou a praním špinavých peněz.“

„Samé osvědčené aktivity,“ poznamenal Zavala.

„Má také celosvětovou síť gangů ve všech velkých městech. Jejich názvy pokaždé obsahují slovo duch: Ďábelští duchové, Stíny duchů, Duchové draků. Odvádějí špinavou práci: zastrašování, vymáhání, vraždy. Jsou připravení okamžitě zareagovat na rozkaz.“

„Co ta legální stránka?“

„Kriminální aktivity jsou základ, ale z něj se vyvinula netradiční organizace se zahraničními pobočkami a zákonným podnikáním: výrobou, obchodem s realitami, produkováním filmů, farmaceutickým průmyslem. A jak jsi objevil sám, komerčním rybolovem. Některé z těchto divizí se dostaly do problémů kvůli produkci kontaminovaných, nebezpečných výrobků.“

„Stojí za tou Pyramidou nějaký konkrétní člověk?“

„Ano, dokonce tři lidé. Říká se, že společnost vedou trojčata.“

„To je neobvyklý model.“

„Ne když uvážíš velikost toho impéria. Pyramida je něco jako stát. Má obrovský poklad, armádu zabijáků pod svým velením a diplomatické síly spolupracující s čínskou vládou, která triády vždycky podporovala. Má gangy v každé velké zemi včetně USA. Je to největší zločinecká organizace v Číně a možná na celém světě.“

„Jak se dá s něčím takovým bojovat?“ zeptal se Zavala.

„Velmi obtížně. Asijské zločinecké skupiny jsou chytré, bohaté, mnohojazyčné a pružné. Pokrok v cestování a komunikačních technologiích jim umožnil operovat v celosvětovém měřítku. Můžeme zkomplikovat život jejich pouličním gangům a ukusovat okraje jejich finančního impéria, ale až donedávna odolávaly.“

„Co se změnilo?“

„Postavily se jedinému nepříteli, který jim může ublížit: čínské vládě. Ta se snaží odstranit Pyramidu ze scény.“

„Počkej chvilku, netvrdila jsi, že vláda triády podporovala?“

„To je minulost. Mezi legálním a nelegálním existuje v Číně široká šedá zóna. V ní operují triády. Vláda ji ještě neuzavřela, protože triády produkují peníze, udržují pořádek a jsou vlastenecké.“

„Proč ta náhlá změna postoje?“

„Čínská armáda spolupracuje s triádami už celé léta. Pyramida je zvlášť úzce spjata s armádou, která jí poskytuje politickou podporu pro ochranu jejích zločineckých zájmů, ale vláda se této pohodlné dohody obává, protože dává Pyramidě příliš mnoho moci. Už poslala do vězení tisíce zkorumpovaných úředníků Národního lidového kongresu, ale doopravdy jednat začala až po těch skandálech s nebezpečným zbožím. Čína žije z exportu. A cokoliv, co ho ohrozí, ohrožuje zároveň stabilitu země a tím i její vládce.“

„Pověz mi o těch trojčatech,“ požádal Zavala.

„Moc toho není. Triády dávají svým lidem čísla podle postavení, jména nepoužívají. Ale obvykle mají někoho, kdo je zastupuje na veřejnosti. U Pyramidy je tím člověkem nepředstavitelně bohatý muž jménem Wen Lo. Zbývající dvě trojčata ještě nikdo neviděl. Triády jsou zpravidla decentralizované, ale Pyramida upevňuje své vedoucí postavení, což vládu znepokojuje.“ Odmlčela se. „Teď je řada na mně, Joe. Proč by se čínská triáda měla pokusit sabotovat ponor batysféry?“

„Kurt si myslí, že jdou po doktoru Kaneovi kvůli tajnému projektu, na kterém pracuje. Zní to uvěřitelně?“

„U tohohle gangu je možné všechno. Co chceš, abych udělala?“

„Doufal jsem, že bys mohla trochu zašťourat a sledovat, co se vynoří.“

Caitlin naklonila hlavu ke straně. „Ne že bych byla ziskuchtivá, Joe, ale co mi nabídneš na oplátku?“

„Projížďku v mém veteránu a romantickou večeři ve staré hospůdce na virginském venkově.“

„To už jsem zažila, seňor. Něco ti povím, Joe: ať je Pyramida zapletená v čemkoliv, je to součást něčeho velkého. Pyramida nedělá nic polovičaté.“

„Mohl by mít tvrdý zákrok vlády něco společného s tím, o čem jsme mluvili?“

„Možná. Od té doby, co čistka začala, reaguje Pyramida jako zraněný had. Zabíjejí policisty, soudce a vysoce postavené úředníky jako varování, aby od nich všichni dali ruce pryč, ale nechápu, jak by to mohlo souviset s doktorem Kanem.“

„Ani já ne. Pomůžeš mi?“

„Domluvím ti schůzku s Charliem Yooem. Je to agent, kterého sem poslali Číňané, aby spolupracoval s FBI. Specializuje se na gangy. V Pyramidě udělali chybu, když tebe a Kurta podcenili. Ale měla bych pro vás jednu radu…“

„Vždycky nasloucháme radám profíků, Cate.“

Caitlin položila reflexivně ruku na pouzdro s pistolí, jako by cítila nebezpečí. „To je dobře, Joe, protože jak znám lidi z Pyramidy, mají tebe a Kurta na mušce. A podruhé neminou.“

* * *

TISÍCE KILOMETRŮ OD VIRGINIE měl jméno Pyramid Trading na rtech i plukovník Ming. Tento štíhlý, tichý muž se kšticí stříbrných vlasů stál před zchátralou budovou v šanghajském slumu. Zjevně došlo k pokusu zničit ji požárem, ale hasiči povolaní, aby se oheň nerozšířil do okolního slumu, potlačili požár v zárodku.

Plukovníka stále štípal v očích kouř, přestože stál asi sto metrů od budovy. Nechtěl, aby se popel poletující vzduchem usadil na jeho dokonale nažehlené vojenské uniformě. Ale i kdyby se chtěl dostat blíž, zabránil by mu v tom kordon dekontaminačních vozidel a louh ozbrojených policistů.

Obrátil se k šéfovi ministerstva zdravotnictví, který ho tam zavolal.

„Nechápu, proč jste chtěl, abych sem jezdil,“ řekl Ming. „Zdá se, že město má situaci pod kontrolou. Nejsou tu žádné nepokoje, které by musela zvládnout armáda.“

„Tohle nebyla obyčejná budova a obyčejný požár,“ oznámil mu ministr jménem Fong. „Probíhaly tady jakési lékařské pokusy.“

„Tohle je dost nepravděpodobné místo na něco takového. Víte to jistě?“ Fong přikývl.

„Našli jsme množství lidí zamčených v celách,“ řekl. „Nechali je tam, aby uhořeli, ale naštěstí byli i přes svůj špatný stav schopní mluvit. Vypověděli, že je někdo unesl a že z cel odváděli spoustu lidí, kteří se už nevrátili. Myslíme si, že byli přesunuti do laboratoří, kde je, soudě podle vybavení, které jsme objevili, podrobili nějakým experimentům.“

„Jakým experimentům, Fongu?“

„To přesně nevíme. Ale našli jsme stopy virového kmene, který dělá našemu ministerstvu starosti. Je to týž virus, který způsobil epidemii v jedné vesnici na severu. Osoba, která ji odstartovala, přišla ze Šanghaje.“

„Zajímavá shoda okolností,“ poznamenal Ming.

„Co víc, tato osoba pracovala v bezpečnostním odboru společnosti Pyramid Trading sídlící ve městě. A Pyramid vlastní tuhle budovu, věřil byste tomu?“

„Myslím, že vím, kam tím míříte, Fongu. Je všeobecně známé, že armáda spolu s Pyramidou provozuje řetězec bordelů. Ale s tímhle nemá nic společného,“ řekl a mávl rukou.

„To chápu, plukovníku, jenže možná budete chtít své partnerství přehodnotit, když vám řeknu, co ještě se v tom skladišti našlo: ostatky desítek lidí objevených v krematoriu. Domníváme se, že byli použiti při pokusech.“

V Mingově reakci se mísil strach s hnusem - strach z toho, že bylo jeho jméno spojeno s Pyramidou, hnus nad děsivými experimenty.

Zíral na budovu a neúspěšně se snažil představit hrůzy, které se odehrávaly mezi jejími zdmi.

„Díky, ministře,“ řekl. „Podívám se na to a podniknu patřičné kroky.“

„To doufám,“ zvedl hlas Fong. „Tohle není pro Čínu dobré. Ten, kdo je za to odpovědný, musí být potrestán, ale je třeba udělat to v tichosti.“

„Naprosto souhlasím, že je nutná diskrétnost,“ prohlásil plukovník Ming. „A myslím, že vím přesně, kde začít.“

22

DOOLEY GREENE VZHLÉDL od závěsného motoru, který opravoval na konci mola, a jeho ústa se rozevřela v napůl kolozubém úsměvu, když uviděl, že k němu přichází ta mladá Asiatka.

„Dobrý odpoledne, doktorko,“ řekl. „Chcete se ještě jednou pokusit o toho růžovýho ptáka?“

Doktorka Leeová poklepala na objektiv digitálního fotoaparátu, který měla pověšený na krku.

„Ano, Dooley. Víte přece, že jsem odhodlaná získat fotografii toho krásného kolpíka růžového.“

„Kolpíci jsou hodně opatrný, to jo,“ řekl. „Kajak už na vás čeká. Přinesu vám vybavení.“

Dooley odložil šroubovák a došel do kolny na čluny pro pádlo a plovací vestu. S Leeovou kráčel po pláži k místu, kde na písku ležel modrý laminátový kajak s přídí částečně ve vodě. Oblékla si vestu, zacvakla spony a nasoukala své štíhlé tělo do trupu. Dooley jí podal pádlo a odstrčil kajak od břehu.

„Až se vrátíte, budu už nejspíš na pevnině, tak jenom dejte věci do boudy,“ zavolal za ní Dooley. „A dávejte pozor na Dědouse!“

Leeová vzala jeho varování na vědomí a zamávala mu pádlem.

„Díky, Dooley. Budu mít oči na stopkách.“

To varování byl jejich soukromý vtip. Když Song Leeová přijela z Číny na Bonefish Key, pověděl jí Dooley o obřím aligátorovi číhajícím v mangrovnících. Z jejího vyděšeného výrazu poznal, že té vyprávěnce uvěřila, a rychle jí vysvětlil, že v okolí Bonefish Key po desetiletí nikdo žádného aligátora neviděl.

Dooley sledoval, jak Leeová pohání kajak k ústí zátoky, a myslel při tom na to, jak moc si tu mladou čínskou vědkyni oblíbil. Nebyl tak starý, aby nedokázal ocenit její krásu, ale jeho zájem nebyl ani zdaleka sexuální. Leeové bylo kolem třiceti, takže byla stejně stará jako jeho dcera, která se ho před lety zřekla. Od doby, kdy dovedl rodinnou firmu zabývající se lovem krevet na mizinu kvůli ginu, pokeru a sérii manželek, už přestal pít, ale s dcerou si byli stále cizí.

Zatímco se Dooley vrátil k motoru, Leeová pádlovala podél pobřeží ostrova a vynořila se z mangrovníků do malé zátoky. Namířila příď kajaku k uvízlé jachtě, pak opustila zátoku a zamířila do trychtýřovitého zálivu, který už předtím navštívil Dooley s Gamay. Když zahlédla zčeřenou brázdu na hladině, zvedla Leeová pádlo do člunu a okamžik nato se z vody vynořil lesklý černý hřbet zjizvený lopatkami lodního šroubu.

Kapustňák!

Udělala několik snímků, dokud se savec pomalu nepotopil, aby se nakrmil na dně. Leeová znovu zvedla pádlo a pokračovala dál do zálivu. Vzdálenost mezi mangrovníky po obou stranách se zmenšila z půl kilometru asi na sto metrů.

Velká modrá volavka se zvedla do vzduchu mohutným zamáváním křídel. Leeová ptáka sledovala, dokud nezmizel z dohledu, a pak zamířila dalekohled na dvojici volavek bílých brodících se na mělčině. Srdce jí poskočilo v hrudi, když za jednou z nich zahlédla záblesk růžové barvy.

Volavky se pohnuly a ona zvedla k oku fotoaparát. V hledáčku uviděla ptáka, který vypadal jako plameňák s kachním zobákem. Pořídila několik obrázků kolpíka růžového a pak si je prohlédla. Všechny byly dokonalé. Leeová se usmála a znovu vzala do ruky pádlo.

Několika záběry dovedla kajak k omšelému dřevěnému sloupku trčícímu z vody poblíž okraje mangrovníků. Označoval úzkou mezeru v neproniknutelné spleti kořenů. Trup kajaku zaskřípěl o ústřicovou lavici a spočinul na břehu.

Lee vstoupila do teplé vody, která jí sahala po kolena. Přestože věděla, že Dooleyho obří aligátor je jen pohádka, chvatně vytáhla kajak na úzkou pláž.

Popadla vodotěsný batoh a energetické tyčinky a prošla asi třicetimetrovým tunelem ve stromech na volné prostranství. Mezi kaktusy a keři se vinula na druhou stranu ostrova bílá písčitá pěšina.

Když stezka skončila u bariérové pláže, závan větru z tyrkysových vod Mexického zálivu jí ochladil obličej. Ušla kousek po pláži a pak se posadila do písku se zády opřenými o šedou naplavenou kládu.

Těsně za linií příboje kotvil rybářský člun s modrým trupem. Kromě něho měla pláž sama pro sebe. V uplynulém týdnu ten člun viděla už několikrát, ale pokaždé se držel v uctivé vzdálenosti. Prohlédla si ho přes objektiv fotoaparátu, ale na jeho palubě nikoho nespatřila.

Když doktorka Leeová před několika měsíci dorazila na Bonefish Key, doktor Kane jí poradil, aby si našla nějaké rozptýlení, při kterém by přestala myslet na práci. Někteří vědci se bránili vyhoření rybařením, několik jich trávilo příliš mnoho času v Dolarovém baru. Její spásou se staly každodenní výlety na kajaku do mangrovníků. Tato pravidelná pauza ji osvěžovala a umožňovala jí pracovat dlouho do noci.

Teď, když se projekt chýlil ke konci, si čím dál víc uvědomovala, jak moc jí bude po návratu do Číny chybět odlehlá krása ostrova. Přemýšlela, zda ji vláda za její úsilí odmění nebo aspoň vezme na vědomí, či jestli se prostě vrátí ke své venkovské praxi.

Podlehla únavě a usnula. Když se probudila, podívala se na hodinky. Rozhlédla se podél pláže a všimla si, že modrý člun už odplul. Zamračila se. Konečně měla soukromí, ale musela se vrátit k práci. Vstala, oprášila si šortky od písku a zamířila přes ostrov ke kajaku.

Jakmile se vynořila ze stromoví, uviděla, že kajak není tam, kde ho nechala. Odložila batoh, vstoupila do vody a prozkoumala očima lagunu.

Kajak nikde.

Leeová se obrátila k ostrovu, zahlédla modrý plast mezi stébly trávy a vydechla úlevou. Kajak byl vytažený do vysoké trávy na jedné straně pláže. Lámala si hlavu, proč by někdo něco takového dělal, a vešla do trávy, aby si ho vzala. Bylo to odlehlé místo a ji znepokojovalo pomyšlení, že je na ostrově ještě někdo jiný.

Táhla kajak zpátky do vody, když na zátylku ucítila mravenčení, které nemělo nic společného s horkem. Ohlédla se a spatřila na pláži muže s očima ukrytýma pod tmavými brýlemi.

Neslyšně se vynořil z křoví a teď jí blokoval cestu k vodě. Jeho vzhled naháněl strach. Tvrdé asijské rysy vypadaly jako vykované na kovadlině. Ústa s tenkými rty vzbuzovala dojem, že by ho nebylo možné přinutit k úsměvu ani páčidlem. Měl na sobě šortky a svaly na pažích a nohách svědčily o tom, že by klouby ruky či kyj ovitou nohou dokázal prorazit cihlovou zeď.

Ještě zlověstněji vypadala automatická zbraň položená v ohybu paže. Její hlaveň jí mířila na srdce.

Navzdory svému strachu ze sebe Song Leeová chraptivě vypravila otázku.

„Kdo jste?“ řekla.

„Jsem duch, který se dívá,“ odpověděl, aniž by změnil výraz. To je ale nesmysl, pomyslela si Leeová. Ten chlap je zjevně vyšinutý. Pokusila se získat kontrolu nad situací. „To vy jste mi odtáhl kajak?“ zeptala se. Zdálo se jí, že neznatelně přikývl.

„V tom případě bych ocenila, kdybyste mi ho pomohl vrátit na vodu.“ Poprvé se usmál a sklonil zbraň. Leeová si pomyslela, že její trik možná zabral, otočila se a znovu se chopila loďky.

„Doktorko Leeová?“

Když uslyšela své jméno, došlo jí, že to není náhodné setkání. Koutkem oka zachytila rychlý pohyb, když muž zvedl zbraň nad hlavu a máchl jí dolů pažbou napřed. Ucítila explozi v týlu hlavy a uviděla záblesk bílého světla, než ji obklopila tma a ona v bezvědomí dopadla tváří do bláta.

23

BUDOVA J. EDGARA HOOVERA na Pennsylvania Avenue, v níž sídlí ústředí FBI, je naprostým protikladem k bukolickému, stromy stíněnému kampusu v Quantiku. Mohutná sedmipodlažní budova byla postavena z litého betonu v masivním stavebním slohu, oblíbeném v šedesátých letech dvacátého století. Po útoku z „. září se budova začala ještě víc podobat pevnosti. Exkurze pro veřejnost skončily a kolem přízemí byly postaveny zátarasy.

Caitlin Lyonsová tam předem zavolala a usnadnila Zavalovi vstup do vnitřní svatyně FBI. Opět ho tam čekal návštěvnický odznak a příjemný průvodce, tentokrát vážný mladík, který se jako zázrakem dokázal pohybovat labyrintem chodeb bez mapy nebo GPS.

Průvodce zastavil před neoznačenými dveřmi a tiše zaklepal. Hlas na druhé straně je vyzval, aby vstoupili. Zavala poděkoval svému doprovodu a otevřel dveře.

Za nimi byla kancelář jen o málo větší než šedý kovový stůl a židle, které obsahovala. Na stěnách nebylo nic než černobílá fotografie Velké čínské zdi.

Za stolem seděl muž a mluvil čínsky do telefonu. Pokynul Zavalovi, aby se posadil, asi minutu pokračoval v hovoru, pak ho ukončil a vrátil sluchátko do vidlice. Vyskočil jako čertík z krabičky, potřásl mu rukou, jako by se snažil dostat vodu z liknavé pumpy, a posadil se zpátky na židli.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat,“ řekl. „Jsem Charlie Yoo.“ Přátelsky se usmál. „Prosím, nežertujte o mém příjmení. Slyšel jsem už tolik jůůů na všechny způsoby, že by to vydalo na celý život.“

Yoo byl muž okolo pětatřiceti, hubený jako tužka. Na sobě měl šedé šaty módního střihu s kobaltově modrou košilí a červenomodrou pruhovanou kravatou, oblek, který by se víc hodil na večerní party v hotelu Willard než do útrob FBI, kde byly normou konzervativní obleky barvy námořnické modři. Yoo mluvil anglicky s newyorským přízvukem a věty z něho vylétaly jako dávky fotonové energie.

„Rád vás poznávám, agente Yoo. Jsem Caitlinin přítel, Joe Zavala.“

„Ten člověk z NUMA… skvělá organizace, Joe. Prosím, říkej mi Charlie. Caitlin je fantastická žena a skvělá policistka. Říkala, že se zajímáš o triádu Pyramida.“

„Přesně tak. Napadlo ji, že bys mi mohl pomoct.“ Yoo se opřel a spojil špičky prstů.

„Promiň, že se ptám, Joe, ale podle toho, co jsem slyšel, se NUMA zajímá o dění pod mořskou hladinou. Proč by se někdo z NUMA staral o čínskou zločineckou organizaci?“

„Za normálních okolností by se to nestalo. Ale kdosi se pokusil sabotovat jednu operaci NUMA a my máme nepřímé důkazy, že by v tom mohla být zapletená pobočka Pyramid Trading zabývající se rybolovem.“

Yoo zvedl obočí jako Groucho Marx.

„Nezlob se, že jsem skeptický, Joe, ale to na Pyramidu nevypadá. Jaké máš důkazy?“

„Poslechni si podrobnosti. Před několika dny NUMA v bermudských vodách spouštěla Batysféru 3, repliku historického potápěčského zvonu. Ten ponor se přenášel do celého světa… možná jsi ho viděl v televizi.“

Yoo obrátil ruce dlaněmi nahoru na znamení, že neviděl.

„Mám moc práce, Joe. V poslední době se na televizi nedívám. Tuhle operaci se Pyramida údajně pokusila sabotovat?“

Zavala přikývl.

„Ten potápěčský zvon jsem navrhl já,“ řekl, „a vedoucím projektu byl můj kolega z NUMA Kurt Austin. Nejzajímavější část ponoru se nevysílala, protože podmořský robot přestřihl lano batysféry.“

„No páni!“ vyhrkl Yoo se širokým úsměvem na své chlapecké tváři. „Podmořský robot. To je pořádně divoká historka, Joe.“

„To jsem si tehdy taky myslel. Když to lano povolilo, zůstala batysféra trčet v bahně víc než osm set metrů hluboko.“

Yoo se naklonil přes stůl. Jeho úsměv zmizel.

„Neděláš si legraci, že ne? To je neuvěřitelný příběh! Jak jste se z té šlamastyky dostali?“

„Kurt provedl záchranný ponor a nám se podařilo aktivovat nafukovací vaky batysféry. Když jsme byli na cestě na hladinu, napadl robot Austina. Ten ho zneškodnil a ulomil mu jednu z čepelí, kterou přestřihl naše lano. Do té čepele byl vyražený trojúhelníček totožný s logem firmy Pyramid Trading.“

Yoo potřásl hlavou.

„Na chvilku jsi mě přesvědčil, Joe, ale ten trojúhelník je dost častý symbol. Může to znamenat cokoliv.“

„Souhlasím, Charlie, až na jednu věc. Stejné roboty používá rybářská pobočka Pyramidy k prohlídkám sítí.“

„Tohle víš jistě?“ Zavala přikývl. „Naprosto jistě, Charlie.“

Zavala sáhl do kapsy, vyndal kopii článku z časopisu pojednávajícího o AUV rybářské pobočky Pyramid Trading a rozložil ji na stole. Vedle ní položil fotografie z Austinova potápěčského skafandru. Yoo si přečetl článek a prohlédl snímky.

„Páni!“ řekl. „Dobře, vyhrál jsi. Pyramida se pokusila sabotovat váš ponor. Ale proč?“

„Nemám ponětí. Proto jsem taky zašel za Caitlin. Řekla mi, že Pyramid Trading je nejhorší z nejhorších, co se týče čínských triád.“

„Pyramid Trading je rozhodně největší hráč. Ale je to jedna ze stovek triád sídlících v městech po celé Číně. Pověděla ti Caitlin, co dělám?“

„Říkala, že jsi specialista na čínské gangy na celém světě.“

Jsem víc než specialista, jsem bývalý člen gangu. Pocházím z Hongkongu. Rodiče se přestěhovali do New Yorku.“

„Proto ten americký přízvuk,“ podotkl Zavala.

„Naučil jsem se anglicky na chodnících Mulberry Street. Tam jsem se taky přidal k Stínům duchů, jednomu z největších gangů v zemi.“

„Caitlin říkala, že Stíny duchů patří pod Pyramidu.“

„Přesně tak. Moji rodiče pochopili, co se děje, a přestěhovali se zpátky do Číny, aby mě udrželi od gangů co nejdál. Otec měl opravnu kol a tak mě zaměstnal, že jsem byl příliš unavený na jakékoliv vylomeniny. Vyvázl jsem z toho a šel na vysokou. Teď jsem členem zvláštní jednotky ministerstva bezpečnosti.“

Jak ses dostal do Washingtonu?“ zeptal se Zavala.

„Místní potřebovali moje zkušenosti. Jsem tady pouze na pár měsíců, abych se s FBI podělil o informace. Tohle je jenom dočasná kancelář, jak už jsi asi poznal.“

„Caitlin povídala, že Pyramida prosazuje staré tradice a posiluje svou moc, a proto se dostala do konfliktu s čínskou vládou. Kvůli tomu a skandálu s kontaminovanými výrobky.“

„Caitlin je na triády expert,“ připustil Yoo. „Souhlasím s tím, co říká.“

„Tvrdí také, že jako hlava společnosti vystupuje na veřejnosti muž jménem Wen Lo.“

Yoo se na vteřinu odmlčel, než odpověděl.

Jak jsem řekl,“ začal, „Caitlin toho ví o triádách rozhodně víc. Já se vyznám v organizaci a násilných metodách na úrovni ulice, o vůdcích tě mohou informovat jiní.“

Yoo ještě asi pět minut mluvil o rituálech gangů a mocenské struktuře a pak se podíval na hodinky.

„Omlouvám se, že to musím zkrátit, Joe, ale mám schůzku.“

„Nic se neděje,“ ujistil ho Zavala. Zvedl se ze židle. „Díky za tvůj čas, Charlie. Moc jsi mi pomohl.“

Potřásli si rukama a Yoo zavolal na recepci. Stáli venku na chodbě, když dorazil doprovod, aby vzal Zavalu do vleku.

Yoo se usmál.

„Tím vyprávěním o robotovi jsi vzbudil mou zvědavost. Trochu se poptám a uvidím, jestli se mi podaří něco zjistit.“

Yoo si poznamenal Zavalovo číslo na mobil a popřál mu hodně štěstí. Vrátil se do své kanceláře a zamkl dveře. S kamennou tváří se posadil za stůl a vyťukal na mobilu číslo. Signál telefonu obletěl několikrát svět, prošel sérií filtrů a odboček, až se nedal vůbec vystopovat.

„Číslo třicet devět, podej hlášení,“ pronesl hrubý hlas.

„Právě odešel,“ řekl Yoo.

„Co ví?“

„Je toho až příliš.“

Yoo shrnul svůj rozhovor se Zavalou.

„To je nešťastná shoda okolností,“ řekl hlas. „On je malá ryba. Použij ho jako návnadu. Chci, abys Austina polapil živého a přivedl mi ho.“

„Hned se do toho pustím,“ slíbil Yoo. „Ještě dřív než hned“ zakončil hlas.

* * *

ZAVALA ŘÍDIL SVOU CORVETTU zpátky do ústředí NUMA, když mu zabzučel mobil. Byl to Charlie Yoo. „Ahoj, Joe. Dlouho jsme spolu nemluvili. Mám pro tebe něco o triádě Pyramida.“

„To byla rychlost,“ řekl Zavala s upřímným překvapením. Považoval Yooa v policejní práci spíš za lehkou váhu.

„Měli jsme štěstí. S lidmi z FBI je těžké pořízení. Snaží se z každého vypáčit co nejvíc, ale já jsem cizinec, takže mi pořád ještě úplně nedůvěřují. Jde o to, že probíhá sledování gangu pašujícího do země ilegální přistěhovalce. Poté, co jsem těm, co na tom pracují, pověděl o našem malém rozhovoru, nabídli nám, abychom se přidali. Třeba budeš mít šanci promluvit si s nějakým jiným specialistou na asijskou kriminalitu. Mohlo by to být zajímavé, kdyby došlo k zatčení.“

„Kdy a kde?“ zeptal se Zavala.

„Později dnes večer, na druhé straně řeky. Máš zájem? Tvůj kolega Austin je taky pozvaný, jestli bude mít čas.“

„Zeptám se ho a ozvu se ti.“

Zavala zavěsil a okamžitě zavolal Austinovi, aby mu pověděl o Yooově pozvání.

„Za pár minut čekám hovor od Sandeckera,“ řekl Austin. „Nemám tušení, co má ten starý mořský vlk v rukávu. Později ti brnknu.“

„Zavolej mi, jakmile budeš mít volno. A nedovol Sandeckerovi, aby tě zdržel moc dlouho.“

„Jen se neboj, kámo,“ řekl Austin a dodal něco, co ho bude později pronásledovat: „Sakra, Joe, nechci, aby sis nechal všechnu zábavu pro sebe.“

24

DRUHÁ ŠŤASTNÁ HODINKA v Dolarovém baru byla opakováním té předchozí. Bezduché tlachání u stolu lezlo Gamay na nervy, ale musela uznat, že gibson byl skvělý a večeře, která po něm následovala a skládala se z čerstvě ulovených krevet a pikantního rizota, se mimořádně vydařila.

Mayhew ze slušnosti počkal, až naservírují desert, a teprve pak přišel se svým oznámením.

„Dooley vás vyzvedne zítra ráno přesně ve čtvrt na deset,“ řekl. „Můžete odjet hned po snídani. Bylo mi potěšením být vaším hostitelem, doktorko Troutová. Je mi líto, že nás už opustíte.“

Mayhewův široký úsměv se zdál být v rozporu s jeho předstíraným smutkem nad jejím blížícím se odjezdem. Napadlo ji, jak dlouho by mu asi vydržel, kdyby trvala na tom, že zůstane ještě jednu noc.

„A mně se zase odsud nebude chtít,“ řekla Gamay s hereckým projevem hodným Ethel Barrymoreové. „Díky, že jsem tu mohla pobýt a vidět tu úžasnou práci, kterou vy a vaši lidé odvádíte na tomhle kousku ráje.“

Mayhew se tak soustředil, aby nevypadl z role, že nepostřehl její skrytý sarkasmus. Navrhl, aby si vzali pití na terasu a pozorovali západ slunce.

Ostatní se drželi v malých skupinkách a mluvili potichu. Občas Gamay zaslechla nějaký vědecký termín naznačující, že se mezi sebou baví o svém výzkumu.

Do devíti odešli všichni členové týmu do svých chatek a nechali Gamay samotnou. Počkala ještě půl hodiny, dokud se všichni neuloží, a pak se vydala po pěšině k chatě Song Leeové. Okna byla temná.

Gamay vystoupila na malou verandu a zaklepala nejdřív jemně a pak silněji. Nikdo se neozval.

Překvapilo ji, když našla dveře odemčené. Vešla dovnitř, rozsvítila a trvalo jen několik vteřin, než se přesvědčila, že je chatka prázdná. Nic nenaznačovalo, že by tam Leeová o samotě povečeřela. Gamay zhasla a spěchala po pěšině k vodě. Kajak, na kterém Leeová jezdila, v přístřešku chyběl.

Uvažovala, co bude dělat. Mohla probudit doktora Mayhewa a zbytek týmu, ale vzhledem k tajnůstkářství, které na ostrově panuje, bude pravděpodobné, že jí nedovolí zúčastnit se žádné akce.

Impulzivně vytáhla ze stojanu druhý kajak a položila ho na pláž.

Pak ji napadlo něco jiného a rozběhla se zpátky k domku na čluny pro Dooleyho brýle na noční vidění. Nasadila si je, postrčila kajak na vodu, nasedla a začala divoce pádlovat.

Plula kus po obvodu ostrova, než zamířila ven do zátoky. Uvízlá jachta byla přes brýle na noční vidění nazelenalá a zrnitá. Když byla přímo u ní, odbočila do trychtýřovitého zálivu, který jí ukázal Dooley.

Mangrovníky se kolem ní sevřely na obou stranách. V nejužším místě našla kůl označující mezeru v křovinách. Přirazila ke břehu, vystoupila z kajaku, a když ho vytahovala na pláž, zakopla o batoh Song Leeové pohozený v písku.

Gamay se rozhlédla a všimla si něčeho lesklého v trávě. Byl to doktorčin kajak.

Pustila se napříč ostrovem po stezce klikatící se mezi stromy a v ruce nesla dřevěné pádlo. Cesta ústila na otevřené prostranství a vedla dál skrz kaktusy a křoví. Šepot vln zalévajících pláž tvořil kulisu sboru hmyzu.

S pomocí brýlí na noční vidění mohla Gamay kráčet rychle. Když se vynořila na pláž, zastavila se a rozhlédla. Pískem se táhly dvě řady stop. Pustila se po nich jako lovecký pes a sledovala je za ohyb. Teď už klusala a zpomalila, teprve když v dálce zahlédla žlutou záři. Před ní stál domek částečně zakrytý stromy a keři. Došla blíž a uviděla, že světlo vychází ze síťových dveří a okna.

Připlížila se k domu a přitiskla se zády ke zdi asi metr od okna. Slyšela muže a ženu mluvící vzrušeně čínsky, nejprve potichu a pak čím dál hlasitěji. Muž teď zněl rozčíleně a žena hystericky.

Gamay se posunula blíž k oknu, zvedla si brýle na čelo a nahlédla přes skleněné tabulky do skrovně zařízené místnosti osvětlené plynovými tábornickými lucernami.

Song Leeová seděla za kuchyňským stolem naproti na první pohled brutálnímu Asiatovi oblečenému v šortkách a tričku. Na pultu vedle kamen měl položenou automatickou zbraň. A zjevně mu právě došla trpělivost. Rozmáchl se a vlepil Leeové políček. Úder ji srazil na podlahu.

Muž se od ní odvrátil, sáhl po zbrani, ale dopustil se velké chyby. Doktorka se zvedla na kolena a z nedaleké přihrádky popadla steakový nůž. Ostří se zablesklo, zabodlo se muži do stehna a znovu vyklouzlo ven. Muž vykřikl bolestí, upustil samopal na podlahu a chytil se za krvácející nohu.

Leeová vstala a rozběhla se ke dveřím. Muž vztekle zařval a vrhl se za ní, ale ona byla rychlejší, prolétla síťovými dveřmi a hnala se po pláži.

Cizinec zvedl zbraň z podlahy a dokulhal ke dveřím. Zůstal v nich stát, křikl něco čínsky a zvedl samopal k rameni.

V tom okamžiku se Gamay vynořila ze stínu, zvedla do výšky pádlo a vší silou jím udeřila muže do hlavy. Násada praskla jako suchá větev a muž se svalil na zem na svou zbraň.

Gamay doufala, že ho omráčila, on však brzy zasténal a začal se hýbat.

Dala si brýle na oči a pádila po pláži. Spatřila postavu běžící asi třicet metrů před ní a zavolala na ni jménem. Leeová se zastavila a otočila tváří k pronásledovateli. Nůž pozvedla na svou obranu.

Gamay si strhla brýle z hlavy.

„To jsem já, Gamay Troutová!“

„Doktorko… Co tady děláte?“

„Sledovala jsem vás.“

Gamay se ohlédla k domu.

„Teď není čas na vysvětlování,“ řekla. „Zdržela jsem vašeho přítele jen na okamžik.“

Odhodila zlomené pádlo a rozběhla se s Leeovou po pláži. Ve spěchu přehlédly pěšinu vedoucí přes ostrov a musely se vrátit, takže ztratily chvilku drahocenného času. Ale Gamay se ujala vedení a za pár minut byly na druhé straně ostrova. Společně vytáhly kajak z trávy.

Na pěšině se ozvaly tiché kroky a pár vteřin nato se z křovin vynořila postava. Muž, který Song Leeovou zajal, rozsvítil baterku a triumfálně zavrčel. Překvapilo ho, když uviděl Gamay, ale okamžitě se vzpamatoval a rychle mávl světlem i zbraní a namířil jí na břicho. Rychle sklonila hlavu, zaútočila jako býk a narazila mu na žaludek. Měl břišní svalstvo tvrdé jako kamenná zeď. Rozmáchl se pažbou samopalu na její hlavu tak silně, že ji srazil na zem. Skrz šedou mlhu ho uhodila do zraněné nohy, až vykřikl bolestí.

Lee skočila muži na záda a chytila se ho, ale on ji setřásl na zem. Chvíli stál bez hnutí a zíral na ni, pak mu zbraň vypadla z rukou a svalil se na zem, jako by z něho unikl vzduch. Paprsek baterky dopadl na dřevěnou střenku steakového nože, který mu trčel z hrudi.

Když Gamay pomohla Leeové na nohy, vyvalila Song oči na své smrtící dílo.

„Něco takového jsem nikdy neudělala,“ vydechla. „Nikdy.“

„Na to si zvyknete,“ řekla Gamay. „Kdo to je?“

„To nevím. Objevil se, když jsem vytahovala kajak na vodu, a praštil mě. Říkal, že mě sledoval a že připlují v člunu ostatní, kteří mě odvezou.“ Gamay náhle položila ruku Leeové na paži.

„Poslouchejte,“ řekla.

Po stezce se blížily vzrušené hlasy mluvící čínsky. Ti ostatní už dorazili.

Kajak Song Leeové už byl připravený na vodě. Vytáhla z něho rezervní pádlo z plastu a hliníku a podala ho Gamay. Obě odstrčily kajaky od břehu a pádlovaly jako šílené. Byly asi třicet metrů od mangrovníků, když začal vodu kolem nich zkoumat paprsek baterky.

Kužel světla se odrazil od lesklého laminátového trupu. Gamay poradila Leeové, aby se držely u břehu, kde budou skýtat obtížnější cíl. Strnula v očekávání palby, ale světla zhasla.

„Vracejí se ke svému člunu,“ řekla Leeová. „Obeplují druhý konec ostrova a počkají si na nás.“

„Za jak dlouho se tam dostanou?“ zeptala se Gamay, aniž by vypadla z rytmu při pádlování.

„Za pět, možná deset minut. Co budeme dělat?“

„Pádlovat, jak by nám šlo o život… a taky že jde.“

Opřely se celým tělem do každého záběru a vypluly ze zátočiny, jenže ticho noci brzy narušilo vrčení lodního motoru. Po hladině pomalu přejel paprsek reflektoru a na pobřeží nebylo jediné místo, kde by mohly přistát a ukrýt se. Z mangrovníků trčely silné, pokroucené kořeny a tvořily nepřekonatelnou hradbu.

Před nimi se zjevil jakýsi obrys. Blížily se k jachtě vyvržené na břeh. Gamay pádlovala ke staré lodi se Song v těsném závěsu. Vylezly na palubu vraku, vytáhly kajaky za sebou a lehly si tváří dolů na shnilá prkna.

Škvírami v trupu viděly, jak po lodi přejíždí světlo reflektoru. Gamay na okamžik pocítila slabý optimismus, ale ten záhy vyprchal, když pátrací člun změnil směr, obeplul vrak a přiblížil se. Světlo proniklo škvírami a jim na obličeje.

Pronásledovatelé zasypali jachtu kulkami od vyvýšené přídě až na záď. Dávali si záležet a pumpovali do kormidelny dávku za dávkou. Obě ženy zasypávaly třísky. Gamay si zakryla hlavu rukama a proklela se za svoji hloupost. Jediné, čeho dosáhly tím, že vylezly na loď, bylo, že těm parchantům poskytly cvičný terč. Byla jen otázka vteřin, než si je kulky najdou.

V tom palba ustala.

Gamay očekávala, že útočníci zaplaví loď, ale místo toho prolétla vzduchem láhev se zapáleným benzinem a dopadla na palubu. Praskající oheň z Molotovova koktailu byl jako planoucí vlna, která jim dosáhla až k nohám. Zár byl nesnesitelný. Obě ženy se postavily s tím, že se raději nechají zastřelit, než by shořely zaživa. Ale loď s jejich útočníky se už vzdalovala a nabírala rychlost. V té době už jachta plála jako pochodeň.

„Skoč!“ zařvala Gamay.

Vrhly se do vody a plavaly pryč od hořícího vraku. Zamířily k nejbližším mangrovníkům a urazily jen krátkou vzdálenost, než opět uslyšely lodní motor a uviděly reflektor svítící jejich směrem.

Gamayiny naděje se rozpadly v prach. Střelci se vraceli, aby to s nimi skoncovali.

Člun zpomalil, paprsek přejel po hladině a brzy obě plavkyně našel. Gamay očekávala, že to poslední, co uslyší, bude rachot střelby, ale místo toho zaslechla povědomý hlas.

„Gamay!“ zavolal Paul Trout. Jsi to ty?“

Přestala plavat a začala šlapat vodu. Zamávala rukou nad hlavou. Člun se přiblížil, a když vzhlédla, uviděla, jak se k ní natahují Paulovy dlouhé paže, aby ji zvedly do bezpečí.

25

ZAVALA ZABOČIL S CORVETTOU na parkoviště nákupního centra Eden ve Falls Church ve Virginii, jak ho instruoval Charlie Yoo. Čínský agent už na něho čekal u věže s hodinami v černém služebním Fordu Crown Victoria. Stáhl okénko. „Kde máš kamaráda Austina?“

„Zdržel se,“ odpověděl Zavala. „Později se k nám připojí. Nebo můžeme počkat.“

Yoo se zamračil, zvedl ukazováček na znamení, aby počkal, a vytáhl okénko. Zavala viděl, jak se Yoovy rty hýbou, a usoudil, že mluví do mikrofonu se sluchátkem napojeným přes bluetooth. Pak okénko sjelo dolů.

„Chlapi na sledovačce říkají, že máme hned vyrazit za nimi. Můžeš mu zavolat později a povědět mu, kde jsi. Nasedej.“

Zavalovi se nijak nelíbila představa, že bude muset nechat svou milovanou corvettu na parkovišti, ale pak natáhl střechu, zamkl dveře a posadil se na sedadlo spolujezdce ve fordu. Yoo vyjel z parkoviště, projel Seven Corners, pokračoval k Wilson Boulevardu a po několika kilometrech zpomalil, aby sjel z dálnice. Nedlouho poté dorazili do průmyslové zóny plné oplechovaných budov táhnoucích se přes několik bloků. Až na žlutá bezpečnostní světla nade dveřmi nákladových ramp byl celý komplex temný a vypadal opuštěně.

Zavala předpokládal, že Yoo zaparkuje a na místo, kde probíhalo sledování, dojdou pěšky. Yoo zpomalil na rychlost chůze, pak bez zastavení stočil volant doprava a zrychlil do otevřené brány s nápisem SPOLEČNOST HODNĚ ŠTĚSTÍ, VÝROBA SUŠENEK S VĚŠTBOU.

Yoo nechal nohu na plynovém pedálu, ve vysoké rychlosti řízl zatáčku dozadu za budovu a pak namířil auto na vrata garáže. Jak se vůz řítil k velkému černému čtverci, Zavala se připravil na náraz, ale pak reflektory ukázaly, že vrata jsou téměř dokořán. Ve skladišti Yoo konečně dupl na brzdu tak prudce, že auto dostalo smyk a narazilo do stěny z papírových krabic.

Předek auta práskl do kartonů s hlasitým zapraskáním. Jeden se protrhl a kapotu zasypaly desítky sušenek balených v celofánu.

Airbagy v autě se aktivovaly a také pomohly zmírnit náraz.

Zavala popadl dech, pak sáhl dolů a odepnul si pás. Když odsunul airbag stranou, Yoo už nebyl za volantem. Vysoukal se pracně z auta a venku upadl na jedno koleno. Nebyl nijak prchlivý, ale jak se teď zvedal na nohy, nejraději by agentovi utrhl hlavu.

Vtom se rozsvítila světla pod střechou. Charlieho Yooa nebylo nikdy vidět, ale Zavala nebyl sám.

Obklopilo ho několik Asiatů oblečených v černých běžeckých soupravách a se samopaly v rukou, které mu mířily na tělo.

Ten, co stál nejblíže, ho dloubl hlavní do břicha.

„Pohni se,“ přikázal.

26

AUSTIN OBRÁTIL POSLEDNÍ STRÁNKU obsáhlého spisu o společnosti Pyramid Trading, opřel se na židli a promnul si oči. Dokument vykreslil Pyramidu jako rozsáhlou korporaci, které ani za mák nezáleží na lidských životech. Uvedla už na trh více než tři sta škodlivých výrobků. Exportovala ryby obsahující jedovaté látky, životu nebezpečné krmení pro zvířata, závadné pneumatiky, otrávené zubní pasty, bonbony, vitaminy a léky. Pod mezinárodním tlakem čínská vláda přiznala, že s Pyramidou jsou problémy, a slíbila, že zjedná nápravu. Ale nic z toho, co se Austin dočetl, nevysvětlovalo, proč korporace šla po doktoru Kaneovi a jeho výzkumném projektu.

Austin přistoupil k oknu a pohlédl dolů na světla Washingtonu, jako by mohla splynout v křišťálovou kouli, v níž by našel odpovědi na otázky, které mu vířily v hlavě. Zabzučel telefon, a když ho zvedl, uslyšel nezaměnitelný autoritativní hlas admirála Sandeckera. Šel přímo k věci jako vždy. „Kurte. Buďte prosím za pět minut venku před domem.“ Sandecker zavěsil bez dalšího vysvětlení.

Austin uložil složku o Pyramidě do zásuvky stolu, zhasl a zamířil k výtahu. O pět minut později na vteřinu přesně vyšel z hlavního vchodu ústředí NUMA a kráčel k SUV Chevroletu Suburban stojícímu u chodníku.

Z něho vystoupil mladý muž v uniformě důstojníka námořnictva a přivítal Austina, který poznal nadějného poručíka Charleyho Caseyho, kterého mu Sandecker představil na jedné recepci v Bílém domě.

„Dobrý večer, Kurte,“ pozdravil Casey. „Pojďte na palubu.“

Austin nasedl na zadní sedadlo vedle Caseyho a auto se zařadilo do washingtonského provozu.

„Rád vás zase vidím, poručíku. Co se děje?“

„Omlouvám se, že vám nedám přímou odpověď, ale admirál mi řekl, abych zatím nereagoval na žádné otázky.“

„Dobře. A co kdybyste mi aspoň pověděl, kam jedeme?“

„Ne my. Jedete tam vy,“ opravil ho Casey. „Přímo sem.“

SUV ujelo jen několik bloků od ústředí NUMA, když opět zastavilo u chodníku. Austin poděkoval Caseymu za svezení a došel ke vchodu restaurace. Neonový nápis vykřikoval do ulice název EGEJSKÁ JESKYNĚ.

Majitel restaurace, temperamentní rodák z ostrova Naxos jménem Stavros, přepadl Austina, jakmile překročil práh.

„Dobrý večer, pane Austine. Jak to jde u vás v Rybárně?“

Stavros použil vlastní přezdívku pro ústředí NUMA, kde mnoho jeho stálých zákazníků pracovalo jako vědci nebo technici.

„Je to tam cítit rybinou jako vždycky,“ opáčil Austin a pousmál se. „Mám tady s někým schůzku.“

„Váš přítel dorazil před pár minutami,“ řekl Stavros. „Usadil jsem ho k admirálovu stolu.“

Odvedl Austina do výklenku v zadní části jídelny. Když byl admirál Sandecker ještě ředitelem NUMA, často v té restauraci večeřel. Zmíněný stůl skýtal trochu soukromí a výhled na jídelnu. Modré stěny výklenku zdobily obrázky olihní, chobotnic a různých jiných zvířátek, která Stavros servíroval hostům.

Muž sedící u stolu na Austina krátce zamával.

Austin vytáhl židli a posadil se proti doktoru Kaneovi.

„Ahoj, Maxi,“ řekl. „To je ale příjemné překvapení.“

„Jsem v šoku, že jsi tak snadno prokoukl mé přestrojení.“

„Na okamžik jsi mě zmátl, Maxi, ale pak jsem si všiml, že se ti vlasy sjíždějí dozadu.“

Kane si strhl z hlavy hustou černou paruku a jediným pohybem zápěstí ji jako chlupatý létající talíř poslal k vedlejšímu stolu, u něhož seděli dva muži. Ti se na Kanea zamračili, jeden z nich zastrčil paruku pod sako a pak se znovu dali do jídla.

Kane se rozesmál.

„Netvař se tak znepokojeně, Kurte. Ti chlapi jsou moje chůvy. To oni trvali na tom, abych na veřejnosti nosil tuhle předložku před postel.“

Austin věnoval Kaneovi strnulý úsměv, ale neměl náladu na plané tlachání. Za tu krátkou dobu, po kterou toho barvitého mikrobiologa znal, ztratil málem jednoho člena týmu, byl svědkem toho, jak jde projekt B3 ke dnu, a bojoval skoro kilometr pod hladinou s podmořským robotem. Ukázal Stavrosovi dva zvednuté prsty, pak se obrátil zpátky ke Kaneovi a probodl ho pohledem svých korálově modrých očí.

„Co to má sakra znamenat, Maxi?“ zeptal se.

Kane se nahrbil na židli, jako by z něho unikl vzduch.

„Promiň, Kurte. Strávil jsem posledních pár dní v úkrytu s těmihle týpky a živil se jenom pizzou a Čínou. Začínám z toho trochu magořit.“

Austin podal Kaneovi jídelní lístek.

„Tady máš protijed na mizerné jídlo. Doporučuju psari plaki, rybu na aténský způsob. Tsatziki a taramosalatu jako předkrm.“

Když dorazil Stavros se skleničkami ouza, objednal Austin dvě porce šťavnaté ryby. Pak pozvedl sklenku, změřil si Kanea pohledem a řekl: „Připíjím na objev, který bude mít dopad na každého muže, ženu a dítě na téhle planetě.“

„Takže Joe ti vykládal o mé předsmrtné zpovědi.“

„Povídal, že ti vyhlídka na podmořský hrob rozvázala jazyk, tedy pouze do jisté míry.“ Kane se ušklíbl.

„Asi ti dlužím vysvětlení,“ řekl. „To asi ano,“ přitakal Austin.

Kane se s chutí napil ouza a postavil sklenku na stůl.

„Už několik let jsem předsedou vědecké poradní skupiny zvané Výbor pro mořskou biologii,“ spustil. „V tom výboru je několik z nejgeniálnějších mozků na poli oceánské biomedicíny. Spolupracujeme s Národní výzkumnou radou a radíme vládě ve věci slibných vědeckých objevů.“

„A jaký je tvůj slibný objev, Maxi?“

„Asi rok poté, co jsem přesunul laboratoř na Bonefish Key, jsme získali vzácný druh medúzy příbuzné mořské vose. Pojmenovali jsme ji modrá medúza, protože měla úžasně jasnou luminiscenci, ale co nám vyrazilo dech, byl toxin, který ten živočich produkuje.“

„Můžeš to upřesnit, Maxi?“

„Jed té medúzy nezabíjí. Znehybní kořist, aby si medúza mohla pochutnat na potravě, která je ještě naživu. To není v přírodě neznámá praxe, pavouci a vosy mají také rádi po ruce čerstvou svačinku.“

Austin kývl směrem k akváriu s humry stojícímu v restauraci.

„Lidé dělají totéž.“

„Tak asi chápeš, o čem mluvím. Krávy a prasata, které měníme na bifteky a kotlety, dostávají lepší péči než mnozí lidé. Dokonce je ládujeme antibiotiky a jinými léky, abychom je udrželi zdravé, dokud je nesníme.“

„Chov domácích zvířat není moje parketa, Maxi. Kam tím míříš?“

„Toxin modré medúzy je ta nejkomplikovanější chemikálie pocházející z přírody, jakou jsem kdy viděl. Vytváří zeď, která udržuje patogeny v uctivé vzdálenosti. K smrti odsouzená kořist se tak během čekání na pozření těší tomu nejlepšímu zdraví.“ Kane se naklonil přes stůl a ztišil hlas. „A teď předpokládejme, že bychom mohli něco z těch ochranných vlastností vložit do léku pro lidi.“

Austin se zamyslel nad Kaneovými slovy.

„Potom bychom získali mnohoúčelovou piluli,“ řekl. „To, čemu potulní šarlatáni říkali všelék.“

„Přesně! Jenže tohle není podvod. Objevili jsme zázrak medicíny, který by mohl vymýtit některé z největších pohrom lidstva, choroby způsobené viry, od prostého nachlazení po rakovinu.“

„Tak proč všechno to tajnůstkářství?“ zeptal se Austin. „Kdyby lidé věděli, že jsi našel všelék, celý svět by stavěl sochy na tvou počest.“

„Sakra, Kurte, nejdřív bychom nominovali sami sebe na nobelovku. Jenže my si po počátečním nadšení uvědomili, že otevíráme Pandořinu skřínku.“

„Rozhodně byste nemohli čekat děkovné dopisy od farmaceutických společností a pojišťoven,“ řekl Austin, „ale z dlouhodobého hlediska byste dosáhli zdravějšího světa.“

„A právě to dlouhodobé hledisko nám nahnalo strach,“ řekl Kane. „Řekněme, že předáme tenhle objev světu bez jakýchkoliv omezení. Snadno dostupná léčba na všechno se začne vyrábět ve velkém. Průměrná délka života vylétne až do stratosféry. Místo šesti miliard duší jich budeme mít na planetě dvanáct. Představ si, jaký dopad to bude mít na půdu, vodu, potraviny a energetické zdroje.“

„Mohlo by dojít k nepokojům, válkám, státním převratům a hladomoru.“

Kane rozpřáhl ruce, jako by říkal Voilá!

„A teď si představ, co by se stalo, kdybychom ten objev udrželi v tajnosti.“

„Nic se v tajnosti neudrží. Lidé by se o tom dozvěděli. Ti, kteří by k léku neměli přístup, by nenáviděli ty vyvolené. Lidé se smrtelnými chorobami by bušili na dveře ordinace. Opět by z toho byl jen chaos.“

„Vědecká rada dospěla ke stejnému závěru,“ řekl Kane. „Ocitli jsme se v úzkých. Sepsali jsme tedy zprávu a předali ji vládě. Pak zapracoval osud. V Číně vypukla epidemie způsobená chřipkovým virem tak silným, že má potenciál rozpoutat pandemii, která zabije miliony lidí. A hádej co? Naše bláznivá malá laboratoř má klíč k léčbě.“

„Modrou medúzu?“

„Jo.“

„To jsi měl na mysli, když jsi říkal, že by ta léčba mohla ovlivnit každého na Zemi?“ Kane přikývl.

„Ukazuje se, že náš výzkum představuje jedinou naději v boji s tou nemocí,“ pokračoval. „Vláda převzala laboratoř, zamkla dveře a začala spolupracovat s čínskou vládou, aby udržela výzkum pod pokličkou, dokud se nám nepodaří tu chemikálii syntetizovat. Vypustili fámu, že ten nový virus je jen epidemie SARS, takže se dá zvládnout. Což není pravda. Je to zmutovaný kmen, který je mnohem nakažlivější než virus, který způsobil pandemii chřipky v roce 1918. Ten tehdy během jednoho roku zabil miliony lidí.“ Austin tiše hvízdl.

„Při dnešních možnostech cestování po celém světě by ta čísla z roku 1918 byla jen kapkou v moři,“ poznamenal.

„Tentokrát by to bylo celé moře, Kurte. Federální vláda prohlásila náš objev za tajný a udělala z lidí v laboratoři své zaměstnance, takže kdyby si někdo pustil pusu na špacír, trestalo by se to jako velezrada. Nalepila se na to i armáda. Potom se většina výzkumu přemístila do podmořské laboratoře.“

„Proč nezůstal v Bonefish Key?“ zeptal se Austin.

„Je trochu moc na ráně. Ale mělo to i praktické důvody. Chtěli jsme být blíž u zdroje. Modrá medúza kdysi obývala rozlehlou oblast, ale teď se vyskytuje hlavně v jednom hlubokomořském kaňonu a jeho okolí. A chtěli jsme také uchránit svět před svým výzkumem. Vytvářeli jsme vylepšenou verzi té medúzy, jakousi supermedúzu, nebezpečného predátora, nic, co by chtěl člověk najít ve svém bazénu.“

„Ty říkáš, že jste pracovali s rizikovými zmutovanými formami života, Maxi?“

„V podstatě ano.“

„Co by se stalo, kdyby se dostaly do volné přírody?“

„Jen klid, nehrozí, že by zlikvidovaly biomasu v oceánech. Nedokážou se rozmnožovat a v moři nakonec zemřou. Hodně jsme při genovém inženýrství dbali na to, aby se nemohly množit.“

„I tak si hrajete s dynamitem, Maxi. Matka příroda nemá ráda, když jí někdo fušuje do řemesla.“

„Já vím, já vím,“ připustil Kane sevřeným hlasem. „Ale vláda na nás vyvíjela obrovský tlak. Potřebovali jsme větší množství toxinu na experimenty se syntézou, tak jsme prostě vypěstovali větší medúzy. Tito vylepšení tvorové se ukázali být agresivnější než originál a toxin, který produkovali, byl mnohem silnější.“

„Než jsi přišel na Beebe, byl jsi v Tichém oceánu,“ vzpomněl si Austin. „Tam jste tedy umístili laboratoř?“

„Ano. Přesněji řečeno do Mikronésie. Vláda použila podmořskou laboratoř vyvinutou armádou. Pojmenovali jsme ji Truhla Davyho Jonese. Pracoval jsem tam, když jsem se dozvěděl, že jsem byl vybrán na ponor v B3. Projekt se už chýlil ke konci, tak jsem předal vedení své asistentce Lois Mitchellové a dopřál si volno. Zbytek už znáš.“

„Jenom k místu, kdy tě pobřežní stráž odvezla z paluby Beebe.“

„Z toho telefonátu na Beebe jsem se dozvěděl, že tajná laboratoř zmizela zhruba ve stejnou dobu, kdy došlo k útoku na B3. Strážní loď hlídající laboratoř těžce poškodila řízená střela, kterou mohla vypustit ponorka. Celý podmořský komplex laboratoří a obytných prostor se ztratil z mořského dna. Námořnictvo po něm stále pátrá.“

Austin vyvalil na Kanea oči, jako by spatřil mimozemšťana.

„Ty jsi samé překvapení, Maxi.“ Z kuchyně k nim přicházel Stavros s talíři v rukou. „Co kdybys mi to dopověděl nad předkrmem?“

Mezi sousty chleba pita seznámil Kane Austina s útokem na podpůrnou loď a popsal prohlubně, které zbyly ve dně oceánu. Když se zeptal Austina, jestli ho nenapadá, kam mohla být laboratoř přemístěna, odpověděl mu, že to probere se Zavalou. Pak sám položil jednu otázku.

„Jak daleko byl výzkum, když laboratoř zmizela?“

„Identifikovali jsme už organismus, který v medúze produkuje požadovanou chemikálii. Díky tomu jsme se ocitli na pokraji možnosti produkovat syntetickou verzi ve velkém. Chystali jsme se přeskočit klinické zkoušky a spolehnout se na laboratorní testy a počítačové modely, i když už budeme látku distribuovat. Stejně jsme neměli čas. Museli jsme vyrobit lék a připravit ho na okamžik, kdy se virus rozšíří z Číny do dalších zemí.“

„Napadlo tě, kdo by mohl stát za zmizením laboratoře?“ zeptal se Austin.

„Tahle otázka se mi honí hlavou už řadu dní. Jediným hmatatelným výsledkem byla migréna.“

„Říkal jsi, že podpůrnou loď vyřadila raketa, kterou nejspíš někdo vypustil z ponorky. Jenom nějaká vláda nebo velká organizace by měly zdroje na to, aby zaútočily na batysféru a přestěhovaly tu laboratoř,“ poznamenal Austin.

„Přesně to si myslím. A taky, že jedině vláda má prostředky na to, aby ten propletenec rozmotala. Bez laboratoře nemáme žádnou obranu proti pandemii. Virus se už v Číně šíří. Jakmile zasáhne tamní městské oblasti, překročí její hranice.“

„Námořnictvo určitě vyslalo pátrací lodě,“ nadhodil Austin.

„Pročesávají tu oblast. Ale lidé, kteří to udělali, s pátráním námořnictva počítají a připravili se na ně. Jeden člověk z Bílého domu na poradě mého výboru řekl, že slyšel, jak na tebe viceprezident Sandecker pěl chválu, a já viděl, co jsi udělal, když byla batysféra málem ztracena. Proto jsem prohlásil, že se s tebou chci sejít, a teď jsme tady.“

„A s námi naše večeře,“ připomněl Austin.

K rybě si objednali bílé víno ze Santorini. Následující půlhodinu bavil Austin Kanea vyprávěním o ponorech v kaldeře toho řeckého ostrova a teoriemi, že Santorini bylo místem legendární Atlantidy. Potom odsunul prázdný talíř a objednal si pudink a silnou řeckou kávu.

„No?“ vyhrkl Kane netrpělivě.

„Udělám, co bude v mých silách, ale budeš muset za mnou stát na sto procent, Maxi. Neucouvneš ani o píď. A budu muset být schopen kdykoliv se s tebou spojit.“

„Slibuju ti plnou spolupráci, Kurte.“ Kane pohlédl na své osobní strážce. „Moje chůvy už na mě zahlížejí, budu muset jít. Myslí si, že venku číhá celá armáda vrahů, aby mě odstranila.“

„Nekomplikuj jim to, jenom se snaží udržet tě naživu. Učet jde na mě.“

Kane mu napsal číslo, na kterém bude k sehnání. Austin Kanea pozorně sledoval, když odcházel z restaurace. Pak mávl na Stavrose, že bude platit.

* * *

PORUČÍK CASEY ČEKAL před restaurací v SUV námořnictva. Austin tentokrát nasedl bez pozvání. „Rád vás zase vidím, poručíku.“

Casey mu podal telefon a na lince se ozval Sandeckerův hlas. „Seznámil vás doktor Kane se situací, Kurte?“

„Pověděl mi o výzkumu té modré medúzy a pohřešované laboratoři.“

„Dobře. Tahle záležitost dopadne moc špatně, pokud laboratoř nenajdeme a nezískáme vakcínu. Musíte Truhlu Davyho Jonese najít. Dám vám k dispozici celé zatracené námořnictvo.“

„Kolik máme času, admirále?“

„Počítače Centra pro kontrolu nemocí tvrdí, že ten virus zasáhne velká čínská města od půlnoci za dvaasedmdesát hodin. Během několika týdnů bude řádit po celém světě.“

„Takže pořád ještě máme čas?“

„Ne tak docela. Jakmile se virus dostane za čínské hranice, už ho nic nezastaví. Prezident už připravuje Národní gardu na vyhlášení stavu nouze.“

„V tom případě rád přijmu jakoukoliv pomoc, kterou mi můžete poskytnout, pane.“

„Když budete potřebovat víc, volejte přímo mně nebo Caseymu. Nezdržujte se s prostředníky.“ Jeho hlas zjihl. „Hodně štěstí, Kurte. A dohlédněte na toho svého mexického kamaráda s obřím libidem.“

Austin vrátil telefon.

„Kdy odjíždíme, poručíku?“

„Vyzvednu vás tak, abychom byli ve tři ráno na letišti.“ Odmlčel se a dodal: Jenom abyste věděl, já mám manželku a dvě děti, Kurte. Bylo mi řečeno, že když se ta věc rozšíří do Spojených států, už je nic neochrání.“

„To jsou tři dobré důvody, proč si pospíšit.“

Austin se s Caseyem rozloučil s tím, že se za pár hodin uvidí, a vystoupil z SUV před budovou NUMA. Cestou do kanceláře, kde si chtěl vyzvednout složku o Pyramidě, vytočil Zavalovo číslo, ale bez odpovědi. Nijak ho to nepřekvapilo. Jeho přítel se už nejspíš připojil ke sledovacímu týmu a zřejmě nemůže mluvit. Austin mu nechal vzkaz, aby zavolal zpátky, jakmile to půjde.

Vzal si spis, nastoupil do výtahu a vyjel do čtrnáctého patra. Prošel chodbou ke dveřím označeným NUMASAT a vstoupil do rozlehlého, slabě osvětleného prostoru ohraničeného zaoblenými zdmi zářícími televizními obrazovkami. Ty ukazovaly novinky ze satelitních systémů NUMA, složité sítě, která sbírala informace o oceánech od vědců a univerzit na celém světě.

Na tuto komunikační síť dohlížel výstřední génius jménem Jack Wilmut, který ji spravoval od propracovaného řídicího pultu uprostřed místnosti, obklopeného pracovními stanicemi. Ze svého vyvýšeného místa mohl také sledovat každý výzkumný projekt NUMA, loď a zaměstnance nasazeného v terénu. Spatřil Austina a přes baculatý obličej mu přelétl úsměv.

„To je překvapení, vidět tě tady na ústředí, Kurte.“

Austin si přitáhl židli k řídicímu pultu.

„Nedělej si ze mě legraci, Jacku, mohl jsi každou vteřinu přesně zjistit, kde jsem. Něco bych od tebe potřeboval. Ztratil jsem kontakt s Joem. Mohl bys ho najít?“

Wilmut si uhladil jednu stranu svého příčesku.

„Bude nejspíš v nějakém washingtonském hnízdečku lásky,“ řekl. Z vážného výrazu Austinovy tváře poznal, že není čas na žerty, a dodal: „Udělám, co půjde. Co má?“

„Třeba vysílač ve své corvettě.“

„To je snadné,“ opáčil Wilmut.

Poklepal na klávesnici před sebou a za okamžik na monitoru zablikala červená hvězdička na mapě Falls Church. V rámečku vedle ní byl název lokality.

„Auto je v nákupním středisku Eden. Nejspíš se zastavil pro nějaké vietnamské jídlo.“

Nákupní středisko Eden byl komplex obchodů a restaurací pro vietnamskou populaci ve Falls Church.

„On vietnamské jídlo nerad,“ namítl Austin. „Zkus najít jeho telefon.“

Wilmut vystopoval Zavalův mobil přes jeho čip GPS.

Na okraji města se objevila druhá blikající hvězdička, několik kilometrů od té první. Wilmut zvětšil mapu a přešel na satelitní zobrazení. Hvězdička byla na jednom z několika desítek obdélníků, zjevně střech velkých budov. Zvětšil obraz.

„Vypadá to jako průmyslový komplex,“ poznamenal Wilmut. „Všechny budovy si jsou hodně podobné.“

„Potřebuju adresu,“ řekl Austin.

Wilmut stiskl klávesu a na monitoru se objevila SPOLEČNOST HODNĚ ŠTĚSTÍ, VÝROBA SUŠENEK S VĚŠTBOU. Zasmál se a řekl: „Tak to vypadá, že má rád činu.“

Austin Wilmutovi poděkoval a sjel výtahem do garáží, aby si vyzvedl svůj džíp Cherokee. Když jel podél Potomaku, našel si ve svém seznamu Caitlinino číslo. Okamžitě poznala jeho hlas.

„Tohle musí být můj šťastný týden,“ řekla. „Zavolali mi dva nejhezčí muži z NUMA. Jak se daří, Kurte?“

„Dělám si trochu starosti o Joea. Víš něco o tom, že by FBI sledovala nějaký asijský gang a Charlie Yoo se na tom podílel?“

„Nic takového neprobíhá, Kurte. Charlie je v FBI jen host. Operací v terénu se účastní jen s naším svolením a my právě žádnou rozjetou nemáme.“

„Přesně to jsem si myslel,“ řekl Austin. „Díky za pomoc, Caitlin.“

„Co to sakra“

Austin zavěsil a nedokončená otázka se ztratila v éteru. Jednou rukou řídil a druhou rychle naprogramoval do GPS v palubní desce adresu, kterou mu dal Wilmut.

Pak sáhl do přihrádky pod sedadlem, vytáhl pouzdro se svým revolverem značky Bowen, položil ho na sedadlo spolujezdce a dupl na plyn.

27

DOOLEYHO STARÝ KARAVAN u kanálu v Pine Islandu nebyl žádný pětihvězdičkový hotel, ale měl jisté výhody, které by se ve Four Seasons nenašly.

Pine Island bylo několik kilometrů vzdálené od Bonefish Key. Karavan měl výhled na vodu. Dooley teď seděl před ním na zchátralém molu ve skládacím křesle s brokovnicí na klíně, protože čekal problémy.

Na základě svých podrobných znalostí místních vod už dříve rychle přejel na pevninu. Nechal poziční světla svého člunu zhasnutá, dokud nezabočil do kanálu lemovaného karavany. Jakmile člun přirazil k molu a Dooley zastavil motor, obrátila se Gamay k Paulovi.

„Než prasknu zvědavostí, pověz mi prosím, jak se stalo, že jsi přeletěl z jednoho pobřeží na druhé a dorazil právě včas, abys zachránil dvě ctné panny v úzkých. Měl jsi přece přijet až za pár dní.“

„Kurt mi zavolal a řekl mi, že tě možná nevědomky poslal do nebezpečí. Nemohl jsem se ti dovolat, tak jsem přerušil seminář a na poslední chvíli odletěl na Floridu.“

„Jak ses dal dohromady s Dooleyem?“

„Další štěstí: on kontaktoval mě,“ řekl Paul. „Byl jsem v přístavišti v Pine Islandu, hledal odvoz na Bonefish Key a prohlížel čluny v zoufalé naději, že někdo nechal klíček v zapalování, když mě zahlédl Dooley a zeptal se, co dělám. Jakmile jsem se zmínil o tobě, nabídl, že mě na Bonefish doveze. Taky si všiml, že chybějí dva kajaky, a napadlo ho, kam jsi asi mohla jet.“

„Díky, Dooley,“ usmála se Gamay a políbila ho na tvář. „Nejspíš vám vrtá hlavou, o co vlastně jde.“

„Tady se člověk rychle naučí, že je lepší starat se o svý, doktorko Gamay, ale musím přiznat, že jsem trochu zvědavej.“

„Tak to nejste sám.“

Gamay pohlédla na Song Leeovou, která se během cesty na pevninu choulila na sedadle.

Dooley uvázal člun a šel jako první ke karavanu. Vytáhl z lednice balení šesti plechovek dietní koly a podal tři kolem dokola spolu s pytlíkem krekrů. Beze slova vzal ze zamčené skřínky brokovnici, pověsil si ji přes rameno a vyšel se zbývajícími plechovkami na molo.

Song Leeová a Troutovi vešli do karavanu a posadili se kolem kuchyňského stolu z umakartu a chrómu. Leeová srkala kolu jako robot a zírala do prázdna.

Gamay vytušila, že utrpěla šok z násilí, kterého byla svědkem.

„Už je to dobré, doktorko Leeová,“ řekla. Jste v bezpečí.“

Žena otočila hlavu a Gamay uviděla, že se jí v očích lesknou slzy.

„Jsem doktorka,“ řekla Leeová. „Měla bych životy zachraňovat, ne je brát.“

„Zachránila jste naše životy,“ namítla Gamay. „Ten muž a jeho přátelé by nás obě zabili.“

„To já vím. Ale stejně…“

„Tušíte, kdo to mohl být?“ zeptal se Paul.

Leeová si otřela slzy hřbetem ruky.

„Povídal, že mě sleduje už celé dny,“ řekla. „Číhal na mě na místě, kde jsem nechala kajak, a přinutil mě jít do toho domu. Čekali jsme na lidi, kteří mě měli odvézt. Prosila jsem ho. Pohádali jsme se. Pak jsem sáhla po tom noži a utekla.“

Gamay položila Leeové ruku na paži.

„Myslím, že byste měla začít od začátku,“ řekla.

Leeová se napila koly jako vyprahlý přístavní dělník a začala vyprávět svůj příběh.

Narodila se v zemědělské části Číny, s výbornými výsledky absolvovala vysokou školu a odešla studovat do USA na stipendium od čínské vlády. Viděla na vlastní oči, jak mezi chudými obyvateli Číny zuří nemoci, a chtěla s tím něco udělat. Na harvardské lékařské fakultě se specializovala na imunologii a odbyla si praxi v Massachusettské všeobecné nemocnici.

Po návratu domů se zapojila do vládního programu, který se soustředil na zdraví obyvatel slumů. Jednalo se především o prevenci, očkování a likvidaci zdrojů nemocí ve vodě a ve vzduchu. Díky svému úspěchu získala práci v nemocnici a tam také působila, když vypukla nemoc SARS.

Své vyprávění zakončila tím, jak musela odejít do exilu na venkově poté, co zpochybnila reakci vlády na SARS, pozdějším omilostněním a cestě na Bonefish Key, kde pracovala na vakcíně proti novému kmenu nemoci, založené na jednom mořském organismu.

„Na modré medúze?“

„Přesně tak.“ Zatvářila se překvapeně. Je příbuzná s vysoce jedovatou mořskou vosou. Jak to, že o ní víte?“

„Otravovala jsem doktora Mayhewa tak dlouho, až mi ukázal tu výzkumnou místnost.“

„Žasnu, že dovolil, abyste ji viděla,“ řekla Leeová. Podívala se na Gamay, jako by ji viděla poprvé. „Právě jsem si uvědomila, že vůbec nevím, kdo jste.“

„Jsem mořská bioložka z NUMA. Přijela jsem na Bonefish Key, protože se zajímám o mořskou biomedicínu.“

„Zatím to vypadá, že se zajímáte spíš o mě“ poznamenala Leeová.

„Některé věci se stanou tak nějak samy od sebe,“ opáčila Gamay.

Leeová se usmála.

„Mluvíte jako nějaký čínský filozof, doktorko Troutová. Vlastně jsem ráda, že jste se o mě zajímala, jinak bych tady nebyla.“

„Doktor Mayhew tvrdil, že modrá medúza je nový druh.“

„Přesně tak. Větší a agresivnější než mořská vosa. Po přesunu prací do nové laboratoře chtěli použít genové inženýrství, aby vyprodukovali ještě silnější toxin.“

„Nevěděla jsem, že existuje nějaká jiná laboratoř,“ řekla Gamay.

„Bylo to tajemství. Říkali jí Truhla Davyho Jonese. Doktor Kane a Lois Mitchellová, jeho asistentka, odjeli z Bonefish Key a vzali s sebou mnoho vědců a techniků. Doktor Mayhew a zbytek týmu zůstali, aby mohl původní výzkum pokračovat. Já vytvářela scénáře pravděpodobného šíření viru a plány, jak ho co nejlépe zadržet.“

„Jak účinný byl ten lék odvozený z toxinu?“ zeptal se Paul.

„Nejdřív jen částečně,“ odpověděla Leeová. „Jed té medúzy je neuvěřitelně nevypočitatelný. K zabití člověka stačí i malé množství a nejdřív jsme víc laboratorních zvířat zabili, než vyléčili. Pak se nám podařil obrovský průlom, když jsme identifikovali molekulární složení mikrobu, který ten toxin produkuje. Stanuli jsme na pokraji syntézy. A dalším krokem měly být klinické testy.“

Zatímco mluvila, klesala Song Leeové víčka, a Gamay jí navrhla, aby si lehla na pohovku. Pak s Paulem vyšli ven do teplé floridské noci.

„Díky, že jsi mě přišel zachránit, rytíři Galahade,“ řekla Gamay.

„Omlouvám se, že jsme to s panem Dooleyem stihli tak tak,“ řekl Paul. „Co si myslíš o vyprávění doktorky Leeové?“

„Vím jistě, že si nevymyslela toho muže, kterého zabila, ani jeho kumpány s lehkou spouští, takže předpokládám, že je pravda i to ostatní.“

„Promluvím s Dooleyem. Třeba nám doplní chybějící fakta.“

Když se Trout přiblížil k molu, ucítil kouř doutníku, ještě než Dooleyho uviděl. Začal mluvit, ale Dooley ho umlčel. Trout se zaposlouchal a uslyšel vrčení motoru rozléhající se kanálem. Dooley zhasl doutník o podrážku, popadl Trouta a stáhl ho za hromady dřevných přepravek na ryby.

Zvuk motoru se přiblížil a do kanálu vplul člun. Pohyboval se pomalu a jeho reflektor se houpal ze strany na stranu. Na konci kanálu se obrátil a zamířil zpátky na otevřenou vodu.

Dooley sledoval člun hlavní brokovnice, dokud vrčení neutichlo v dálce. Pak si zapálil nový doutník.

„Zůstanu na stráži, ale myslím, že byste odsud měli dostat doktorku Leeovou,“ řekl.

„Nemám námitek,“ souhlasil Trout.

Vrátil se do karavanu, a právě když vyprávěl Gamay o tom podezřelém člunu, zabzučel mu mobil. Podíval se na displej. Volal Austin a ptal se na Gamay.

„Jsme teď na Floridě,“ oznámil mu Trout. „Gamay je v pořádku. Ale na Bonefish Key došlo k problémům.“

„Jakým problémům?“

„Gamay byla napadena spolu s tamní vědkyní jménem Song Leeová, která pracovala na něčem, čemu říkají modrá medúza.“

„Chci mluvit s doktorkou Leeovou osobně,“ řekl Austin. „Zavolej NUMA, ať vám pošlou letadlo a vyzvednou vás. Joe a já budeme za pár hodin odjíždět z města. Sejdeme se na letišti.“

„Hned jdu na to.“

„Díky. Mám ještě jednu prosbu.“ Nadiktoval Troutovi nějaké telefonní číslo. „Zavolej Cate Lyonsové, Joeově známé z FBI, a vyřiď jí mé omluvy, že jsem jí zavěsil. Pověz jí, že jedu do továrny společnosti Hodně štěstí, výroba sušenek s věštbou. Už musím končit.“

Okamžik nato předal Trout Austinův vzkaz Lyonsové, která mu poděkovala a zavěsila. Zatímco vytáčel další číslo, aby se spojil s cestovním odborem NUMA, řekl: „Ještě dnes v noci odletíme do Washingtonu. Kurt chce se Song Leeovou co nejdřív mluvit.“

Gamay potřásla hlavou.

„Kurtovy instinkty se jako obvykle nemýlily,“ řekla. „Povídal, abych se na Bonefish Key dívala po čemkoliv divném.“

„Těžko jsi mohla najít něco divnějšího, ale velká švanda to nebyla, co?“ poznamenal Paul.

Gamay pohlédla na schoulenou Číňanku, pomyslela na to, jak jen o vlásek unikly z té opuštěné lodi, a pak si všimla vážného výrazu na manželově tváři.

„No, kdyby to byla švanda,“ poznamenala, „nebylo by tu teď veselo jako v márnici?“

28

NĚKOLIK MINUT PŘED TÍM, než Austin zavolal Troutovým, projel kolem corvetty zaparkované nedaleko věžních hodin nákupního střediska Eden a pomyslel si, že Zavala musel mít nějaký dobrý důvod, když nechal svou pýchu a radost bez dozoru. Jel dál po Wilson Boulevardu a připojil se k proudu aut, který se pohyboval mučivě pomalu. Předměstská nákupní centra a obytné čtvrtě nakonec vymizely a on projížděl průmyslověobchodní zónou.

Navigační zařízení ukazovalo, že je jen asi blok od cíle. Usoudil, že by tyrkysový džíp mohl přitáhnout nechtěnou pozornost, a zaparkoval ho v uličce mezi dvěma budovami. Pěšky zamířil k přední bráně společnosti Hodně štěstí, výroba sušenek s věštbou. Parkoviště bylo prázdné a jediné světlo svítilo nade dveřmi kanceláře.

Brána byla zamčená. Austin došel podle plotu z drátěného pletiva k zadnímu vjezdu. Otevřel vrata a kráčel k nákladové rampě ozářené jedinou žárovkou a cestou se držel ve stínech, jak to jen šlo.

Uvažoval, jestli má správnou adresu, jeho pochybnosti se však rozplynuly, když zpoza kontejneru na odpadky vystoupila nějaká postava a oslnila Austina silnou baterkou.

Hluboký hlas řekl: „Zůstaňte stát, vojáku. Zvedněte ruce nad hlavu.“

Austin se zastavil a udělal, co mu bylo řečeno. Spíš vytušil, než uviděl, že se někdo plíží za něho, a cítil, jak mu pistole klouže z pouzdra.

„Tak je to lepší,“ řekl ten hlas. „Teď se otočte… hodně pomalu. Tohle je přátelské varování. Ti chlapi si říkají Ďábelští duchové a myslí to vážně. Nezahrával bych si s nimi.“

Ze stínů se vynořilo nejméně půl metu dalších postav.

„A vy jste ďábel, nebo duch?“ zeptal se Austin.

Muž přistoupil blíž.

„Jenom chlap, co dělá svoji práci. Jmenuju se Phelps.“ Posvítil si baterkou do obličeje a světlo změnilo jeho ironický úsměv v halloweenskou masku.

„Tohle místo je prošpikované kamerami. Nepozorovaně by sem nepronikla ani můra. Sledovali jsme vás od chvíle, co jste se objevil u předního vchodu. Díky, že jste mi usnadnil práci.“

„Potěšení je na mé straně. Ale jak víte, že jsem se nenechal chytit schválně?“

„To nevím, a proto s vámi budu zacházet hodně opatrně.“

„Kde je Joe?“ zeptal se Austin.

Phelps posvítil baterkou na vrata na nákladové rampě. „Tudy,“ řekl.

Dveře se odsunuly stranou. Phelps šel první po schodech na rampu a dovedl Austina do tmavého skladiště. Stiskl vypínač a interiér zaplavilo světlo. Velký prostor byl prázdný až na hromadu zploštělých papírových krabic a dvě židle postavené proti nějaké zástěně.

„Sušenky s věštbou asi nejdou moc na odbyt,“ poznamenal Austin.

„To je jenom zástěrka,“ vysvětlil Phelps. „Slouží to tady hlavně k pašování ilegálních přistěhovalců. Kromě toho svoji budoucnost byste určitě znát nechtěl. Těm lidem, pro které dělám, lezete pořádně na nervy.“

Austin musel souhlasit, že jeho vyhlídky na dlouhý a šťastný život jsou mizivé. Kromě Phelpse ho hlídali Asiaté s drsnými obličeji, všichni něco přes dvacet, oblečení v černých běžeckých kombinézách a botách. Každý měl kolem hlavy uvázaný červený šátek. Vypadali nebezpečně a nevypočitatelně, ale podle toho, jak se potloukali kolem se samopaly, také nedisciplinovaně.

Phelps byl vysoký muž, kterému zbývalo jen pár let do padesátky. Na sobě měl džíny, martensky a černé tričko s krátkými rukávy odhalujícími provazce svalů na pažích. Na hlavě měl kšiltovku U. S. NAVY SEALS. V ruce držel Austinův bowen, který si uznale prohlížel.

„Hezký kousek,“ řekl.

„Díky. Kdy ho dostanu zpátky?“

Phelps se zasmál a zastrčil pistoli do pouzdra, které si připnul na opasek. Podíval se na hodinky a zavolal na dva Ďábelské duchy. Prošli dveřmi vedoucími do přední části budovy a za chvilku se vrátili se Zavalou. Strčili ho na jednu židli a Austinovi ukázali na druhou. Pak oběma mužům připnuli pouty ruce k bočním opěrkám.

Zavala měl obličej pokrytý zaschlou krví, ale přesto se mu podařilo usmát, když uviděl Austina.

„Ahoj, Kurte, to je fajn, žes přišel na večírek. Není už načase odejít?“

„To se budeš muset zeptat pana Phelpse. Jsi v pořádku?“

„Charlie Yoo na mě ušil boudu a pár chlapů si z mého obličeje udělalo boxovací pytel, ale pokud vím, nemám nic zlomeného.“

„Nesmíme zapomenout oplatit jim jejich pohostinnost.“ Zavala se usmál zakrvácenými rty.

„Tohle se mi na tobě líbí, Kurte. Tvoje sklenice je vždycky z poloviny plná. A hele!

V tom okamžiku světla ve skladišti zhasla a oba muži se ocitli v naprosté tmě. Za okamžik se přímo nad nimi rozzářil reflektor a oni byli lapeni v kruhu jasného bílého světla. Druhý reflektor pod stropem osvětlil místo asi osm metrů před nimi.

Zástěna zmizela a odhalila stůl pokrytý zeleným kulečníkovým suknem. Za stolem seděla žena, která jako by si oba muže z NUMA bedlivě prohlížela. Měla na sobě temně fialový dvojdílný kostým a plášť stejné barvy splývající přes ramena. Tmavé vlasy jí uprostřed rozdělovala pěšinka a euroasijskou tvář rámovalo vysoké klenuté obočí.

Austin na ni užasle zíral.

„Je to šílené,“ zašeptal, „ale já ji znám. To je Dračí dáma! „Už jsem viděl draky, co vypadali hůř. Co kdybys mě představil?“

„Nevím jistě, jestli můžu, Joe. Dračí dáma nebyla skutečný člověk.“ Zavala se užasle podíval na Austina, jako by mu jeho kamarád poztrácel skleněnky.

„To já dostal pořádně do kebule,“ řekl. „A mně připadá docela skutečná.“

„Mně taky, Joe, ale Dračí dáma byla postava z komiksu. Terry a piráti… Typická femme fatale. Táta mi ho čítal, když jsem byl kluk. Pořád dělala problémy. Sakra. Jak se jenom jmenovala?“

Ženiny rty se rozevřely v úsměvu.

„Jmenuji se Laj Coj San,“ řekla hlasem, který by byl svůdný, kdyby nepostrádal veškeré emoce. „Bravo, pane Austine. Jen málo lidí ví, že vůbec nějaké jiné jméno mám. Těšila jsem se na tohle setkání.“

„Byl bych rád, kdybych mohl říct totéž,“ opáčil Austin. „A teď, když jsme se skamarádili, byste nám mohla povědět, proč jste nás sem pozvali.“

Stěží mohl uvěřit, že mluví s postavou z komiksu. Příště se dá nejspíš do řeči s králíkem Rogerem.

„Pro začátek chci, abyste mi jeden z vás prozradil, kde se nachází doktor Kane,“ řekla.

Austin pokrčil rameny.

„Kane je v ochranné vazbě, pod dohledem vlády. Nemám tušení, kde ho drží. Zjevně se ho někdo snaží zabít.“

„Skutečně?“ zavrněla ta dáma. „Kdo by mohl chtít tomu geniálnímu doktorovi ublížit?“

„Stejní lidé, co unesli laboratoř vyvíjející vakcínu z toxinu medúzy.“

Žena ho probodla pohledem a tvář jako by jí vzplála hněvem. Austin to přešel jako obyčejný trik.

„Co nevíte,“ řekla, „je, že Pyramida ten nový virus vytvořila. Naše farmaceutická společnosti experimentovala s vakcínou proti chřipce pro světový trh a neúmyslně vyprodukovala nakažlivější a adaptabilnější kmen. Chtěli ho zničit, ale moudřejší hlavy tomu zabránily.“

„Proč ty moudřejší hlavy nezabránily také tomu, aby virus unikl ven?“

„Byla to nehoda, které bychom se byli vyhnuli, kdybychom včas vyvinuli protilátku, kterou bychom nejprve podali členům naší organizace. Víte, ten virus je součástí našeho širšího plánu na destabilizování vlády. Epidemie SARS málem svrhla čínské vůdce. Jen si představte, jak by veřejnost reagovala na jejich neschopnost poradit si s mnohem nebezpečnějším virem. A potom se do toho vloží Pyramida a vyléčí masy. Na oplátku budeme požadovat moc a bohatství. Nahradíme čínskou vládu.“

„Víte, že ten virus za pár dní zasáhne velká města?“

„Byla to jen otázka času, bez ohledu na to, co vláda udělá. Čím horší budou následky, tím lépe.“

Austin zíral na to zjevení.

„Vy jste ochotní vyvraždit spoustu svých spoluobčanů jen proto, abyste způsobili problémy vládě?“ zeptal se.

„Víte toho hodně a přitom velmi málo,“ řekla. „Co na tom, když zabijeme několik set, nebo dokonce několik milionů Číňanů? Je nás miliarda. Epidemie je pro omezení populace mnohem efektivnější než politika jednoho dítěte na rodinu.“

„Nikdy se vám ten virus nepodaří potlačit, ani s vakcínou, na které ta laboratoř pracuje. Bude se šířit příliš rychle. Do týdne bude v každé zemi světa.“

„Nemyslíte si, že smrt milionů bude pro lidi nejpřesvědčivější argument, proč si koupit naši vakcínu?“ řekla. „Berte to jako marketing a propagaci.“

„Jste šílená, když si myslíte, že takový plán vyjde,“ řekl.

„To naši vládní představitelé jsou šílení. Pyramida je v naší rodině po celé generace. Minulé vlády, které se pokusily naši organizaci zničit, za to zaplatily. Byli jsme tu dlouho předtím, než se tihle takzvaní vůdci narodili. Nenecháme se odhodit do propadliště dějin.“

Postava u stolu jako by se rozzářila, když se pustila do slovního útoku proti čínské komunistické vládě, která měla tu drzost napadnout organizaci, jež existuje už stovky let.

Zavala na tu ženu zíral jako uhranutý.

„Kurte,“ zašeptal, „já skrz ni vidím. Podívej se na její pravačku, tu, se kterou mává!“

Austin se soustředil na pohybující se pravou ruku. Skrz látku volného hedvábného rukávu slabě prosvítala cihlová zeď za ní.

„Máš pravdu,“ řekl. „Není to nic než projekce, jako Max,“ vysvětlil s poukazem na holografickou postavu generovanou interaktivním počítačem Hirama Yeagera.

Dračí dáma si všimla Austinova úsměvu a ukončila svou tirádu.

„Jste zvláštní muž, pane Austine. Nebojíte se hrozby blízké smrti?“

„Ne od někoho, kdo není nic víc než komiksová postava.“

„To stačí!“ zavrčela. „Ukážu vám, jak jsem skutečná. Můj bratr Čang čeká na váš příjezd. Postará se, aby vaše smrt byla dlouhá a bolestivá.“

Vydala rozkaz v čínštině a stráže se pohnuly směrem k nim.

„Počkejte chvilku,“ zvolal Austin. „Co když dokážu sehnat Kanea?“

Vyštěkla další rozkaz a stráže strnuly na místě.

„Říkal jste, že doktor Kane je v ochranné vazbě,“ namítla, „a není možné ho kontaktovat.“

„Lhal jsem… to dělám často.“

„Je to pravda,“ ozval se Zavala. „Kurt je ten největší lhář, kterého znám.“ Austin na Zavalu úkosem pohlédl, aby mu naznačil, že on to s tím lhaním malinko přehání.

„Dovolte mi, abych si zavolal,“ řekl Austin a pohlédl zpátky na Dračí dámu, „a já to domluvím.“

Austin se snažil získat čas v naději, že přemluví své věznitele, aby ho odvázali ze židle. Měl v plánu sáhnout okamžitě po zbrani. Šance byly mizivé, ale nic jiného mu nezbývalo.

„Marná snaha, pane Austine,“ řekla. „Už mi nezáleží na tom, jestli bude doktor Kane žít nebo zemře. Jeho projekt je skoro dokončený a jeho služby už nepotřebujeme… Sbohem.“

Austin očekával, že se Ďábelští duchové znovu pohnou, ti však drželi samopaly vysoko na hrudi a dívali se k zadní části skladiště.

Hologram se zachvěl.

„Co se děje?“ zeptala se.

V odpověď zazněl zvenčí zesílený hlas.

„Tady je FBI. Odhoďte zbraně a vyjděte ven s rukama nahoře.“ Ta slova pronesla žena mluvící do megafonu.

Gordon Phelps stál předtím stranou a sledoval Austinovu debatu s hologramem. Teď vystoupil ze stínu do světla reflektoru. Vykřikl čínský rozkaz na Ďábelské duchy a pak řekl anglicky Austinovi a Zavalovi: „Nikam nechoďte, chlapci.“

Nato se stráže rozběhly k vratům nákladové rampy.

Austin se Zavalou si vyměnili pohledy. „Lepší chvíle už nebude,“ řekl Austin.

Trhl zápěstími za pouta, vstal ze židle a táhl ji za sebou směrem k Dračí dámě. Po několika krocích zvedl židli k hrudníku s nohami trčícími dopředu. Zavala ho následoval a připravil si židli do stejné polohy. Společně zaútočili na stůl.

Skutečný člověk by se přikrčil nebo utekl. Ale systém kamery, projektorů, mikrofonů a počítačů, který oživoval holografickou projekci, nebyl obdařen lidskými instinkty.

Postava jako by strnula na místě. Jen rysy tváře se změnily a Austin se Zavalou skoro zaváhali, když se Dračí dáma proměnila v muže s divokýma očima a šarlatovou hedvábnou čapkou a pak vystřídala sérii hrozivých mužských a ženských tváří. Ta poslední se rozmazala na okrajích a rozpadla v mrak vířících, třpytivých teček.

V okamžiku, když Austin se Zavalou narazili do stolu a převrhli ho, byl tam už jen volný prostor. Postavili se na nohy a uviděli Phelpse stát na místě, kde ještě před okamžikem seděli. Mířil na ně bowenem.

„Tohle se šéfovi nebude líbit,“ pronesl svým líným tónem.

„Ne, to asi nebude,“ souhlasil Austin. „A to je zatraceně špatné.“

Phelps lehce pozvedl jeden koutek úst.

„Co jste to říkali o té laboratorní vakcíně a viru?“ zeptal se.

„Americká a čínská vláda tajně spolupracují na vývoji vakcíny schopné zastavit smrtící virus, ale banda vašich šéfů tu laboratoř unesla.“

„O laboratoři vím všechno,“ řekl Phelps. „Tu zatracenou věc jsem unesl já.“

„Pokud je to pravda,“ řekl Austin, „tak víte, kde laboratoř je. Spolupracujte s námi, abychom ji sebrali těmhle klaunům.“

„Nedělal jste si legraci, když jste říkal, že se to svinstvo rozšíří do Států, že ne?“

Austin mu pohlédl do očí.

„Co si myslíte, Phelpsi? Co si opravdu myslíte?“

„Nejde o to, co si myslím, ale co vím,“ opáčil. „Mám ve Státech rodinu,“ dodal po krátké odmlce.

„Není nic, co by je ochránilo před nákazou,“ řekl Austin. „To nemůžete dopustit.“

„Ani to nedopustím. Ale musím to udělat po svém a pracovat sám.“ Ohlédl se za vzdáleným zvukem střelby a výkřiky.

Sáhl do kapsy košile, vytáhl klíče od pout a hodil je na podlahu. Potom odepnul z opasku pouzdro, zasunul do něho bowen, sklonil se a poslal ho po podlaze mimo dohled. Okamžik nato zmizel ve stínech.

Když se po chvilce rozsvítila ve skladišti světla, byl pryč. Cate Lyonsová měla jednu ruku položenou na vypínači a ve druhé držela pistoli. Když spatřila Austina se Zavalou, rozběhla se k nim.

„Jste v pořádku, vy dva? Proboha, Joe, vypadáš strašně! Omlouvám se za zdržení, čekala jsem na posily. Budova se ještě prohledává, ale myslím, že všichni utekli. Mohli byste mi vysvětlit, co se to tady děje?“

Austin zvedl z podlahy klíče, odemkl si pouta a stejně posloužil Zavalovi. Vstal a došel si pro pistoli.

„Všechno, co víme, ti řekneme cestou zpátky do Washingtonu,“ řekl. Připnul si pouzdro na opasek. „A pak bychom si rádi promluvili s jistým agentem Yooem.“

29

POTÉ CO ODVEZL ZAVALU do Falls Church, zamířil Charlie Yoo na ústředí FBI. Promluvil si s agentem z jednotky pro asijskou kriminalitu, aby získal nějaké informace, které by mohl předat svým chlebodárcům. Jako člen jedné z největších zločineckých organizací pociťoval Yoo perverzní vzrušení z toho, že se mohl procházet po chodbách nejrozsáhlejší policejní agentury světa. Ještě stále byl v Hooverově budově, když mu zavolala Caitlin Lyonsová a zeptala se, jestli by se nemohli sejít na skleničku v jednom baru v Georgetownu. Yoo pozvání přijal. Caitlin byla dobrý zdroj drbů z FBI a navíc i atraktivní žena.

Sjel výtahem do garáží a kráčel ke svému autu, když zpoza betonového sloupu vyšla Lyonsová. „Ahoj, Charlie,“ řekla. Yoo jí věnoval široký úsměv.

„Ze bych ti špatně rozuměl?“ zeptal se. „Myslel jsem, že se za chvilku sejdeme v baru.“

„Rozhodla jsem se, že ti ušetřím cestu. Musíš být unavený po tom, co jsi předhodil mé kamarády gangsterům.“

Yoo jen s námahou udržel úsměv na tváři a jeho ruka zabloudila pod bundu.

„Ahoj, Charlie. Jak se daří?“ Zavala se postavil za něho.

Joe!“ vyhrkl Yoo. „Rád tě vidím. To je ale překvapení…“

„Ze jsem pořád naživu?“

„Cože? Nevím, o čem mluvíš, Jo. Myslel jsem, že jsme se v tom skladišti rozdělili.“

Yooova ruka se pohybovala pod bundou způsobem, který se necvičenému oku mohl zdát zcela nenucený.

„Uzavřu s tebou sázku, Charlie,“ řekl Zavala. „Pět babek na to, že ti Lyonsová provrtá díru do týla dřív, než vytáhneš pistoli z pouzdra.“

„Mám pocit, že mám dneska dobrý den,“ prohlásila Caitlin. „Zvedni to na deset.“

Sevřela pistoli v obou rukou a natáhla paže před sebe.

„Pomalu si sundej bundu a pusť ji na zem,“ poručil Zavala.

Yoo poslechl a Zavala mu ulevil od obou zbraní, nejen od té v podpažním pouzdru, ale i od té na opasku. Rychle ho prohledal a objevil ještě nůž s oboustranným ostřím v pochvě u kotníku.

„Pojedeme se projet, Charlie,“ řekl.

Zavala zvedl ruku, jako by zastavoval taxík. Zazářily reflektory, odněkud se přiřítilo auto a s kvílením pneumatik zastavilo těsně před Yooem. Zavala vytáhl roli lepicí pásky, spoutal Yoovi ruce za zády, jedním pruhem mu přelepil oči a druhým ústa. Pak ho strčil na zadní sedadlo a sedl si vedle něho, s Lyonsovou z druhé strany.

Jeli mlčky asi půl hodiny, než zastavili. Vytáhli Yooa zezadu a vedli ho dolů po krátkém schodišti. Pak ho srazili na židli a strhli mu pásku z očí a úst. Rozhlédl se po skrovně zařízené místnosti.

„Kde to jsme?“

„V úkrytu FBI,“ odpověděla Lyonsová.

Seděla na protějším konci obdélníkového stolu. Zavala se posadil na jednu stranu a prohlížel si Yooa s vážným výrazem v ovázaném obličeji. Naproti Zavalovi postával světlovlasý muž, jehož oči se zavrtávaly do Yoových jako modré lasery.

„Jmenuju se Kurt Austin,“ prohlásil ten muž. „Pro koho pracuješ?“

„Pro čínskou státní bezpečnostní agenturu,“ odpověděl Yoo. Austin si povzdechl a pohlédl na Lyonsovou.

„Charlie,“ řekla Lyonsová, „pamatuješ, jak jsme spolu šli na střelnici a já ti ukázala, jak dobře střílím?“ Zvedla z klína pistoli a namířila na Yooa. „Odpověz na Kurtovu otázku, nebo ti udělám třetí oko.“

Yoo ztěžka polkl.

„Taky pracuju pro triádu Pyramida,“ řekl. Austin jí pokynul, aby sklonila zbraň. „Co pro ně děláš?“ zeptal se.

„Nikdy jsem z gangu neodešel,“ řekl Yoo. „Ale jsem jenom výš postavený pěšák. O ničem nerozhoduju, jenom plním rozkazy.“

„Kdo ti přikázal odvézt Joea do toho skladiště?“

„Poté, co se Joe zastavil u mě v kanceláři, jsem jeho návštěvu ohlásil. Obvykle mluvím jen se svým přímým nadřízeným. Výš se nedostanu. Je to proto, abych neměl co prozradit, kdyby mě někdy zatkli. Tentokrát jsem ale mluvil s jedním hlavounem.“

Austin zavzpomínal na útok na Beebe.

„Jsi už u triády dlouho,“ řekl. „Co víš o chlapovi z vaší organizace, který má vyholenou hlavu a špatnou náladu?“ Yoo překvapeně zamrkal.

„To vypadá na Čanga,“ řekl, „toho, se kterým jsem mluvil. Velí celosvětové síti gangů, lidem jako Ďábelští duchové. Ty ho znáš?“ Austin otázku ignoroval.

„Kdo jsou ostatní vůdci?“ zeptal se místo odpovědi. „No tak, Charlie,“ vyhrkla Caitlin Lyonsová netrpělivě, když Yoo zaváhal. „Víme, že hlavou Pyramidy je Wen Lo.“

„Možná,“ připustil Yoo. „Nejspíš jo.“

„Pověz mi o Phelpsovi,“ vyzval ho Austin. „Velel tomu gangu ve skladišti.“

„Ďábelští duchové jsou místní washingtonský gang. Scházejí se v té továrně na sušenky. Tam přicházejí rozkazy od šéfa. Nikdy nevíme, jestli to bude muž nebo žena. Ale ten hologram je super, ne?“

Yoo se rozhlédl po jejich sveřepých pohledech a jeho úsměv pohasl.

„No dobře,“ řekl a zavrtěl se na židli. „Phelps je žoldák, nájemný pistolník. Moc toho o něm nevím, vždycky se objeví a zase zmizí. Dělá pro triádu velké, důležité věci.“

„Není to neobvyklé, mít na tak vysoké pozici cizince?“ zeptal se Austin.

„Vyšší velení žádnému Číňanovi plně nedůvěřuje. Nevěří ani jeden druhému, proto také používají ty hologramy. Tak se mohou objevit kdekoliv na světě a dávat rozkazy, aniž by tam skutečně byli.“

„Proč chtěli šéfové unést Joea a mě?“

„Nemají vás rádi. Říkal jsem Phelpsovi, že si zahrávají s ohněm, když chtějí sebrat někoho z velké vládní agentury, jako je NUMA. Povídal, že na tom nesejde, že je to rozkaz shora. Doufali, že se oba objevíte současně, ale Joe posloužil jako návnada.“

„Jak jste si mohli být jistí, že se mi Joea podaří najít?“

„Phelps měl v plánu zavolat, říct, že je agent FBI, a dát ti Joeovu polohu. Asi jsi ten vzkaz nedostal.“

„Asi ne.“

Pak Austin vypálil otázku z jiného soudku. „Co víš o Bonefish Key?“

Yoo reagoval nechápavým pohledem, který nemohl být předstíraný. Austin si myslel, že toho Yoo ví víc, než říká, a že má v triádě vyšší postavení, než přiznává, ale uzavřel výslech. „Prozatím jsem skončil.“

„Mohu jet domů?“ zeptal se Yoo.

„Až si ještě trochu popovídáme,“ řekla Lyonsová, „odvezu tě zpátky do Washingtonu. Ale tím to neskončí.“

„Mám co nabídnout,“ řekl Yoo. „Probereme to.“

„Dobře,“ souhlasila. „Budeš náš špeh v triádě. Když se nám bude zdát, že se vzpouzíš, zveřejníme přes své lidi v Hongkongu, že jsi převlékl kabát.“

„To by nedopadlo dobře,“ připustil Yoo. „Udělám, co chceš.“

Vyslýchali ho dál, dokud neusoudili, že se toho už moc nedozvědí. Pak mu znovu zalepili ústa a oči a odvezli ho zpátky k Hooverově budově. Tam mu pásku sundali a vystrčili ho na chodník. Potom zamířili zpátky do NUMA.

„Točí se mi hlava,“ řekla Caitlin Lyonsová. „Co se to vlastně stalo?“

„Triáda Pyramida vyvinula chřipkový virus, s jehož pomocí chce svrhnout čínskou vládu,“ vysvětlil Austin. „Unesli laboratoř pracující na vakcíně proti tomu viru, a jakmile vláda padne, chce dát Pyramida lék na celosvětový trh a vydělat miliardy.“

„Než se to stane, zemřou statisíce lidí,“ poznamenala.

„Myslíš, že na tom někomu v Pyramidě záleží?“ zeptal se.

„Podle toho, co jsem viděla, tak ne. Kde začneme?“

„Přesvědč jednotku pro asijskou kriminalitu, aby rozdrtila gang Ďábelských duchů. Zatímco ty se postaráš o tenhle konec, já s Joem se pokusíme najít laboratoř.“

„Co mám udělat s Charliem Yooem?“

„Využít ho a zbavit se ho.“

„To se mi líbí,“ opáčila se zlomyslným úsměvem ve tváři.

Lyonsová je vysadila u budovy NUMA. Austin a Zavala se rozjeli každý domů, aby si sbalili. Dohodli se, že se sejdou na letišti.

Austin se cestou podíval na mobil. Nechal ho v autě, když šel prohlédnout továrnu na sušenky. Poslechl si hlasový vzkaz od Phelpse, v němž se vydával za agenta FBI. Aspoň v tom mluvil Yoo pravdu.

Austin telefon vypnul a šlápl na plyn.

Čas stál jako obvykle proti nim.

30

VE TŘI RÁNO dojelo k hangáru na Reaganově letišti modré SUV a zaparkovalo vedle štíhlého proudového letounu Cessna Citation X s černými písmeny NUMA na tyrkysovém trupu. Ze zadních dveří auta vystoupil Austin s Caseym a poručík mu podal velkou plastovou obálku.

„Ta obálka obsahuje nezbytné podrobnosti o misi, o níž jsme mluvili cestou na letiště,“ řekl Casey. „Hodně štěstí, Kurte. A dávejte si pozor na žraloky.“

„Díky, poručíku,“ řekl Austin, když si potřásli rukama. „Ale ta hejna dravých politiků a vládních byrokratů, kterými se hemží řeka Potomac, jsou horší než kdejaký lidožrout s hřbetní ploutví.“ Casey se chápavě usmál.

„Dám si pozor, abych měl stále po ruce žraloci repelent, Kurte.“

„Myslím, že ve Washingtonu by se víc hodil jiný druh repelentu, ale i tak přeju hodně štěstí.“

Austin si vzal z SUV tašku, podal ji zaměstnanci letiště a ten ji uložil v nákladovém prostoru tryskáče. Sevřel obálku pod paží, vystoupil k otevřeným dveřím a zarazil se. Na citation zamířily reflektory a z přehrávače v autě zaduněla salsa, když se po asfaltu přiřítila Závalová červená corvetta se staženou střechou.

Auto zastavilo vedle hangáru a Zavala zamával. Austin potřásl hlavou. Jako kdyby chtěl vyvážit své tiché vystupování, Zavala nikdy nikam nepřijel jen tak, vždycky vtrhl se vší parádou. Austin pozdrav opětoval, vstoupil do plyšem potažené kabiny letadla a položil obálku na konferenční stolek. Zatímco si šel promluvit s pilotem a druhým pilotem, zvedl Zavala střechu kabrioletu, popadl tašku, hodil ji muži, který měl na starosti zavazadla, a vyběhl po schůdcích. Když vstupoval do kabiny, Austin se právě vracel z kokpitu.

„Poletíme podle plánu,“ informoval Zavalu.

Kabina byla zařízena bezovými koženými křesly a pohovkou, všechno se dalo přeměnit na lůžka. Zavala se natáhl do jednoho z pohodlných čalouněných křesel, zívl a zeptal se: „Tušíš, kam vlastně letíme?“

Austin se posadil na pohovku a zvedl ze stolku obálku. Podržel ji tak, aby si Zavala mohl přečíst nalepený štítek PŘÍSNĚ TAJNÉ. „Naše cestovní rozkazy,“ oznámil.

Rozlomil nehtem pečeť a vytáhl zevnitř tlustý svazek papírů. Rozložil první list pokrytý nákresy a podal ho Zavalovi. Ten se na nákresy podíval a přečetl slova napsaná velkými tiskacími písmeny:

PODMOŘSKÉ OBYDLÍ A OBSERVATOŘ AMERICKÉHO NÁMOŘNICTVA

Zavala zvedl hlavu od papíru.

„Tohle jsou plány Truhly Davyho Jonese,“ řekl a tmavé oči se mu zaleskly vzrušením. Austin přikývl.

Zavala s láskyplnou péčí rozprostřel nákresy na stole a prostudoval si každý detail koulí a spojovacích chodeb tak, jako si někteří muži prohlížejí fotografie nahých krasavic. Coby geniální tvůrce desítek podvodních plavidel NUMA věnoval zvláštní pozornost stroji zásobujícímu stanici a ponorkám pro sběr laboratorních vzorků. Po několika minutách pronesl úsudek z pohledu technika, který se mnohokrát potýkal s úskalími představovanými proudy, hloubkou, tlakem a slanou vodou.

„Úžasné!“ prohlásil s neskrývaným obdivem. Svraštil obočí. „Je těžké uvěřit, že mohlo něco tak velkého zmizet.“

„Umožnila to samotná konstrukce laboratoře,“ řekl Austin. „Jak vidíš, byla navržena jako mobilní podmořská observatoř. Poručík Casey říkal, že námořnictvo postavilo jednotlivé části na souši, odtáhlo je na moře na speciálních člunech, smontovalo je a spustilo celé to monstrum na dno. Má zařízení pro nadlehčení a koule i spojovací části jsou zpevněné, aby se komplex při uvedení do pohybu nerozpadl. Laboratoř má také stabilizační systém, který ho při přesunu udrží ve vodorovné poloze.“

Zavala vytáhl z kapsy košile propisovačku a položil ji na plány.

„Představ si, že tahle propiska je velká ponorka,“ řekl. „Připojili k ní laboratoř, které napumpovali do nádrží vzduch, aby se vznášela, a odtáhli ji.“

„Velké mozky myslí podobně,“ přitakal Austin. „Ruská vláda se snaží rozprodat svou flotilu tajfunů jako nákladní ponorku pro Arktidu. Možná našla kupce.“

„To vysvětluje jen část té záhady,“ namítl Zavala. „Jestli to bylo tak velké tajemství, jak se ti únosci dozvěděli, že Truhla Davyho Jonese existuje a kde se nachází?“

„Na bezpečnost laboratoře dohlížela soukromá agentura,“ řekl Austin, „a to mohlo být slabé místo. Námořnictvo vyslechlo lidi zachráněné z podpůrné lodi. Poručík Casey povídal, že agentura požádala posádku, aby krátce před útokem dopravila dolů do laboratoře jejího zástupce. Prý to byl přátelský chlapík s jižanským přízvukem. Phelps, samozřejmě.

Phelps přiznal, že laboratoř unesl,“ pokračoval Austin. „Co neřekl, bylo, že představitel agentury, který schválil jeho návštěvu, zemřel při autonehodě. Myslím, že ho přinutili, aby sehnal Phelpsovi služební průkaz, a pak ho odstranili.“

„Šikovná shoda náhod,“ poznamenal Zavala. „Jaká byla poslední poloha laboratoře?“

Austin vytáhl z obálky mapu a rozložil ji na konferenčním stolku. Černým fixem na ní byla zakroužkovaná oblast nedaleko ostrova Pohnpei v Mikronésii. Zavala se opřel a sepnul ruce za hlavou.

„No, to opravdu zjednodušuje situaci,“ prohlásil s kyselým výrazem. „Mohlo by trvat měsíce, než laboratoř najdeme.“

„Sandecker tvrdí, že to musíme zvládnout za méně než dvaasedmdesát hodin,“ namítl Austin.

„Překvapuje mě, že po nás ten starý mořský vlk nechtěl, abychom ve volném čase vyřešili problém hrozícího celosvětového hladomoru nebo energetickou krizi.“

„Hlavně abys mu to nenasadil do hlavy,“ varoval ho Austin. „Nakonec bude ještě chtít, abychom o pauze na kafe vyčistili oceány.“

Ticho časného ráno narušil zvuk blížících se tryskových motorů. Austin vstal a došel ke dveřím. K hangáru roloval další tryskáč NUMA. Motory utichly, z letadla vystoupily tři postavy a kráčely přes dráhu k citation. Austin poznal vysokou, štíhlou postavu Paula Trouta a Gamayiny rusé vlasy. Asiatku, která šla vedle Trouta, nikdy předtím neviděl.

Austin se pozdravil s Troutovými a upozornil Paula, aby před vstupem do kabiny sklonil hlavu. Zenu z Asie pozdravil přátelským úsměvem.

„Vy musíte být doktorka Song Leeová,“ řekl Austin a podal jí ruku. „Jsem Kurt Austin. Tohle je Joe Zavala. Jsme kolegové Troutových z NUMA. Díky, že jste přijela do Washingtonu.“

„A já děkuju, že jste poslal Paula a Gamay na Bonefish Key, pane Austine,“ řekla Leeová. „Zemřela bych, kdyby nedorazili včas.“

Kurt se vpil pohledem do její kvetoucí krásy.

„To by byla věčná škoda, doktorko Leeová,“ řekl. „Posaďte se, prosím. Nemáme moc času. Určitě se chcete na spoustu věcí zeptat.“ Song Leeová se usadila na pohovce a užasle se rozhlédla kolem sebe.

Troutovi na ni udělali obrovský dojem svou zručností, schopností poradit si za každé situace a nenuceným humorem, ale tenhle světlovlasý muž se širokými rameny a sošným bronzovým profilem byl ještě zajímavější. Austinovy dvorné způsoby nemohly zakrýt neohroženost a odvahu, které rozpoznala v jeho pozoruhodných korálově modrých očích. A jeho snědý přítel Zavala měl halasné vystupování velitele pirátů.

„Troutovi mi pověděli o útoku na batysféru,“ řekla Leeová. „Víte, kde je doktor Kane?“

„V bezpečí ochranné vazby. Včera večer jsem s Kanem mluvil a on mě seznámil s prací na Bonefish Key a v podmořské laboratoři, které říkali Truhla Davyho Jonese.“

Leeová vytřeštila oči.

„O tom tajném zařízení jsem samozřejmě věděla,“ přiznala, „ale netušila jsem, že je pod mořem!“

„Přesněji řečeno na dně Tichého oceánu. Byla v mikronéských vodách, sto metrů pod hladinou.“

V jemném obličeji doktorky Leeové se zračil úžas.

„Všimla jsem si, že je doktor Kane nekonvenční,“ řekla, „ale nikdy mě nenapadlo, že by zašel takhle daleko.“ Austin pokračoval.

„Práce a umístění laboratoře bylo přísně tajné, ale i tak se ji někomu podařilo unést i s personálem. Joe a já si myslíme, že zmizení laboratoře, útok na batysféru a pokus o váš únos spolu souvisejí. Doktor Kane mi pověděl o tom projektu s medúzou. Jaká byla přesně náplň vaší práce ve floridské laboratoři?“

„Jsem viroložka s orientací na epidemiologii,“ řekla Leeová. „Zůstala jsem na Bonefish Key, abych se mohla soustředit na pravděpodobný průběh epidemie a na to, jak nejlépe rozmístit naše zdroje a zařízení vyrábějící vakcínu.“

„To z vás dělá nedílnou součást projektu.“

„Asi ano. Vakcína by byla k ničemu, kdybychom neměli strategii, jak ji použít. Bylo by to, jako kdyby generál poslal své jednotky do boje bez plánu.“

„Co by se stalo s projektem, kdyby vás unesli?“

„Nic vážného,“ odpověděla a pokrčila rameny. „Ty plány jsou už v podstatě hotové, čekají jen na vytvoření použitelné vakcíny. Teď, když je laboratoř pryč, není už velká šance, že se to podaří.“

„Nevzdávejte se naděje, doktorko Leeová. Po laboratoři se pátrá po celém světě. Joe a já jsme na cestě do Mikronésie, abychom s tím hledáním pomohli.“

Leeová sklonila pohled k mapám na stole.

„Vy máte namířeno na Pohnpei?“ zeptala se.

„Už to tak vypadá,“ odpověděl Austin. „Vy jste tam někdy byla?“

„Ne, ale ten ostrov byl centrem smrtící epidemie, která v polovině devatenáctého století postihla tichomořskou velrybářskou flotilu. To je mimořádně významné.“

„V jakém směru, doktorko?“

„Na medicíně na Hardvardu jsem napsala seminární práci pro profesora Codmana, která vycházela z článku v jednom starém lékařském časopisu. Ten doktor psal o skupině velrybářů z New Bedfordu, jimž se po většinu jejich velice dlouhých životů vyhýbaly všechny nemoci.“

Austin se pokusil nenápadně podívat na hodinky. Staré lékařské historky ho moc nezajímaly. Hukot zahřívajících se motorů citation mu poskytl vhodnou záminku k ukončení rozhovoru.

„Bylo mi velkým potěšením se s vámi setkat,“ řekl. „Brzo budeme startovat…“

„Vyslechněte mě, pane Austine,“ nedala se odbýt Leeová a pozvedla hlas, aby přehlušila motory.

Austin se usmál její nečekané neústupnosti.

„Pokračujte, doktorko, ale prosím stručně.“

Přikývla.

„Všichni muži z té zkoumané skupiny se plavili na palubě velrybářské lodi Princess. Onemocněli poté, co se loď zastavila na Pohnpei.“

„Pořád nevidím souvislost s laboratoří…“

Tentokrát to byla Song Leeová, kdo dal najevo netrpělivost.

„Máte to přímo před nosem, pane Austine. Celá posádka přežila! Jestli to samo o sobě neupoutá vaši pozornost, snad zabere tohle. Symptomy té nemoci byly skoro stejné jako u naší poslední epidemie. Ti námořníci měli zemřít, ale místo toho se po zbytek života těšili skvělému zdraví. Nějak se vyléčili.“

„Vy tvrdíte, že to, co uzdravilo ty velrybáře, by mohlo zabrat i na nový virus?“ zeptal se Austin.

„Přesně tak.“

Austinovi se nažhavily mozkové závity. Parta velrybářů se dožila ve zdraví vysokého věku po plavbě do Mikronésie, kde žije modrá medúza. Spojil si to s tím, co mu řekl Kane o toxinu, který zachová kořist zdravou, dokud ji medúza nesežere. Rozhlédl se po ostatních.

„Lodní deník Princess z té výpravy byl moc zajímavé čtení,“ poznamenal Paul Trout.

„Snažila jsem se ho získat přes harvardskou Widenerovu knihovnu,“ řekla Leeová. „Můj výzkum mě dovedl do New Bedfordu. Obchodník se starými knihami pan Brimmer mi tvrdil, že by možná dokázal tu knihu sehnat, ale já se právě chystala odjet domů a musela jsem celou tu záležitost odložit.“

Z kokpitu se ozval pilotův hlas.

„Dostali jsme povolení ke startu. Jakmile budete připravení…“

„Díky, doktorko Leeová,“ řekl Austin. „Omlouvám se, že vás musím přerušit, ale opravdu už musíme.“

„Chci letět s vámi,“ vyhrkla bez přemýšlení.

To prohlášení jí vyletělo z úst samo od sebe, ale pak ho podtrhla odhodlaným vysunutím brady.

„To není možné,“ namítl Austin. „Budeme pořád v pohybu a mohlo by jít do tuhého. Joe má informace, které naznačují, že je v tom zapletená čínská triáda zvaná Pyramida.“

„Triáda?“ Rychle potlačila překvapení. „Proč by se triáda zajímala o výzkum protivirové vakcíny?“

Odpověděl jí Zavala.

„Ta triáda virus vyvinula jako součást svého plánu na svržení čínské vlády,“ vysvětloval. „Vaše vakcína by mohla jejich plány překazit. Museli se zmocnit laboratoře, aby lék nemohl použít někdo jiný.“

„Je to děsivé,“ řekla Song Leeová, „ale dává to smysl. Naše vláda se k smrti bojí sociálních nepokojů, což je důvod, proč tak tvrdě potírá jakékoliv organizované protesty. O důvod víc, proč byste mě měli vzít s sebou. Mohla bych vám pomoci zabránit svým krajanům v jakémkoliv pokusu sabotovat pátrání. Také jsem podrobně seznámena s celým výzkumným programem a na Pohnpei by se mohlo najít něco zajímavého.“

Austin pohlédl na doktorčino tričko a šortky načichlé kouřem, zjevně stejné oblečení, které měla na sobě na Bonefish Key.

„Budete cestovat hodně nalehko, doktorko Leeová. Můžeme vám dát jen kartáček na zuby, nic víc.“

„Bern ten kartáček a nějaké oblečení si můžu koupit, až tam dorazíme.“

Austin se posadil a založil ruce. Navzdory jeho gestům se mu doktorčina kuráž zamlouvala.

„Tak prosím, doktorko Leeová. Máte třicet vteřin na to, abyste mě přesvědčila.“ Přikývla.

„Věřím, modrá medúza, která se v laboratoři používala při výzkumu, byla jedním z prostředků domorodé medicíny, která vyléčila posádku Princess. A kdybychom našli místo, kde se to stalo, mohlo by nás to dovést k laboratoři.“

„To je dost chabý předpoklad, doktorko Leeová.“

„To vím, pane Austine. Ale je to aspoň něco. Právě teď nic jiného nemáme. Netvrďte mi prosím, že to bude nebezpečnější než floridské mangrovníky, kde mě unesli a kde jsem skoro umřela.“

Zavala se tiše zasmál.

„Na tom něco je,“ poznamenal. Austin se obrátil k Troutovým. „Co si tom myslíte?“ zeptal se.

„Počítal jsem s tím, že doktorka Leeová zůstane u mé tety Lizbeth na ostrově Cuttyhunk, dokud nebezpečí nepomine,“ řekl Paul. Gamay si odfrkla.

Já tu tvoji tem Lizzy znám. Přivedla by tuhle chudém k šílenství svými neustálými řečmi o broskvovém džemu.“

„Gamay má pravdu,“ připustil Paul. „A doktorka Leeová má pravdu v tom, že by se vám mohly hodit její zkušenosti s prací v laboratoři. Vím, že se rád pojistíš.“

Austin se v NUMA proslavil svou neohrožeností hraničící s lehkomyslností. Ti, s nimiž pracoval, jako třeba Troutovi, však věděli, že umí přesně odhadnout mim rizika. Byl jako falešný hráč, který má schovaný v rukávu ne jeden, ale dva derringery.

Austin rozhodil ruce.

„Vypadá to, že jsem podlehl přesile, doktorko Leeová.“ Zvedl sluchátko interkomu. „Za pět minut můžeme startovat,“ ohlásil pilotovi.

Gamay se zeptala: „Co máme dělat my, až budete v Mikronésii?“

„Spojit se s poručíkem Caseyem a říct mu, že se k nám přidala doktorka Leeová. Kontaktovat Joeovu kamarádku z FBI a informovat ji.“ Zamyslel se a pak dodal: „Zjistit, co se dá, o deníku z Princess.“

„Začneme Perlmutterem a dáme vědět,“ řekl Paul.

Troutovi popřáli ostatním hodně štěstí a sestoupili na plochu, aby sledovali, jak se malý tryskáč rozjíždí po ranveji a zvedá k obloze.

Paul upřel pohled na červánky počínajícího rozbřesku.

„Červená ranní obloha,“ řekl. „Varování pro námořníky.“

„Tyhle předpovědi skončily ve starém železe, když se na oběžné dráze objevily první meteorologické satelity,“ poznamenala Gamay.

Paul byl ze třetí generace rybářů a podobné pranostiky se předávaly v jeho rodině z otce na syna. Gamay pokaždé podráždilo, když se Paul uchýlil k těmhle připomínkám starých časů.

Pousmál se a řekl: „Bouřka je pořád bouřka.“

Vzala ho za paži a poznamenala: „Tak si navlékni pláštěnku. Ještě jsi neviděl bouřku, která by byla horší než to, co se stane, když někdo vytáhne Perlmuttera časně ráno z postele.“

31

ST. JULIEN PERLMUTTER obvykle pracoval do časného rána a spal ještě dlouho po východu slunce. Když se tedy telefon vedle jeho velké vodní postele ohlásil gongem připomínajícím lodní zvon a probudil renomovaného námořního historika z tvrdého spánku, zněl jeho obvykle přátelský pozdrav poněkud nevrle.

Baculatou rukou našmátral sluchátko starožitného francouzského telefonu na nočním stolku. Stále omámený jako knokautovaný boxer zaburácel: „Tady St. Julian Perlmutter. Vysypte co nejrychleji, co máte na srdci. A ve vašem zájmu doufám, že máte dobrý důvod volat mi v tuhle nekřesťanskou hodinu!“

„Dobré ráno, Juliene,“ pronesl konejšivý ženský hlas. „Doufám, že jsem tě nevzbudila.“

Brunátné rysy skoro ukryté pod hustým šedým plnovousem prošly zázračnou proměnou z Hydea na Jekylla. Zakaboněný výraz zmizel a růžové rty pod malou bambulkou nosu se rozšířily ve vřelém úsměvu.

„Dobré ráno, má drahá Gamay,“ zapředl Perlmutter. „Samozřejmě že jsi mě neprobudila. Nacházel jsem se zrovna v té sladké fázi mezi spánkem a bděním a zdálo se mi o snídani.“

Gamay se tiše zasmála. Bylo vzácné, když stoosmdesátikilový Perlmutter nemyslel na jídlo.

„To ráda slyším, Juliene, protože bychom tě s Paulem rádi navštívili. Přineseme ti něco dobrého.“ Perlmutter při té vyhlídce zamlaskal. „Postavím na kávu,“ řekl. „Kde bydlím, víte.“

Vrátil sluchátko do vidlice a spustil nohy z postele umístěné ve výklenku v obrovské místnosti sloužící jako ložnice, obývací pokoj a pracovna. Perlmutter přeměnil ve svůj domov starý přístřešek pro kočáry stojící za dvěma domy porostlými břečťanem v ulici N, několik bloků od bydliště Troutových. Police, které zakrývaly všechny stěny od podlahy ke stropu, se prohýbaly pod tíhou tisíce knih. Další svazky byly vyrovnané na stolech a židlích, vršily se na podlaze ve vratkých hromadách a dokonce ležely v nohách jeho vlnící se vodní postele.

První, co Perlmutter uviděl, když každé ráno otevřel oči, bylo to, co mnozí odborníci považovali za nejlepší sbírku historické literatury o lodích, kterou kdy kdo shromáždil. Učenci po celém světě při pouhém pomyšlení na ni zelenali závistí. Perlmutter ustavičně odmítal muzea, která chtěla, aby ji daroval jejich knihovnám.

Perlmutter si natáhl červenozlatý kašmírový župan přes fialové hedvábné pyžamo a zastrčil své malé nohy do měkkých kožených papučí. Odešel do kuchyně, aby dal vařit konvici kávy z Papuy Nové Guineje. Pak si opláchl obličej a vyčistil zuby. Nalil si starožitný hrnek z limogeského porcelánu plný temné kávy s čokoládovou příchutí a málem se mu zatočila hlava z její opojné vůně.

Jediný doušek silného nápoje ho zcela probudil, a když zazvonil zvonek, připadal si už skoro jako člověk. Otevřel dveře a jeho úsměv pohasl, když mu padl zrak na nápis DUNKIN‘ DONUTS na ploché papírové krabici s koblihami v Paulových rukou. Perlmutter ucukl jako upír, kterému někdo podstrčil česnek, a byl by uprchl do domu, kdyby Trout nezvedl víko krabice.

Jenom jsme si z tebe trochu vystřelili,“ řekl Paul s rozpustilým úsměvem.

„Koupili jsme tyhle dobroty v lahůdkářství za rohem,“ ujistila ho Gamay. „Uzený skotský losos, bliny a kaviár a čerstvé croissanty. Nevyrovná se to tvým kulinářským schopnostem, ale mysleli jsme si, že se ti takhle brzy po ránu možná nebude chtít vařit.“

Perlmutter si položil jednu ruku na hruď a druhou převzal krabici, sevřel ji, jako by se bál, že jídlo bude kontaminované, a šel jako první dovnitř.

„Na chvilku jste mě nachytali,“ řekl opět svým obvyklým žoviálním tónem. Je vidět, že se moc stýkáte s tím mladým uličníkem Austinem. Kde se vůbec Kurt a Joe v poslední době potloukají? Naposledy jsem o nich slyšel, když se potopili v té replice batysféry.“

„Teď je čeká úkol v Mikronésii,“ odpověděla Gamay.

„V Mikronésii?“ povzdechl. „To je jedno z míst, která bych chtěl navštívit. Slyšel jsem, že se tam důležité události slaví obrovskými hody.“

Perlmutter dovedl své hosty do kuchyně, nalil další dva šálky kávy z Nové Guineje a vyskládal tu časnou snídani na tři talíře z Limoges. Posadili se k naleštěnému dřevěnému kuchyňskému stolu, jehož deska byla jednou z mála vodorovných ploch v domě, kterou nepokrývaly vysoké hromady knih.

„Omlouváme se za tu brzkou návštěvu,“ začal Paul, „ale naše pátrání je poněkud naléhavé. Snažíme se objevit deník novoanglické velrybářské lodi Princess z roku 1848. Doufali jsme, že bys nám mohl poradit, kde začít.“

Perlmutterovo ježaté obočí vylétlo nahoru a zase kleslo.

„Loď Caleba Nye!“ vyhrkl.

Gamay zaklonila hlavu a překvapeně se zasmála.

„Ty nikdy nezklameš, Juliene,“ řekla. „Zmínili jsme se o jedné ze stovek velrybářských lodí a ty máš hned na jazyku jméno kapitána.“

„To jen proto, že ten mladík zažil něco pozoruhodného, čím se zapsal do dějin velrybářství. Caleb nebyl kapitán. Byl to zelenáč, nováček na moři. Tvrdil, že ho spolkl vorvaň. Tehdy to byla velmi oblíbená historka.“

„Je to vůbec možné?“ zeptal se Paul.

Perlmutter si zamyšleně uždíbl croissantu a řekl: „Tahle otázka se probírá už od dob Jonáše. Nye není jediný, kdo tvrdil, že ho spolkl vorvaň. V roce 1891, několik let po Nyeově dobrodružství, zmizel údajně velrybář James Bartley sloužící na palubě lodi Star of the East poté, co jeho člun převrhl vorvaň v jižním Atlantiku. Když pak posádka rozřezávala vorvaně kvůli tuku, našla živého Bartleye stočeného uvnitř. Kůži a vlasy měl vybělené, nejspíš od trávicích šťáv toho kytovce. Po několika týdnech odpočinku se vrátil k práci. Nebo se to aspoň povídalo…“

„Slyším v tvém hlase skepsi,“ poznamenal Paul.

„A oprávněnou. Bartleyho historka je jedna z těch, které nikdy neumírají, jako ta o yettim nebo lochneské příšeře. Občas se se mnou spojí nějaký spisovatel, který chce tu otřepanou povídačku oživit, a já ho pokaždé odkážu na zjištění Edwarda B. Davise, který ten příběh pečlivě přezkoumal.“

„S jakým závěrem?“ zeptal se Paul.

„Davis prostudoval všechny dokumenty o Bartleym, které našel. Opravdu existovala loď nazvaná Star of the East, ale nic nepotvrzovalo zprávu, že Bartleyho ošetřili v jedné londýnské nemocnici kvůli poškození kůže trávicími šťávami velryby. Manželka kapitána navíc prohlásila, že si tu historku vycucal z palce u nohy. Star of the East nebyla velrybářská loď a Britové v té době u Falkland nelovili. Navzdory těmto popřením se o Bartleyho údajném utrpení mluvilo celá léta.“

Paul se obrátil ke Gamay.

„Ty jsi mořská bioložka. Je vůbec možné, aby vorvaň spolkl člověka?“

„V žaludcích ulovených vorvaňů se už našly obrovské olihně, takže fyziologicky to možné je.“

Perlmutter si naložil vidličkou do úst sousto lososa, otřel si rty a uznal tak jídlo za způsobilé ke konzumaci.

„Davis přišel s teorií, že Bartley chtěl zpeněžit svou od přírody bledou pleť,“ řekl. „Použil jméno skutečné lodi, dostal pár historek do místního tisku a možná dokonce přesvědčil nějakého kamaráda, aby vystupoval jako kapitán. Nakonec se dal k cirkusu a předváděl se jako Jonáš dvacátého století‘.“

Gamay se zamyšleně zamračila.

„Fascinující,“ řekla, „ale co to má společného s Calebem Nyem a Princess?“ Perlmutter odstrčil prázdný talíř a vstal do stolu. Věděl přesně, kde se nachází každá položka jeho rozsáhlé sbírky. Otevřel vysoký plechový kontejner, poznamenal, že ta krabice udržuje stálou vlhkost a teplotu, aby ochránila papír, a vytáhl plakát šedesát krát devadesát centimetrů. Obrovským cirkusovým písmem ohlašoval, že CALEB NYE, ŽIVOUCÍ JONÁŠ, uspořádá PŘEDNÁŠKU DOPROVÁZENOU OBRÁZKY V METODISTICKÉM KOSTELE PRVNÍ FARNOSTI VE WORCESTERU, MASS. Ručně vybarvená rytina zobrazovala vorvaně útočícího na velrybářský člun.

„Odhaduji, že se Bartley o Calebově představení doslechl, a byl odhodlaný dát dohromady vlastní,“ řekl. „Poté, co jsem dostal další dotaz od jednoho pisálka z bulvám, rozhodl jsem se jít ještě dál než Davis ve svém výzkumu. Tehdy jsem zjistil, že asi padesát let před tím, než se objevil Bartley, byl Nye hvězdou kočovného představení, které uvádělo jako novodobého Jonáše jeho.“

Gamay řekla: „Nebyl tedy Calebův příběh prostě jen dřívější verzí téhož podfuku?“

„Myslím, že ne. Na rozdíl od Bartleyho Caleb Nye skutečně sloužil na palubě velrybářské lodi v Tichém oceánu a svědkové potvrdili, že ho vorvaň spolkl. Prokazoval se místopřísežným prohlášením velitele lodi, kapitána Horatia Dobbse, a kolegů námořníků, kteří tvrdili, že ten příběh je pravdivý. Myslím, že Bartley použil Nyeovu historku. Naneštěstí skepse nad Bartleyovým tvrzením zpochybnila i Nyeovu verzi. Povídali jste, že sháníte lodní deník Princess z roku 1848?“

„Přesně tak,“ odpověděl Paul. „A doufáme, že nám ho pomůžeš najít.“

„Velmi moudré rozhodnutí. Navrhuji, abyste začali s Rachael Dobbsovou.“

„Je Rachael příbuzná toho kapitána?“ zeptala se Gamay.

„Je to jeho prapraprapravnučka. Žije v New Bedfordu a je kurátorkou Dobbsova muzea. Mluvil jsem s ní, když jsem prováděl ten výzkum.“

„Mohli bychom tam být za pár hodin,“ řekl Paul.

„Skvělé. Zavolám jí.“

Perlmutter nahlédl do adresáře a vytočil číslo. Přátelsky si s někým promluvil a pak řekl: „Sejde se s vámi ve tři hodiny, ale má dobré i špatné zprávy. Dobrá zpráva je, že deník z výpravy z roku 1848 dostal Caleb Nye, špatná zpráva je, že Nyeovu knihovnu zničil požár.“

„Tak to do New Bedfordu asi nepojedeme,“ poznamenal Paul a pomalu zavrtěl hlavou.

„Proč jste vy Novoangličané takoví pesimisti?“ zeptala se Gamay.

„Protože jsme realisti,“ opáčil. „Bez lodního deníku nezjistíme, kde se Princess zastavila poté, co odplula z Pohnpei.“

„To je pravda,“ připustila. „Ale třeba nebudeme ten deník potřebovat, když se soustředíme na Caleba Nye.“

„No samozřejmě! „ zvolal Paul a luskl prsty. „Caleb byl očitý svědek té výpravy. O svých zážitcích vyprávěl stovkám lidí. Třeba najdeme nějaký záznam detailů jeho cesty.“

„Stojí za to promluvit si s paní Dobbsovou,“ vložil se do debaty Perlmutter. „Mimochodem, nezmínili jste se, proč vás ten deník tak zajímá.“

„To je na dlouhé vyprávění, St. Juliene,“ řekl Paul. „Povíme ti to u večeře, až se vrátíme. Ty vybereš podnik a my to zaplatíme.“

Jeho návrh odvedl Perlmutterovu pozornost od deníku, o což Paulovi šlo.

„Nedaleko hotelu Watergate je nová francouzská restaurace, kterou chci už nějakou dobu vyzkoušet,“ poznamenal Perlmutter. „Ale zpátky k tématu.“

Přejel prsty po hřbetech knih na jedné polici a začal vytahovat jednotlivé svazky. Pár minut nato Troutovi vyšli z jeho domu s náručí plnou knih namátkou vybraných z Perlmutterovy velrybářské sbírky. Narovnali je do kufru Mini Cooperu Clubman, který používali na pojíždění po městě.

Během krátké cesty domů Paul řekl: „Omlouvám se za svůj pesimismus, ale Kurt s Joem si vzali na sebe opravdu zapeklitý úkol. Najít tu pohřešovanou laboratoř je skoro nemožné. Mohli bychom dělat něco důležitějšího, než se honit za velrybářem z devatenáctého století, jehož příběh možná nemá s celou záležitostí nic společného.“

Gamay přikývla.

„Chápu, že by ta cesta mohla být jen ztrátou cenného času,“ připustila, „ale jeden fakt je neoddiskutovatelný.“

„A to jaký?“

„Ze Caleb Nye je to jediné, co máme.“

32

ZATÍMCO CESSNA Citation X překonávala severoamerický kontinent směrem na západ rychlostí blížící se tisíci kilometrům za hodinu, v kabině bylo ticho. Cestující tvrdě spali s třinácti kilometry vzduchu pod svými polštáři.

Song Leeová usnula jako první a po ní Joe Zavala, který se natáhl v měkkém čalouněném křesle. Kurt Austin si chvíli četl, pak odložil složku od Caseyho a pohlédl na Song spící na pohovce. Zpod deky jí koukaly bosé nohy. Austin jí upravil přikrývku, pak šel do kokpitu a zavolal vysílačkou šéfovi pozemního personálu na letišti v Los Angeles. Vrátil se, posadil se do druhého křesla a za pár minut upadl ho hlubokého spánku.

Když cestující vystoupili v Los Angeles, aby si protáhli nohy, čekal tam už šéf pozemního personálu, který předal Leeové igelitovou tašku. Na Austinovu žádost se spojil se svou manželkou, která dala dohromady šaty na převlečení na místo kouřem načichlého trička a šortek, v nichž Leeová přijela z Bonefish Key.

Když otevřela tašku, vykřikla radostí a spěchala se do hangáru převléknout. Stihla ještě rychlou sprchu před oblékáním a krátký telefonát po něm a pak už tryskáč znovu vyskočil na oblohu a nabral kurz k Honolulu. Zatímco Kalifornie mizela v dálce za nimi, posadila se Leeová vedle Austina, který se Zavalou studoval mapy a plány z obálky od poručíka Caseyho. Měla na sobě konzervativní černé bavlněné kalhoty a bílou bavlněnou blůzu bez rukávů, která vypadala na její štíhlé postavě velmi elegantně.

„Tuhle novou garderobu jsi mi prý obstaral ty,“ řekla. „Mockrát děkuju, Kurte. Dokonale mi to padne.“

„Námořníci umějí dobře odhadnout rozměry,“ řekl Austin.

Uviděl, jak se na něho Zavala káravě podíval, a uvědomil si, že přirovnal Songino štíhlé tělo k lodnímu kýlu. Rychle změnil téma. „Tohle jsou plány Kaneovy podmořské laboratoře. Dokážeš z nich poznat, co se odehrává v jednotlivých částech?“

„Zhruba snad ano.“ Prohlédla si schémata. „Koule označené OBYTNÉ PROSTORY a ADMINISTRATIVA jsou jasné. Ty popsané jako LABORATOŘ a KULTIVACE ZDROJŮ potřebují vysvětlení.“

„Máme spoustu času. Rád bych si to poslechl celé, Song.“

Zamyšleně se podrbala na bradě a řekla: „Představte si projekt modrá medúza jako hru o třech dějstvích. První dějství byl základní výzkum toxinu z medúzy na Bonefish Key. Druhé dějství je praktická aplikace tohoto výzkumu s cílem syntetizovat vakcínu, což se dělalo v Truhle Davyho Jonese. Třetí dějství bude výroba vakcíny v zařízeních uzpůsobených pro produkci ve velkém. My teď máme druhou přestávku.“

„Proč jste byli úspěšnější než jiné laboratoře pracující v oblasti oceánských biotechnologií?“ zeptal se Austin.

„Protože doktor Kane je génius!“ prohlásila Leeová. „Shromáždil přední experty v úplně nové vědecké disciplíně známé jako biologie systémů. Tento výzkum byl kombinací studia proteinů, genetiky a matematiky. Laboratoř používala nejmodernější počítačovou technologii k propojení výsledků ze všech tří odvětví.“

„Jak se tento přístup liší od konvenčního výzkumu?“ zeptal se Austin.

„Je to jako rozdíl mezi tím, když se na něco díváš teleskopem nebo vnímáš scénu oběma očima. Ta laboratoř má stovky očí, které absorbují informace posílané do počítačového mozku k analýze. I tak nás stálo velké úsilí rozšifrovat molekulární složení toxinu medúzy a předpovědět imunitní reakci, kterou vyvolá v živém organismu.“

„Doktor Kane se zmínil o vytvoření větší a jedovatější geneticky upravené verzi medúzy,“ řekl Austin.

Leeová přikývla.

„Chtěl vyprodukovat víc toxinu a zářivější organismus,“ řekla. „Chápu, že čím je medúza větší, tím víc toxinu má,“ přitakal. „Ale co ta bioluminiscence?“

„Svítivost toho tvora naznačuje, co se děje s jeho molekulárními procesy. Je to jako biologický teploměr. Cílem bylo vytvářet vakcínu ve velkém. Přesunuli jsme geny, které produkují základní složky, do bakterie, jež by se dala rychle kultivovat ve vakcínu.“

„Doktor Kane říkal, že toxin medúzy přímo nezabíjí, ale paralyzuje kořist a udrží ji zdravou a čerstvou.“

„Antivirotika musí zabít patogeny, aniž by ublížily hostiteli. Toxin medúzy jde ještě dál, dokonce udrží organismus zdravý… aspoň po nějakou dobu. Tomu procesu se říká hormeze. V malých dávkách může toxin spustit opravné mechanismy v těle, možná dokonce zpomalit stárnutí. Funguje to stejně jako cvičení, tělo se posiluje a metabolismus se mění k lepšímu.“

„Podle hesla, co nás nezabije, to nás posílí,“ konstatoval Austin. „To je přesně ono,“ přitakala Leeová.

„Mohla by mít hormeze něco společného s tou dávnou anomálií z New Bedfordu?“

„Mohla by s ní mít společné všechno. Když se toxin z medúzy podá ve správné dávce, může zlepšit zdravotní stav subjektu a prodloužit mu život.“ Leeová naklonila hlavu ke straně. „A teď se na něco zeptám já.“

„Jen do toho.“

„Ty, Joe a Troutovi jste spolu zjevně už někdy pracovali. Kdo jste?“

Austin odpověděl Leeové tak, aby uspokojil její zvědavost, a přitom neprozradil příliš mnoho o vnitřním fungování skupiny.

„Všichni jsme členové zvláštního týmu NUMA, který vyšetřuje mořské záhady vymykající se obvyklé míře pravděpodobnosti,“ řekl.

„Tahle záhada do té kategorie rozhodně spadá,“ poznamenala. „Díky, že mluvíš otevřeně.“

„A já děkuju tobě, že jsi nám objasnila práci laboratoře. Pojďme probrat ten nový chřipkový virus. Jak zlé by bylo, kdyby epidemie překročila čínské hranice?“

„Hodně zlé. SARS zasáhl okolo osmi tisíc lidí a necelý tisíc jich zemřel. Kdyby tenhle virus postihl vaši zemi, zabil by minimálně dvě stě tisíc lidí.“

„A maximálně?“

„Nejspíš by to šlo do milionů. Ale i kdyby to byly statisíce, epidemie by ochromila systém zdravotnictví každé země, kterou by zasáhla. Zemřelo by i mnoho zdravotníků, což by katastrofu ještě zhoršilo. Celkový dopad na průmyslový svět by byl skoro sedm set tisíc mrtvých a více než dva miliony hospitalizovaných… minimálně. Rozvojové země by dopadly mnohem hůř. Celková cena by vyšplhala až na bilion dolarů.“

Austin při poslechu té ponuré statistiky pohyboval žvýkacími svaly.

„Právě jsi popsala globální katastrofu, Song.“

„To každopádně. Zdravotnická komunita se obává zmutovaného chřipkového viru už léta. I bez pomoci se takový virus umí zcela přestavět, změnit své genetické složení a zasáhnout lidi, kteří proti němu nejsou imunní.“

„Jak se ten nový virus šíří?“

„Ten starý kontaktem. Pro zmutovaný kmen to platí také, ale co hůř, může se šířit i ve vodě.“

„Říkáš, že dokáže proniknout do podzemních vod?“

„Ta možnost existuje, ano.“

„Což znamená, že se ten virus může vpravit do pitné vody.“

„Pak by se jeho šíření dalo ještě hůř zabránit. Vodu pije každý, zatímco osobní kontakt je náhodná záležitost. Ať tak či tak, je velice nebezpečný. Nedá se vyloučit, že by se nakazilo celé lidstvo.“

Lee emocionálně vyčerpaly důsledky suchých faktů, které právě odříkala, a čekala, že bude Austin sdílet její pesimismus. Ten však k jejímu překvapení řekl: „Díky za tvoji analýzu, ale tohle my nemůžeme dopustit.“

„Co chcete udělat?“

„Jakmile najdeme laboratoř, postaráme se, aby byl personál v bezpečí. Pak převezmeme výzkum a umožníme, aby začala výroba vakcíny. Potom zlikvidujeme triádu. Co ty na to, Joe?“

„Dostal jsem z toho hlad. Podívám se, co by se dalo vyštrachat v lodní kuchyni.“

Austin načrtl svou strategii tak ledabyle, jako by mluvil o fotbalovém zápasu. Místo aby Zavala zpanikařil, pustil se do přípravy snídaně. Leeová nespatřila ve tváři ani jednoho z mužů známky šílenství nebo nevhodného humoru, jen chladné odhodlání a ocelovou rozhodnost.

Poprvé od chvíle, co se dozvěděla o zmizení Truhly Davyho Jonese, pocítila záchvěv naděje.

33

TROUTOVI MUSELI POČKAT do odpoledne na volný tryskáč NUMA, ale regionální letiště v New Bedfordu bylo vzdálené od Washingtonu jen hodinu letu. Gamay navigovala a Paul řídil SUV z půjčovny kolem majestátních starých domů lemujících County Street. Po chvíli odbočil na příjezdovou cestu ve tvaru podkovy. Tabulka před žlutohnědým sídlem v napodobenině řeckého slohu ohlašovala MUZEUM A ZAHRADY KAPITÁNA HORATIA DOBBSE.

Troutovi vystoupili na verandu, prošli mezi vysokými dórskými sloupy a zazvonili. Dveře otevřela žena ve středních letech. „Jejda,“ řekla a její úsměv zmizel. „Myslela jsem, že to je elektrikář.“

„Bohužel,“ řekla Gamay. „My jsme z Národní podvodní a mořské agentury. Dopoledne jsme vám volali z Washingtonu.“ Úsměv se vrátil.

„No ano, přátelé pana Perlmuttera. St. Julien je okouzlující muž. Pojďte dál. Jsem Rachael Dobbsová. Omlouvám se, ale jsem trochu nervózní. Dobbsova nadace si pronajala zahradní stan na večerní jazzový koncert a jsou nějaké problémy s ozvučením.“

Troutovi vstoupili do haly s vysokým stropem a následovali Rachael dlouhou chodbou. Parketová podlaha byla naleštěná jako zrcadlo. Zastavili se před dvěma olejomalbami pověšenými vedle sebe. Vousatý muž na jednom portrétu držel ve velkých rukou sextant a nad orlím nosem hleděly tvrdé šedé oči. Žena na druhém portrétu měla na sobě tmavé hedvábné šaty s jednoduchým krajkovým límečkem kolem ladného krku. Velké kaštanové oči se dívaly pevně a neústupně. Na tenkých rtech měla lehký úsměv, jako by ji pobavil tajný žert.

„Tohle jsou mí praprapraprarodiče. Kapitán Horatio a Hepsa Dobbsovi,“ řekla Rachael. Hepsa a Rachael měly stejné vlasy barvy mrkve. „Pozoruhodná podoba,“ poznamenal Paul.

„Hepsin dar rudých vlasů mě těší, ale nevadil by mi menší nos od kapitána,“ řekla. „Jak vidíte, málokdo z rodiny mu unikl.“

Rachael Dobbsová provedla Troutovy sídlem a představila jim členy rodiny na portrétech pokrývajících všechny stěny. Muži měli kvakerské klobouky se širokými krempami, ženy cudné čepce.

Ukázala na vitrínu, v níž spočíval pomačkaný cylindr.

„Ten nosil kapitán pro štěstí. Bral si ho na každou velrybářskou expedici.“

Vyšli na širokou terasu s výhledem na typickou anglickou zahradu lemovanou růžovými keři. Usadila Troutovy u stolu se slunečníkem v patiu a přinesla sklenice s ledovým čajem.

„Díky za prohlídku,“ řekla Gamay. „Je to krásný dům.“

„Kapitán a jeho žena se sem nastěhovali z Johnny Cake Hillu. Podnikatelé ve velrybářském průmyslu chtěli větší domy a zahrady, které by odrážely jejich postavení ve společnosti. A teď, jak vám mohu pomoci? St. Julien mi v telefonu naznačil, že se zajímáte o jeden z kapitánových lodních deníků.“

„Obrátil se na nás jeden virolog, který se zajímá o epidemii, jež v roce 1848 zasáhla tichomořskou velrybářskou flotilu,“ vysvětlila Gamay. „Zkoumáme lodní deníky z té doby, jestli se v nich o té události nepíše.“

Rachael povytáhla obočí.

„Výprava z roku 1848 byla kapitánovou poslední velrybářskou expedicí,“ řekla. „Po ní už se na moře nevydal.“

„Nebylo to neobvyklé?“ zeptal se Paul. „Podle toho, co jsme slyšeli, byl váš předek mimořádně úspěšný velrybář.“

„Byl nejspíš ve své době nejlepší. A máte pravdu, bylo divné, že přestal vyplouvat na moře na vrcholu kariéry. Z první výpravy své lodi přivezl plný nákladový prostor velrybího tuku a mohl si vybírat velení na jakémkoliv plavidle. Prohlásil však, že chce trávit víc času s Hepsou, kterou si vzal před odjezdem na poslední expedici.“

„Nedivím se mu, že chtěl zůstat doma,“ poznamenal Paul. „Oženil se s krásnou ženou.“

Rachael se při tom nepřímém komplimentu začervenala.

„Děkuji. Kapitán pak začal pracovat pro rodinu Rotchových. Ti vynalezli systém vertikální integrace, který stále používají nadnárodní společnosti, a aplikovali ho na velrybářský průmysl.“ Zamyšleně se odmlčela a pokračovala: „V rodině Dobbsových se traduje, že se na té poslední cestě stalo něco, co změnilo jeho pohled na svět.“

„Obličej na kapitánově portrétu nepatřil člověku, který by se nechal snadno zastrašit,“ namítl Paul.

„V tom s vámi musím souhlasit, pane Troute. Kapitán se vypracoval od píky, začínal jako harpunář. Ten, kdo se dokáže postavit v křehkém dřevěném člunu a utkat se s dvacetimetrovým vorvaněm, nemůže být žádný zbabělec.“ Gamay se naklonila kupředu.

„Mohla mít s kapitánovým rozhodnutím něco společného nehoda Caleba Nye?“ zeptala se. Rachael zavrtěla hlavou.

„Calebův zážitek mohl kapitánovi nejvýš posloužit jako skvělá historka při setkání s jinými kapitány,“ řekla.

„Pokud vím, pověděla jste St. Julienovi, že byl deník z roku 1848 zničen,“ řekla Gamay.

„Naneštěstí je tomu tak,“ povzdechla si Rachael. „Calebovy knihy o lovu velryb strávily plameny, když jeho dům shořel do základů. Ztráta jeho milované knihovny mu musela zlomit srdce. Na pozemku ve Fairhavenu, kde stálo Nyeovo sídlo, je teď domov důchodců.“

„Není zvláštní, aby kapitán dal svůj deník bývalému členovi posádky?“ zeptala se Gamay.

„Ani ne. Kapitán věděl o Calebově sbírce knih. Také mezi těmi dvěma muži existovala zvláštní vazba. Říkalo se, že se kapitán cítil osobně zodpovědný za neštěstí toho mladíka. Napsal místopřísežné prohlášení, že je ta jonášovská historka pravdivá. To se četlo na putovním představení a pomohlo Calebovi zbohatnout.“

„Napsal někdy Caleb knihu o svých zážitcích?“

„Pokud vím, tak ne. Po léta pořádal přednášková turné pod vedením jednoho chlapíka, který připomínal legendární postavu zábavního průmyslu Phinea Barnuma, jistého Stratera. Při nich prodávali brožury, takže to možná bylo výnosnější, než by byla kniha. O Calebovi toho muselo být napsáno spousta. Mohli byste začít s novinami z té doby.“

Zazněl zvonek, Rachael se omluvila a šla otevřít. Za okamžik se vrátila.

„To je elektrikář. Promluvíme si později, pokud můžete počkat.“

„Máme nabitý program,“ řekla Gamay. „Mohla byste nám poradit, jak toho zjistit víc o Calebu Nyeovi?“

„Zkuste začít v našem sklepě. Je tam uložená část diorámy, kterou Nye používal při svých přednáškách. Darovali ji jedné knihovně, ale těm došlo místo a přivezli nám ji sem. Ani my jsme ji neměli kam dát. Mohla bych vám ji ukázat sama, kdybych neměla tolik práce.

Kromě toho je v New Bedfordu velrybářské muzeum. A mnoho různých místních historických spolků. Ale protože máte málo času, je tu ještě jedna možnost, i když jsem na vážkách, jestli vám ji mám nabídnout.“

„Chytáme se stébel,“ řekl Paul. „Zkuste to.“

„No dobře,“ pokrčila rameny. „Třeba byste si mohli promluvit s Harveyem Brimmerem. Má antikvariát poblíž Námořnické kaple na Johnny Cake Hillu. Občas se mu podaří objevit úžasné staré dokumenty.“

„Proč jste váhala doporučit nám pana Brimmera?“ zeptal se Paul.

„Harvey je známý tím, že si nechá zaplatit předem a pak objednaný dokument nedodá. Mluví se o padělcích a obchodování s kradenými dokumenty, ale buďto jsou ty zvěsti nepodložené, nebo je dost obratný na to, aby se nedal chytit. Já věřím tomu druhému.“

„Díky za varování,“ řekl Paul. „Až budeme s panem Brimmerem mluvit, dáme si pozor.“

„Prosím, neříkejte Harveymu, že jsem se o něm zmínila. Vzal by to jako povolení použít jméno Dobbs v reklamě.“

Troutovi věnovali Rachael štědrý příspěvek na provoz muzea. Cestou ven se zastavili před grafikou zobrazující velkou textilku.

„To je Dobbsova továrna. Kapitán zbohatl ještě víc, když investoval do textilního průmyslu. Těšil se skvělému zdraví a byl by žil mnohem déle, kdyby na něho nespadl tkalcovský stav a smrtelně ho nezranil. Hodně štěstí ve vašem bádání,“ popřála jim na rozloučenou a odběhla za elektrikářem.

„Nebyl Brimmer ten chlap, kterého kontaktovala Song Leeová, když se sháněla po deníku?“ zeptal se Paul.

„Jsem si jistá, že se tak jmenoval,“ potvrdila Gamay. „Třeba uspějeme lépe než ona.“

Po odchodu z Dobbsova sídla se Troutovi rozjeli k pobřeží. Bývalé centrum světového velrybářského průmyslu se v průběhu staletí zmenšilo na několik bloků historických budov. Staré banky a obchody s potřebami pro velrybáře spojené dlážděnými chodníky teď hleděly na rybářskou flotilu a budovy podél řeky Acushnet.

Brimmerův obchod se nacházel v přízemí dvoupatrového domu pobitého prkny. Odlupující se červený nátěr odhaloval šedou základovou barvu a černý dřevěný štít nade dveřmi byl tak vybledlý, že bylo skoro nemožné přečíst nápis H. BRIMMER, ANTIKVÁRNÍ KNIHY, MAPY A DOKUMENTY.

Troutovi vstoupili do obchodu a jejich oči si po chvilce zvykly na slabé světlo. Několik registratur lemujících stěny pokrývaly malby zobrazující nejrůznější aspekty velrybářství. Uprostřed místnosti stál velký dřevěný stůl s několika stolními lampami se zelenými stínítky. Desku stolu pokrývaly desítky map všemožných formátů.

V odpověď na zacinkání zvonku nad vchodem se otevřely dveře v zadní části obchodu a vyšel z nich hubený muž. Prohlédl si Troutovy zpoza silných brýlí. Tito návštěvníci se nepodobali sběratelům z řad vědců nebo občasných turistů, kteří byli jeho obvyklými zákazníky. Se svými více než dvěma metry byl Paul vyšší než většina mužů a Gamayin zevnějšek byl spíš přitažlivý než krásný.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil muž s úsměvem. „Jsem Harvey Brimmer. Mohu vám nějak pomoci?“

Brimmer by mohl hrát místního drogistu ve filmu Franka Capry. Byl méně než průměrného vzrůstu a trochu nahrbený v ramenou, jako by trávil hodně času skloněný nad stolem. Jeho řídké prošedivělé vlasy rozdělovala uprostřed hlavy pěšinka. Na sobě měl konzervativní šedý oblek s bílou košilí a širokou kravatou s velrybími motivy uvázanou na uzel windsor.

„Jsem Paul Trout a tohle je moje žena Gamay. Hledáme jakékoliv materiály o Calebu Nyeovi, které byste mohl mít.“

Brimmer vyvalil oči za bifokálními skly.

„Caleb Nye! No, tohle jméno neslýchám moc často. Jak jste se dozvěděli o našem místním Jonášovi?“

„Moje žena a já jsme fanoušci na velrybářské historky. Narazili jsme na Calebovo jméno ve spojitosti s kapitánem Horatiem Dobbsem. Byli jsme na cestě do muzea velrybářství a všimli si vašeho vývěsního štítu.“

„Tak to jste měli štěstí. Vlastním několik brožur z jeho turné. Mám je uložené v dílně.

„Napadlo nás, jestli nejsou k dispozici nějaké lodní deníky z Princess, které třeba přežily požár Nyeova sídla,“ řekla Gamay. Brimmer se zamračil.

„Ten oheň byl tragédie. Jako antikvář mohu jen hádat, jaké knihy mohl mít ve své sbírce. Ale neztratilo se všechno. Možná by se mi podařilo nějaký deník z Princess najít. Plavila se po mnoho let, než se stala součástí Kamenné flotily, tedy než ji za občanské války potopili před charlestonským přístavem. Deníky jsou rozptýlené v muzeích a soukromých sbírkách. Musel bych dostat zálohu.“

„Samozřejmě,“ řekla Gamay. „Dokázal byste objevit deník z roku 1848?“ Brimmer přimhouřil oči. „Proč právě tenhle konkrétní?“

„Byla to poslední velrybářská výprava kapitána Dobbse,“ odpověděla. „Jsme připravení zaplatit, co si řeknete.“ Brimmer se štípl palcem a ukazováčkem do brady. „Myslím, že bych vám dokázal pomoct,“ řekl. „Takže ten deník nebyl zničen?“ otázal se Paul.

„Možná ne. Existuje jedna málo známá historka o Calebu Nyeovi. Oženil se s dívkou z Fairhavenu, ale její rodina nebyla nijak nadšena jejím sňatkem s mužem obecně považovaným za podivína, i když bohatého, a udržovala tu věc v tichosti. Nyeovi měli dokonce dceru, která dostala věnem několik knih z otcovy knihovny. Mám kontakty, které budu muset prověřit, ale pár hodin to zabere. Můžu vám pak zavolat?“

Paul podal Brimmerovi navštívenku s číslem na mobil.

Brimmer uviděl logo.

„NUMA? Skvělé. Odkaz na vaši proslulou agenturu by mohl pomoci otvírat dveře.“

„Prosím, dejte nám vědět, jakmile se něco dozvíte,“ požádal ho Paul. Gamay podepsala smlouvu a vystavila šek na velkou zálohu. Pak si potřásli rukama.

* * *

HARVEY BRIMMER SLEDOVAL Troutovy výlohou obchodu, dokud nezmizeli z dohledu. Potom pověsil na dveře ceduli ZAVŘENO a šel do své kanceláře za obchodem. Dokumenty a mapy v jeho obchodu byly ve skutečnosti jen předražené kopie originálů nebo málo hodnotné antikvity pro turisty.

Brimmer zvedl telefon a vytočil číslo ze svého adresáře.

„Harvey Brimmer,“ představil se člověku na druhém konci linky. „Před několika dny jsme mluvili o jedné vzácné knize. Mám kupce, kteří mají zájem o stejný předmět. Cena půjde možná nahoru. Ano, mohu počkat, až mi zavoláte. Ale raději si pospěšte.“

Zavěsil a opřel se na židli se samolibým výrazem ve tváři. Vzpomněl si, jak se ho poprvé někdo ptal na deník Princess z roku 1848. Bylo to před mnoha lety a volala mu nějaká mladá žena z Harvardu. Slíbil jí, že se poptá, a ona řekla, že se ozve, až se zase vrátí z Číny. Ten dotaz se mu vybavil až před několika týdny, když se v obchodě zastavil nějaký Asiat se stejným přáním. Byl to podivný zákazník, mladý a od pohledu drsný, a nijak neskrýval podráždění, když se dozvěděl, že ta kniha není k máni.

Brimmer nemohl vědět, že návštěva toho mladíka byl důsledek telefonátu Song Leeové doktoru Chuangovi z Bonefish Key, při kterém se zmínila o oné anomálii z New Bedfordu. Pověděla učiteli o svém přesvědčení, že ta medicínská zvláštnost nějak souvisí s její prací a že se chystá do New Bedfordu za antikvářem jménem Brimmer, jen co bude mít čas.

Podle instrukcí předával doktor Chuang dál všechny podrobnosti rozhovorů s mladou epidemioložkou. Za pár minut dorazil do jednoho klubu v bostonské čínské čtvrti telefonický příkaz k návštěvě Brimmerova obchodu. Brzy poté vešel do antikvariátu vůdce místních Duchů draků a oznámil, že hledá lodní deník Princess z roku 1848.

A teď ten pár z NUMA.

Brimmer nevěděl, o co se jedná, ale nic ho jako obchodníka nemohlo potěšit víc, než když se zájemci snažili přeplatit jeden druhého. Promyslel si všechny kroky a zavolal na několik čísel. Rozhodl se, že si ponechá zálohy od všech tří zákazníků, a nabídne jim něco jiného. V téhle obchodní taktice byl mistr. Obchod v poslední době skomíral a tohle vypadalo na výnosný den.

Netušil ovšem, že ten den bude zároveň jeho poslední.

* * *

TROUTOVI VYŠLI z šerého obchodu do odpoledního slunce a kráčeli do kopce Johnny Cake Hill k Námořnické kapli. Hodili několik bankovek do schránky na milodary a vstoupili do starého kostela velrybářů. Kazatelna byla nedávno přestavěna tak, že vypadala jak lodní příď, jako v dobách Hermana Melvilla.

Paul počkal, až odejde několik turistů, a obrátil se ke Gamay. „Co si myslíš o Brimmerovi?“ zeptal se.

„Myslím, že je to slizký starý úhoř,“ odpověděla. „Radila bych nečekat se zatajeným dechem, s čím přijde. Vyhrabe první deník, který mu přijde pod ruku, zfalšuje datum a pokusí se nám ho prodat.“

„Všimla sis, jak se jeho výraz změnil, když jsme se zmínili o deníku kapitána Dobbse z roku 1848?“ řekl.

„To mi nemohlo ujít!“ ujistila ho. „Brimmer úplně zapomněl na své bodré vystupování.“

Paul přejel pohledem po mramorových deskách pověšených na stěnách, na nichž byla vyrytá jména kapitánů a posádek ztracených v odlehlých koutech světa.

„Tihle staří velrybáři byli drsní chlapi,“ poznamenal. „A někteří vydrželi ještě víc než ostatní,“ dodala, „pokud se dá věřit příběhu Song Leeové o té posádce z New Bedfordu.“ Paul našpulil rty.

„Ten léčebný úkaz je spojnicí mezi minulostí a současností. Moc rád bych si přečetl tu práci, co napsala Leeová na Harvardu.“

Gamay vytáhla z kabelky mobil BlackBerry. „Pamatuješ si jméno toho jejího profesora?“

„Jak bych mohl zapomenout další rybí jméno?“ usmál se Paul. „Jmenoval se Codman, jeho předkové zřejmě lovili tresky.“

„Ty jsi pstruh, on treska… Proč se skoro všichni obyvatelé Nové Anglie jmenují po rybách?“

„Protože naši otcové nebyli milovníci vína jako ten tvůj.“

„Zásah,“ utrousila.

Vyhledala si na mobilu lékařskou fakultu Harvardské univerzity, zadala do vyhledávače osob Codmanovo jméno a zavolala na číslo, které se objevilo na monitom. Telefon zvedl muž, který se představil jako Lysander Codman.

„Dobrý den, doktore Codmane. Jsem doktorka Gamay MorganTroutová. Jsem známá doktorky Song Leeové. Doufám, že si ji pamatujete.“

„Doktorku Leeovou? Jak bych mohl zapomenout na tak chytrou mladou ženu? Jak se jí daří?“

„Viděly jsme se včera a byla v pořádku. Spolupracuje s několika mými kolegy z NUMA, ale zmínila se o jedné práci, kterou napsala na Harvardu a odevzdala vám ji. Byla o jistém lékařském jevu, který nazvala newbedfordská anomálie.“

„No ano,“ řekl Codman. Gamay slyšela, jak se zasmál. „To bylo neobvyklé téma.“

„Pověděli jsme Song Leeové, že budeme kousek od vás, a ona požádala mě a mého manžela, jestli bychom se nemohli zastavit a vyzvednout pro ni kopii. Ztratila originál.“

Profesor neměl žádný důvod schovávat si práce stovek studentů, kteří prošli jeho semináři, ale řekl: „Normálně si seminárky svých studentů nezakládám, ale tohle téma mi přišlo tak bizarní, že jsem si ho založil do Knihy mrtvých, jak Charles Fort pojmenoval témata, která nelze ani dokázat, ani vyloučit. Jsem si jistý, že ji najdu.“

Gamay ukázala Paulovi zdvižený palec.

„Mockrát děkuju, profesore. Dorazíme asi za hodinu a něco, jestli vám to vyhovuje.“

Zaznamenala si do BlackBerry směr do Codmanovy kanceláře a pak došli s Paulem od velrybářské kaple k autu. Pár minut nato už jeli na sever od města.

34

V INTERKOMU TRYSKÁČE zapraskal hlas pilota. „Nerad vás budím, ale blížíme se k Pohnpei a za pár minut přistaneme. Přesvědčte se prosím, jestli máte zapnuté pásy.“

Austin zívl a pohlédl na Zavalu, který by dokázal zaspat i zemětřesení. Pak se podíval z okna na přistávací dráhu na ostrově Deketik a kilometr a půl dlouhou silnici vedoucí po hrázi, která ho spojovala s hlavním ostrovem. Obloha byla až na pár mraků čistá.

„Vítej v Bali Ha’i!“ řekl Austin Song Leeové, která si mnula oči, aby z nich vyhnala spánek.

Leeová svraštila čelo, zmatená Austinovou narážkou na mystický ostrov z muzikálu Jižní Pacifik. Přitiskla nos k plexisklovému oknu. Ostrov pod nimi byl zhruba louhový a obklopoval ho úzký bariérový útes uzavírající rozlehlou modrou lagunu. Vrcholek tyčící se nad ostrovem pokrývaly bujné zelené lesy protkané vodopády.

„Je nádherný,“‚ vydechla.

„Zastavil jsem se tady před několika lety s výzkumnou lodí NUMA,“ řekl Austin. „Ta sopečná hora se jmenuje Nahna Laud. Inspirovala evropské badatele k tomu, aby to tu nazvali Ostrov nanebevstoupení. Zdálo se jim, že se tyčí až do nebes.“

„Je na světě nějaké místo, kde jsi nebyl?“ zeptala se Leeová.

„Žádné, které se dotýká oceánu,“ odpověděl Austin. „Podívej, na jihovýchodním pobřeží jsou vidět trosky starého města Nan Madol. Říká se mu Benátky Pacifiku. Třeba se tam stihneme porozhlédnout, až dokončíme tu naši záležitost. A víš co, vezmu tě na večeři s výhledem na oceán a představím ti sakau. Je to ohnivá voda, kterou místní vyrábějí z pepřovníku.“

Song zvědavě pohlédla do Kurtova ošlehaného obličeje. Z vyhlídky na návrat do Nan Madolu byl vzrušený jako školák. Zdálo se, že ho vůbec neznepokojuje herkulovský úkol ani to, že na něm závisí záchrana statisíců lidských životů. Ta jeho sebedůvěra musí být nakažlivá, pomyslela si, když se uslyšela říkat: „Ano, to by se mi líbilo. Třeba bychom mohli podniknout návštěvu Nan Madolu spíš dříve než později. Napadlo mě, že by mohl souviset s tou druhou záležitostí, jak jsi to nazval.“

„V jakém smyslu, Song?“

„Kvůli jedné zvláštní historce prvního důstojníka Princess. Ostrov, u kterého loď přistála, když posádka onemocněla, byl známý nepřátelským postojem svých obyvatel k velrybářům. Proto se kapitán hned po spuštění kotvy vypravil s prvním důstojníkem na břeh, aby zjistil, zda tam nějací domorodci jsou. Nikoho neviděli, ale objevili nějaké miny. Kapitán se všiml podivných rytin a poznamenal, že podobné viděl na jednom chrámu v Nan Madolu.“

„Takže kdybychom našli ostrov, na kterém jsou miny podobné Nan Madolu, mohlo by to být místo, kde se zastavila Princess, „ shrnul to Austin.

„Přesně to si myslím,“ řekla Leeová.

„Jak nám to pomůže najít laboratoř? Nezapomínej, Song, že to je hlavní důvod, proč jsme v Mikronésii.“

„Ano, já vím. Ale když jsem byla na Bonefish Key, slyšela jsem, že laboratoři docházejí zásoby modré medúzy a je nutné najít nový zdroj.“

„Kane povídal, že se podařilo vyvinout zmutovaný druh, tak na co další původní živočichy?“

„V té době ještě nebylo jisté, zdaje mutant to pravé řešení, takže se musely prozkoumat i jiné cesty,“ vysvětlila Leeová. „Existoval plán na sběr medúz v nově objevné lokalitě. Jestli laboratoř stále pracuje na vakcíně, bude medúzy potřebovat. Což znamená, že když najdeme jejich zdroj, mohla by být Truhla poblíž.“

„Nevěděl by doktor Kane, kde se ten nový zdroj nachází?“

„Ne nezbytně. Každodenní organizaci přenechal z velké části doktorce Mitchellové.“

Austin se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Znám průvodce jménem Jeremiah Whittles, který žije v Kolonii, což je hlavní město Phonpei a největší město na ostrově. Když jsem tu byl naposled, vzal mě Whittles ke zříceninám. Zná Nan Madol dokonale. Myslím, že by stálo za to s ním pomluvit a zjistit, jestli neví něco užitečného.“

Citation X opsala poslední okruh a s jemným drcnutím dokonale dosedla na přistávací a startovací dráze v jednom. Na konci dráhy se otočila a dorolovala k terminálu.

O trup uhodily pohyblivé schůdky. Austin otevřel dveře, vystoupil z letadla a zhluboka se nadechl teplého vzduchu plného těžké vůně tropických květin. Bylo to jako vstoupit do parní lázně, ale nikdo si nestěžoval na vedro ani vlhkost poté, co byli tolik hodin zavření v klimatizované kabině.

Zdvořilý celník jim orazítkoval pasy a přivítal je ve Federativních státech Mikronésie. Leeová nechala svůj pas na Bonefish Key, ale z amerického ministerstva zahraničí už zavolali do Honolulu, kde vystavili provizorní papíry, které jí umožnily vstup do Mikronésie a odjezd odtamtud.

Hala terminálu byla prázdná až na muže držícího čtvercový kus kartonu, na němž stálo napsáno NUMA. Na sobě měl baseballovou čepici, pytlovité šortky, sandály a tričko ozdobené azurově modrým obdélníkem se čtyřmi bílými hvězdami, mikronéskou vlajkou.

Austin představil sebe i ostatní členy výpravy.

„Rád vás poznáván,“ řekl muž. „Jsem podporučík Frank Daley. Omluvte můj převlek. Místní jsou zvyklí vídat tady příslušníky námořnictva, ale my se snažíme udržet své operace v tajnosti.“

Navzdory svému úboru se Daley držel zpříma, měl dokonalý krátký sestřih a bradu tak hladce oholenou, až se leskla, takže bylo od pohledu jasné, že patří k ozbrojeným silám.

„Budiž vám odpuštěno, podporučíku,“ řekl Austin. „Co jste pro nás naplánoval?“

„Ceká na vás vrtulník, aby vás dopravil na velitelství pátracích akcí na mé lodi, křižníku Concord.“

Když kráčeli k šedé helikoptéře Sikorsky Seahawk, zeptal se Austin Daleyho na průběh pátrání.

„Už jsme prohledali stovky čtverečných kilometrů ze země i ze vzduchu,“ odpověděl podporučík. „Zatím nic.“

„Spustili jste hydroakustické bóje, abyste sledovali podmořské pohyby?“

Daley poplácal seahawk po nosu.

„Tenhle ptáček byl postavený pro boj s ponorkami. Má nejnovější systémy akustické detekce. Informace ze senzorů se přenášejí do počítačů na lodi. Zatím všechno negativní, pane.“

„Bylo pečlivě prozkoumáno místo, kde se laboratoř původně nacházela?“ zeptal se Zavala.

„Tak pečlivě, jak to jen s ROV jde,“ odpověděl Daley.

„Slyšel jsem, že s pátráním pomáhá loď NUMA,“ řekl Zavala. „Zjistím, jestli bych si nemohl vypůjčit jejich ponorku a podívat se na to místo zblízka.“

Austin přemýšlel o svém rozhovoru s Leeovou.

„Doktorka Leeová má tip, který bychom chtěli na ostrově prověřit,“ řekl. „Mohl byste odvést Joea na loď a za pár hodin nás vyzvednout?“

„Bylo mi řečeno, že vám je k dispozici celé námořnictvo, pane Austine,“ prohlásil Daley. „Tenhle vrtulník urazí přes tři sta kilometrů v hodině. Budeme zpátky na ostrově, ani se nenadějete.“

Austin se obrátil na Zavalu, který už začal nakládat zavazadla do vrtulníku.

„Song objevila nějaké zajímavé informace o Nan Madolu, třeba nás dovedou k laboratoři,“ řekl. „Mohl by ses postarat o pátrací operaci, než to tam rychle obhlédneme?“

„Tak to pr, Kurte. Ty si vyrazíš na výlet s tou hezkou doktorkou a mě necháš hrabat se v bahně, je to tak, parťáku?“

„Na to se nedá nic říct, parťáku,“ opáčil Austin.

„Musím přiznat, že se ti nedivím,“ dodal Zavala s úsměvem. „Uvidíme se za pár hodin.“

Nastoupil s Daleyem do vrtulníku. Zapalování nastartovalo dva motory General Electric a otáčející se rotory nabraly rychlost. Dvacet metrů dlouhý stroj se zvedl z letištní plochy, zůstal viset asi sto metrů nad zemí, pomalu se otočil a odletěl přes lagunu k otevřenému moři.

Zatímco vrtulník odnášel Joea, aby se připojil k pátrací flotile, vyšli Austin se Song z letištního terminálu, aby se poohlédli po taxíku. Mladík něco přes dvacet vážící dobrých sto padesát kilo se opíral o vybledlý kombík Pontiac s boky obloženými falešným dřevem a nápisem KOLONIA TAXI CO. na dveřích. Austin k muži přistoupil a zeptal se ho, jestli zná průvodce Jeremiaha Whittlese.

„Starýho Jerryho? No jasně. Je v důchodu. Jestli potřebujete průvodce, můžu vám to dohodnout se svým synovcem.“

„Díky, ale rád bych mluvil s Jerrym,“ trval na svém Austin. „Můžete mě k němu dovézt?“

„Není problém,“ usmál se muž příjemným úsměvem. „Bydlí v Kolonii. Nastupte si.“

Austin podržel Song Leeové dveře a pak se posadil do auta vedle ní. Řidič, který se představil jako Elwood, pracně nacpal své mohutné tělo za volant, až péra auta zasténala a karoserie se naklonila ke straně. Když odrazil od chodníku, černý Chevrolet Silverado, zaparkovaný několik aut za kombíkem, ho následoval přes silnici vedoucí po hrázi do Kolonie, asi šestitisícového města, jehož sešlá hlavní třída připomínala Divoký západ. Elwood odbočil z Main Street do obytné čtvrti a zastavil před úhledným žlutým domkem s bílými okraji.

Chevrolet předjel pontiac a zastavil kousek před ním, odkud mohl řidič sledovat ve zpětném zrcátku, jak Austin s Leeovou docházejí k předním dveřím. Austin zazvonil a uslyšel uvnitř někoho volat. Okamžik nato otevřel dveře muž něco přes osmdesát.

Jeremiah Whittles se nejprve usmál na Leeovou. Pak obrátil pohled k Austinovi a vyvalil překvapeně oči.

„Není tohle Kurt Austin z NUMA? Proboha, nemůžu tomu uvěřit! Jak dlouho už to je?“

„Až moc dlouho, White. Jak se daří?“

„Jsem starší, ale ne nutně moudřejší. Co tě přivedlo na můj krásný ostrov, Kurte?“

„Nějaká rutinní práce pro námořnictvo. Chci to tady doktorce Leeové ukázat. Zajímá se o Nan Madol a mě nenapadl nikdo jiný, kdo by toho na tohle téma věděl víc než nejznámější průvodce z Pohnpei.“

„Spíš bývalý nejznámější průvodce,“ poznamenal Whittles. „Pojďte dál.“

S růžovým temenem, tenkým orlím nosem, laskavýma, i když pátravýma modrýma očima za bifokálními brýlemi s drátěnými rámečky a trochu shrbenými rameny připomínal Whittles přátelské káně.

„Slyšel jsem, že jste odešel do důchodu,“ řekl Austin.

„Můj mozek byl pořád plný faktů, jako starý hrnec s dušeným masem, ale tuhla mi páteř a dalo mi dost práce otočit hlavu, což je potřeba, když ukazuju během výkladu na jednotlivé pamětihodnosti. Musel jsem se otáčet v pase jako dřevěný vojáček. A v poslední době mi začaly odcházet i oči. Pro napůl slepého průvodce se moc práce nenajde, tak jsem si řekl, že to zabalím.“

Whittles je vedl pokoji plnými mikronéského lidového umění. Na všech stěnách a v koutech byly masky, totemy a groteskní vyřezávané postavy. Usadil své návštěvníky na zastíněné verandě a odešel pro studenou balenou vodu.

Na svých cestách po celém světě viděl Austin nejrůznější Whittlesovy klony, pomine Angličany, kteří se jako průvodci upnuli na slavné katedrály, starobylé paláce a zapomenuté chrámy, vstřebávali každý fakt, významný i podružný, a přitom se stali místními celebritami.

Austin se s Whittlesem seznámil při prohlídce Nan Madolu a udělala na něj dojem hloubka a šíře jeho historických a kulturních znalostí. Před mnoha lety sloužil Whittles jako navigátor na palubě obchodní lodi, která se zastavila na Pohnpei, a tenkrát ho uchvátila jeho krása a minulost. Předčasně odešel od obchodního loďstva, spolehl se jen na své úspory, přestěhoval se na ostrov a vedl mnišský život, který se točil jen kolem min. Nan Madol se stal nejen jeho živobytím, ale i celým životem.

Whittles se vrátil s vodou, posadil se na židli a zeptal se Leeové, co ví o Nan Madolu.

„Moc toho není,“ přiznala. „Jen to, že se mu říká Benátky Pacifiku.“

„Nan Madol má do toho města na Jadranu hodně daleko,“ řekl, „ale přesto je pozoruhodný. Skládá se z devadesáti dvou umělých ostrůvků pocházejících z období asi „00 let před naším letopočtem. Stavitelé odvezli na prámech šestiúhlé čedičové sloupy, některé delší než šest metrů, k přílivovým mělčinám útesu u Tenwenu, a narovnali je vodorovně, aby vytvořili umělé ploché ostrůvky. Mezi sebou je spojovala síť mělkých kanálů. Protože je tohle město tak odlehlé a záhadné a umístěné v oblasti, kde se nic podobného nenachází, objevily se teorie, že Nan Madol byl částí ztraceného kontinentu Mu nebo Lemuria.“

„Co si myslíte vy, pane Whittlesi?“ zeptala se Leeová.

„Já si myslím, že realita je mnohem prozaičtější, ale přesto úžasná. Ve městě se nacházely chrámy, administrativní centra, pohřební krypty, domy kněží a šlechty a nádrž, která byla údajně domovem posvátného úhoře… Jak vám mohu pomoci, doktorko Leeová?“

„Víte o nějakých ruinách s neobvyklými rytinami podobnými těm na jiném ostrově?“

„Jen o jednom případu,“ odpověděl Whittles. „Je to chrám Kultu kněží léčitelů. Slyšel jsem zprávy, že je někde podobný chrám, ale nemohl jsem si to ověřit.“

„Co přesně byl ten kult zač?“ zeptal se Austin.

„Vznikl na jednom ostrově nedaleko Pohnpei. Kněží cestovali po ostrovech, léčili nemocné a prosluli svými zázračnými schopnostmi.“ Austin si vyměnil pohled s Leeovou. „Jako doktorku mě tohle velice zajímá,“ řekla.

„Moc rád bych vám pověděl víc,“ řekl, „ale ta civilizace zanikla při bratrovražedné válce. A i když je možné, že náboženská víra a obřady kultu přetrvaly v nějaké primitivní podobě, většina toho, co dnes víme, pochází jen z ústního podání. Neexistují žádné písemné záznamy.“

„Nedaly by se za písemné záznamy považovat ty rytiny?“ zeptal se Austin.

„To jistě,“ připustil Whittles. „Ale podle toho, co jsem viděl, jsou víc symbolické a alegorické než historické.“

„Co ty rytiny v Nan Madolu zobrazují?“ zeptala se Leeová.

„Bude lepší, když vám je ukážu,“ řekl Whittles.

Sel do své pracovny, zapátral v registraturách a vrátil se s hnědou obálkou. Otevřel ji a vytáhl hromádku fotografií osmnáct na dvanáct centimetrů. Rozložil je v ruce do vějíře jako karty, jednu vybral a podal Leeové.

„Tohle je vnější zeď chrámu při pohledu od kanálu,“ vysvětlil. „Pod jeho podlahou je prázdný prostor, který zřejmě sloužil jako jakási nádrž. Tenhle snímek ukazuje rytiny uvnitř.“

Leeová si fotografii chvíli prohlížela a pak ji podala Austinovi. Ten prostudoval vyryté tvary připomínající zvony a vzhlédl.

„Medúzy?“ zeptal se.

„Vypadá to tak,“ řekl Whittles. „Nevím jistě, proč vyzdobili stěny chrámu těmito tvory. Ale jak říkám, když tady byl bazén zasvěcený posvátnému úhoři, proč by nemohl být jiný pro medúzy?“

„No jistě,“ přitakala Leeová a oči se jí zaleskly vzrušením.

„Chtěl bych to místo vidět na vlastní oči,“ prohlásil Austin. „Povíte nám, kde je?“

„Můžu vám to ukázat přesně, ale doufám, že jste si vzali plavky. Plošina, na které chrám stál, popraskala před mnoha lety při zemětřesení a potopila se do kanálu. Ne moc hluboko. Tak čtyři metry.“

Austin pohlédl na Leeovou.

„Co byste udělala radši, madam? Zamířila na loď, nebo si prohlédla Nan Madol?“

„Myslím, že odpověď je jasná,“ řekla.

Už se mohl seznámit s jejím odhodláním, takže ho ta reakce nijak nepřekvapila.

Austin poprosil o místní seznam a za pár minut měl domluvené zapůjčení člunu a potápěčského vybavení. Whittles jim vyznačil polohu chrámu na turistické mapě zbořeného města. Poděkovali mu, rozloučili se a vrátili se k čekajícímu pontiaku. Když se taxík rozjel do přístavu, odrazil od chodníku Chevrolet Silverado a následoval ho ve vzdálenosti několika délek.

35

DOKTOR LYSANDER CODMAN přivítal Troutovy ve vstupní hale budovy s výhledem na travnaté náměstí u Longwood Avenue, kde sídlila jako část kampusu lékařská fakulta Harvardu spolu s některými dalšími nejpresťižnějšími institucemi v zemi. Profesor byl vysoký, kostnatý muž něco přes šedesát. Měl dlouhý obličej a velké zuby, které vzbuzovaly dojem, že někdo z jeho yankeeských předků pochází z koně.

Codman je provedl chodbou do své prostorné kanceláře. Požádal své návštěvníky, aby si udělali pohodlí, a nalil šálky čaje Earl Grey z elektrické konvice. Pak se posadil ke stolu a položil jim několik otázek týkajících se jejich práce v NUMA. Nakonec zvedl svázanou práci tak, aby si Troutovi mohli přečíst titul na tmavomodrých deskách:

NEWBEDFORDSKA ANOMÁLIE STUDIE O IMUNITNÍ REAKCI MEZI ČLENY POSÁDKY VELRYBÁŘSKÉ LODI PRINCESS

Codman si hlučně usrkl čaje.

„Stihl jsem si práci doktorky Leeové prolistovat,“ řekl. „Je ještě kurióznější, než jak mi utkvěla v hlavě.“

„Kuriózní v jakém směru, profesore Codmane?“ zeptal se Paul.

„To pochopíte, až si ji přečtete. První část pojednání doktorky Leeové je založena hlavně na novinových článcích. Reportér, který je napsal, dělal rozhovory s velrybáři na odpočinku a uvědomil si, že je na stopě něčeho zajímavého. Všiml si, že několik velrybářů z určité skupiny ve věku od sedmdesáti do devadesáti let bylo po většinu dlouhého života naprosto zdravých.“

„Dnes jsme navštívili Námořnickou kapli v New Bedfordu,“ řekla Gamay. „Stěny jsou obložené deskami připomínajícími posádky velrybářských lodí. Paul poznamenal, jak odolní ti námořníci museli být.“

„V tomhle případě šlo o víc než o pouhou odolnost,“ namítl Codman. „Ti muži nikdy neonemocněli, ani obyčejnou rýmou. Zemřeli v pokročilém věku, obvykle na stařecké choroby jako srdeční selhání.“

„Novinové články mohou být nafouknuté,“ poznamenala Gamay.

„Zvlášť v devatenáctém století,“ souhlasil Codman. „Ale ty příběhy zaujaly doktora Fullera, specialistu na imunologii, který působil na naší fakultě. Dal dohromady tým lékařů, aby to prověřili. Mluvili s těmi muži a doktory, kteří je léčili. To, co zjistili, bylo ještě podivnější než to, co se psalo v novinách. Ti námořníci, kteří se těšili výbornému zdraví, sloužili všichni na velrybářské lodi Princess při jediné plavbě v roce 1848. Byli na té cestě nakaženi tropickou nemocí, která tehdy postihla celou tichomořskou flotilu. Zatímco někteří z nich později znovu vypluli a zemřeli při nehodách na moři, čtrnáct jich ještě žilo. Byli porovnáni s muži z jiných lodí a statistické rozdíly ve zdravotním stavu byly šokující. Doktoři podložili svá zjištění tabulkami, grafy a tak podobně.“

„Přesto jste nad výsledky zkoumání doktorky Leeové vyjádřil pochybnosti,“ poznamenala Gamay.

Profesor Codman se opřel na židli, spojil prsty a zahleděl se do prázdna.

„Předběžné konstatování faktů mě neznepokojilo zdaleka tolik jako její závěry,“ řekl po chvilce. „Práce doktorky Leeové vycházela z empirických důkazů, které jsem mohl jen těžko strávit: hlavně její úsudky založené na vyprávění zainteresovaných mužů. Naneštěstí kapitán lodi zemřel ještě předtím, než ho mohl onen reportér vyzpovídat. Jeho deník se nikdy nenašel.“

„Copak výpovědi z první ruky nemají alespoň nějakou platnost, profesore?“ zeptal se Paul.

„To ano, ale ti muži byli tehdy nemocní, někteří dokonce v horečnaté agónii, navíc jejich vzpomínky byly zaznamenány desítky let po té události.“

„Čeho se ty vzpomínky týkaly?“ zeptal se Paul.

„Všichni vyprávěli stejný příběh: onemocněli po vyplutí z přístavu, upadli do bezvědomí a probudili se příští den zcela zdrávi.“

„Existovala možnost spontánního uzdravení?“ otázala se Gamay.

„Doktorka Leeová předložila zprávy o epidemii podobné chřipce, která tehdy zuřila ve flotile. Soudě podle její rychlosti a síle a také vysoké úmrtnosti lze soudit, že spontánní uzdravení bylo nepravděpodobné.“

„Říkal jste, že všichni námořníci vyprávěli stejný příběh,“ řekla Gamay. „Nezvyšuje to procento pravděpodobnosti?“

„Rybářská loď představuje malou, uzavřenou komunitu. Myslím, že se prostě shodli na společné verzi.“ Odmlčel se. „Jenom první důstojník vypověděl něco jiného.“

„Bylo to v rozporu s verzí posádky?“ chtěla vědět Gamay.

„Ne. Vlastně ji první důstojník podpořil. Vybavil si, jak loď spustila kotvu u jednoho ostrova, dokonce i to, že se vypravil s kapitánem na břeh. Také si vzpomněl, že viděl zářivé modré světlo a cítil štípání na hrudi. Probudil se s pocitem, jako by nikdy nebyl nemocný.“

„To štípání je zajímavé,“ poznamenala Gamay. „Myslíte si, že mohl mluvit o nějaké primitivní verzi očkování?“

„Zdá se, že něco takového naznačoval. Řekl, že členové posádky a důstojníci, kteří přežili, měli na hrudi zarudlou skvrnu. To světlo mohla být halucinace nebo elektrický úkaz známý jako oheň svatého Eliáše a ty skvrny hmyzí kousnutí. V každém případě očkování může nemoci předejít, ale neléčí ji.“

„Odebral ten tým z Harvardu námořníkům vzorky krve?“ zeptala se Gamay.

„Ano. Ty vzorky byly podrobeny mikroskopické analýze. Byla v nich zjevná aktivita nějakého neobvyklého antigenu, ale musíte pochopit, že tehdejší přístroje byly oproti dnešním poměrně primitivní. Imunologie je celkem mladá věda. Jenner a Pasteur měli teprve uskutečnit své průlomové objevy, vysvětlující, proč lidé, kteří přežijí nějakou nemoc, ji zřídka dostanou znovu.“

„Daly by se ty vzorky analyzovat i dnes?“ otázala se Gamay.

„Jistě, kdybychom je měli. Ale zjevně je vyhodili nebo se prostě ztratily.“ Podal práci Gamay. „V každém případě si jsem jistý, že to pro vás bude zajímavé čtení.“

Troutovi kráčeli zpátky k autu, když Paulovi zacvrlikal mobil.

Chvilku poslouchal a pak řekl: „Dobře.“ Zaklapl telefon a obrátil se ke Gamay. „Vypadá to, že dlužíme našemu příteli Brimmerovi omluvu.“

„Našel nějaké listiny z Nyeova putovního představení?“ zeptala se Gamay.

„Něco lepšího,“‚ odpověděl Paul. „Brimmer má deník Princess z roku 1848. Sejde se s námi ve své dílně, aby nám ho předal.“

* * *

HARVEY BRIMMER POLOŽIL sluchátko a pohlédl na čtyři Asiaty ve své kanceláři. Bylo jim něco přes dvacet, měli na sobě všichni stejné černé kožené bundy, džíny a černé čelenky s červenými čínskými znaky. Přijeli do New Beadfordu krátce poté, co Brimmer zatelefonoval kvůli tomu deníku. Jejich vůdce, mladík s hubeným obličejem poznamenaným jizvou na pravé tváři, byl ten, kdo se už jednou v antikvariátu po deníku ptal. Pověděl Brimmerovi, aby zavolal Troutovým. „Už jsou na cestě,“ řekl Brimmer. „Proč je chcete vidět?“ Vůdce vytáhl zpod bundy pistoli. Usmál se a odhalil zub, do něhož byla zasazená zlatá pyramida.

„Myje nechceme vidět, člověče,“ řekl. „Myje chceme zabít.“

Vytrhl ze zdi telefonní šňůru, přikázal Brimmerovi, aby mu odevzdal mobil, a dal si ho do kapsy.

Brimmerovi ztuhla krev v žilách. Byl dost chytrý na to, aby mu došlo, že jako svědek dvojnásobné vraždy nemá šanci na přežití. Když si sedal za svůj stůl, pomyslel na rezervní mobilní telefon, který měl zamčený v zásuvce, a rozhodl se, že když se naskytne příležitost, pokusí se ho vytáhnout.

36

JAKO MNOHO STARŠÍCH ČLUNŮ postavených dřív, než konstruktéři přišli na to, jak silná musí být stěna trupu z tehdy nového laminátu, byl i tento čtyři metry dlouhý otlučený skif, který si Austin vypůjčil v přístavu v Kolonii, postavený jako bitevní loď. Široké plavidlo poháněl závěsný motor Evinmde o výkonu patnácti koňských sil, který patřil do muzea námořnických artefaktů.

Austinovi se ulevilo, když viděl, že pronajaté potápěčské vybavení je v mnohem lepším stavu než člun nebo motor. Prohlédl regulátor, hadice a bombu a zjistil, že je všechno dobře udržované. Na poslední chvíli ho napadlo koupit fotoaparát na jedno použití ve vodotěsném plastovém obalu. Když naložil vak s potápěčskou výbavou do člunu, pomohl na palubu Song Leeové. Po několika trhnutích za startovací šňůru motor škytl a naskočil. Jakmile se rozběhl, dokázal, že má udatné mechanické srdce, a poháněl těžkou loď pomalým, ale pravidelným tempem podle pobřeží.

Nan Madol byl vzdálený asi pětačtyřicet minut plavby od Kolonie. Když dorazili k městu na jihovýchodním pobřeží ostrova Tenwen a poprvé spatřili tajemné ostrůvky, zapátral Austin v paměti ve snaze vybavit si, co mu před lety Whittles o troskách vyprávěl. To místo bylo ve druhém století před naší letopočtem obřadním centrem, ale jeho megalitická architektura začala získávat obrysy až ve století dvanáctém.

Město bylo sídlem šlechty a kněží, kteří sloužili pohřební obřady, a jeho populace nikdy nepřekročila tisíc hlav. Pohřebiště se rozšířilo na padesát osm ostrůvků v severovýchodní části města, do oblasti zvané Madol Powe. Whitdes tam tehdy Austina vzal a ukázal mu ostrůvky, na kterých žili a pracovali kněží. Madol Pah byl administrativní sektor v jihozápadní části Nan Madolu. Tam sídlila šlechta a byli ubytováni válečníci.

Stavitelé Nan Madolu vztyčili hráze, aby chránili město před rozmary Tichého oceánu. Obdélníkové ostrůvky byly v zásadě jeden jako druhý. Jádro z rozdrcených korálů obklopovaly zadržovací zdi postavené z těžkých hranolových čedičových sloupů položených jako klády ve srubu. Jakmile zdi vyrostly metr nad hladinu, byly na ně položeny plošiny jako základy pro obytné stavby, chrámy nebo hrobky. Ty propracovanější ostrůvky, jako pozoruhodné pohřebiště na Nandauwasu, měly osmimetrové zdi obklopující královské pozemky.

V náčrtku od Whittlese byl chrám kultu kněží léčitelů vyznačen v pohřebním sektoru Nan Madolu. Byla to menší verze Nandauwasu, což naznačovalo, že ten ostrůvek měl pro obyvatele určitý význam. Do chrámu se vstupovalo portálem ve vnější zdi, která obklopovala nádvoří, a pak dalším portálem ve druhé zdi.

Austin se řídil Whittlesovou mapou a kormidloval člun do města kolem bortících se zdí, které na tom odlehlém místě vypadaly skoro nevhodně. Zamávali na cestující v několika otevřených lodích vezoucích turisty vyzbrojené fotoaparáty, které chránily před tropickým sluncem pestrobarevné baldachýny. Nan Madol se stal oblíbeným cílem jednodenních výletů a jejich člun minul i průvodce vedoucího kajaky jako řadu káčat.

Po tom, co si prohlédl mapu, opustil Austin hlavní turistickou oblast a zahnul do tichého, slepého kanálu lemovaného čedičovými zdmi a palmami. V dávných časech se chrám kultu kněží léčitelů tyčil nad koncem kanálu, ale teď byla jedinou známkou jeho existence hromada rozlámaných sloupů trčících pouhých třicet centimetrů nad hladinu. Austin vypnul motor, zastavil člun asi metr od trosek a spustil kotvu.

V obchodě pro potápěče si koupil havajské plavky pro surfaře, oranžovočervené s hula tanečnicemi, jediné, které měly v jeho velikosti. Peněženku a mobil si uložil do vodotěsného vaku na potápěčskou výbavu a navlékl si kompenzátor vztlaku, opasek se závažím, nádrž a ploutve. Převalil se přes okraj lodi do teplé vody, vyplaval na povrch, zamával Song Leeové, zakousl se do náustku regulátoru a ponořil se do líně proudící hnědozelené vody.

Rozsvítil vodotěsnou baterku zakoupenou v obchodě spolu s plavkami. Viditelnost v kalné vodě byla omezená, ale světlo ozářilo rozlámaný čedič, který dřív tvořil základy ostrůvku. Austin plaval po obvodu a znovu se vynořil u člunu.

Whittles mu řekl, že se korálové jádro, na kterém chrám stál, rozpadlo, když město postihlo zemětřesení a způsobilo, že se budova propadla na dno ohraničeného prostoru a zdi se zbortily dovnitř.

Austin znovu doplaval k hromadě, tentokrát v jiné hloubce, a spatřil otvor pod zaklíněnými čedičovými sloupy. Posvítil do něj baterkou. Světlo se ztratilo ve tmě, což znamenalo, že je tam otevřený prostor. Austin se protáhl úzkým průlezem a narazil při tom nádrží do čediče.

Jakmile se dostal dovnitř, posvítil si kolem sebe a uviděl, že se nachází v jeskyni podobné komoře, která vznikla při zhroucení vnějších a vnitřních zdí. I kdyby chrám nebyl zničen, zůstal ukryt za troskami vnější zdi, která se svalila na něj i kolem.

Austin si pomyslel, že je s pátráním u konce, a už se chystal vycouvat, když ještě jednou přejel světlem po komoře. Tentokrát si všiml něčeho divného na tom, jak stíny dopadly na trosky vpravo od něho. Doplaval blíž a spatřil, že jedna deska spadla tak, že zablokovala několik sloupů a vytvořila mezeru.

Protáhl se jí a po několika metrech dorazil ke skoro dokonale pravoúhlému vchodu. Chrám se naklonil doleva a vchod měly zasypat trosky, jenže jeho překlad spadl tak, že otvor zůstal volný. Austin si ho rychle prohlédl, aby se ujistil, že se nezhroutí, a pak jím proplaval do chrámu.

Paprsek baterky dopadl okamžitě na nádrž, kterou popsal Whittles. Byla obdélníková, asi šest metrů dlouhá a pět široká. Napadala do ní suť, ale Austin odhadl, že je asi dva metry hluboká. Přejel světlem po jedné ze stěn a zjistil, že není sám.

Na stěně bylo vytesaných šest mužských postav v bederních rouškách. Stály bokem a každá držela nad hlavou nádržku. Tři postavy stály proti sobě z každé strany obrovské zvonovité medúzy, jejíž chapadla visela dolů ke kamennému stupni o půdorysu metr na dva metry a vysokému do pasu, který byl postaven u jedné zdi. Austin přejel světlem celou místnost a uviděl stejné rytiny a stupínky na každé zdi.

Doplaval blíž a přejel prsty po obrysech jedné z medúz, jako by se tak mohl spojit se starodávným kultem léčitelů. Potom asi o metr couvl a vytáhl fotoaparát na jedno použití. Pořídil několik snímků a zase ho schoval.

Dychtivý povědět Leeové, co našel, vyplaval z chrámu a protáhl se vnější a vnitřní zdí. Vzhlédl, aby se zorientoval, a spatřil na hladině obrys člunu. Jak stoupal, zachytily jeho uši tlumený hukot lodního motoru pracujícího na plné obrátky, který stále sílil. Austina napadlo, proč se někdo prohání tím poklidným kanálem. Pak se mu v mozku spustil poplach.

Postupoval podél kotevního lana a jeho hlava se vynořila nad hladinu asi metr od člunu. Posunul si masku na čelo a zamrkal do jasného slunce. Od ústí kanálu se blížil nafukovací člun a mířil k němu. Byl moc daleko, aby mohl rozeznat tváře posádky, ale slunce se odrazilo od lesklé pleše Čanga, vůdce gangů triády, který zaútočil na Beebe. Ručička na Austinově ukazateli nebezpečí skočila do červeného pole.

Song Leeová seděla ve člunu z půjčovny a o blížící se hrozbě neměla nejmenší tušení. Austin vykřikl a ukázal na rozjetý nafukovací člun. Úsměv, jímž ho Leeová přivítala, se změnil ve zmatený výraz. Austin se ohlédl na plavidlo nepřátel. Bylo už tak blízko, že viděl úšklebek ve tváři Čanga, který klečel na přídi se samopalem u ramene. Byl by u nich v několika vteřinách, ale objevily se výletní kajaky, které viděli předtím, a zablokovaly mu cestu. Nafukovací člun se jim vyhnul, ale jeho brázda dva z nich převrátila.

Austin využil vteřin, které nepřátelé ztratili při tom riskantním manévru.

„Skoč!“ křikl na Leeovou.

Položila ruce na okraj člunu a nahnula se nad vodu, aniž by chápala nebezpečí, v němž se ocitla, dokud neuviděla záblesky z hlavně a neuslyšela rachot palby. Na hladině vybuchla řada gejzírů, které vedly přímo ke člunu stejně neúprosně jako kotouč motorové pily. Strnula strachy.

Austin se vytáhl z vody tak vysoko, jak jen mohl, popadl Leeovou za blůzu a stáhl ji s sebou dolů. Svalila se z člunu do kanálu jen okamžik předtím, než se do někoho zavrtaly Čangovy kulky a do vzduchu vylétla sprška laminátových třísek.

Její váhaje stáhla kus pod hladinu. Austin pak upustil vzduch z kompenzátoru vztlaku a potopili se ještě hlouběji. Objal ji jednou rukou kolem pasu, jako by ji vedl při waltzu, a volnou rukou si posvítil do obličeje. Leeová se instinktivně nadechla, než dopadla do vody, ale teď už spotřebovala zásobu vzduchu a propadala panice. Austin ji pustil, zhluboka se nadechl, pak si vyndal z úst regulátor a ukázal na bubliny unikající z náustku.

Leeová vyděšeně vytřeštila oči, ale pochopila, co se jí Austin snaží naznačit. Vzala si náustek a sevřela ho mezi zuby. Když si naplnila plíce, zmizela jí z očí panika. Pak vrátila náustek Austinovi.

Střídavé dýchání by je udrželo naživu, ale museli si poradit také s Čangem a jeho muži. Austinovi to naléhavě připomnělo pěnivé cáknutí do vody a pak další. Čangovi muži seskočili ze člunu.

Útočníci mohli Austina a Song v mělké vodě kanálu snadno vypátrat podle vzduchových bublin objevujících se na hladině. Čang by nakonec mohl mít štěstí a zasáhnout je, nebo prostě počkat, až jim dojde vzduch. Byl však netrpělivý.

Austin vdechl vzduch do plic, podal náustek Leeové a ukázal prstem. Tudy.

Vzal Song za ruku a plaval hlouběji, ke vstupu do nitra chrámu. Čangovi muži byli bez vzduchu v nevýhodě a dalo se jim snadno uplavat. Než jejich oběti zmizely ve zdi chrámu, museli se vrátit na hladinu. Čangův člun křižoval kanál a pátral po zrádných bublinách. Když žádné neviděl, usoudil, že kořist proklouzla kolem něho. Přikázal, aby člun odplul dál do kanálu. Tou dobou už byli Austin se Song v chrámu.

Leeová si vyměňovala náustek jako profík, ale málem si lokla vody, když jí Austin ukázal rytiny na zdi. Stejně jako on přiložila ruku na medúzu. Zavrtěla nešťastně hlavou nad tím, že nemůže mluvit. Austin ukázal na fotoaparát připnutý k vestě a spojeným ukazováčkem a palcem naznačil OK.

Posadili se na kraj chrámové nádrže, střídali se v dýchání a prohlíželi si úžasné rytiny. Austin zkontroloval zásobu vzduchu, pak poklepal na hodinky a ukázal ke vchodu do chrámu. Ve dvou spotřebovávali vzduch v nádrži dvakrát rychleji. Leeová chápavě přikývla. Plavali bok po boku, jako by byli spojeni, dokud nedorazili k vnější zdi. Austin pokynul Song, aby počkala. Vyklouzl z vesty a vyplaval do kanálu. Všude byl klid. Vzhlédl k hladině, ale nikde nespatřil ani Čanga, ani jejich plavidlo.

Uslyšel zvuk motoru, ale jeho zkušenému uchu zněl jinak než vysoké otáčky z nafukovacího člunu. Rozhodl se riskovat. Doplaval blíž k základům ostrůvku, vynořil se a vyhlédl zpoza výčnělku rozlámaného čediče.

Ke člunu z půjčovny, ze kterého bylo nad vodou vidět jen šikmou příď, se kanálem blížila turistická loď. A hlavně, Čang a jeho muži byli pryč.

Austin mával, dokud ho kdosi z lodi nezahlédl. Když se plavidlo obrátilo směrem k němu, zhluboka se nadechl a vrátil se pro Song Leeovou. Ukázal jí zvednutý palec a pokynul k hladině. Zopakovala signál OK a společně vypluli nahoru.

37

KRÁTCE POTÉ, co se vrtulník Sikorsky Seahawk zvedl ze země, vytáhl Zavala z obálky označené PŘÍSNĚ TAJNÉ, kterou mu Austin svěřil do opatrování, mapu a porovnal ji s orientačními body na ostrovech a atolech, které viděl z výšky. Podporučík Daley mu poklepal na rameno a ukázal přímo dopředu, kde se na ploše oceánu rýsovaly siluety lodí. „To vypadá jako invazní flotila,“ poznamenal Zavala. „Vstupujeme do oblasti pátrání,“ opáčil Daley. „Okolo místa, kde se původně nacházela laboratoř, pracuje šest lodí námořnictva. Na pomoc připlulo i jedno plavidlo NUMA. Moje loď slouží jako velicí centrum. Máme ji na dvanácté hodině.“

Seahawk rychle urazil vzdálenost ke Concordu, chvilku zůstal viset nad zádí a pak pomalu klesl na velký kruh nakreslený na palubě. Zavala odsunul dveře vrtulníku a vystoupil. Přivítal ho šedovlasý muž v khaki uniformě.

Jsem Hank Dixton, pane Zaválo,“ představil se a podal mu ruku. „Velím křižníku Concord s řízenými střelami. Vítejte na palubě.“

„Díky, kapitáne. Můžete mi říkat Joe. Můj šéf Kurt Austin má práci na Pohnpei, ale za pár hodin se k nám přidá. Podpomčík Daley mi řekl, že Concord funguje jako velicí centrum pátrací flotily.“

„Přesně tak. Pojďte, ukážu vám, co děláme.“

Kapitán šel jako první do pátracího a záchranného centra uprostřed lodi. Tucet mužů a žen, sedících před počítačovými monitory, zpracovával informace, které tam proudily z lodí a letadel zapojených do pátrání.

„Jak blízko je místo, kde se původně nacházela laboratoř?“ zeptal se Zavala.

Dixon ukázal na palubu pod svýma nohama.

„Zhruba devadesát metrů pod trupem lodi. Byli jsme v pohotovosti jako záloha podpůrné lodi laboratoře, Proud Mary. Jakmile jsme uslyšeli volání o pomoc, dorazili jsme sem za pár hodin.“

„Kde je ta podpůrná loď teď?“ zeptal se Zavala.

„Plavidlo námořnictva odtahuje její pozůstatky tam, kde se na ni budou moci podívat vyšetřovatelé. Měli jsme plné ruce práce se záchranou lidí, kteří přežili, takže chvíli trvalo, než jsme mohli zkontrolovat stav laboratoře. Když jsme se s ní nemohli spojit vysílačkou, nejdřív jsme mylně usoudili, že se poškodila komunikační boje. Vozíme s sebou ROV kvůli kontrole trupu, tak jsme ho poslali dolů.“ Došel k jednomu monitoru. „Tyhle kruhové prohlubně na dně oceánu odpovídají nohám podpírajícím Truhlu.“

„Nejsou tu stopy po vlečení,“ všiml si Zavala. „To naznačuje, že byla laboratoř zvednuta ze dna, což mohl umožnit systém pro dosažení neutrálního vztlaku Truhly. Můžete mi to místo ukázat na satelitní mapě?“

Dixon požádal technika, aby přinesl mapu kombinovanou se satelitním snímkem prohledávané oblasti.

„Používáme orbitální výzvědné satelity, které se dokážou zaostřit na plochu o velikosti čtverečního metru a pátrat po infračervených emisích,“ řekl. „Truhla Davyho Jonese se nacházela západně od Pohnpei, mezi ostrovy Nukuro na sevem a Oroluk na jihu. Propojili jsme všechny tři ostrovy přímkami a nazvali hlavní pátrací oblast Pohnpeiský trojúhelník.“

„Ty červené čtverce musí být území, která jste už prohledali,“ poznamenal Zavala.

„Přesně tak. Jsou to místa propátraná sonarem. Lodě přenášejí svá sonarová data do naší počítačové sítě. Rozdělili jsme oceán na čtverce a plavidla se pohybují paralelně z jednoho do druhého v řadě dlouhé několik kilometrů. Tím způsobem dokážeme pokrýt velkou plochu oceánu za poměrně krátkou dobu. Ve vzduchu máme letadla a vrtulníky provádějící vizuální pátrání.“

„Ty červené kroužky asi označují ostrovy,“ řekl Zavala.

„Opět správně. Některé jsou střední velikosti, jiné jen atoly ne o moc větší než nehet palce. Na několika jsme přistáli vrtulníky a promluvili si s obyvateli, ale nikdo si nevšiml ničeho podezřelého. Místa, kam jsme se nemohli dostat na člunu ani vrtulníkem, jsme propátrali leteckým mapováním.“

„Podporučík říkal, že jste rozmístili hydroakustické bóje,“ podotkl Zavala.

Dixon přikývl.

„Chvíli trvalo, než nám došlo, že laboratoř zmizela, a než jsme dostali dolů akustické senzory,“ řekl. „U každé strany trojúhelníku hlídkuje jedna ponorka s tak citlivýma elektronickýma ušima, že slyší i rybí kýchnutí.“

„Možná byste měli instruovat své ponorky, aby svými akustickými detektory hledaly zvukovou signaturu ruské ponorky třídy Tajfun. Tajfuny se pohybují potichu, ale třeba něco zachytí.“

Dixon na Zavalu překvapeně pohlédl.

„Vy si myslíte, že v tom jsou zapletení Rusové?“

„Rusové ne,“ odpověděl Zavala, „ale možná jedna z jejich ponorek. Vypadá to, že máte všechny mety pokryté. Chtěl bych se vrátit na tu první. Spojím se s lodí NUMA a zeptám se, jestli mi půjčí ponorku, s níž bych se mohl podívat zblízka na místo, odkud laboratoř zmizela.“

„Já jim zavolám,“ nabídl se kapitán Dixon a pak dodal: „Docházejí mi nápady. Máte nějaký návrh?“

Zavala se zahleděl na rozlehlou oblast znázorněnou na satelitním snímku. Před námořnictvem stál skličující, skoro nemožný úkol. Federativní státy Mikronésie se skládají z více než šesti set ostrovů rozesetých na skoro čtyřech milionech čtverečních kilometrů Tichého oceánu. Souš má dohromady rozlohu menší než stát Rhode Island, ale včetně oceánu se jedná o území velké asi jako dvě třetiny Spojených států.

„Dobrá zpráva je, že váš pátrací plán je skvělý, kapitáne. Nepochybuji, že kdybyste měl dost času, určitě byste laboratoř našel.“

„Díky.“ Kapitán přimhouřil oči a řekl: ‚A jaká je ta špatná zpráva?“

Zavala se na něho smutně usmál.

„My čas nemáme.“

38

PAUL TROUT DOJEL V pronajatém SUV na opuštěné zadní parkoviště třípatrové textilky, která byla opuštěná od doby, kdy před desítkami let zmizel z New Bedfordu textilní průmysl. Žulová budova rýsující se proti obloze mohla být pozůstatkem pradávné civilizace, kdyby na ní nevisel nápis ohlašující VÝPRODEJ NÁBYTKU. Bezpečnostní světlo nad hlavním vchodem ozařovalo malou dřevěnou tabuli: BRPMMERŮV ANTIKVARIÁT, 3. PATRO.

Továrna byla temná až na noční osvětlení prodejny nábytku a žlutou záři v okně ve třetím patře. „Není ti to povědomé?“ zeptala se Gamay.

„Je,“ odpověděl Paul. „To je stará Dobbsova textilka, kterou nám Rachael ukázala na tom tisku v jeho sídle.“ Gamay pohlédla k nejvyššímu patrn.

„Buďto je tam Brimmer,“ řekla, „nebo duch kapitána Dobbse asi pracuje přesčas.“

Paul sáhl pro svůj mobil a vytočil Brimmerovo číslo.

„Zvláštní,“ řekl. „Svítí se tam, ale Brimmer to nezvedá. Neozval se ani záznamník. Nezachycuje tvoje anténa stejné vibrace, jaké přijímám já? Něco není v pořádku.“

Gamay nakrčila nos.

„Smrdí to ošklivě,“ řekla.

Začala odpočítávat na prstech podezřelá fakta: „Brimmer nejdřív tvrdí, že ten deník zmizel, pak nám zavolá, že ví, kde je. Nakonec nás požádá, abychom se s ním setkali v tomhle přerostlém strašidelném domě místo v jeho obchodě nebo na nějakém veřejném místě. Proč tolik tajnůstkaření?“

„Mně se před očima rýsuje obrázek pasti na myši,“ řekl Paul, „jenže místo sýra je v ní jako návnada stará kniha. A my jsme ty myši.“

„Třeba jsme paranoidní kvůli té staré budově,“ namítla Gamay. „Brimmer není násilnický typ. Co chceš dělat?“

„Nevím, jestli informace v Dobbsově deníku pomohou Kurtovi najít pohřešovanou laboratoř,“ řekl Paul. „Ale když uvážím, kolik životů je v ohrožení, říkám: Jdeme si pro něj.“

„Když se na to dívám z hlediska možného rizika a zisku, musím s tebou souhlasit. Ale měli bychom snížit riziko tím, že se tu nejdřív pořádně porozhlédneme.“

Paul zaparkoval SUV ve stínu a opatrně došli k přednímu vchodu. „Odemčeno,“ konstatoval Paul. „Na tom není nic podezřelého. Brimmer nás očekává.“

„Ale nezvedl telefon,“ podotkla Gamay. „Jestli není v kanceláři, nenechal by vchod odemčený. A to podezřelé je.“

Prošli podél sto padesát metrů dlouhé budovy a nakonec objevili další dveře. Tentokrát zamčené. Zabočili za roh a dorazili k černému litinovému požárnímu schodišti, které klikatě stoupalo až k nejvyššímu patrn. Pustili se po něm a zkusili dveře v každém poschodí, ale všechny byly zamčené.

Paul dloubl do zárubně v nejvyšším patře klíčkem od auta. Dřevo bylo shnilé a měkké. Udělal krok zpět, narazil do dveří ramenem, ucítil, že trochu povolily, a uhodil do nich ještě několikrát, dokud se západka nevylomila ze zárubně. Gamay vyndala z kabelky malou halogenovou baterku a vstoupili dovnitř.

Jejich kroky se hlasitě rozléhaly po zaprášené podlaze. Rozlehlý prostor, v němž kdysi dělníci obsluhovali stovky tkalcovských stavů, byl tichý jako hrobka. Zamířili k protějšímu konci haly, kde zpode dveří vycházelo světlo, a nakonec došli k příčce, u které byly narovnané papírové krabice. Na každé z nich bylo fixem napsáno BRIMMER.

Paul zvedl z hromady suti silný dřevěný hranol, sevřel ho jako baseballovou pálku a pošeptal Gamay, aby zaklepala na dveře. Udělala to, a když nikdo neodpověděl, ustoupila stranou. Paul znovu napodobil beranidlo a dveře povolily při první ráně.

Podlaha byla pokrytá knihami a papíry z polic, které lemovaly stěny. Na šňůrách napnutých přes místnost visely listy papíru. Světlo viditelné zvenčí vycházelo z lampy s husím krkem stojící na stole, na němž ležel také počítač, malá, vzadu zvednutá kreslicí podložka a Brimmerovo tělo. Antikvář ležel obličejem dolů, s jednou rukou nataženou k mobilu vzdálenému od ní jen několik centimetrů. Sako měl na zádech nasáklé krví okolo otvoru po kulce.

Paul přiložil prsty k tepně na mužově krku.

„Teď víme, proč Brimmer nebral telefon,“ poznamenal.

Gamay se sklonila nad kreslicí podložkou, kde byl připevněný zpola dokončený dokument napsaný ozdobným písmem. Vedle ní byla starožitná kaligrafická pera a lahvička inkoustu. Přečetla nahlas ručně psanou poznámku na listu papíru vedle otevřené knihy:

„Jmenuji se Izmael…“

„První věta z Bílé velryby?“ zeptal se Paul.

Gamay přikývla.

„Zdá se, že pan Brimmer padělal stránky Melvillova rukopisu,“ řekla.

„Mohlo ho něco takového stát život?“ nadhodil Paul.

„To by byla mou první podezřelou Rachael Dobbsova. Ale je pravděpodobnější, že někdo nechtěl, aby použil telefon.“

Paul zasunul pod Brimmerův mobil list papíru a obrátil ho, aby viděl na displej.

„Volal policii,“ řekl. „Dostal se až k 91…“

„Myslím, že Brimmera někdo donutil, aby sem přišel,“ řekla Gamay. Jinak by do své padělatelské dílny nikdy nikoho nepustil. A soudě podle toho nepořádku na podlaze bych řekla, že ten někdo něco hledal.“

„Deník z roku 1848?“

Jak by řekl Sherlock Holmes, eliminujme nemožné a zbude nám možné.“ Jeho tělo je ještě teplé, paní Holmesová. Co nám to říká?“

„Ze bychom měli chodit po špičkách,“ řekla. „A že vrah věděl, že přijdeme Brimmera navštívit.“

„Není to trochu výstřel naslepo?“ zeptal se. Gamay ukázala na tělo. „Tohle rozhodně výstřel naslepo nebyl.“

„Dobře,“ řekl Paul se sevřeným úsměvem. „Přesvědčila jsi mě.“

Paul si položil ukazováček ke rtům a otevřel dveře proti těm, kterými přišli. Vyšel na podestu, přistoupil k zábradlí a podíval se dolů na schodiště. Uviděl slabou oranžovou záři a ucítil cigaretový kouř stoupající šachtou. Zacouval zpátky do kanceláře, potichu zavřel dveře a zamkl.

Zvedl Brimmerův mobil a stiskl poslední jedničku čísla tísňové linky. Když se ozval policejní dispečer, představil se Paul jako Brimmer, udal adresu a řekl, že se někdo potlouká kolem budovy. Zdůraznil, že by ten člověk mohl být ozbrojený a nebezpečný.

Zavěsil a položil telefon zpět k Brimmerovým nehybným prstům.

Vyšli s Gamay z kanceláře a spěchali po široké podlaze tkalcovské dílny. Paul opřel dřevěný hranol o zeď, vyšel na požární schodiště a okamžitě se zarazil.

Vratké staré schodiště se třáslo a bylo slyšet dunění stoupajících kroků na litinových stupních. Troutovi skočili dovnitř a Paul popadl tyč, kterou tam nechal. Přitiskli se ke zdi po obou stranách dveří a Paul pevně sevřel v rukou svou zbraň.

Uslyšeli tichý mužský hlas a pak hlasitý překvapený výkřik. Muži objevili vylomený zámek. Potom hlasy umlkly.

Dveře se pomalu otevřely. Dovnitř vstoupila postava následovaná další. Zablesklo se, jak první muž rozškrtl zapalovač. Paul si spočítal, že musí okamžitě jednat, a udeřil druhého muže tyčí do hlavy. Ten se zapalovačem se otočil, jakmile dřevo křachlo o lebku. Ve druhé ruce držel revolver. Paul mu zarazil konec tyče do břicha, a když se muž zlomil v pase, přidal mu pořádnou ránu do hlavy.

Troutovi proběhli dveřmi, na okamžik se zastavili, aby se ujistili, že po požárním schodišti nestoupá nikdo další, seběhli dolů a utíkali k autu. Když odjížděli od textilky, minuli dvě policejní vozidla řítící se proti nim s blikajícími majáky ale mlčícími sirénami.

Gamay popadla dech a řekla: „Kde ses naučil mávat tak skvěle pálkou jako Ted Williams?“

„V softbalovém týmu ve Woods Hole. Hrál jsem na první metě za oceánografický institut. Byla to jen zábava, ani jsme nepočítali skóre.“

„No, za tuhle čistou hru bys zasloužil potlesk,“ poznamenala Gamay.

„Díky. Myslím, že se s Dobbsovým deníkem můžeme definitivně rozloučit,“ řekl Paul.

Gamay našpulila rty a na okamžik se zamyslela.

„Kapitán Dobbs nebyl jediný, kdo si psal deník,“ prohlásila.

„Caleb Nye?“ řekl. „Všechny jeho záznamy skončily v plamenech.“

„Rachael Dobbsova se zmínila o diorámě. Není tohle svým způsobem záznam?“

Náhle jako by do něho vjela energie a řekl: „Stojí to za pokus.“

Paul šlápl na plyn a zamířil přes město k Dobbsovu sídlu.

Rachael Dobbsova se právě rozloučila s úklidovou četou, která odstraňovala následky jazzového koncertu, a chystala se zavřít budovu. Vypadala méně vyčerpaně, než když ji viděli prvně.

„Obávám se, že jste koncert propásli,“ řekla. „Doufám, že jste našli obchod pana Brimmera?“

„Ano, díky,“ řekla Gamay. „Nemohl nám pomoct. Ale pak jsme si s Paulem vzpomněli na Nyeovu diorámu, o níž jste se zmínila. Myslíte, že bychom se na ni mohli podívat?“

„Když přijdete zítra, ráda vám ji ukážu,“ odpověděla Rachael.

„To už budeme zpátky ve Washingtonu,“ namítla Gamay. „Kdyby byla nějaká možnost…“

„No, koneckonců váš štědrý příspěvek z vás udělal členy Dobbsovy společnosti s výlučným postavením,“ řekla Rachael. „Pojďme dolů do sklepa.“

Sklepení Dobbsova sídla bylo rozlehlé a zatuchlé. Propletli se mezi starožitnými krámy k veliké skříni sahající od podlahy ke stropu a Rachael jim vysvětlila, že je to vlastně vzduchotěsný trezor s regulovanou vlhkostí. Otevřela dvoukřídlé dveře, za nimiž se nacházely plechové regály plné plastových krabic označených štítky. Ten spodní zaplňoval asi dva metry dlouhý válcovitý předmět zabalený v igelitu.

„Tohle je Nyeova dioráma,“ řekla Rachael. „Obávám se, že je trochu těžká, což je zřejmě důvod, proč ji nikdo dlouho nevytáhl, aby se na ni podíval.“

Paul si dřepl a malinko nadzdvihl jeden kousek role.

„Dá se to zvládnout,“ řekl.

Během studia na vysoké škole pomáhal Paul otci na rybářské lodi, a pak trávil celé hodiny v posilovně, aby se udržel ve formě kvůli fyzickým nárokům, které na něho kladla jeho práce. Gamay byla ještě větší sportovní nadšenec, a přestože by se její dlouhonohá postava vyjímala na stránkách časopisu Vogue, byla silnější než kdejaký chlap. Společně se Troutovým podařilo balík vytáhnout a odnést nahoru.

Na Rachaelin návrh vynesli válec do zahradního stanu, kde bylo dost místa na to, aby ho mohli rozvinout. Sundali obal a rozvázali šňůry obtočené kolem diorámy. Byla pevně svinutá a šedohnědá na rubu.

Pomalu a opatrně ji rozvinuli.

Spatřili první panel. Byla to olejová malba asi půldruhého metru vysoká a dva metry dlouhá a znázorňovala velrybářskou loď připoutanou u mola. Pod obrazem byl nápis:

KONEC CESTY

„Určitě se díváme na poslední část diorámy,“ řekla Rachael. „Ukazuje vykládání úlovku v New Bedfordu. Vidíte ty sudy, které kutálejí námořníci po rampě na molo?“

Barvy moře a oblohy byly stále jasné, ale ostatní odstíny přímo řvaly jako ilustrace na cirkusových plakátech. Tahy štětcem byly odvážné, jako by byly barvy nanášeny ve spěchu. Neskolené umělcovo oko způsobilo, že perspektiva neseděla.

„Netušíte, kdo to namaloval?“ zeptala se Gamay. „Technika je neobratná, ale malíř měl cit pro detail. Na trupu lodi je dokonce vidět její jméno: Princess.“

„Jste velice všímavá,“ pochválila ji Rachael Dobbsova. „Seth Franklin byl samouk a prodával obrazy lodí jejich majitelům a kapitánům. Než začal malovat, pracoval jako lodní tesař. Pokud vím, stál Nye před diorámou, která se odvíjela panel po panelu, a doplňoval podrobnosti svým vyprávěním.

Osvětlení bylo dramatické a možná nechyběly ani zvukové efekty. Třeba jako že někdo za diorámou vykřikoval: „Tamhle chrlí!“

Další panel ukazoval Princess, jak obeplouvá výběžek země, který nápis identifikoval jako ŠPIČKU AFRIKY. Na dalším kotvila loď u bujného tropického ostrova. Na palubě zalité modrou září stály tmavé postavy, možná domorodci. Nápis říkal:

TROUBLE ISLAND - POSLEDNÍ VÝSPA V TICHÉM OCEÁNU.

Následující sekce znázorňovala další sopečný ostrov, zjevně mnohem větší, s desítkami lodí kotvících v přístavu. Popisek ho označoval jako Pohnpei.

Paul dál rozvíjel diorámu. Ostatní panely pozpátku ukazovaly posádku čtvrtící vorvaně a škvaření tuku na olej. Zvlášť zajímavý byl bělovlasý muž ležící na palubě pod nápisem:

NOVOVĚKÝ JONÁŠ.

„To je Duch,“ řekla Rachael. „To je úžasné! Ukazuje to Caleba Nyea, jak musel vypadat, když ho vyřízli z velrybího žaludku.“

Ztuhlé plátno diorámy bylo čím dál namáhavější zvládnout, ale Paul ho rozvíjel dál, zatímco Gamay ho namotávala na vřeteno, takže se sága odvíjela dál pozpátku.

Panel před nimi byl klasickým vyobrazením harpunovaného vorvaně ze člunu vzpínajícího se na zpěněných vlnách. Velrybě trčely z tlamy dvě nohy. Pod scénou stálo:

CALEB NYE POLYKÁN VELRYBOU.

Rachael Dobbsova jen stěží potlačovala nadšení. Začala mluvit o shánění fondů na restaurování diorámy a hledání místa na zdi, kam by ji bylo možné pověsit. Paulovi a Gamay připadala také fascinující, ale pro jejich účely celkem k ničemu. Přesto pokračovali až k poslednímu panelu, skoro zrcadlovému obrazu lodi na druhém konci. Tady stál na palubě dav lidí a loď měla rozvinuté plachty. Popisek říkal

ZAČÁTEK PLAVBY

Paul se postavil, aby si protáhl nohy, ale Gamayiny bystré oči postřehly, že ještě kus plátna zbývá. Požádala ho, aby rozmotával dál, a očekávala, že uvidí jakousi titulní sekci. Místo toho se dívali na mapu jižního Pacifiku. Přes oceán byly nakreslené zakřivené čáry, u nichž na několika místech trčely velrybí ocasy. U každého byla uvedena zeměpisná délka a šířka.

„To je mapa výpravy Princess z roku 1848,“ vysvětlila Rachael. ‚A tohle jsou polohy míst, kde ulovili velryby. Kapitáni své deníky často ilustrovali, aby zaznamenali dobrá loviště. Ta mapa poskytla Calebovu obecenstvu představu o délce cesty a ukázala, kde došlo k jednotlivým příhodám.“

Gamay klesla na všechny čtyři a sledovala ukazováčkem trasu z Pohnpei k tečce nazvané Trouble Island. Vedle ostrova byla připsána jeho poloha.

Troutovi si souřadnice poznamenali, svinuli diorámu a odnesli ji do kuchyně. Navzdory Raecheliným protestům jí dali velkorysý příspěvek, který měl pomoci k její instalaci.

Zatímco šla Rachael Dobbsova zavřít muzeum, vyšli Troutovi do zahrady.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Gamay.

„Nevím jistě, jestli nám tohle pomůže najít laboratoř,“ řekl Paul, „ale nějak je to propojené: přítomnost s minulostí a modrá medúza se záhadným uzdravením posádky Princess.“

„Nezapomínej, že někomu připadal ten deník tak důležitý, že kvůli němu zabil Brimmera,“ poznamenala Gamay. „Měli bychom dát Kurtovi a Joeovi vědět, co jsme zjistili.“

Paul už držel v ruce mobil a hledal v seznamu číslo.

39

JAKO KAŽDÝ DOBRÝ DETEKTIV zahájil Joe Zavala pátrám po Truhle Davyho Jonese na místě činu. V jednomístné ponorce vypůjčené z lodi NUMA se potopil na dno oceánu a několikrát proplul nad kruhovými prohlubněmi po nohách laboratoře. Když neviděl nic nového, vzdálil se a začal prozkoumávat okolní oblast. Reflektory ponorky se náhle odrazily od kusu kovu.

Zavala se chopil ovládání mechanických paží ponorky a zvedl ze dna tu trofej, kterou prozkoumal před světly, než ji uložil do koše zavěšeného pod strojem.

„Právě jsem sebral kus Proud Mary „ ohlásil nahoru na lodní můstek. „Víte jistě, že to nepatřilo laboratoři?“ zeptal se kapitán Campbell, velitel lodi NUMA.

„Celkem jistě. Ten kov je pokroucený a roztavený, jako by ho zasáhla raketa. Nevypadá vůbec jako konstrukce, které jsem viděl na plánech. To, co jsem viděl, podporuje teorii, že laboratoř někdo zvedl a odtáhl.“

„Prohlédl jste ten kaňon, kde laboratoř lovila medúzy?“ zeptal se Campbell.

„Jo. Je několik set metrů od její bývalé polohy. Potopil jsem se do ní asi šedesát metrů hluboko. Kaňon vypadá jako bezedný. Viděl jsem tam plavat jen několik modrých medúz, ale bylo to ono. Mohl jsem se potopit mnohem hlouběji, ale někde jsem četl, že základním příznakem šílenství je opakovat stejnou zbytečnou akci pořád dokola.“

„Tak pojďte na vzduch,“ vyzval ho Campbell. „Zavoláme na Concord a informujeme kapitána Dixona. Moment, Joe. Máte tu hovor přes síť NUMA. Spojím ho.“

Za okamžik se v Závalových sluchátkách ozval ženský hlas.

„Jak probíhá pátrání, Joe?“

„Ahoj Gamay, rád tě slyším. Sebral jsem ze dna kus podpůrné lodi, ale to je všechno. Co vy?“

„My možná něco máme,“ připustila. „Pokusili jsme se kontaktovat Kurta, ale nedovolali jsme se, tak jsme tě vystopovali na mořském dně. Paul a já jsme našli souřadnice místa zvaného Trouble Island. Je asi sto šedesát kilometrů od původní polohy laboratoře. Mohlo by to být místo, kde posádka Princess podstoupila onu záhadnou léčbu. Nevím jistě, jestli to má něco společného s pohřešovanou laboratoří, ale třeba to pomůže.“

„Dejte tu informaci kapitánovi,“ navrhl, „já se vynořím a prověřím to.“

„Jsme na cestě zpátky do Washingtonu,“ řekla. „Zavolej, kdybyste od nás něco potřebovali.“

Zavala Gamay a Paulovi poděkoval, namířil nos ponorky k hladině a popohnal ji tryskami. Jeřáb už čekal, aby ji vyzvedl z vody na palubu lodi NUMA.

Zavala otevřel poklop, vylezl ven a zamířil na můstek. Kapitán Campbell se skláněl nad stolem s mapami. Ukázal na tečku na mapě mikronéských vod.

„Tohle je atol nejblíže k poloze, kterou mi dali vaši přátelé,“ řekl. „Nevypadá nic moc, a jak vidíte, je v červeném čtverečku, což znamená, že byl vizuálně prohledán. Co vy na to?“

Joe se zamyslel a řekl: „Podle mě si musím promluvit s expertem.“

Pár minut nato už měl na lince navigační odbor NUMA, který neúnavně zásoboval expedice agentury na celém světě aktualizovanými navigačními informacemi.

„Takže jestli ti dobře rozumím,“ řekla odbornice na mapy Beth, mladá žena s jemným hlasem, „hledáš v Tichém oceánu ostrov, který už není na mapách, a vlastně ani nevíš, jestli vůbec existuje.“

Zavala se tiše zasmál.

„Promiň,“ řekl. „Musí to být jako hledat neexistující jehlu v obrovském stohu sena.“

„Nevzdávej se naděje, Joe. Mám ráda výzvy.“

„Je možné, že by ten zatracený ostrov mohl být zaznamenán na mapě britské admirality?“

„Přijde na to,“ řekla. „Mapy admirality předběhly svou dobu, co se týče přesnosti, i když ty první se vydávaly soukromě a bylo v nich mnoho chyb. A admiralita certifikovala některé z těch, co byly v pořádku.“

„Takže ty říkáš, že by ten ostrov mohl na některých mapách být a na jiných ne?“

„Přesně tak! V mapách a atlasech z devatenáctého století je zaneseno více než dvě stě ostrovů, které nikdy neexistovaly.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Mnoha způsoby. Nějaký námořník toužící po pevné zemi si mohl splést mrak s ostrovem a zaznamenal jeho polohu. Určení zeměpisné délky byl také problém. Někdo mohl zakreslit skutečný ostrov na špatném místě. Podvodníci vytvářeli falešné ostrovy, aby podpořili své plány na rychlé zbohatnutí. Ten, kdo tam pak doplul, se podíval na takovou mapu a tam, kde měl být ostrov, viděl jen prázdné moře… Tak dobře, pověz mi o tom tvém přízračném ostrovu.“

„Vím, že byl skutečný,“ ujistil ji Zavala. „V roce 1848 se tam zastavila americká velrybářská loď. Ale ten ostrov na žádné moderní mapě není. Nedaleko od něho se však nachází nějaký atol.“

„Začnu tím, že se podívám na mapu z roku 1848 nebo někdy z té doby,“ řekla. „Pak ji porovnám s mapou Tichého oceánu 2683.“

„Co je na ní tak zvláštního?“

„Je to zlatý standard map admirality. Britský hydrografický úřad věděl, že jsou mapy admirality nepřesné. Přesné údaje byly nezbytné jak pro válečné námořnictvo, tak pro obchodní účely. Proto admiralita v roce 1875 povolala předního hydrografa kapitána Fredericka Evanse, aby odstranil ze všech map neexistující ostrovy. Jenom v samotném Pacifiku jich vymazal přes stovku. Tato opravená mapa dostala číslo 2683.“

„Takže je možné, že ten ostrov nikdy neexistoval?“ zeptal se Zavala.

„Možné to je. Ale ostrovy mohou zmizet. Ten tvůj se třeba potopil do moře po sopečné erupci, zemětřesení nebo záplavách. Je tu historický precedens: ostrov Tuanah se údajně potopil i se svými obyvateli. A existují další zaznamenané případy. Teď by z něho mohl být jen útes nebo skála pod hladinou, kterou nezachytí ani satelit. Musel by ses po něm poohlédnout pořádně.“

„Kde začneme?“ zeptal se Zavala.

„Spousta informací je na internetu,“ odpověděla Beth. „Největší sbírku map admirality má Britská knihovna. Podívala bych se nejdřív tam a potom do Národních archivů Velké Británie. Kdybych musela pátrat v Královské geografické společnosti nebo v Námořním muzeu v Greenwichi, chvíli by to trvalo. Kdy tu informaci potřebuješ?“

„Včera,“ opáčil Zavala. „Na tom, co zjistíme, možná závisejí lidské životy.“

„Děláš si legraci, Joe?“

„Kéž by.“

Po krátké pauze na druhém konci linky Beth řekla: „Jak už jsem se zmínila, mám ráda výzvy.“ Zavalu napadlo, jestli příliš nenaléhá, a pokusil se odlehčit atmosféru. „Jsi vdaná nebo zasnoubená, Beth?“

„Ani jedno. Proč?“

„V tom případě bych tě na znamení svých díků rád pozval na večeři.“

„Páni! Kdo říká, že se v oddělení map nenajde vhodný chlap? Musím jít. Zatím.“

Zavala zavěsil a vyšel na přistávací plochu pro vrtulník. Helikoptéra byla vybavena plováky, které jí umožňovaly dosednout na vodu. Zavala na ni zamyšleně pohlédl a pak se vrátil na můstek.

„Musím požádat ještě o jednu službu,“ řekl.

„Uděláme, co bude v našich silách,“ ujistil ho kapitán Campbell.

„Pověřil jsem odborníka z NUMA, aby se podíval na historii atolu, jehož souřadnice našli Troutovi. Jestli objeví nějakou stopu, rád bych si půjčil vrtulník a zaletěl se tam podívat.“

„Postarám se, aby byl připravený, kdykoliv ho budete potřebovat.“

Zavala Campbellovi poděkoval a šel do zásobovacího skladu na hlavní palubě. Dal si stranou záchranný člun a uvažoval, jestli nebude potřebovat ještě něco, když mu zazvonil telefon. Volala Beth.

„Mám to!“ vyhrkla.

„To byl fofr,“ pochválil ji.

„Spíš klika. To, co jsem hledala, jsem našla v Britských národních archivech. Jejich materiály jsou v databázi, roztříděné podle časových období. Jakou máš emailovou adresu?“

Zavala ji Beth nadiktoval, a než zavěsil, ujistil se, že má její soukromé číslo, aby jí mohl zavolat ohledně slíbené večeře.

Pak odešel do lodního komunikačního centra a vypůjčil si počítač. Přihlásil se do své emailové schránky a za okamžik už měl na monitoru mapu britské admirality z roku 1850. Chvilku ji studoval, hlavně tečku popsanou jako Trouble Island. Pak klikl myší a objevila se mapa Tichého oceánu 2683.

Položil si dřívější mapu vedle té opravené. Kroužky na opravené mapě ukazovaly polohy neexistujících ostrovů, které odstranili hydrografové admirality. Trouble Island zakroužkovaný nebyl, ale jeho jméno bylo odstraněno a tečka ho označovala jako atol. Někdy mezi rokem 1850 a 1875 se Trouble Island stal atolem.

Zavala zatelefonoval kolegovi z NUMA, který se specializoval na staré plachetnice, a získal od něho přibližnou rychlost plně naložené velrybářské lodi. Pak se opřel na židli, sepnul ruce za hlavou a představil si sama sebe na kapitánově místě.

Song Leeová říkala, že ta nemoc zabíjí do několika dní od nakažení. Posádka musela být těsně po vyplutí od Pohnpei v dobré stavu. Předpokládal, že loď měla dobrý vítr v plachtách.

Zavala zakreslil na mapě X západně od Pohnpei, kde se Princess mohla nacházet na konci prvního dne. Další den už museli mít první nemocné a plavba se nejspíš zpomalila. Vyznačil další X pro konec druhého dne.

Třetí den musela být situace na lodi chaotická. Většina posádky a důstojníků byla neschopná služby nebo na pokraji smrti. Loď pravděpodobně nikdo neřídil. Další X umístil nedaleko toho předchozího.

Dobře, kapitáne Zaválo, pronesl málem nahlas, máte plný náklad cenného velrybího oleje, vaši důstojníci a námořníci umírají a sám jste nemocný. Co uděláte? Já bych se snažil přistát, pomyslel si. Ne na Pohnpei. Tam byl zdroj nákazy a ostrov byl stejně mimo dosah.

Zavala spojil počítač s pátracím satelitem a zaostřil na atol, který ho zajímal. Bylo možné, aby byl tenhle bezejmenný kousek země dříve ostrovem? Beth tvrdila, že po ostrovu potopeném do moře může zůstat atol. Erupce nebo zemětřesení si museli všimnout lidé žijící na okolních ostrovech, ale na zkoumání historických záznamů nebyl čas.

Zaostřil kameru satelitu na tu malou tečku. Typický tichomořský atol: ostrůvek s několika palmami obklopený lagunou a obkroužený útesem, ve kterém nebyla dost široká mezera, aby jím mohla proplout ponorka třídy Tajfun táhnoucí laboratoř. V jasných vodách laguny nebylo nic vidět.

Zavala zavolal na velitelskou loď a ujistil se, že nad atolem přelétla pátrací letadla a lodě se k němu přiblížily na dohled, ale bylo rozhodnuto, že je příliš bezvýznamný a nezaslouží si podrobnější průzkum.

Navzdory pochybnostem a nepříliš nadějným faktům mu v hlavě stále znělo to jméno: Trouble Island. Někdo ostrov označil jako zdroj problémů. Jakých?

Zavala zkusil zavolat Austinovi, ale neúspěšně. Zahleděl se do prázdna a zvažoval svůj postup. Mohl zůstat na lodi NUMA a chytat lelky během čekání, až pátrací flotila odvede svou práci, nebo se pátrání zúčastnit s vědomím, že nejspíš jen plýtvá časem a palivem.

Nesnášel nečinnost. Zvedl sluchátko interkomu, zavolal na můstek a oznámil kapitánovi, že bude potřebovat vrtulník, aby se mohl na atol podívat zblízka.

Členové posádky Zavalovi pomohli vynést záchranný člun ze skladiště a naložit ho do vrtulníku. Nasedl do kokpitu a chopil se řízení. Za okamžik se stroj zvedl z paluby, zakroužil nad lodí a zamířil na sever.

Zavala udržoval vrtulník ve výšce sto padesáti metrů při rychlosti osmdesáti kilometrů v hodině. Z té výšky byl oceán modrozelenou plochou třpytící se na slunci. Přeletěl několik lodí pátrací flotily, ale většina z nich hledala v jiných oblastech. Oslepující lesk vody mu zabránil spatřit atol, dokud nebyl téměř nad ním.

Naklonil vrtulník a pohlédl dolů na kus písku velký asi jako kapesník a porostlý několika palmami. Atol vypadal přesně tak, jako ho viděl na záběrech ze satelitu. Potvrdil si, že v útesu není mezera tak velká, aby jí mohlo proplout jakékoliv plavidlo. Klesl s vrtulníkem a měkce ho posadil na plováky kus od korálového ostrova, který byl neobvykle umístěný na jednom konci laguny místo uprostřed.

Zatímco se lopatky rotoru zastavovaly, rozepnul bezpečnostní pás a vystoupil na jeden z plováků. Panovalo naprosté ticho rušené jen šepotem vln na pobřeží. Když pohlédl dolů do křišťálově průzračné vody, uviděl kraba běžícího po dně.

Vytáhl z kabiny sbalený oranžový záchranný člun. Hodil ho na hladinu a zatáhl za šňůru. Ozvalo se zasyčení kapsle s oxidem uhličitým a člun se nafoukl. Zavala do něj nasedl a odpádloval ke břehu.

Vytáhl člun na oslnivě bílý písek a obešel ostrůvek po obvodu. Připadal si jako trosečník na jednom z těch miniaturních opuštěných ostrůvků, které kreslí karikaturisté.

Tropické slunce mu spalovalo nepokrytou hlavu jako letovací lampa. Vyhledal úkryt ve stínu několika ubohých palem. Rozhlížel se po okolí a vstřebával nevlídnou krásu ostrůvku s jeho nepozemským světlem a barvou.

Znovu atol obešel ve svých vlastních stopách. Zamračil se. Ten bezvýznamný kousek písku nemohl být nikdy Trouble Island. Byl to jen druhořadý atol. Vrátil se ke člunu a naposledy se ohlédl. Z vršku palmy k němu dolétl paprsek světla.

Zavala se vrátil a zůstal stát pod palmou. Natáhl krk, ale nemohl objevit zdroj toho odrazu. Vyšplhal se po šikmém kmeni k místu, kde z něho vyrůstaly široké listy. Okamžitě našel, co hledal. Slunce se odráželo od objektivu miniaturní videokamery připevněné ke kmeni.

Jakmile Zavala pohlédl do čočky, došlo mu, že se kamera nejspíš dívá na něho. Začal pomalu slézat z palmy, ale v polovině cesty se zarazil. Kmen byl na dotek nepřirozeně hladký. Vytáhl z pouzdra na opasku nůž a zabodl do něj hrot, ale nedostal se moc hluboko. Odloupl kus kůry a přišel další šok: zdálo se, že je to nějaká umělá tkanina zakrývající kovové jádro.

Znovu se natáhl nahoru a uřízl kus palmového listu. Dal si ho mezi zuby a skousl: opět plast. Vrátil nůž do pouzdra a sklouzl po kmeni na písek. Udělal několik kroků doleva a pak doprava. Kamera se otáčela za ním.

A sakra.

Rozběhl se přes atol, spustil člun na vodu a zabral pádlem. Musel se dostat k vysílačce ve vrtulníku. Ohlédl se přes rameno v očekávání, že ho budou pronásledovat nějací pekelní démoni, ale uklidnilo ho, že se ho nikdo nesnaží zastavit. Ještě pár záběrů pádlem a bude u vrtulníku.

Pak se stala podivná věc. Dno laguny se zvedlo a přímo před ním se vynořil dlouhý, lesklý pahorek. Ten se rozpůlil a dno laguny prořízla obrovská černá ploutev, která stoupala, až se tyčila více než deset metrů nad Závalovou hlavou. Díval se na věž obrovské ponorky. Za pár vteřin vyzvedl její trup člun do vzduchu. Vrtulník se nadzdvihl zároveň s ním, naklonil se a sklouzl na stranu. Jakmile spadl na zpěněnou hladinu, zalila jeho kokpit voda.

Člun také sjel po boku ponorky a naplnil se vodou. Zavala se pokusil vylézt zpátky na palubu ponorky, ale prsty mu sklouzly po hladkém, mokrém kovu a rychlé proudy ho zahnaly do laguny.

Napil se vody a zalapal po dechu jako ryba na suchu. Pak ho ze strany do hlavy udeřilo něco jako baseballová pálka. Před očima se mu rozlétly jasné hvězdy a ucítil ochromující bolest. Potom někdo stáhl oponu a Zavala se ocitl ve tmě.

40

KAPITÁN VYHLÍDKOVÉ LODI NEVĚDÉL, co si má o těch lidech, které vytáhl z kanálu Nan Madol, myslet. Ta napůl utopená Asiatka vypadala celkem neškodně, ale svalnatý potápěč v divokých plavkách v něm vzbuzoval pochybnosti. Ostražitě si Austina změřil a zeptal se: „Co se stalo, pane?“ Austin ukázal na člun z půjčovny, který se potápěl pod ostrým úhlem a z vody mu trčelo už jen asi třicet centimetrů přídě provrtané kulkami. „Teklo nám do lodi,“ řekl.

„Slyšel jsem pořádný kravál,“ oponoval kapitán. „Znělo to jako střelba.“ Austin vzal kapitána za rameno a obrátil ho.

„Vidíte ten vak, co plave támhle?“ řekl a ukázal prstem. „Je můj. Mohli bychom ho dostat na palubu?“

Pochybovačný výraz v kapitánově okrouhlé hnědé tváři naznačoval, že začíná litovat svého rozhodnutí vytáhnout nové pasažéry z vody, ale vytušil, že se tomu muži nedá odmítnout. Kapitán popojel s lodí blíž, aby se Austin mohl naklonit přes zábradlí a vylovit vak na potápěčskou výbavu. Austin ho rozepnul a vytáhl peněženku. Našel v ní padesátidolarovku.

„Tohle pokryje cenu lístků.“ Dal kapitánovi další padesátku a řekl. „A tohle je za to, že se už nebudete na nic ptát.“ Zvedl třetí bankovku, položil kapitánovi ruku kolem ramen a potichu, aby ho neslyšeli ostatní cestující, se zeptal: Jak dlouho má ještě plavba trvat?“

„Já nevím… Asi půl hodiny,“ odpověděl kapitán.

„Tohle bude vaše, když ten čas zkrátíte na polovic.“

Kapitán se usmál a třetí padesátidolarovka následovala předchozí dvě do jeho kapsy.

„Právě jste si tuhle loď koupil, pane,“ řekl s ještě širším úsměvem. „Posaďte se, a ta dáma také.“

Austin a Song Leeová ignorovali zvědavé pohledy cestujících a našli si místa k sezení. Loď měla baldachýn chránící před sluncem, ale nebyly v něm lavice a cestující seděli na narovnaných záchranných vestách. Mladý japonský pár na svatební cestě udělal novým pasažérům místo.

Kapitán vyhlídkové lodi dodržel slovo. Čtvrt hodiny poté, co Austin se Song vylezli na palubu, vybídl cestující, aby se naposledy podívali na záhadné miny. Posadil se na kryt jednoho ze dvou závěsných člunů, rozjel oba motory na plné obrátky a zakrátko loď zajížděla do přístavu v Kolonii.

Zatímco se Leeová odešla osvěžit na toalety, zamířil Austin do obchodu pro potápěče. Vrátil potápěčské vybavení v dobrém stavu, ale požádal sklíčeného majitele, aby si řekl cenu za člun a motor. Přestože ta cifra byla silně nadhodnocená, vytáhl kreditní kartu NUMA a zaplatil. Účetní NUMA už byli zvyklí na Austinovy podivné nákupy, přesto však požádal o účtenku.

Když mu ji majitel obchodu vypisoval, zeptal se Austina: „Dohonil vás ten váš přítel?“

„Jaký přítel?“ podivil se Austin.

„Asiat, který přijel v pickupu. Nepředstavil se. Ukázal se tady pár minut poté, co jste odpluli. Pověděl jsem mu, že máte namířeno k minám.“

Austin měl co dělat, aby zakryl překvapení. Poděkoval majiteli a šel se převléknout do suchého oblečení na pánské toalety. Hodil mokré plavky do koše a vytáhl z vaku mobil. Byl rád, když zjistil, že funguje. Všiml si, že mu volali Troutovi a přednedávnem i kapitán Concordu. Nejprve vytočil Dixona.

„Tady Austin,“ řekl. „Vidím, že jste se se mnou snažil spojit, kapitáne. Nebyl jsem na příjmu.“

„Rád vás slyším, Kurte. Mám špatné zprávy. Joe zmizel. Půjčil si vrtulník NUMA a odletěl na sever, aby se podíval zblízka na nějaký atol. Ztratili jsme ho z radám.“

„Vyslal tísňový signál?“ zeptal se Austin.

„Ani tuk,“ odpověděl Dixon. „Ať se mu stalo cokoliv, muselo to proběhnout rychle.“

„Jak brzy pro mě můžete poslat vrtulník?“ otázal se Austin. „Už je na cestě.“

Austin ukončil hovor a zavolal Troutovým. Mezitím už se k němu blížila Song, takže dal telefon do kapsy, aby mohl zastavit taxík.

Austin si nedělal o Zavalu velké starosti. Ten šarmantní mladý Američan mexického původu měl úžasnou schopnost přežít a on pro něho v té chvíli stejně nemohl nic udělat. Víc ho znepokojovala skutečnost, že Čang věděl, o jejich přítomnosti na ostrově. Někdo je sledoval do přístavu a to znamenalo, že byli pod dohledem od okamžiku, kdy tryskáč přistál.

Nemohl to pochopit. Jen několik důvěryhodných lidí vědělo, že jsou na Pohnpei. Vynadal si do hlupáků, že triádu podcenil.

Taxi je vysadilo na letišti a oni šli hned na plochu, aby vyčkali návratu vrtulníku. Austin začal Leeové říkat o Závalově zmizení, ta však nedokázala potlačit své vzrušení.

„Víš, co jsme na tom místě našli?“ vyhrkla. „Byla to nemocnice nebo klinika, kde byli lidé léčeni medúzami! To je v oboru imunologie objev století. Dokazuje to, že pradávní lidé znali význam očkování a používali ho jako léčbu nemocí. Nemůžu se dočkat, až o tom povím doktoru Chuangovi. Bude nadšený.“

„Kdo je doktor Chuang?“ zeptal se Austin.

„Je to můj přítel a učitel,“ odpověděla Song. „Pracuje na ministerstvu zdravotnictví a byl to on, kdo mě přivedl do projektu výzkumu medúzy.“

„Kdy jsi s ním mluvila naposledy?“

„Žádal mě, abych ho denně informovala o tom, co dělám. Každý večer jsem vylezla na vodárenskou věž na Bonefish Key, abych chytila mobilní signál.“

„Informovala jsi ho o všech podrobnostech?“ zeptal se Austin.

„Ano,“ odpověděla. „Zavolala jsem mu dokonce, i když jsme se zastavili v Los Angeles, a řekla mu, že letíme na Pohnpei.“

„To vysvětluje, jak Čang a jeho chlapi zjistili, kde jsme.“

„To ne, snad si nemyslíš…“

Austin pokrčil rameny.

„Naše mise je přísně tajná,“ prohlásil. „O tom, kam máme namířeno, vědělo jen několik důvěryhodných osob. Ale Čang nám musel jít po stopě od okamžiku, kdy jsme přistáli. Jak dobře znáš doktora Chuanga?“ zeptal se. „Mohl by být informátor?“

„Seznámila jsem se s ním na Harvardu a hodně mi pomohl s hledáním práce.“ Vzpomněla si, jak se Chuangovi nepodařilo zabránit jejímu nucenému odchodu do exilu, a na podezřelý způsob, jakým ji dostal do výzkumného programu na Bonefish Key. „Doktor Chuang je geniální, ale ustrašený člověk. Stačí mu jen trochu pohrozit, aby se poddal něčí vůli.“

„Například vůli triády.“

Zachmuřila se.

„Ano,“ připustila po chvilce. „Ale je to moje vina, že jsem dopustila, aby mě oklamal.“

„Prokázala jsi službu někomu, koho jsi považovala za starého přítele,“ řekl. „Radil bych, abys od teď udržovala doktora Chuanga v nevědomosti.“

Vzdálený hukot rotoru přicházející od laguny ohlásil brzký přílet vrtulníku z Concordu. Okamžik nato seahawk dosedl. Austin s Leeovou nastoupili a stroj se zvedl. Ani ne za hodinu, která však Austinovi připadala jako celý den, dosedl vrtulník na přistávací plochu na zadní palubě lodi.

Kapitán Dixon pomohl Leeové vystoupit a řekl: „Vítejte na Concordu, doktorko. Snažila se s vámi spojit vaše vláda.“

„Něco nás zdrželo na Pohnpei,“ řekla.

„To nic,“ uklidnil ji. „Pověděl jsem jim, že jste na cestě. Máme tu zařízení pro telekonference, můžete ho použít. Můj komunikační důstojník vás tam odvede.“

Dixon ustoupil stranou, aby si mohl zavolat z vysílačky, a Leeová se obrátila k Austinovi.

„Budeš mě muset omluvit, Kurte. Díky za zajímavý den.“

„Potěšení bylo na mé straně,“ opáčil. „Při příští návštěvě Nan Madolu budeme třeba moct strávit víc času nad vodou.“

„Rozhodně by to byl rozdíl,“ řekla s úsměvem.

Komunikační důstojník dorazil minutu nato a odvedl Leeovou na telekonferenci. Dixon přivítal Austina na křižníku námořnictva a nabídl, že mu ukáže na mapě, kde zmizel Zavala. Cestou na můstek mu oznámil, že jedno letadlo několikrát přelétlo nad atolem, ale nenašlo žádné stopy po Zavalovi ani po vrtulníku.

„Žádné stopy ani olejové skvrny?“ zeptal se Zavala.

„Nic,“ odpověděl Dixon. „Ale budeme hledat dál.“

„Díky, kapitáne, ale nemůžete se zdržovat pátráním po Joeovi. Hlavní prioritou je laboratoř.“ Všiml si kapitánova nešťastného výrazu a dodal: „Nedělejte si o Joea starosti. Objeví se, až ho budeme nejméně čekat.“

Austin si prostudoval umístění atolu ve snaze přijít na to, proč ten malý kousek země Zavalu zaujal, a pak vytočil na mobilu číslo Troutových. Vzala to Gamay.

„Kurte! Díky bohu, že voláš. Dělali jsme si starosti. Co se děje?“

„V Nan Madolu jsme se potkali s jedním z vůdců triády, chlápkem jménem Čang. Triáda má informátora. Jsme na Concordu, ale Joe se ztratil. Kapitán Dixon říkal, že si vypůjčil vrtulník a odletěl prohlédnout nějaký atol.“

„Souřadnice toho atolu jsme mu dali my,“ řekla Gamay. „Má skoro stejnou polohu jako Trouble Island, místo, kde se před sto padesáti lety zastavil kapitán Dobbs se svou velrybářskou lodí.“

„Vy jste našli ten deník?“ zeptal se Austin.

„Ne,“ odpověděla. „Nejsi jediný, kdo zjistil, že triáda má dlouhé prsty. Kontaktovali jsme obchodníka se starými tisky, který nám řekl, že má stopu vedoucí k deníku, ale někdo ho zabil a pokusil se dostat i nás. Unikli jsme o vlásek.“

„To rád slyším,“ prohlásil Austin s úlevou. „Ale nechápu to. Když jste nenašli deník, odkud máte informace o tom atolu?“

Gamay pověděla Austinovi, jak je Perlmutter upozornil na Caleba Nye, jak navštívili Dobbsovo sídlo a Brimmerův obchod a našli Brimmerovo tělo ve staré textilce. Austina se zmocnil vztek, když si poslechl podrobnosti o Brimmerově zavraždění a pokusu přepadnout Troutovy ze zálohy. I bez doktora Chuanga se zdálo, že ta rozsáhlá zločinecká organizace má oči a uši všude. Zeptal se na zeměpisné souřadnice z Nyeovy diorámy a slíbil, že je okamžitě prověří.

„Co máme zatím dělat my?“ chtěla vědět Gamay.

„Zavolejte Sandeckerovi a o všem ho informujte,“ řekl Austin. „Spojím se s vámi, až budu vědět víc.“

Austin krátce poděkoval a ukončil hovor. Pak si sedl k počítači a vyvolal na monitoru satelitní záběr místa s Nyeovými souřadnicemi. Navigace v devatenáctém století nebyla úplně přesná a atol, který Austin viděl na monitoru, neodpovídal poloze na mapě.

Ale radarový záznam Joeova lem ukázal, že mířil přímo k atolu. Austin zaostřil na ten kousek země. Na monitoru se objevila malá plocha písku s několika palmami, obkroužená korálovým útesem. Nic neobvyklého, až na tmavou šmouhu na jedné straně laguny. Prošel v duchu všechny možnosti: hejno ryb, podmořská vegetace, stíny… Nic z toho nesedělo. Podíval se na dřívější snímky ostrova: skvrna na nich byla větší. Postupoval zpátky v čase, hodinu po hodině.

Když se dostal ke starším snímkům, zjistil, že skvrna zmizela. Pokračoval ještě dál do minulosti a pak se zarazil. Na místě šmouhy se objevil předmět doutníkovitého tvaru. Kónická věž, která z něho trčela, ho identifikovala jako ponorku. Zvětšil snímek a rychle si na internetu našel ponorku třídy Akula. Našel sérii fotografií, vybral jednu s kónickou věží ve zhruba stejné poloze a dal si oba snímky vedle sebe. Ponorky byly identické.

Se sílícím vzrušením zapátral Austin ještě hlouběji v satelitních snímcích. Na nich už žádná ponorka v laguně nebyla, dokonce ani černá šmouha. Našel však temný bod, který při zvětšení nabral zřetelné obrysy vrtulníku. Začal od tohoto záběru a rychle si pustil snímky po sobě jako okénka filmu: prázdná laguna, vrtulník, ponorka, žádný vrtulník, zmenšující se černá skvrna.

„Díky, Calebe Nyei,“ pronesl Austin tak hlasitě, aby ho slyšel Dixon, který mu pohlédl přes rameno na monitor.

„Kdo?“ zeptal se kapitán.

„To byl velrybář v devatenáctém století, který mi právě pomohl najít Joea.“

Austin přehrál sérii satelitních snímků.

„Sakra,“ řekl kapitán. „Myslím, že něco máme, Kurte.“

„Musíme se na to zajet podívat zblízka. Budu potřebovat vaši pomoc.“

Dixon zvedl mikrofon napojený na lodní rozhlas. „Okamžitě svolám lodní důstojníky,“ řekl.

Za pět minut už byl Austin v důstojnické jídelně a ukazoval satelitní záběry důstojnickému sboru křižníku. Důstojník dělostřelectva navrhl obklíčit atol všemi loděmi flotily a zahájit invazi.

Austin zavrtěl hlavou.

„Podle mého názoru je takový útok vyloučený,“ řekl. „Nemáme dost informací, na kterých bychom ho mohli založit. Jediná chyba v úsudku by mohla vést k masakru vědeckého týmu laboratoře.“

Důstojník se nechtěl nechat odbýt.

„Kdo tady velí, kapitáne?“ zeptal se. „Námořnictvo, nebo NUMA? Ta laboratoř patří námořnictvu.“

„To je pravda,“ souhlasil Dixon, „ale já mám rozkazy shora přenechat velení NUMA.“

„Kompetence mi jsou ukradené,“ prohlásil důstojník. „Tohle je otázka palebné síly. Pokud vím, NUMA je výzkumná agentura.“

„Budeme se na té akci podílet, jak nejlépe to půjde,“ řekl Dixon. Začínal být podrážděný.

Poslední, o co Austin stál, byla hádka kvůli strategii. Vložil se do debaty, aby dělostřelci umožnil zachovat si tvář.

„Důstojník se správně zmínil o palebné síle, kapitáne,“ řekl. „Co takhle doplout s několika loděmi na dostřel? Mohly by přispěchat na pomoc, kdybych se dostal do úzkých.“

„Jistě,“ souhlasil Dixon. „Několik jich můžeme rozmístit poblíž a ostatní nechat opodál, aby se do toho mohly vložit, kdyby bylo třeba.“

„Budu důvěřovat vašemu úsudku, kapitáne,“ řekl Austin. „Mou hlavní starostí je proniknout do laguny nepozorovaně. Napadá někoho, jak by se to dalo provést?“

„Musíme předpokládat, že atol chrání systém senzorů,“ uvažoval nahlas Dixon. „Musíme se samozřejmě obávat zařízení na noční vidění a radám, ale největší starosti mi dělají tepelné senzory.“

„Dala by se tato bezpečnostní opatření nějak obejít?“ zeptal se Austin.

„Nízko letící vrtulník by mohl na radaru splynout s mořem,“ navrhl Dixon. „Je šance, že kdyby byl průnik rychlý, nezpozorovali by ho.“

Další povzbuzení Austin nepotřeboval.

„Takže domluveno,“ řekl. „Jak brzy můžeme vyrazit?“

Kapitán se rozhlédl po svých důstojnících, aby jim dal poslední šanci vyjádřit názor.

„Pánové?“ řekl.

Když se nikdo neozval, sáhl Dixon po telefonu, aby vydal rozkazy. Austin už však tou dobou utíkal ke dveřím.

* * *

ZATÍMCO KURT AUSTIN probíral strategii s Dixonem a jeho muži, seděla Song Leeová v jiné části lodi u stolu a upírala pohled na prázdnou obrazovku.

„Jenom mluvte na kameru normálním tónem, jako byste si povídala s dobrou kamarádkou,“ poradil jí komunikační důstojník. „Přenos by měl začít každou vteřinou.“

Leeová si připnula na límeček miniaturní mikrofon a upravila si vlasy, jak to nejlépe šlo. Důstojník dal všem účastníkům telekonference vědět, že je všechno připravené, a nechal ji v místnosti samotnou.

Po obrazovce přelétly šmouhy a pak se na ní objevil obraz šesti lidí rozsazených kolem dřevěného stolu v místnosti s tmavým obložením stěn. Poznala dva z ministerstva zdravotnictví, ale ostatní jí nic neříkali. Šedovlasý muž v zelenohnědé uniformě Lidové osvobozenecké armády se jí zeptal, jestli ho vidí a slyší.

Když přitakala, řekl: „Výborně, doktorko Leeová. Děkuji vám, že jste se s námi sešla. Jsem plukovník Ming. Protože máme málo času, přeskočím představování ostatních a půjdu rovnou k věci.

Tento výbor je obdobou podobné skupiny ve Spojených státech, s níž spolupracujeme. Byl jsem požádán, abych se stal jejím mluvčím, protože armáda je hlavní silou v boji s epidemií.“

„Byla jsem mimo dosah,“ řekla Leeová, „takže vím jen to, že na oblast, kde nemoc vypukla, byla uvalena karanténa.“

„Přesně tak,“ přitakal Ming. „Armádě se na nějakou dobu podařilo epidemii zadržet, ale na boj s tímhle nepřítelem není dostatečně vyzbrojena. Virus vyhrává.“

„Jak moc je to zlé, plukovníku?“

Ming tu otázku očekával a v horním levém rohu se objevil čtverec ukazující mapu severních čínských provincií. Kolem jedné vesnice se nacházel shluk červených teček a několik osamocených jich bylo mimo její obvod.

„Tohle ukazuje epidemii před karanténou,“ řekl. „Ty body označují jednotlivá onemocnění.“

Objevil se další obrázek. Tečky byly soustředěné v jedné oblasti, ale jednotlivě se objevovaly i v sousedních městech.

„Tohle také představuje epidemii před karanténou?“ zeptala se Leeová.

„Ne,“ odpověděl Ming. „Tady se už karanténa uplatňuje v plném rozsahu, ale viru se přes všechno úsilí podařilo proniknout ven. Komentáře k několika dalším mapkám si ušetřím.“

Jak se mapy objevovaly na obrazovce jedna po druhé, zdálo se, že se červené tečky rozšiřují po větší části čínského území. Shlukovaly se a pak metastazovaly jako rakovinné buňky. Ještě víc alarmující bylo, jak se virus blížil k Pekingu na severovýchodě a vystrkoval výhonky k Šanghaji na jihovýchodním pobřeží, Hongkongu na jihu a rozrůstajícímu se městu Čchungčching na západě.

Jaký časový úsek ta vyobrazení pokrývají?“ Leeová měla tak vyschlé hrdlo, že ze sebe otázku jen stěží vypravila.

Jeden týden,“ odpověděl Ming. „Nejnovější je z dneška. Ministerstvo zdravotnictví zjistilo, že se šíření viru zrychluje. Nejprve zasáhne Peking a necelé dva týdny nato pronikne do ostatních velkoměst. Chápete lépe než já, co to znamená.“

„To ano, plukovníku,“ vydechla. „Ve vojenské terminologii by to bylo jako zažehnout zápalné šňůry vedoucí k mnoha různým skladům munice. A hořící trosky z výbuchů by zapálily další šňůry po celém světě.“

Ming sevřel rty v nervózním úsměvu.

„Pokud vím, podílela jste se na vytváření toho nejhoršího scénáře, a ten se teď naplňuje,“ řekl.

„Přesně tak, plukovníku Mingu. Načrtla jsem plány na založení center na produkci a distribuci vakcíny na místech tak, aby ji bylo možné co nejrychleji použít. Něco jako když vy a vaši kolegové plánujete bitvu.“

„Povězte mi o vakcíně, která se vyvíjí v té zmizelé laboratoři.“

„Poslední, co vím, je, že byli velice blízko syntetizování vakcíny z toxinu.“

„To je moc dobrá zpráva,“ poznamenal Ming.

„Ano,“ připustila Leeová. ‚Ale od počátku nebyl problém jen v tom, jak izolovat látku, která zabije vims, ale jak vyprodukovat miliony dávek, aby se dal zlikvidovat úplně. Stará metoda produkce vakcíny ve vejcích byla příliš pomalá a nešikovná: byly by třeba miliony vajíček a výroba by trvala celé týdny. Pak tu byl také problém s mutováním viru. Může se stát, že bude zničehonic nutné vyrobit vakcínu proti úplně jinému kmeni. Pěstováním vakcíny ve zvířecích nebo lidských buňkách by se dalo vyrobit tři sta milionů dávek ročně.“

„Celosvětová populace by vymřela za kratší dobu,“ poznamenal Ming.

„To je pravda,“ řekla Leeová, „a proto se laboratoř soustředila na genetické inženýrství vakcín. Nevyráběla by se přímo vakcína ale molekuly, které by tu práci dělaly za nás.“

„A jaké byly výsledky tohoto výzkumu?“

„Nemám tušení. Tou dobou už se laboratoř přesunula na nové místo. K finální fázi jsem neměla přístup.“

„Doktor Kane by té proceduře rozuměl?“

„Ano, ale ani on by neznal výsledky závěrečných testů, o nichž by se mohl informovat, kdyby mu bylo umožněno vrátit se do laboratoře.“

„Takže když to řekneme na rovinu, i v případě, že se podaří najít laboratoř a vyrobit vakcínu, bude už možná příliš pozdě?“

„Na rovinu, ano.“

Plukovník Ming se obrátil k ostatním.

„Nějaké dotazy? Ne? No, děkuji vám za váš čas, doktorko. Znovu se s vámi spojíme.“

Obrazovka potemněla. Song Leeovou vyděsilo, že se ocitla sama v místnosti se svými myšlenkami. Vyběhla ze dveří na palubu a divoce se rozhlížela kolem sebe, jestli nezahlédne Kurta Austina. Potřebovala se o někoho opřít. Vystoupala na můstek a zeptala se Dixona, jestli ho neviděl.

„Zdravím vás, doktorko Leeová,“ řekl kapitán. „Kurt nechtěl přerušovat vaši schůzku. Mám vám vyřídit, že večeře se odkládá. Opustil loď.“

„Cože? Kde je?“

Dixon jí pokynul, aby se podívala na mapu, a zapíchl ukazováček do obrovské rozlohy oceánu. „Řekl bych, že právě teď je Kurt někde tady.“

41

VSTAVÁJ, továrišč!“ Joe Zavala se vznášel v podsvětí na hranici vědomí, ale byl natolik při sobě, aby poznal, že studená tekutina, kterou mu někdo lil na rty, chutná jako nemrznoucí kapalina. Vyplivl ji. Výbuch smíchu následující po jeho instinktivní reakci ho probral docela.

Nad ním se vznášel vousatý obličej se čtrnáctikarátovým úsměvem. Zavala uviděl, jak se k jeho rtům znovu naklání láhev. Jeho ruka vystřelila nahoru a prsty stiskly mužovo silné zápěstí jako svěrák.

Zavalův bleskový pohyb vyvolal v modrých očích polekaný výraz, ale úsměv plný zlatých zubů se rychle vrátil.

„Nechutná vám naše vodka?“ zeptal se muž. „No jo, já zapomněl, že vy Američani pijete whisky.“

Zavala rozevřel prsty. Vousatý muž láhev zvedl a napil se z ní. Hřbetem ruky si otřel ústa. „To není jed,“ ujistil ho. „Co byste si dal?“

„Nic,“ odpověděl Zavala. „Jenom mi podejte ruku, abych si mohl sednout.“ Muž odložil láhev a pomohl Zavalovi posadit se na kraji palandy. Zavala se rozhlédl po stísněné místnosti. „Kde to jsem?“ zeptal se. „Kde jste?“ řekl muž.

Obrátil se a přeložil jeho otázku do jazyka, v němž Zavala poznal ruštinu, pro pobavení tří podobných vousáčů namačkaných v tom těsném prostoru. Následoval smích a divoké pokyvování vlasatých hlav.

„Čemu se smějí?“ zeptal se Zavala.

„Tlumočil jsem jim vaše slova a že vám odpovím, že jste v pekle“Zavala se pokusil o úsměv a natáhl ruku. „V tom případě,“ řekl, „si dám tu vodku, co jste mi nabízel.“ Muž mu podal láhev a Zavala se opatrně napil. Cítil, jak mu pálivý destilát stéká hrdlem do břicha, ale bušení v hlavě moc nepolevilo. Sáhl si na ni a nahmatal obvaz omotaný kolem dokola jako turban. Stále měl na hlavě modřiny po dobrodružství v B3.

„Krvácel jste,“ vysvětlil muž. „Tohle bylo to nejlepší, co jsme mohli v dané chvíli udělat.“

„Díky za první pomoc. A kdo jste?“ zeptal se Zavala.

„Jsem kapitán Mechděv a tohle jsou mí důstojníci. Jste v atomové raketonosné ponorce Akula. Vy Američani ji znáte jako Projekt 941 Tajfun, největší třídu ponorek na světě. Já jsem velitel.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Zavala a potřásl si s kapitánem rukou. „Jmenuju se Joe Zavala. Pracuju pro americkou Národní podvodní a mořskou agenturu. Nejspíš jste o ní slyšel.“

Mechděv sáhl do kapsy větrovky a podal Zavalovi laminovaný průkaz NUMA s jeho fotografií.

„Každý, kdo vyplouvá na moře, zná skvělou práci NUMA,“ prohlásil. „Vaše krásné lodě jsou známé po celém světě.“

Zavala si vzal průkaz, strčil si ho do kapsy košile, popadl z palandy deku a zabalil se do ní, aby nasákla vlhkost z jeho šatů. Ještě jednou se napil z láhve a vrátil ji. Jeden z důstojníků došel k umývadlu a přinesl mu sklenici vody. Zavala spláchl chuť vodky a znovu se dotkl obvazu na hlavě.

„Bez urážky, kapitáne, ale měl byste si dávat větší pozor, jak řídíte. Vaše ponorka se vynořila přímo pode mnou a mým vrtulníkem.“

Mechděv jeho slova opět přeložil a důstojníci se zasmáli, ale když se obrátil zpátky k Zavalovi, tvářil se vážně.

„Omlouvám se,“ řekl kapitán. „Dostal jsem rozkaz vynořit se a vzít vás na palubu. Ani pro člověka s mými zkušenostmi není snadné manévrovat se skoro sto osmdesátimetrový plavidlem s takovou přesností. Plaval jste ve vodě, tak jsme vás vytáhli. Omlouvám se taky za zničení vašeho vrtulníku.“

„Kdo vám poručil, abyste mě zajal?“

Z Mechděvovy tváře zmizel bodrý výraz a kapitán se zamračil. „Stejní zločinci, kteří unesli moji ponorku a mě i s celou posádkou zajali,“ odpověděl.

Mechděv se vztekle pustil do fantastického vyprávění. Byl to veterán námořnictva sloužící na tajfunech, teď v civilní službě. Centrální konstrukční kancelář Rubin, která navrhovala ponorky, přišla s nápadem použít vyřazené tajfuny k přepravě nákladu pod Severním ledovým oceánem. Raketová sila nahradily nákladové prostory o kapacitě patnáct tisíc tun. Jednu z ponorek si koupila jakási korporace a Mechděvovým úkolem bylo dopravit plavidlo novému kupci.

Asi sedmdesátičlenná posádka byla jenom polovinou plného stavu, ale vzhledem k tomu, že nebyli třeba zbraňoví specialisté, pro tento úkol stačila. Měla slíbenou velkou odměnu. Kapitán dostal instrukce vynořit se kvůli setkání na moři. Tam na ně však čekala čínská nákladní loď plná ozbrojených mužů, kteří ponorku obsadili a rozkázali posádce plout do Tichého oceánu. Za použití torpédové trubice vypustili únosci raketu, která zasáhla loď na hladině. Potom se tajfun podílel na přestěhování podmořské laboratoře.

„Kde je laboratoř teď?“ zeptal se Zavala.

Mechděv ukázal prstem dolů.

„Necelých sto metrů pod naším trupem, na dně podmořské kaldery,“ řekl. „Před mnoha lety tady došlo k erupci, sopka se zhroutila a na místě, kde býval ostrov, zůstala kaldera. Na okraji vyrostly korály a vznikl útes, který jste přeletěl.“

„Jak se skrz útes dostalo vaše plavidlo?“ zeptal se Zavala.

„Ne skrz. Propluli jsme pod ním. Za druhé světové války prorazili Japonci do kaldery tunel, aby tu vybudovali ponorkovou základnu. Měli v plánu počkat, až atol obepluje americká flotila, pak ji napadnout zezadu německými superponorkami a lodě potopit. Chytrý plán. Ale Spojenci bombardovali německé ponorkové doky a pak válka skončila.“ Potom se Mechděv zeptal: „Co o té laboratoři víte? Musí být důležitá.“

„Velice důležitá,“ odpověděl Zavala. ‚Americké námořnictvo po ní pátrá s loděmi a letadly. Přeletěl jsem lagunu. Voda je křišťálově čistá. Jak to, že jsem vás neviděl?“

„Jsme pod maskovací sítí nataženou přes lagunu. Američané by to nazvali zastaralá technologie.“

„Co ten ostrov v laguně, na který jsem dopádloval?“

„To je nejmodernější technologie. Umělá plošina na plovácích, udržovaná na místě systémem trysek napojených na autokorekční navigační systém. Slouží jako pozorovatelna pro sledování vetřelců. Viděli vás dlouho předtím, než jste přistál.“

„Někdo si dal hodně práce, aby ten úkryt vytvořil.“

„Pochopil jsem to tak, že lidé, co za tím stojí, měli v úmyslu použít atol pro pašování zboží a lidí přes Pacifik.“

Jejich rozhovor přerušilo zabušení na dveře. Rozlétly se a do kajuty vstoupil Asiat s automatickou pistolí. Hned za ním stál Phelps, který Austinovi věnoval pokřivený úsměv.

„Zdravím, vojáku,“ řekl. „Jste daleko od domova.“

„O vás by se dalo říct totéž, Phelpsi.“

„To ano. Vidím, že jste se už seznámil s kapitánem a posádkou.“

„Kapitán Mechděv se se mnou štědře podělil o svou zásobu lihovin.“

„Škoda že mejdan skončil,“ řekl naoko smutně Phelps. „Kapitán a jeho chlapci mají práci.“

Mechděv pochopil narážku a přikázal své posádce opustit kajutu. Phelps řekl strážci, aby je dovedl na jejich stanoviště, posadil se na palandu a položil boty na malý psací stolek.

„Jak jste našel tuhle schovávačku?“ zeptal se.

Zavala zívl.

„Obyčejná náhoda,“ řekl.

„To si nemyslím. Další otázka. Ví o tomhle místě ještě někdo?“

Jenom americké námořnictvo. A vaši kamarádi mohou každou minutou čekat návštěvu letadlové lodě.“

„Hezký pokus,“ odfrkl si Phelps. „Kdyby námořnictvo o atolu vědělo, už by se to tu hemžilo loďmi a letadly. Kamera na ostrůvku poslala obraz vašeho hezkého obličeje přímo mému šéfovi Čangovi. To on přikázal Mechděvovi, aby vás sebral, i když riskoval, že ponorku někdo uvidí. Dostal jste se do pořádného průšvihu, Joe.“

Zavala zvedl koutky v mírném úsměvu.

„To se vám jen zdá,“ utrousil.

Phelps zavrtěl nechápavě hlavou.

„Co vám dávají v NUMA pít?“ zeptal se. „Býčí krev?“

„Něco na ten způsob,“ odpověděl Zavala. „A teď mám jednu otázku já: proč jste nám dal klíč od pout a vrátil Kurtovi zbraň po naší šarvátce s vaší šéfovou?“

Phelps sundal nohy ze stolku a naklonil se k němu.

„Vlastně mám tři šéfy,“ řekl. „Trojčata. Čang má na starost špinavou práci. Jeho bratr Wen Lo se stará o byznys. Ale ten, s jehož hologramem jste se setkali ve Virginii, stojí nejvýš. Nikdo neví, jestli je to žena nebo muž.“

Jak to myslíte?“

„Někdy má mužskou podobu, jindy ženskou.“

„Proč ty hologramy?“

„Nikomu nedůvěřují, ani jeden druhému. Jsou to šílenci, ale to už víte.“

„Nepotřebuju vědce s nobelovkou, aby mi řekl, že nehrají s vyloženými kartami, Phelpsi. Jak se vám podařilo spřáhnout se s touhle partou maniaků?“

Jsem bývalý příslušník SEAL. Šílení nebo ne, platí líp než námořnictvo. Po tomhle kousku se chystám na odpočinek.“ Ztlumil hlas a dodal: Jak jsem řekl, mám doma rodinu. Opravdu myslíte, že ten virus, se kterým přišla triáda, zasáhne Spojené státy?“

„Je to jen otázka velice krátkého času.“

„Sakra, Joe, musíme s tím něco udělat.“

„My?“ Zavala se zamračil. „Nejsem v takovém postavení, abych mohl cokoliv udělat.“

„Chystám se to změnit. Promyslel jsem, jak to provést, ale budu potřebovat vaši pomoc.“

Phelpsovi zabzučel telefon. Přijal hovor, chvilku poslouchal, řekl „dobře“ a zavěsil. Pověděl Zavalovi, aby zůstal, kde je, a vyklouzl z kajuty.

Zavala se zamyslel nad svým rozhovorem s Phelpsem. Ten muž byl nájemný pistolník a vrah, ne typ člověka, kterého by si normálně vybral za spojence, ale jejich cíle se shodovaly. Budou to muset mezi sebou vyžehlit později.

Zavala vstal z palandy a prošel se po kajutě. Došel k umývadlu, šplíchl si vodu do obličeje a udělal ještě jeden okruh. Když se Phelps vrátil, cítil se už skoro normálně.

Phelps měl na sobě neopren a nesl velký pytel. V jeho basetích očích se zračily obavy.

„Budeme si muset promluvit později,“ řekl. „To volal Čang.“

„Co se děje?“ zeptal se Zavala.

„Trochu se to celé zkomplikovalo,“ konstatoval Phelps. „Co takhle jít si zaplavat?“

„Před chvílí jsem vylezl,“ namítl Zavala. „Mám na vybranou?“

„Ne,“ opáčil Phelps.

Podal tašku Zavalovi a ten ji zvedl.

Je to součást těch komplikací?“ zeptal se.

Phelps přikývl.

Pověděl Zavalovi, aby se oblékl, a odešel z kajuty. Zavala našel v pytli potápěčský oblek. Sundal si mokré šaty, oblékl si vrchní i spodní část neoprenu, otevřel dveře a vyšel ven.

Phelps čekal na chodbě se dvěma muži, také oblečenými na potápění. Pokynul Zavalovi, aby je následoval, a kráčel jako první labyrintem útrob obrovské ponorky. Potkali mnoho členů posádky, kteří se na Phelpse mračili. Strážci se v jednom místě oddělili a Phelps vstoupil do oddílu uprostřed plavidla.

„Úniková komora,“ vysvětlil a ukázal na poklop nad jejich hlavami. „Na druhé straně věže je další, kterou použijí naši dva hlídací psi.“

Otevřel skřínku v přepážce a vytáhl dvě kompletní potápěčské sady včetně celoobličejových masek s bezdrátovým komunikačním zařízením. Když byli připravení, vylezl Phelps po žebříku do válcovité komory. Zavala ho pomalu následoval nahoru, obtěžkaný vybavením.

Úniková komora byla pro dva muže s bombami na zádech těsná. Phelps stiskl tlačítko uzavírající podlahu a dovnitř se začala valit voda. Jakmile se komora naplnila, otevřel poklop nad jejich hlavami.

Phelps pustil vzduch do svého regulátoru vztlaku a vyplaval únikovou šachtou nahoru. Vynořili se z ponorky u základny vysoké věže. Dva strážci už na ně čekali. Každý z nich držel plynem poháněnou harpunu s ošklivě vypadajícím hrotem na konci. Zavala je ignoroval a strčil nohy do ploutví.

Nazelenalé světlo pronikající maskovací sítí zaplavovalo černý trup ponorky přízračnou září. Zavala jednou viděl tajfun v přístavu, když byl trup z velké části vynořený, a jeho velikost na něj udělala dojem, ale nebylo to nic ve srovnání s tím vidět obří ponorku a její masivní věž v celku.

Ve sluchátkách zakvákal něčí hlas a Phelps na něj zamával, aby upoutal jeho pozornost.

„Dost rozhlížení, Joe. Následujte mě. Tohle je technický ponor. Přes devadesát metrů, ale máte v bombě trimix, takže budete v pohodě.“

Phelps rozsvítil vodotěsnou potápěčskou baterku, zakmital ploutvemi, odplaval od paluby a pak zahnul dolů. Zavala vyrazil jako druhý se dvěma strážci, kteří sledovali stopu bublin.

Mířili k žlutému shluku třpytivých světel. Když se ponořili hlouběji, uviděl Zavala, že se světla nacházejí na vnější straně čtyř velkých koulí propojených navzájem trubicemi. Okamžitě poznal laboratoř podle plánů, které prostudoval.

„Truhla Davyho Jonese!“ řekl nahlas.

„Hezký pohled, co?“ poznamenal Phelps.

Zavala si všiml ještě něčeho. Ve stínech mimo dosah reflektorů laboratoře se pomalu pohybovaly strašidelné modré tvary. „Jsou to modré medúzy, co vidím?“ zeptal se.

„Jo,“ odvětil Phelps. „Radši se od těch štěňat držte dál, koušou. Prohlídku přírodních krás si můžeme střihnout později. Teď máme pár minut, abychom si promluvili. Komunikačním zařízením disponujeme jenom my dva, takže si nedělejte starosti s těmi dvěma chlapečky na ocase. Měl jsem v úmyslu nechat vás v ponorce, abychom mohli vypracovat plán, ale Čang řekl, že vás chce v laboratoři. Neprozradil, co chystá, ale jedno je jisté - oslavu na uvítanou pro vás nepřipravil.“

„Ani žádnou nečekám,“ opáčil Zavala. „Co kdybyste mi vy hodil záchranné lano?“

„Udělám, co půjde. Dám vám vědět, až to rozjedu. Vy se zatím chovejte slušně a neposkytněte těm dvěma s harpunami, aby si procvičili střelbu na cíl.“

Byli přímo nad půlkulovitou stavbou uprostřed laboratorního komplexu. Zavala si vzpomněl, že je to přechodový modul se vzduchotěsnými vraty pro ponorku. Phelps pod ním podplaval kolem čtyř miniponorek připevněných na jeho břiše jako sající podsvinčata a pak nahoru do šachty ústící do kruhové nádrže uprostřed kulaté komory.

Sundal masku a komunikační zařízení a Zavala ho následoval. Strážci se vynořili hned po nich. Tou dobou už Phelps se Zavalou vylezli po žebříku na boku nádrže. Stráže také opustili nádrž a všichni čtyři muži pověsili bomby a vybavení na háky na stěnách. Oba hlídači si sundali masky a odhalili tvrdé asijské obličeje. Odložili harpuny a z vodotěsných batohů vytáhli automatické pistole.

Phelps stiskl tlačítko a dveře se odsunuly. Prošel jako první válcovitou chodbou k dalším dveřím vedoucím do malé místnosti. Řekl strážcům, aby počkali v chodbě, a vstoupil se Zavalou dovnitř.

Polovina příčky byla prosklená, takže bylo vidět do laboratoře, v níž se pohybovalo několik pracovníků v bílých ochranných oblecích. Když Phelps prudce zaklepal na sklo, vzhlédli. Všichni se hned vrátili k práci až na jednoho, jenž zamával na znamení, že slyšel, a zmizel za dveřmi označenými DEKONTAMINACE.

Pár minut nato vstoupila do místnosti Lois Mitchellová. Měla na sobě laboratorní plášť a kalhoty a její havraní vlasy byly ještě mokré po dekontaminační sprše. Navzdory své prekérní situaci ocenil Zavala Loisin výrazný půvab lehkým úsměvem. Lois si ho všimla a zvedla koutky úst.

„Já vás znám,“ řekla.

Zavala si v duchu rychle prolistoval seznam těch stovek žen, s nimiž se za léta sešel, ale skončil s prázdnou. „Už jsme se setkali?“ zeptal se opatrně. Lois se zasmála.

„Viděla jsem vás v televizi,“ vysvětlila. „Jste ten inženýr z NUMA, který se potopil s doktorem Kanem v batysféře.“ Nadzdvihla obočí. „Co proboha děláte tady?“

„Mohl bych se vás zeptat na totéž,“ opáčil Zavala.

Phelps řekl: „Doktorko Mitchellová, tohle je Joe Zavala z NUMA.“

„Lois,“ dodala vědkyně a natáhla ruku.

„Nerad mším,“ řekl Phelps, „ale události nabraly spád, doktorko. Můj šéf je na cestě do laboratoře. Soudím, že chce zkontrolovat váš projekt.“

„Ale ve skutečnosti si jde pro vakcínu,“ odsekla. Phelps přimhouřil oči. „Jak to myslíte?“ zeptal se.

„Když jste byl pryč, řekla jsem jednomu z těch chlapů, co za mnou všude chodili, že jsme syntetizovali toxin.“ Obrátila se a ukázala na skleněnou přepážku. „Tady je naše fermentace, buněčná kultura a analytická laboratoř. Váš šéf si bude moci vzít vakcínovou kultům a okamžitě rozjet produkci ve velkém.“

Phelps se zamračil a řekl: „To není dobré.“

„Proč?“ zeptala se Lois. „Nebyl snad tohle účel celého projektu, vyprodukovat vakcínu, kterou bude možné předat svém?“

„Povězte jí to vy,“ utrousil Phelps a potřásl hlavou.

Jakmile budou mít vakcínu, nechají nemoc řádit, dokud nesvrhnou vládu,“ vysvětlil Zavala. „Pak nabídnou lék zbytku světa. Zaplaťte nebo zemřete. Vy a vaše laboratoř už jim k ničemu nebudete.“

Z už tak bledých rysů Lois Mitchellové se ztratila poslední barva.

„Co jsem to udělala?“ zasténala.

„Teď bude záležet spíš na tom, co uděláte,“ řekl Phelps.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře. Phelps otevřel, jeden ze strážců se k němu naklonil a pošeptal mu něco do ucha. Phelps se vrátil dovnitř.

Ještě jste mi neřekl, co chcete, abych udělala,“ připomněla Lois.

„Ať to bude cokoliv, musí to být rychle,“ prohlásil Phelps. „Čangův vrtulník odletěl z Pohnpei k jeho lodi.“

Zavalovi se ještě točila hlava ze stoosmdesátimetrového tajfunu a moc nevěřil Phelpsově náhlé proměně z nepřítele ve spojence. Ale oznámení, že specialista triády na špinavou práci brzy dorazí do laboratoře, na něj účinkovalo lépe než kbelík studené vody chrstnuté přímo do obličeje.

Protože neměl mnoho možností, rozhodl se vsadit všechny peníze na svého bývalého protivníka. Popadl Phelpse za paži a řekl: „Musíme si promluvit, vojáku.“

42

SEAHAWK LETĚL se zhasnutými světly osm metrů nad hladinou a skoro se dotýkal hřebenů vln, jak se rychlostí tři sta dvacet kilometrů v hodině řítil k atolu. Napětí v kokpitu sílilo úměrně s překonanou vzdáleností, ale Austin zůstával ledově klidný. Seděl vedle pilota v tenkém neoprenovém obleku, oči upíral do satelitní mapy rozložené na klíně a vpaloval si do mozku každý detail.

Fixem si na mapě nakreslil tři křížky. První označoval polohu půl kilometru od atolu, kde ho vrtulník vysadí. Druhý označoval úzkou mezeru v korálovém útesu. Třetí místo v laguně, kde se objevila tmavá skvrna. Ve sluchátcích se ozval pilotův hlas. „Pět minut do vysazení, Kurte!“

Austin složil mapu a zasunul ji do vodotěsného pouzdra na hrudi. Vytáhl z něho igelitový sáček chránící jeho bowen, zkontroloval, jestli je nabitý, a vrátil ho dovnitř. Pak si odepnul bezpečnostní pás a postavil se k otevřeným dveřím vrtulníku. Stroj zpomalil a nakonec zůstal viset nad místem určeným pro výsadek.

„Teď, Kurte!“ křikl pilot.

„Díky za svezení,“ řekl Austin. „Musíme si to někdy zopakovat, až budu mít víc času.“

Druhý pilot pomohl Austinovi vystrčit ze dveří dva metry dlouhý balík se záchranným člunem, který spustili na navijáku. Austin sevřel v rukou chráněných silnými rukavicemi lano přivázané k držáku rumpálu a sjel po něm dolů. Pak se ponořil do moře a pustil se.

Seahawk odletěl od místa výsadku, aby jeho rotor nevířil vodu. Austin udělal několik temp k nafukovacímu člunu a vlezl do něho. Vyrovnal váhu vaku s vybavením připevněným na provizorní prkenné podlážce mezi dvěma pontony člunu. Odepnul z opasku baterku, posvítil na hlučnou temnou siluetu visící nad vodou a několikrát zablikal, aby dal najevo, že je v pořádku.

Vrtulník, který odvedl svou práci, zamířil pryč a v několika vteřinách zmizel v noci.

Austin rozepnul popruhy přidržující vak a vytáhl pádlo. Našel vodotěsný váček obsahující GPS a stiskl tlačítko POWER.

Malý displej zeleně zablikal a ukázal jeho polohu vzhledem k ostrovu. Vrátil GPS do váčku a začal pádlovat.

Byla to úžasná noc. Hvězdy se třpytily jako diamantové střípky na černém sametu tropické noci a moře stříbrozeleně světélkovalo. Nezdržoval ho vítr ani proud, takže urazil vzdálenost ve slušném čase. Když uslyšel šepot moře narážejícího na útes, upřel zrak do tmy a uviděl slabou bílou linii tříštících se vln.

Znovu zkontroloval GPS a řídil se jím k mezeře v útesu. Jakmile se však přiblížil k úzkému průplavu mezi korály, dostal se do problémů. Voda valící se dovnitř a ven vytvářela vír, který si pohazoval s jeho lehkým člunem jako s gumovou kachničkou ve vaně.

Austin zabral ze všech sil a nasměroval příď do mezery, ale opět se mu nepodařilo vyvinout dost velkou sílu, aby překonal proud. Zkusil to znovu. Tentokrát zvolal: „Zas do průlomu, drazí přátelé!“, ale geniální slova Shakespearova Jindřicha V. se nemohla měřit se silou moře. Jediné, co tím získal, byla ústa plná mořské vody.

Po těchto nezdařených pokusech si Austin přiznal, že si s ním moře jen zahrává, a odpádloval od útesu, aby ho prozkoumal. Zatímco se nafukovací člun pohupoval na vlnách, snažil se popadnout dech. Pak vytáhl z vaku lehký závěsný elektromotor a baterii, připevnil ho na záď a zapnul. Kromě tichého předení byl motor skoro bezhlučný. Zvýšil otáčky a namířil tupou příď člunu na smetanový příboj kypící okolo průrvy v útesu.

Člun poskočil, smýkl sebou do strany a uhnul ze směru. Austin zaskřípěl zuby v domnění, že ho to hodí stranou na ostré korály. Pak se lodní šroub ponořil do vody, člun proklouzl mezerou a vplul do klidné laguny.

Austin rychle vypnul motor a čekal. Uplynulo pět minut a nic nenaznačovalo, že by byl zpozorován. Nepřivítaly ho žádné oslepující reflektory ani sprška kulek.

Absenci vřelého přijetí si vyložil jako pozvání zůstat. Vyndal z vaku potápěčskou výbavu, připnul si lehkou vzduchovou bombu a kompenzátor vztlaku. Zkontroloval GPS a uvědomil si, že se člun po průjezdu útesem trochu odchýlil z kurzu.

Pádloval, dokud černý trojúhelníček na displeji GPS neukazoval, že má opět správný kurz. Pár minut nato trojúhelníček překryl kroužek označující místo, kde satelit objevil tmavou skvrnu v laguně. Ponorka, kterou viděl na snímcích, jako by vyskočila ze dna laguny a zase se záhadně ztratila. Nevysvětlitelné zmizení tajfunu naznačovalo, že v laguně je toho víc, než vidí lidské oko. Austin neměl žádný logický důvod předpokládat, že laguna není tak mělká, jak vypadá, ale nechtěl nic ponechat náhodě, takže si z lodi NUMA vzal bombu se směsí trimix pro případ, že by se musel potopit hlouběji, než předpokládal.

Nasadil si masku a ploutve, skousl náustek regulátoru, položil se břichem na pravý ponton člunu a převalil se do laguny.

Voda mu pronikla mezi neopren a kůži a na okamžik ho zastudila, dokud se neohřála na teplotu těla. Několik vteřin se držel boku člunu, pak se odstrčil, zlomil v pase a ponořil asi do šesti metrů.

Když se Austin přiblížil ke dnu laguny, natáhl před sebe pravou ruku v rukavici. Místo aby se dotkl písku, ucítil jakýsi měkký, poddajný materiál. Přimhouřil pod maskou své korálově modré oči. Sundal si rukavici a zjistil, že to, co považoval za písek porostlý mořskými rostlinami, je volně tkaná síť pokrytá různými vzory barev.

Austin vytáhl nůž z pouzdra na stehně, přitiskl hrot k látce a zatlačil. Čepel sítí snadno pronikla. Udělal v ní několikacentimetrový řez, vrátil nůž do pouzdra a doplaval nad falešným mořským dnem k místu, kde na satelitním snímku uviděl onu skvrnu.

Zblízka spatřil, že ta šmouha je ve skutečnosti částečně vyspravenou prasklinou ve falešném dnu. Nerovné stehy silonového vlasce jako by byly udělané ve spěchu.

Austin odepnul z vesty potápěčskou baterku.

Podržel světlo přímo před sebou a protáhl se otvorem. Napřímil se, šlapal ploutvemi vodu a pomalu se otáčel kolem své osy. Asi uprostřed otáčky se zarazil a vytřeštil užasle oči. Tak třicet metrů od něho se nacházel obrovský objekt slabě ozářený světlem hvězd pronikajícím sítí. Nedaly se na něm rozeznat žádné podrobnosti, ale jednoznačně šlo o velikou ponorku.

Instinktivně zhasl baterku, i když se zdálo nepravděpodobné, že by si někdo v ponorce všiml jeho bezvýznamné přítomnosti.

Odplaval dál od ponorky a uviděl v temnotě pod sebou světelné tečky. Zamířil přímo dolů a cestou se jen několikrát zastavil, aby si prohlédl řadu zářících modrých objektů.

Modré medúzy!

Podél trasy jeho sestupu se jich vznášelo asi šest. Počkal, až budou smrtící medúzy mimo dosah, a pokračoval v cestě ke dnu. Když se dostal hlouběji, poznal, že světla, která upoutala jeho pozornost, jsou reflektory upevněné na vrcholcích čtyř velkých koulí rozmístěných kolem polokoule uprostřed.

Každá spočívala na čtyřech tenkých nohách připomínajících pavouci s okrouhlými podstavci.

Koule byly celé z kovu kromě jedné, která měla průhlednou klenbu. Austin doplaval blíž a uviděl pod klenbou dva lidi. Tmavovlasou ženu a Zavalu.

Seděli na židlích, zjevně zabraní do hovoru. Nezdálo se, že by Zavala byl v obtížné situaci, naopak, podle výrazu tváře se dobře bavil. Austin se zachechtal a smích z něho vyšel jako proud bublin. Jenom Joe Zavala dokázal najít atraktivní ženu i na mořském dně.

Zatímco se Austin snažil pochopit scénu pod klenbou, vzhlédla žena přímo jeho směrem a vyvalila oči. Vystřelil pryč jako stíhačka, doplaval na dno pod kouli a pak k jakési polokouli. Vybavil si plán laboratoře a došlo mu, že se jedná o transportní modul. Na jeho vrcholku byl vzduchotěsný vstup pro zásobovací ponorku.

Doplaval pod modul kolem čtyř miniponorek zavěšených u dna polokoule a našel průlez, který umožňoval potápěčům dostat se dovnitř. Nafoukl kompenzátor vztlaku. Vesta se mu naplnila vzduchem z bomby a on začal pomalu stoupat. Zároveň vyndal z pouzdra na hrudi vodotěsný sáček s revolverem. Bylo mu jasné, že by měl být připravený střílet, jakmile se vynoří. Okamžik překvapení mu měl poskytnout potřebnou výhodu.

Austin se vynořil nad hladinu bazénku uprostřed polokoule. Posunul si masku na čelo, rychle se rozhlédl a ujistil se, že bowen může prozatím nechat v sáčku. Kruhová místnost byla prázdná.

Doplaval k žebříku a položil zbraň na okraj bazénu tak, aby na ni mohl snadno dosáhnout. Pak si sundal opasek se zátěží, ploutve a bombu a položil je vedle revolveru. Vylezl ven, vyndal bowen ze sáčku a pověsil potápěčské vybavení na hák vedle čtyř dalších. Potom minutu naslouchal u jediných dveří.

Bylo ticho. Austin pevně sevřel v jedné ruce zbraň a druhou stiskl tlačítko na zdi. Dveře se tiše odsunuly a on se pustil chodbou, odhodlaný vzbudit rozruch.

Netrvalo to dlouho.

Došel ke dveřím označeným SEKCE KULTIVACE ZDROJŮ. Otevřel je a vstoupil do slabě osvětlené místnosti s louhovým půdorysem a stěnami lemovanými akvárii, v nichž plavaly různé druhy medúz. Byla to však větší louhová nádrž uprostřed místnosti, asi půldruhého metru vysoká, která upoutala jeho pozornost.

Obsahovala nejméně tucet obřích medúz. Jejich zvonovitá těla měřila skoro metr v průměru a chapadla měla krátká, tlustá a provazovitá, ne jako jemná vlající vlákna většiny medúz. Zářily pulzujícím neonovým modrým světlem, které představovalo jediné osvětlení místnosti.

Zachytil pohyb, který nepocházel z nádrže. Na zaobleném skleněném povrchu se odrazila pokřivená tvář. Austina tak zaujaly podivní tvorové ve středové nádrži, že přestal dávat pozor.

Bowen mu visel v ruce u stehna. Otočil a zvedl zbraň, ale statný strážce, který ho už chvilku tiše sledoval, ho udeřil do zápěstí kovovou pažbou automatické pistole. Austinovi projela paží až k rameni pronikavá bolest, bowen mu vylétl z prstů a odrachotil po podlaze.

Austin přestal na okamžik vládnout pravou paží, ale máchl levou a sevřel automatickou pistoli. Když se ji snažil vypáčit muži z ruky, přitlačil ho útočník zády na nádrže. Uhodil jím o skleněnou stěnu, ale Austin pistoli nepustil, zvedl ji nahoru a pryč od svého těla a konečně ji muži vykroutil. Neměl však sílu, aby udržel zbraň v ruce, a ta cákla do nádrže. Obří medúzy se rozprchly všemi směry.

Oba muži zírali na ztracenou pistoli, ale Austin se vzpamatoval jako první. Nechal ochromenou paži u boku, sklonil hlavu, vrazil útočníkovi lebkou do hrudi a odhodil ho na zeď. Oba narazili do řady akvárií tak silně, že dvě spadla na zem a roztříštila se.

Rosolovití tvorové v nádržích se rozprostřeli po podlaze. Austinovi v tom kluzkém svinstvu uklouzly nohy a padl na kolena. Když se snažil znovu vstát, kopl ho muž ze strany do hlavy.

Protivník se však při druhém pokusu odkopnout Austinovu hlavu do branky smekl na slizu z medúz. Nohou kopl Austina do tváře, až mu cvakly zuby o sebe a svalil se na pravý bok. Muž získal rovnováhu, vytáhl z pouzdra na opasku nůž a zařval. Vrhl se po Austinovi s nožem zvednutým nad hlavu.

Austin zvedl levou paži v marném pokusu ostří zadržet, ale v posledním okamžiku rukou v rukavici nahmatal asi dvaceticentimetrový střep a zarazil ho muži do krku. Uslyšel bolestný výkřik a ucítil spršku teplé krve z proražené krční tepny. Nůž vypadl útočníkovi z prstů. Zapotácel se a kolena se pod ním podlomila, jak mu z těla unikal život.

Austin se odkulil stranou, než na něho muž stačil dopadnout, a pracně se vyhrabal na nohy. Pravé zápěstí měl jako v ohni a musel zvednout bowen levou rukou. Když opatrně obešel zvětšující se kaluž krve a desítky umírajících medúz, pohlédl rychle na velkou nádrž. Obří zmutované medúzy zářily ještě jasněji, jako by je pobavil jejich krvavý souboj.

Austin nemarnil čas a rychle nechal tu přízračnou scénu za sebou. Rozběhl se chodbou najít Zavalu a v duchu přemýšlel, jaká další milá překvapení ho v Truhle Davyho Jonese ještě čekají.

43

BYLA TO LOIS MITCHELLOVÁ, kdo navrhl místo, kde by mohli stvrdit právě vytvořené spojenectví s Phelpsem. „Používám teď kancelář doktora Kanea,“ řekla. „Stráže mají rozkaz nerušit mě, když pracuju. Chvíli tam budeme mít klid.“

„Vyhovuje vám to, Phelpsi?“ zeptal se Zavala.

„Dobře,“ přitakal Phelps, „ale budeme to muset provést po mém. Laboratoř stále ovládají Čangovy gorily, takže tam nemůžeme jen tak napochodovat.“

Phelps vybídl Mitchellovou, aby šla první, a Zavalu, aby ji následoval. On sám kráčel jako poslední a držel v ruce pistoli, jako by eskortoval zajatce.

Minuli několik Čangových mužů, kteří jen pokývli a na nic se neptali. Vyhnuli se řídicí místnosti, která byla pro personál nepřístupná, a obešli fermentační laboratoř, aby nevzbudili zvědavost vědců.

Navzdory jejich neutěšené situaci se Zavala neubránil uznalému úsměvu, když vystoupil po točitém schodišti do Kaneovy kanceláře a uviděl hejna pestrobarevných rybek narážejících nosy do plexisklové klenby, která tvořila strop a stěny.

„To je fantazie!“ zvolal.

Mitchellová se usmála a řekla: „Souhlasím. Trávila bych tady hodně času, i kdyby to nebylo útočiště před strážemi. Posaďte se, prosím.“

Mitchellová rozsvítila, aby je nerozptylovaly ryby, a posadila se ke stolu. Zavala s Phelpsem si přitáhli židle proti ní. Jejich právě zrozená koalice stála pořád na vratkých základech a prvotní okamžik rozpačitého mlčení prolomil jako první Phelps, když si odkašlal a zeptal se Zavály: „Kde je váš kamarád Austin?“

Zavalovi zápasnické instinkty pocházely z doby, kdy na vysoké boxoval. Dal Phlepsovi minimální odpověď. „Naposledy jsem se s ním viděl na Pohnpei.“ Phelps nakrčil nos.

„Doufám, že Kurt nepůjde Čangovi na oči,“ prohodil. „Má vašeho přítele na mušce.“

„S tím si nedělejte starosti, Phelpsi. Kurt se o sebe umí postarat.“ Pak se Zavala zeptal: „Kolik zbývá času, než dorazí váš šéf?“

„Nejspíš právě přistává na té nákladní lodi, kterou používá jako základnu,“ odpověděl Phelps. „Ta loď vypadá jako rezatá piksla, ale je rychlejší než většina stejně velkých plavidel. Má dokonce pod hladinou vrata pro nákladní ponorky z laboratoře, kterou připluje sem dolů. Já se mám postarat, aby se dostal bez problémů dovnitř. Ten šílenec tu bude ani ne za hodinu, a jakmile vstoupí na palubu, nebudeme už mít moc manévrovacího prostoru.“

„Kde je personál, když nepracuje v laboratoři?“ otázal se Zavala.

„Musí odejít do svých kajut,“ řekla Mitchellová. „Díky tady panu Phelpsovi jsou pod dost přísným dohledem.“

Jenom dělám svou práci,“ ohradil se Phelps.

„A jak teď odstraníte její následky?“ zeptal se Zavala.

„Budu se snažit, Joe, ale nebude to snadné.“

Jen klid,“ řekl Zavala, „naskytne se spousta příležitostí se rehabilitovat. Pro začátek, nemáte tušení, jak dostat personál z laboratoře?“

„Už jsem o tom přemýšlel,“ řekl Phelps. „Můžeme použít ty miniporky pod přechodovou komorou. Do každé se vejdou čtyři lidé. Máme tu patnáct vědců a pilota nákladní ponorky.“

Zavala se tak soustředil na plán útoku, že úplně zapomněl na bušení v hlavě.

„Vy a já můžeme jít stejnou cestou, kterou jsme sem přišli,“ navrhl. „Musíme zničit ty chlapy na tajfunu. S kolika budeme mít v ponorce co do činění?“

„Trojčata z triády ráda dělají věci po třech,“ řekl Phelps. „Nějak to souvisí se šťastnými čísly. V ponorce jsou tři týmy po třech mužích, což je devět, minus ti dva, kteří nás sem doprovodili. Všichni jsou ozbrojení a nebezpečnější než chřestýši.“

„Až do teď to měli snadné,“ konstatoval Zavala, „takže polevili v ostražitosti a nic neočekávají. Nebudou mít šanci.“

Phelps se ponuře zasmál.

Jak řekl generálporučík Chesty Puller, když mu oznámili, že je obklíčený: Tentokrát neuniknou.‘“

„Přesně,“ přitakal Zavala a myslel už při tom dopředu: „Dobře, dostaneme lidi do miniponorek a opustí laboratoř… Kam poplují?“

„Skrz ten velký tunel v boku kráteru,“ řekl Phelps. „Budou mít dost energie, aby se dostali kus za útes, kolem Čangovy lodi na místo, kde se budou moci vynořit a vyslat tísňový signál.“

„Musíme za nimi dojít a říct jim, co se děje,“ prohlásil Zavala. „To udělám já,“ ozvala se Lois Mitchellová. „Stráže jsou zvyklé vidět mě chodit po laboratoři.“ Phelps se podíval na hodinky.

„To bude muset počkat, dokud se nevrátím. Musím všechno připravit na Čangův příjezd. Co kdybyste se vy dva zatím lépe seznámili?“

„Dáma první,“ řekl Zavala, když za sebou Phelps zavřel dveře.

Mitchellová Zavalu ve stručnosti seznámila se společnou prací s doktorem Kanem a projektem Medúza, který začal na Bonefish Key.

„Gratuluju vám k úspěšnému výsledku,“ řekl.

„Ve snu by mě nenapadlo, že to skončí takhle,“ poznamenala. „A teď vy, pane Zaválo, jak jste se dostal na tohle hrozné místo?“

Jsem konstruktér z NUMA. Můj šéf Kurt Austin a já jsme byli požádáni, abychom pomohli námořnictvu najít laboratoř. A tak jsem tady.“

Překvapilo ho, že se ho Lois Mitchellová už na nic neptala. Zdála se nesoustředěná, její nepřítomný pohled naznačoval, že je v myšlenkách někde jinde. Měl pocit, že něco zatajuje. Potom však zamrkala a zaostřila někam za Zavalu.

„Co to bylo?“ vyhrkla.

Obrátil se a uviděl jen hejna ryb zachycená ve světle vně kanceláře. „Vy jste něco zahlédla?“ zeptal se.

„Myslela jsem, že tam někdo plaval.“ Usmála se. „Promiňte, jsem tady dole už moc dlouho. Nejspíš to byla jen velká ryba.“

Ten incident jako by ji vrátil do reality. Joeův šarm a mírné vystupování pronikly Loisinou ulitou a ona se začala uvolňovat. Dokonce se už usmívala, když se vrátil Phelps se zprávou, že s sebou jeho šéf přiveze doktora Wu.

Mitchellová ztuhla, když to jméno uslyšela.

„To není žádný doktor!“ zvolala. „To je zrůda!“

„Možná je načase pustit Joeovi to video,“ navrhl Phelps.

Mitchellová sundala s kamennou tváří klíč na řetízku pověšený na krku a odemkla zásuvku svého stolu. Sáhla dovnitř a vytáhla krabičku se spoustou kompaktních disků. Vybrala jeden označený ZÁLOHA POČÍTAČOVÉHO PROGRAMU. Ruka se jí třásla, když vkládala disk do počítače a obracela monitor k oběma mužům. Vypravěč na videozáznamu promluvil čínsky.

„Žádné titulky?“ zeptal se Zavala.

„Jakmile se to rozběhne, nebudete je potřeboval,“ ujistil ho Phelps. Já už to viděl.“

„Wu je Čangův člověk,“ vysvětlila Mitchellová. Jeho úkolem je kontrolovat, jaké děláme pokroky. Když přijede sem, vyhodí mě z mé kanceláře. Naštěstí mu pobyt v laboratoři nedělá dobře.

Tenhle disk jsem našla v počítači po jeho poslední návštěvě. Zřejmě si ho přehrával. Udělala jsem si kopii a nechala ho v mechanice. Nakonec si uvědomil, že tady disk nechal, a poslal pro něj jednu z goril.“

Na monitoru naskočil obraz. Kamera ukázala Wua, jak mluví s mužem v obleku, a pak zabrala několik lidí ležících na postelích pod průhlednými poklopy. Kolem lůžek se pohybovaly postavy v ochranných oblecích. Kamera zaostřila na pacienty. Někteří vypadali, že spí nebo jsou možná mrtví. Jiní měli obličeje pokryté mahagonovými skvrnami a pokřivené v agónii.

„To je nemocnice?“ zeptal se Zavala.

„Ani zdaleka,“ odpověděla Mitchellová napjatým hlasem. „Na záznamu mluví doktor Wu. Soudím, že to video bylo natočené v nějaké laboratoři v Číně, kde experimentovali s vakcínami, které vytvořila triáda. Toho muže v obleku neznám. Testovali vakcíny na lidech, které museli samozřejmě nakazit virem. Výsledky vidíte na monitoru. Je horší než ten nacista Mengele.“

„Doktorka Mitchellová mi to před časem pustila,“ přiznal Phelps. „Teď vidíte, proč jsem přešel na vaši stranu.“

V Zavalovi začal kypět vztek, a když video skončilo, prohlásil: „Za tohle někdo zaplatí.“

„To je legrační, že tě to slyším říkat,“ ozval se povědomý hlas. „Právě jsem myslel na to samé.“

Tři hlavy se otočily současně. A tři páry očí se vytřeštěně upřely na Austina, který stál ve dveřích a opíral se o zárubeň. V levé ruce držel volně revolver.

Zavala zíral na svého přítele. Nedalo se říct, že by ho tolik překvapilo, že ho vidí: Austin měl ve zvyku objevit se, když ho člověk nejméně čekal. Ale Austinův neoprenový oblek byl pokrytý krví a medúzím slizem.

„Vypadáš, jako by ses pral v malinovém želé,“ poznamenal Zavala. „Není ti nic?“

„Pravá ruka mi momentálně moc neslouží, ale ta krev není moje. Cestou sem jsem se zastavil v místnosti s velkou kruhovou nádrží. Skočil po mně nějaký chlap, a jak jsme tam tancovali, rozbili jsme pár menších akvárií, ze který se vylil jejich obsah.“

„V těch menších nádržích byly organismy v různém stadiu mutace,“ vysvětlila Mitchellová. „Měl jste štěstí, že se nerozbila ta velká. Ti živočichové jsou již hotoví mutanti, které používáme k výrobě vakcíny. Každé chapadlo obsahuje tisíce nematocyst, drobných harpun, které vpíchnou do kořisti jed.“

„Omlouvám se za napáchané škody, ale nedalo se tomu zabránit,“ řekl Austin. Představil se Lois Mitchellové. „Když jsem vás viděl zvenčí skrz kopuli, napadlo mě, že jenom Joe Zavala dokáže najít pohlednou ženu i na dně oceánu.“

Vyvalila oči.

„Tak to jste byl vy?“

Austin přikývl.

„Díval jsem se na vás a Joea a byl jsem neopatrný.“ Obrátil se k Phelpsovi.

„Z rozhovoru, který jsem před pár minutami zaslechl, soudím, že jste k nám přešel z Temné strany.“

„Způsobilo to to video,“ řekl Phelps. Joeovi naše dohoda zřejmě vyhovuje.“

Austin neměl čas podrobit žoldáka výslechu na detektoru lži. Pohlédl na Zavalu, jenž přikývl, a pak se obrátil zpátky k Phelpsovi.

„Vítejte na palubě, vojáku,“ řekl. „Jaká je situace?“

„Čang je na cestě do laboratoře, aby si vyzvedl vakcínu,“ odpověděl Phelps. „To je dobře,“ prohlásil Austin nečekaně. „Čang a lidé zodpovědní za ty scény z videa jsou už v podstatě živé mrtvoly.“ Lois se náhle rozvzlykala.

„Já jsem jednou z nich,“ vypravila ze sebe. „Spolupracovala jsem na vytvoření vakcíny.“

„Nemáte se z čeho obviňovat,“ uklidňoval ji Austin ve snaze zmírnit dopad svých slov. „Byla jste k tomu přinucena. Vy a ostatní vědci byste zemřeli, kdybyste se nepodvolili.“

„To vím,“ připustila. „Ale já zašla příliš daleko, abych zajistila, že ten projekt bude úspěšný. Bylo to, jako bych jim chtěla předvést, že na to mám.“

„Neměla jste na vybranou,“ ujistil ji Phelps. „Teď, když je vakcína na světě, nebudou už laboratoř ani její personál potřebovat. Joe a já jsme vymysleli plán, jak vás všechny z Truhly dostat.“

Austin hned neodpověděl. Pohlédl skrz klenbu k místu, kde viděl zablikat světlo. Vzpomněl si, jak dobře je tam vidět zvenčí, a zhasl. Kancelář se ponořila do tmy.

„Doufám, že je to dobrý plán,“ řekl. „Podívejte.“

Všechny oči se upřely na ponorku přivážející Čanga a doktora Wu, která klesala k laboratoři jako padající hvězda ve zpomaleném filmu.

44

PÁR MINUT NATO DOSEDLA nákladní ponorka na přistávací plošinu a otevřená střecha se nad ní znovu zavřela jako dvě poloviny lastury. Rozběhly se výkonné pumpy, které z přechodové komory rychle čerpaly vodu, ale Čang i tak překypoval netrpělivostí. Konečně vyskočil z ponorky jako muréna ze své díry a zamířil k východu, zatímco v odpadech mizely poslední zbytky vody. Doktor Wu se držel pár kroků za ním.

Když se dveře komory se zasyčením otevřely, stál u řídicího panelu v přilehlé místnosti Phelps. Přistoupil k Čangovi a přivítal ho pokřiveným úsměvem. „Dorazil jste rychle, šéfe. Musel jste mít pedál až na podlaze.“ Čang si Phelpse změřil s těžko skrývaným pohrdáním. Americký slang mu byl španělskou vesnicí a dráždilo ho, když ho Phelps používal. Nikdy mu plně nedůvěřoval a měl podezření, že jeho loajalita sahá jen k dalšímu výplatnímu šeku. „Dost mluvení!“ zavrčel Čang. „Kde je ta vakcína?“

„Má ji doktorka Mitchellová,“ řekl Phelps. „Čeká na vás v jídelně. Ten chlápek z NUMA je s ní.“

„A personál laboratoře?“

„Zahnali jsme je do kajut.“

„Postarejte se, aby tam zůstali. Vyřadil jste z provozu miniponorky, jak jsem nařídil?“

Phelps vytáhl čtyři ploché obdélníkové krabičky, které měl zastrčené za opaskem.

„Tyhle obvody ovládají zdroje energie v ponorkách,“ vysvětlil.

Čang mu je vytrhl z rukou, hodil na zem a rozdrtil podpatkem. Vyštěkl rozkaz na své muže, kteří se vynořili z ponorky s dřevěnými bedýnkami v rukou. Narovnali je k řídicímu pultu a vrátili se do nákladového prostoru pro další.

Na bedýnkách bylo napsáno velkými tiskacími písmeny:

POZOR PRI MANIPULACI VÝBUŠNINY

Phelps poklepal na víko jedné z nich. „Na co tyhle prskavky, Čangu?“ zeptal se.

„To je snad jasné,“ odsekl Čang. „Využijete své zkušenosti s výbušninami a vyhodíte laboratoř do vzduchu. Už dosloužila.“

Phelps strčil špičkou boty do rozdrcených elektrických obvodů.

„Je tu jeden problém,“ řekl. „Jak se vědci dostanou z laboratoře, když jsou miniponorky nefunkční?“

„Vědci už také dosloužili. Zůstanou tady.“

Phelps se postavil před Čanga a pohlédl mu do očí.

„Najal jste mě, abych laboratoř unesl,“ řekl. „Zabít parm nevinných lidí nemám v popisu práce.“

„Takže vy ty nálože nepřipravíte?“ zeptal se Čang.

Phelps zavrtěl hlavou.

„Přesně tak,“ řekl. „Odstupuju od smlouvy.“ Čang sevřel tenké rty v úsměvu smrtky. „Tak dobře, pane Phelpsi. Jste propuštěn.“

Čang sáhl do pouzdra, bleskově tasil pistoli a střelil Phelpse do hrudi. Náraz kulky z bezprostřední blízkosti ho odhodil dozadu na podlahu. Čang pohlédl na Phelpsovo cukající se tělo s výrazem řemeslníka spokojeného s výsledkem své práce. Přikázal svým mužům, aby připravili nálože, a odešel. Doktor Wu ho následoval.

Čang vtrhl do jídelny a jeho nefritově zelený pohled dopadl na Joea Zavalu a Lois Mitchellovou, kteří byli přivázaní k židlím a seděli zády k sobě pod dohledem jednoho ze dvou strážců, kteří přišli s Phelpsem. Čang se naklonil k Zavalovi.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Máte asi špatnou paměť,“ řekl Zavala. „Setkali jsme se na Beebe. Odtáhl jste s ocasem mezi nohama, zatímco jsme se s Kurtem Austinem bavili s vašimi přáteU.“

„No jistě“ zavrčel Čang. „Vy jste ten inženýr z NUMA. Moji muži si svůj osud zasloužili. Tentokrát už nebudeme tak neopatrní. Jak jste nás našel?“

Jedno z letadel přeletělo nad atolem a spatřilo něco podezřelého.“

„Ty lžeš!“ Čang popadl Zavalu za předek košile. „Nesnáším, když si ze mě někdo dělá blázny. Kdyby to byla pravda, hemžilo by se to kolem atolu letadly a loděmi. Mí pozorovatelé hlásili, že je všude klid.“

„Možná byste se měli bát toho, co nevidíte“ podotkl Zavala.

„Pověz mi, jak jsi nás našel.“

„Dobře, přiznám se. Jeden ptáček mi to zazpíval.“ Čang udeřil Zavalu hřbetem ruky přes ústa. „Co ještě ů ten ptáček pověděl?“ zeptal se. „Pověděl mi, že umřeš,“ procedil Zavala přes krvácející rty. Čang pustil Zavalovu košili a obrátil se k Lois Mitchellové, která s hrůzou hleděla do Joeovy zakrvácené tváře. „Kde je moje vakcína?“ zeptal se.

Zamračila se na Čanga a odpověděla: „V bezpečí. Rozvažte mě a já vám ji přinesu.“

Čang pokývl hlavou a jeho muži ji rozvázali. Vstala a promnula si zápěstí, přešla místnost a otevřela dveře velké lednice, ve které byly uložené zásoby potravin. Vstoupila dovnitř a vyšla s objemným chladicím boxem, který položila na podlahu. Doktor Wu zvedl víko.

„Ten box obsahuje mikrobiální kultury, které vám umožní syntetizovat vakcínu ve velkém množství,“ řekla.

V molitanu bylo narovnáno množství mělkých, širokých Petriho misek. Wu se usmál.

„Tohle je zázrak,“ řekl.

„Vlastně to není nic jiného než velice nápadité genetické inženýrství,“ poznamenala.

Sklonila se a vyjmula horní přihrádku s Petriho miskami. Pod ní se nacházely tři nerezové nádobky, také zabalené v molitanu.

„To jsou ty tři lahvičky s vakcínou, které jste požadovali,“ řekla. „S těmi kulturami budete moci vyrobit další.“ Vrátila přihrádku na místo, přiklopila víko a vstala. „Naše práce skončila. Pan Phelps říkal, že jakmile dokončíme projekt, necháte nás jít.“

„Phelps už pro nás nepracuje,“ opáčil Čang.

Zlověstný tón jeho prohlášení způsobil, že zpopelavěla v obličeji.

„Co to má znamenat?“ zeptala se.

Ignoroval tu otázku a přikázal svým mužům, aby ji znovu připoutali.

„Tvůj přítel Austin mi zase unikl,“ prohodil k Zavalovi, „ale je jen otázkou času, kdy se my dva setkáme. A až se to stane, s velkým potěšením mu popíšu tvoje poslední okamžiky.“

Čang vzal box Wuovi z ruky a poručil doktorovi i strážím, aby se vrátili do ponorky. Vteřinu poté, co odešli, vystoupil Austin z lednice s revolverem v levé ruce.

„Dobře že je ten lebkoun pryč,“ poznamenal. „Začínal jsem si tam připadat jako hovězí kýta.“

Zastrčil si revolver pod pravou paži a kuchyňským nožem přeřízl pouta Zavalovi, který sáhl po ubrousku, aby si utřel krev ze rtů. Navzdory svým poraněním byl v dobré náladě.

„Čang se nebude moc radovat, až zjistí, že ty vakcínové kultury, které jste mu dala, jsou podfuk,“ řekl Lois Mitchellové.

Zamrkala na něho a znovu se obrátila se k lednici. Vrátila se s dalším chladicím boxem, skoro stejným jako ten první.

„A co teprve až se dozví, že my máme ty pravé“ poznamenala.

* * *

ČANG MĚL UŽ TAK k radosti daleko. Vztekle zaklel, když vstoupil do řídicí místnosti a zjistil, že Phelpsovo tělo zmizelo. Směrem k chodbě vedla krvavá stopa. Phelps musel přežít a odplazit se jedním z průchodů.

Na tom však nezáleželo. Phelps stejně zemře, až se laboratoř rozlétne na milion kousků. Čang zkontroloval nálože a přikázal nastavit časovač. Pak nahnal své lidi do ponorky a pilot dálkovým ovládáním aktivoval pumpy. Komoru rychle zaplnila voda. Když se ponorka zvedla k rozevřeným polovinám střechy, stál Austin v řídicí místnosti a sledoval její stoupání na monitoru ovládacího panelu. Otočil se za zvukem kroků, ale okamžitě spustil ruku s revolverem.

Phelps stál ve vchodu do chodby se rty zkroucenými do napjatého úsměvu. Byl svlečený do půli těla a levou horní část hrudníku mu zakrýval provizorní obvaz. Byl bledý, ale ve tmavých očích měl odhodlaný výraz.

„Vypadáte hrozně,“ podotkl Austin.

„Taky se tak cítím,“ opáčil Phelps.

„Co se vám stalo?“

„Tušil jsem, že se se mnou Čang nebude párat, tak jsem se cestou stavil v Kaneově kanceláři a vzal si lehkou neprůstřelnou vestu. Zakryla jen životně důležité orgány a já nepočítal s Čangovou špatnou muškou. Ten parchant mně to napálil do ramene.“

„Proč na vás vůbec střílel?“

„Naštval se, když jsem mu řekl, že nenastražím tu plastickou trhavinu, kterou se svými chlapy přivezl v ponorce.“

„Měl v plánu zničit laboratoř i s personálem?“

„Jo, sakra, položili tolik výbušniny, že by vyhodila do povětří i Velkou čínskou zeď. Ale odvedli mizernou práci. Měli štěstí, že jim to nebouchlo pod rukama.“

Phelps hodil na podlahu svazek různobarevných drátů s gestem experta pohrdajícího amatérskou prací. „Co Čang udělá, až zjistí, že nálože nevybudily?“ zeptal se Austin.

„Tipoval bych, že pošle někoho dolů, aby je zkontroloval.“ Phelps naklonil hlavu ke straně. „I když se sem možná vrátí sám, aby postřílel vaše přátele a mohl vám o tom vypravovat.“ Zlehka se dotkl obvazu. „Čang je trošku pruďas.“

„To jsem si všiml,“ poznamenal Austin. „Musíme dostat všechny do miniponorek.“

Phelps ukázal na černé krabičky, které Čang rozdrtil na podlaze.

„Tohle jsou obvody z jejich ovládacích panelů,“ řekl. „Čang je rozdupal.“

„Sakra!“ zaklel Austin. „Ty ponorky byly naší jedinou nadějí.“

„Pořád jsou,“ uklidnil ho Phelps. „Předhodil jsem Čangovi jiné součástky, aby si na nich vybil vztek. Ty původní jsou pořád v ponorkách.“

Austin pohlédl na Phelpse a pomyslel si, že se má stále hodně co učit o lidské povaze.

„Takže můžete ponorky připravit, než přivedu vědce,“ řekl.

Phelps úsečně zasalutoval a zamířil k přechodové komoře, zatímco Austin spěchal zpátky do jídelny. Zavala už svolal celý personál. Výrazy ve tvářích lidí vyjadřovaly celou škálu pocitů od radosti, že budou osvobozeni, po strach z toho, co se bude dít.

Austin se představil, požádal všechny, aby chvilku mlčeli, a oznámil: „Opouštíme Truhlu.“ Znovu přítomné utišil a upozornil je, že si musí pospíšit. Na otázky bude čas později.

Vyčerpaní a vystrašení se nasoukali do miniponorek. Několik z nich zaváhalo a ozvaly se rozčilené výkřiky, když uviděli Phelpse, ale Austin jim řekl, aby mlčeli a nastoupili. S reptáním ho poslechli.

„Nemůže se stát, že se ponorky na cestě z kráteru setkají s Čangem?“ zeptal se Phelpse.

„Ne, když si pospíší. Čang se vrátí na svou loď a bude čekat na velkou ránu. Když ponorky zůstanou pod vodou tak dlouho, jak to jen půjde, dostanou se daleko za něj a budou si moci zavolat pomoc.“

Austin předal Phelpsovu radu pilotům všech ponorek. Do jedné z nich nasedla Mitchellová a pevně sevřela na klíně chladicí box s kulturami vakcíny. Potom se stroje jeden po druhém oddělily od spodní strany polokoule a následovaly vedoucí miniponorku přes dno kráteru do tunelu.

Když se personál vydal na cestu, věnoval se Austin dalšímu úkolu: tajfunu. Než se navlékli do potápěčských obleků, popsal Zavala Austinovi situaci na palubě ruské ponorky. Austinův pohled na tenhle problém byl méně optimistický než Zavalův. Do paže se mu začal vracet cit, ale stále ji nemohl zvednout a vypálit z revolveru alespoň s přibližnou přesností. A Phelps jim mohl pomoci jen omezeně.

Když si Phelps pokusil natáhnout oblek, přitiskl se mu těsný neopren bolestě na ránu. Zavala Austinovým nožem odřízl rukáv obleku a kus materiálu na hrudi, aby tlak zmenšil.

Phelps si všiml, že dvě sady potápěčského vybavení chybějí, a usoudil, že se oba strážci, kteří eskortovali Zavalu z ponorky, vrátili ke svým kolegům. Další špatná zpráva: nepřátelé byli teď v plném počtu.

Zavala pomohl Austinovi spustit Phelpse do bazénu a dovedl ho šachtou dolů do otevřené vody. Austin se Zavalou obklopili Phelpse z obou stran a všichni tři se pomalu zvedli ze dna směrem k tajfunu, jehož gigantický stín se rýsoval u hladiny.

Podle předchozí dohody vstoupili Austin s Phelpsem dovnitř průlezem napravo od gigantické věže a Zavala použil průlez nalevo. Jakmile byli v únikových komorách, uzavřeli poklopy, vypumpovali vodu a sestoupili po žebřících. Sundali si masky a uviděli kapitána Mechděva, jak tam stojí se zvědavým výrazem ve tváři.

Kapitán byl v řídicí místnosti, když mu poplašný signál ohlásil, že někdo používá přechodové komory. Dva strážci už se z laboratoře vrátili, takže se šel podívat, kdo vstoupil do jeho ponorky. Nepřekvapilo ho, když uviděl Phelpse se Zavalou, ale pozvedl obočí, jakmile spatřil urostlého muže, s nímž se nikdy předtím nesetkal.

Zavala řekl: „Kurte, tohle je kapitán Mechděv, velitel téhle úžasné ponorky a správce zásob vodky.“

Austin mu podal zdravou ruku.

„Kurt Austin. Jsem Joeův přítel a kolega z NUMA.“ Všiml si nepřátelského pohledu, který Mechděv vrhl Phelpsovým směrem, a dodal: „Pan Phelps už nepracuje pro lidi, kteří unesli tuhle ponorku. Teď pomáhá nám.“

„Ano, ale jak dlouho?“ zeptal se Mechděv, aniž by se pokusil zakrýt své pochyby.

„Dobrá otázka,“ řekl Phelps. „Omlouvám se, ale neodpovím vám. Ale pomůžu vám získat kontrolu nad ponorkou.“ Mechděv pokrčil rameny.

„Co můžu já a moji muži dělat?“ zeptal se. Jsme námořníci, ne mariňáci.“

„Začněte tím, že nám povíte, kde jsou stráže a co dělají,“ navrhl Austin.

„Tři spí v kajutách pro důstojníky na pravoboku,“ řekl Mechděv, „a ostatní hrají karty v důstojnické jídelně nebo jsou v jídelně mužstva. Taky se rádi zdržují v posilovně nebo v sauně, kam mým lidem zakázali přístup.“

„Myslím, že je načase ukončit jejich pobyt v těchhle lázních,“ řekl Austin. „Nejdřív se postaráme o ty ospalce.“

Phelps předstíral, že Zavalu s Austinem hlídá, pro případ, že by náhodou potkali některého ze strážců. Vešli do řídicí místnosti, kde Mechděv, který šel první, pošeptal něco rusky jednomu členu posádky, který informoval ostatní, že bude lepší držet se z dohledu. Pak vzal kapitán ze strojní dílny několik rolí lepicí pásky a pokračovali labyrintem přetlakových chodeb, dokud nedorazili k důstojnickým kajutám.

Tři strážci mimo službu v první z nich se probudili a zjistili, že se dívají do hlavně Austinova revolveru. Zavala je spoutal, zalepil jim ústa páskou a hodil je zpátky na pryčny.

Přepadová skupina zamířila za vůní jídla. Mechděv vstoupil do jídelny sám a usmál se na dva ozbrojence, kteří seděli u stolů, pili čaj a dívali si na film s Jackiem Chánem na DVD. Krátce na kapitána pohlédli a obrátili se zpátky k televizi.

Mechděv promluvil rusky na proviantního důstojníka, který stál u pultu na vydávání jídla. Přikývl, že rozumí, a vyklouzl z jídelny. Potom vstoupili do místnosti Austin se Zavalou a zamávali svými zbraněmi. Překvapení strážci si lehli obličeji dolů na podlahu a lepicí páska je znehybnila a umlčela.

S Mechděvem v čele pokračovali Austin se Zavalou chodbami, až přišli do důstojnické jídelny. Kapitán strčil hlavu do dveří a s úsměvem se zeptal, jestli někdo něco nepotřebuje. Jeden z ozbrojenců vzhlédl od svých karet a odpověděl zavrčením, které nepotřebovalo překlad. Kapitán se stále s úsměvem stáhl.

„Čtyři místa, ale jen tři hráči,“ pošeptal Mechděv Austinovi a Zavalovi. „Půl láhve vodky pryč.“

Austinovi se nijak nezamlouvalo, že se jeden ze strážců potlouká někde po ponorce, ale chtěl využít situace. Kývl na Zavalu a vstoupili do jídelny se zbraněmi v pohotovosti. Přiopilí strážci reagovali pomalu. O pár minut později už leželi na podlaze spoutaní páskou. Pak začal lov na zbývajícího muže.

Našli ho za chvilku. Nebo spíš on našel je. Když vstoupili do úseku, kde byla sauna, dveře se otevřely a strážce vyšel ven jen v plavkách. Tentokrát zareagovali pomalu Austin se Zavalou. Mladík sáhl do blízké přihrádky, popadl pouzdro s pistolí a proběhl do vedlejšího oddílu. Austin vyrazil za ním, ale zakopl o nějaké trubky a spadl na jedno koleno: Okamžitě byl na nohou, ale tou dobou už strážce zmizel v útrobách ponorky.

Austin by svou kořist ztratil, nebýt členů posádky, kteří mu ukázali, kudy prchala. Se Zavalou v těsném závěsu utíkal, dokud nedorazil k zavřeným dveřím. Zvažovali co dál, když je dostihl Mechděv.

„Co je za těmi dveřmi?“ zeptal se Austin.

Udýchaný podsaditý kapitán zafuněl: „Raketovou baterii nahradil nákladový prostor, z něhož vede k vratům na palubě nákladní výtah a od něho lávka k dalšímu výtahu na příďové straně nákladového prostoru plného prázdných kontejnerů, které se měly původně naplnit zbožím. Tam ho nikdy nenajdete. Prostě ty dveře zajistěte.“

„Mohl by způsobit větší problémy, kdybychom ho nechali být?“ zeptal se Austin.

„No, to by mohl,“ odpověděl kapitán. „Je tam elektrické vedení, které se táhne celou ponorkou. Mohl by ochromit celé plavidlo.“

„V tom případě myslím, že bychom měli ochromit my jeho,“ podotkl Austin.

Požádal kapitána, aby poslal své muže dohlédnout na spoutané strážce, pak sundal z přepážky baterku, zhasl světla a pomalu otevřel dveře. Vstoupil dovnitř, rozsvítil baterku a přejel paprskem po otevřené výtahové šachtě. Lana výtahu v šachtě se chvěla a zakrátko nahoře tiše narazila zastavující kabina.

Austin došel k výtahu a stiskl tlačítko DOLU. Postavili se se Zavalou po obou stranách dveří a připravili si zbraně, ale kabina sjela dolů prázdná. Zavala strhl ze stěny hasicí přístroj a strčil ho do dveří, aby výtah nemohl odjet.

Po krátké poradě vystoupil Zavala po schodech na lávku, aby nadehnal strážce Austinovi, který mu odřízne cestu na druhém konci nákladového prostoru. Austin strávil spoustu času na střelnici, kde cvičil střelbu oběma rukama, a byl si jistý, že v případě potřeby dokáže celkem přesně vypálit i levou.

Rozsáhlý nákladový prostor, kde byla dříve sila s dvaceti raketami s atomovými hlavicemi, zabíral skoro třetinu délky ponorky. Když byla sila odstraněna, na palubě se nainstalovala velká nákladová vrata a přepážky rozdělily prostor na jednotlivé úseky.

Austin vstoupil do prvního z nich a našel vypínač. Světlomety na lávce změnily noc v den. Prošel chodbou mezi kovovými kontejnery až k přepážce. Vstoupil průchodem do dalšího úseku a zopakoval postup.

Zatímco Austin procházel jeden úsek nákladového prostoru za druhým, postupoval Zavala stejným tempem po lávce. Austin dorazil až do posledního oddílu. Spěch způsobil, že nedával dost dobrý pozor.

Předpokládal, že je strážce stále před ním a snaží se mu uniknout. Muž však pochopil jeho taktiku a ukryl se v úzké mezeře mezi kontejnery. Počkal, až Austin přejde, a pak se bosý tiše vynořil za ním. Zvedl oběma rukama pistoli a pečlivě namířil Austinovi mezi lopatky.

„Kurte!“

To vykřikl Zavala, který se díval dolů přes zábradlí lávky. Austin vzhlédl a uviděl, jak jeho přítel ukazuje prstem. Aniž by se ohlédl, uskočil na velký kontejner, od jehož hrany se vzápětí odrazila kulka. Pak třeskl další výstřel, tentokrát shora. Okamžik nato zavolal Zavala dolů: „Můžeš vylézt, Kurte. Myslím, že jsem ho dostal.“

Austin vyhlédl zpoza rohu kontejneru a zamával. Strážce ležel mrtvý na podlaze. I při střelbě pod tak obtížným úhlem mu Zavala provrtal hrudník.

Austin si vzpomněl, jak se mu Phelps zmínil o čínské posedlosti čísly. Zavrtěl hlavou. I sebešťastnější číslo je někdy k ničemu.

45

ČANG BYL KLASICKÝ PSYCHOPAT. Neměl ve svém zavalitém, ošklivém těle ani špetku empatie nebo slitování a zabít pro něho bylo stejně snadné jako přejít ulici. Zbývající trojčata z triády jeho vražedné sklony zcela zištně podporovala. Projevoval se u něho přirozený talent pro organizaci, proto mu svěřila síť gangů, které operovaly v největších městech světa. Ta práce hasila jeho žízeň po krvi tím, že mohl vraždit kvůli zisku, odplatě nebo prostému trestu.

Zároveň mu tahle práce bránila v pádu do bezedné propasti šílenství, pokud mu zbývající trojčata pomáhala udržovat rovnováhu. Teď však byl sám, daleko od rodinných opratí, které krotily jeho násilné sklony. Hlasy, jež mu občas šeptaly v hlavě, teď křičely, aby získaly jeho pozornost.

Jakmile opustil laboratoř, dopravil Čang kultury vakcíny na loď kotvící nedaleko atolu a čekal na hlášení z ponorky. Fakt, že nálože nevybudily, že se nepodařilo zničit laboratoř a vyvraždit její personál, ho definitivně vykolejil.

Když vypršel určený čas, nasedl Čang znovu do ponorky se svými nejchladnokrevnějšími zabijáky a nařídil veliteli, aby zamířil zpátky do kráteru. Jakmile se ponorka vynořila z tunelu, zdálo se Čangovi, že se mu jasná světla na dně vysmívají. Na hlavě mu naskočila pulzující žíla.

Doktor Wu po jeho boku vycítil narůstající zuřivost svého zaměstnavatele a silou vůle se snažil stát neviditelným. O to víc zneklidňující byla Čangova náhlá dobrá nálada, se kterou se k němu obrátil a skoro veselým tónem, mnohem děsivějším než jeho vztek, pronesl:

„Povězte mi, příteli, co se stane, když někdo spadne, třeba nešťastnou náhodou, do té nádrže se zmutovanými medúzami?“

„Hned se na toho člověka vrhnou a popálí ho.“

„Zemře okamžitě?“

„Ne. Úkolem toxinu je paralyzovat.“

„Bude to mučivé?“

Doktor Wu si nervózně poposedl.

„Ano,“ odpověděl. „Pokud se oběť neutopí, bude cítit všechno, co se bude s jejím tělem dít. Tou dobou už ji medúzy začnou vstřebávat.“

„Skvělé! „ Čang poplácal doktora Wu po zádech. „Proč mě to nenapadlo dřív?“

Oznámil, že když laboratoř nevybuchla, vrátí se tam a užijí si trochu „zábavy“. Jakmile budou na palubě, shromáždí všechny vědce a pobijí je, jak je zrovna napadne. Muži, které vzal s sebou, byli jeho nejchladnokrevnější zabijáci. Přikázal jim jen, aby ušetřili Zavalu, kterého hodí do nádrže s medúzami. Doktor Wu natočí jeho smrt na video, aby mohli jeho poslední okamžiky poslat Austinovi.

Ponorka se svým nákladem vrahů klesla do přechodové komory. Pilot aktivoval pumpy. Chvíli nato Čang a jeho kumpáni vyběhli ven a málem zakopli o bednu plastické trhaviny. Barevné kabely byly smotané do věnce a položené na víko. O věnec byla opřená bílá obálka s nápisem ČANG vyvedeným velkými tiskacími písmeny.

Muž, který nastražoval nálože, svazek drátů zvedl.

„Není se čeho bát,“ řekl. „Nejsou k ničemu připojené.“

Podal obálku Čangovi a ten ji roztrhl. Uvnitř byl list dopisního papíru s logem Truhly Davyho Jonese přeložený na třetiny. Na prvním dílu bylo

PRÁSK!

Čang papír chvatně rozložil. Na dalším spatřil rozesmátý obličej a

NECHAL SES NACHYTAT!

V poslední třetině stránky stálo:

JSEM V ŘÍDICÍ MÍSTNOSTI.

Čang papír zmačkal a nařídil svým mužům, aby komplex prohledali. Ti se za pár minut vrátili a ohlásili, že laboratoř vypadá opuštěná a všechny nálože mají vyrvané kabely.

Čang se rozběhl k řídicí místnosti a v jejích dveřích se zastavil. V obavě, že tam bude nastražená past, poslal své muže napřed.

Když dokončili prohlídku, oznámili mu, že uvnitř nikdo není a všechno se zdá být na svém místě. Vešel, aby se přesvědčil osobně. Rozhlédl se kolem a zamračil se ještě víc. Zatoužil po někom, na kom by si mohl vybít vztek. Jeho zrak padl na doktora Wu, který místnost natáčel.

„Teď ne, idiote!“ zařval Čang. „Copak nevidíš, že tady nikdo není?“

Z reproduktorů na stěně zazněl kovový hlas.

„Máš pravdu, Čangu. Ty a tví nohsledi jste v laboratoři sami.“

Čang se obrátil jako na obrtlíku s pažbou pistole pevně sevřenou v ruce.

„Kdo to je?“

„Scooby Doo!“ řekl nahlas Justin!

„Dobře, přiznávám se. Jsem Kurt Austin.“

Čang přimhouřil oči.

„Co se stalo s vědci?“ zeptal se.

„Už v laboratoři nejsou, Čangu. Odpluli v miniponorkách.“

„Nehraj si se mnou, Austine. Zničil jsem ty zatracené obvody.“ Z reproduktoru se ozval jiný hlas: Phelps.

„To byly rezervní obvody, co jste rozšlapal,“ řekl. „Ponorky byly zcela funkční, šéfe.“

„Phelpsi?“ vykřikl Čang. „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

„Omlouvám se, že jsem vás zklamal, Čangu. Austin vás netahá za fusekli. Doktorka Mitchellová a ostatní jsou dávno pryč.“

„Já je najdu!“ zařval Čang. „Najdu i tebe a Austina a zabiju vás!“

„To není moc pravděpodobné,“ řekl Austin. „Mimochodem, ty kultury vakcíny, které ti dali, jsou bezcenné. Ty pravé si odvezl personál.“

* * *

HLASY V ČANGOVĚ HLAVĚ začaly nabírat na síle a množily se, až se spojily v ďábelskou kakofonii. Jeho býčí tělo zaplavil spalující vztek jako úder elektrickým proudem. Poručil svým mužům, aby se vrátili do ponorky. Jakmile se zvedla z laboratoře, spojil se vysílačkou s nákladní lodí a přikázal, aby začali propátrávat moře sonarem. Po chvilce dostal odpověď. Sonar zachytil čtyři objekty pohybující se směrem od atolu. Čang nařídil kapitánovi, aby byli poblíž, až se miniponorky vynoří.

Nákladní ponorka se řítila plnou rychlostí tunelem. Čangovi přelétl po tváři úsměv, když si představil obličeje vědců, až uvidí, jak se na ně valí nákladní loď. Vychutnával si tu scénu a představoval si, jak zareagují, až se vynoří z hlubin jako Neptun, když tu uslyšel křik pilota. Naklonil se kupředu na sedadle a vyhlédl z okna kokpitu. K ponorce se blížil obrovský černý stín.

Pilot poznal masivní tupou příď tajfunu mířící přímo na ně a zakňučel jako vyděšené štěně. Čang na něho zařval, ať uhne, ale pilotovi ztuhly ruce na řízení. Čang zavrčel jako divoké zvíře, popadl pilota za ramena a skočil na jeho místo. Strhl kormidlo ostře na pravobok.

Turbíny hnaly ponorku dál kupředu, ale po několika vteřinách se příď stočila doprava a ponorka se těsně vyhnula čelní srážce se sto osmdesátimetrovým torpédem, které se na ni řítilo. Ale tajfun se pohyboval rychlostí pětadvaceti uzlů, zachytil ocas menšího plavidla, zničil mu kormidlo a poslal ho do divoké spirály. Silný náraz způsobil, že se otevřely nákladové dveře a dovnitř se začala valit voda.

Tíha pronikajícího moře táhla ocas ponorky dolů a příď se zvedla k hladině jako hlava umírající ryby. Čangovi muži se drželi sedaček a plazili se po nakloněné podlaze ke kokpitu.

Doktor Wu se s nimi snažil držet krok, ale silnější zabijáci ho srazili pod vodu a jeho mávající paže se brzy přestaly hýbat. Čang se nehodlal s nikým dělit o vzduchovou kapsu. Otočil se, položil hlaveň pistole na opěradlo sedadla a zastřelil každého, kdo se pokusil proniknout do jeho prostoru. Během několika vteřin pozabíjel všechny své poskoky a zůstal v kabině sám.

Tou dobou už se váha vody v ponorce přesunula dopředu a stroj začal nosem napřed klesat na dno kráteru. Kabina se ponořila do naprosté tmy. Čang bojoval, aby udržel hlavu ve zmenšující se vzduchové kapse, ale ztěžovala mu to těla povlávající kolem něho ve vodě zbarvené krví. Jakmile jedno odstrčil, proniklo na jeho místo další. V jednom okamžiku se ocitl tváří v tvář s doktorem Wu.

Voda stále pronikala dovnitř a zmenšovala prostor naplněný vzduchem. Čangovi už zbývalo pod stropem necelých deset centimetrů. Když mu voda naplnila ústa a nos, vzhlédl a uviděl nad sebou klouzat obrovský stín a s posledním zbytkem vzduchu vydechl:

Justine!“

* * *

NOSITEL TOHO JMÉNA SEDĚL vedle ruského kormidelníka v řídicí místnosti tajfunu. Po druhém boku mladého Ukrajince s přirozeným talentem pro svou práci se nacházel Zavala. Za Austinem stál kapitán a překládal kormidelníkovi rozkazy do ruštiny.

Pár minut předtím zacouval kormidelník s ponorkou do tunelu. Obsluha sonaru vyhlížela Čangův stroj, a když ho zachytila, dala Austinovi vědět. Monitor napojený na kameru na věži ponorky zobrazil blížící se světla. Austin vydal rozkaz k čelnímu nárazu. Kormidelník sevřel kormidlo a ponorka vyrazila kupředu.

Poté co tajfun škrtl o zásobovací ponorku, pokračoval dál do kráteru a provedl široký obrat. Když obracel zpátky do tunelu, aby dokončil svůj úkol, zachytila kamera ještě jednou menší stroj. Austin nelítostným pohledem sledoval, jak klesá ke dnu. Zatím se ho nezmocnila žádná radost. Moc dobře si uvědomoval, že triáda je trojhlavé monstrum.

46

KDYŽ SE CONCORDU NEPODAŘILO spojit s Austinem, přesunul kapitán Dixon lodě námořnictva pod svým velením tak, aby obklíčily atol. Stál na přídi se Song Leeovou, která zůstávala po jeho boku od chvíle, kdy se Austin před několika hodinami vypravil na svou misi.

Kapitán sledoval ve světle rozbřesku ostrůvek dalekohledem, aniž by měl tušení o dramatu, které se odehrává pod klidnou hladinou laguny. Zvažoval další kroky, když tu Leeová ukázala na zpěněnou skvrnu na hladině. Popadla ho za paži. „Kapitáne, podívejte!“

Užasle sledovali, jak se z vody několik set metrů východně od atolu vynořuje kónická věž a vysoké vertikální kormidlo tajfunu. Po pár minutách se na věži objevily dvě postavy a zamávaly. Dixon přiložil k očím dalekohled.

„Ať se propadnu!“ vyhrkl.

Podal dalekohled Leeové.

Zvedla ho k očím a vykřikla: „To je Kurt! A Joe!“

Dixon se hlasitě rozesmál. Jenom Kurt Austin mohl jít rybařit do odlehlé laguny a chytit největší ponorku na světě.

Muži ještě jednou zamávali, zmizeli ve věži a za okamžik se vynořili z poklopu na palubě. S pomocí několika členů posádky vytáhli na palubu nafukovací člun, spustili ho přes zaoblený trup ponorky do vody, nasedli do něho a začali poskakovat po vlnách ke křižníku.

Song Leeová čekala na palubě a objala nejdřív Austina a pak Zavalu. A ještě jednou Austina. Políbila ho přímo na ústa.

Austin by ten příjemný zážitek rád prodloužil, ale jemně se vymanil z jejího objetí a obrátil se ke kapitánu Dixonovi.

„Už jste zahlédli nějaké známky po personálu laboratoře?“ zeptal se. „Touhle dobou by už se měli vynořit v miniponorkách.“

Dixon zavrtěl hlavou. Zavolal na můstek prvnímu důstojníkovi a požádal ho, aby nařídil všem lodím v okolí vyhlížet vynořující se miniponorky. Okamžik nato se ozvala loď NUMA. První miniponorka byla na hladině. Dixon vydal rozkaz, aby Concord zamířil na určené místo. Obepluli atol právě včas, aby viděli, jak nahoru vyskočila druhá ponorka a pak třetí. Každá měla na boku identifikační číslo.

Austin napjatě vyhlížel plavidlo vezoucí Lois Mitchellovou a vakcínu. Po několika nekonečných vteřinách se vynořilo také. Zhluboka vydechl úlevou.

„Vědce z té poslední ponorky musíme okamžitě dostat na palubu,“ oznámil kapitánovi.

Dixon nařídil spustit člun. Záchranná četa vytáhla Lois Mitchellovou a její kolegy z miniponorky a odvážela je na křižník. Když se člun přiblížil, uviděla Lois Austina, jak se naklání přes zábradlí. Zamávala mu a ukázala na chladicí box v klíně. Když vystoupila na palubu, podala ho Leeové.

„Tady je vaše vakcína,“ vydechla. „V bezpečí a v pořádku.“

Veselý úsměv na Songině tváři se rozplynul. Zdrceně hleděla na box, jako by jí právě někdo řekl, že je radioaktivní.

„Už je pozdě, Lois,“ řekla. „Epidemie vybuchne do čtyřiadvaceti hodin v celé Číně a za pár dní se rozšíří do celého světa. Není čas vyrobit vakcínu v takovém množství, jaké potřebujeme.“

Mitchellová si vzala box zpět, posadila se na palubu a zvedla víko, aby ukázala přihrádku s hliníkovými válečky. Jeden vytáhla a ukázala Leeové.

„Nebyla jste u poslední fáze výzkumu,“ řekla, „takže nevíte, jak daleko jsme dospěli.“

„Věděla jsem, že jste integrovali antivirální molekulu do mikrobů ve snaze urychlit proces syntézy,“ řekla Leeová.

„Usoudili jsme, že je to moc pomalé,“ vysvětlila Mitchellová. „Proto jsme léčivý protein z toxinu vpravili do rychle rostoucích mořských řas.“

Songin nefalšovaný úžas vystřídal smích.

Zvedla jeden váleček a řekla: „To je báječné!“

Když viděla zmatený výraz v obličejích třech přihlížejících mužů, všechno jim objasnila.

„Rasy rostou neuvěřitelně rychle,“ řekla. „Jakmile se tyhle kultury dostanou do výrobních zařízení, bude možné zakrátko extrahovat dost vakcíny pro stovky lidí. A za pár dní můžeme udělat totéž pro tisíce a pak statisíce.“

Podala váleček Austinovi, který si ho vzal tak opatrně, jako by očekával, že ucítí nějaké magické vyzařování. Jemně ho vrátil do boxu, přiklopil víko a obrátil se k Dixonovi.

„Tohle se musí dostat co nejrychleji do Číny,“ řekl.

Kapitán zvedl krabici z paluby.

„Už je to na cestě,“ prohlásil.

Deset minut nato se z lodě zvedl seahawk nesoucí chladicí box a zamířil na schůzku s rychlým proudovým letadlem čekajícím na letišti na Pohnpei. Několik hodin po přistání v Číně bude náklad dopraven do zařízení na výrobu vakcíny, které nechala Leeová zřídit během svého pobytu na Bonefish Key.

Austin stál na palubě a díval se, jak se vrtulník mění v malou tečku. Leeová se nabídla, že dopraví vakcínu do Číny. Loučil se s ní jen nerad, ale krutý úsměv Dračí dámy už mu začal překrývat vzpomínku na Songin milý obličej.

* * *

OBROVSKÁ RUSKÁ PONORKA vplula do pohnpeiského přístavu první jako hrdý leviatan. Následovala čínská nákladní loď, teď v rukou posádky vojenského námořnictva, která ji obsadila poté, co ji dostihl torpédoborec. Když jí už nevelel Čang, vzdala se její posádka jednotce SEAL bez jediného výstřelu.

Phelps vystoupil z ponorky a vzal Austina se Zavalou na prohlídku tohoto úmyslně navenek zchátralého plavidla. Ukázal jim ponorkový dok, strojovnu s vysoce výkonnými motory a supermoderní komunikační centrum vybavené kabinou s holografickou projekcí, z níž Čang komunikoval se dvěma zbývajícími trojčaty.

Poslední zastávka byla v salonu lodi. Austin se v té velké místnosti hned zabydlel. Podal každému kubánský doutník z humidoru a zapálil ho stříbrem vykládaným zapalovačem. Pak se on, Zavala a Phelps usadili do plyšových křesel a potáhli z doutníků.

„Čang měl nos na dobré kuřivo,“ poznamenal Zavala, „ale co se týče výzdoby, vkus měl mizerný.“

Austin vyfoukl dým a rozhlédl se po prostorném místnosti.

„Já nevím,“ řekl při pohledu na purpurové závěsy a tmavé dřevěné obklady. „Tenhle styl hraběte Drákuly v Transylvánii dost frčí.“

„Mně to spíš připomíná jeden nevadský bordel,“ utrousil Phelps, který si prohlížel popel na svém doutníku. Oklepl ho na kaštanově hnědý koberec a dodal: „Jednou jsem se v něm zastavil, abych se zeptal na cestu.“

Austin se usmál, ještě několikrát potáhl a pak odložil doutník do obřího popelníku.

„Musíme si promluvit,“ řekl Phelpsovi.

„Do toho,“ vybídl ho Phelps.

„Joe a já jsme vám vděční za pomoc,“ spustil Austin, „ale musíme probrat, co bude dál. Je tady ten problém se zavražděným vědcem v laboratoři.“

„To byla nehoda,“ namítl Phelps. „Lois to dosvědčí.“

„Myslel jsem, že vás nenávidí,“ řekl Zavala.

„Už jsme se líp poznali. Je to krásná žena. Líbí se mi ty urostlejší.“ Austin pohlédl na Phelpse a pomyslel si, že je to člověk plný překvapení. „Povězte mi, Phelpsi, máte vy vůbec křestní jméno?“

„Na ty já nevěřím,“ odpověděl Phelps.

„No, máme tu problém,“ konstatoval Austin s neveselým úsměvem. „Zavraždil jste člověka, ukradl majetek vlády Spojených států a spáchal raketový útok na tu podpůrnou loď. Máte štěstí, že na Proud Mary nikdo nezemřel. A pak tu máme smrt toho muže z bezpečnostní agentury, který vám sehnal služební průkaz.“

„Ten raketový útok měl jen rozptýlit pozornost posádky lodi na tak dlouho, abychom mohli laboratoř unést,“ řekl Phelps. „Přiznávám, že při tom mohl někdo přijít o život, ale jsem rád, že k tomu nedošlo. Se smrtí toho člověka z agentury jsem neměl nic společného… A vím, jak to myslíte.“

„Rád slyším, že chápete situaci,“ řekl Austin. „Až přistaneme, předám vás úřadům. Povím jim celý příběh a jsem si jistý, že dostanete mírnější trest.“

„Deset let v base místo dvaceti?“ usmál se Phelps. „No, někdy nemá člověk na vybranou. Nevadilo by, kdybych pověděl Lois, co se děje?“

Austin se neubránil, aby neobdivoval jeho klid. Přikývl a vstal z křesla. Odešli ze salonu a pár minut nato už seděli ve člunu plujícím ke Concordu.

Lois Mitchellová už na ně čekala. Phelps si ji odvedl stranou a dali se do řeči, zatímco Austin se Zavalou šli do důstojnické jídelny za kapitánem a vědci z laboratoře.

Dixon všechny informoval o průběhu cesty tryskáče do Číny. Bude to o vlásek, ale vakcína se tam dostane včas.

Austin se podíval na hodinky. Omluvil se a vyšel na palubu. Zeptal se několika členů posádky, jestli neviděli Phelpse a Mitchellovou, a konečně dostal odpověď, když jeden z nich ukázal k pobřeží.

„Odpluli nafukovacím člunem do přístavu,“ informoval námořník Austina. „Povídali, že se za pár hodin vrátí. Ten chlap vám tu nechal tohle.“

Austin rozložil list linkovaného papíru z bloku a přečetl si načmáraný vzkaz:

„Někdy člověk nemá na vybranou. P“

Na Austinových rtech se objevil podrážděný úsměv. Phelps ho přelstil.

Došel k zábradlí a zahleděl se k Pohnpei. Kolonia byla malé město na malém ostrově, ale místní policejní oddělení nebylo zrovna Interpol. Než se podaří policii zmobilizovat, bude už Phelps daleko.

Austin vystoupil pomalu na můstek a požádal člena posádky, aby zavolal policii, nahlásil ukradený člun a dal jim popis Mitchellové a Phelpse.

Utěšovala ho skutečnost, že je Čang mrtvý. Pokus rozšířit virus byl zmařen. Vakcína bude brzy k dispozici.

Jedno z trojčat triády bylo mimo hru, ale stále zbýval Wen Lo a záhadná Dračí dáma.

Austin zvažoval své další kroky, když mu zazvonil telefon. Byl to poručík Casey.

„Gratuluji vám, Kurte,“ řekl Casey. „Právě volal admirál a sdělil mi ty dobré zprávy.“

„Díky, poručíku, ale naše práce ještě neskončila. Zbývající dvě trojčata jsou stále na svobodě.“

„To dobře víme, Kurte. Mám na lince někoho, kdo by s vámi chtěl mluvit.“

Austin požádal Caseyho, aby mu ho přepojil. Za pár vteřin zazněl z telefonu mužský hlas.

„Dobrý den, pane Austine,“ řekl sametovým tónem. „Dovolte, abych se představil. Jsem plukovník Ming z Lidově osvobozenecké armády.“

„Dobrý den, plukovníku Mingu. Jak vám mohu pomoci?“

„Proto nevolám, pane Austine. Otázka zní, jak mohu pomoci já vám?“

47

WEN LO VYŠEL ze svého oblíbeného nočního klubu s nádhernou prostitutkou zavěšenou na každé paži. Krok jednoho z trojčat byl nejistý, ale nebylo tak opilé, aby nepoznalo, že je něco zásadně v nepořádku. Jeho osobní strážci byli pryč. Dvě SUV doprovázející jeho pancéřovaný mercedes se ztratila a mercedes sám zmizel také. Na jeho místě parkoval černý sedan Roewe.

Na chodníku vedle auta stál robustní muž s kamenným obličejem v tmavomodrém obleku. Otevřel zadní dvířka sedanu a pokynul Wen Loovi, aby nastoupil.

Wen Lo se rozhlédl po ulici, jako by mohl silou vůle přimět své osobní strážce a auto, aby se znovu objevili. Nikde nespatřil jediné vozidlo ani chodce. Ulice byla zjevně uzavřena.

Wen Lo odstrčil prostitutky a nasedl do auta. Robustní muž zavřel dveře a vklouzl na sedadlo vedle řidiče. Když se vůz rozjel, štíhlý muž ve vojenské uniformě sedící na zadním sedadle řekl tichým hlasem: „Dobrý večer, Wen Lo. Omlouvám se, že jsme vám zkazili noc ve městě.“

„Dobrý večer, plukovníku Mingu. Není třeba se omlouvat, potěšení je na mé straně, příteli.“

V tomhle případě šlo spíš o úlevu než potěšení. Plukovník Ming byl prostředník mezi armádou a triádou a obě organizace slušně profitovaly ze stovek nevěstinců, které společně provozovaly po celé zemi.

„Ty pocity jsou samozřejmě vzájemné,“ ujistil ho plukovník, jehož aristokratické vystupování by se spíš hodilo do diplomatických služeb než do armády.

Wen Lo vždycky našlapoval kolem Minga opatrně. Byl si vědom faktu, že mu jeho spolubojovníci přezdívají Plukovník Kobra.

„Musím přiznat, že jsem si začal dělat starosti, když jsem viděl, že mí muži nejsou na svých místech a moje auto odjelo,“ řekl.

„Uklidněte se, jste v bezpečí,“ ujistil ho Ming. „Usoudil jsem, že bude nejlepší, když nás nikdo nebude rušit, až budeme probírat několik vážných problémů, které se vyskytly.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Wen Lo. „O jaké problémy se jedná? Sháníte luxusnější byt… nebo auto? Nebo byste snad potřeboval někoho odstranit ze scény?“

„Tohle není osobní,“ řekl Ming. „Je to obchodní záležitost. Problém s farmaceutickou divizí společnosti Pyramida.“

„Nerozumím vám, plukovníku. Kontaminované léky jsme zničili. Ta jedovatá dětská výživa zabila jen pár set dětí.“

„Tohle možná objasní problém lépe než já,“ řekl Ming.

Plukovník Ming natáhl ruku k DVD přehrávači vestavěnému v přepážce za předními sedadly a stiskl tlačítko.

Na obrazovce se objevila Wen Loova tvář. Díval se na sebe, jak se prochází po tajné laboratoři s doktorem Wu, jehož hlas to komentoval, a na blízké záběry tváří pokusných subjektů zničených nemocí.

„Kde jste k tomu přišel?“ zeptal se Wen Lo, když video skončilo.

„To není důležité,“ řekl Ming. „Není mi však jasný účel tohoto zařízení, které provozuje vaše organizace.“

Plukovník nemluvil pravdu. Video hovořilo zcela jasně.

Wen Lo pohlédl na muže na předních sedadlech. Spikleneckým šepotem řekl: „Svěřím se vám, plukovníku. Tajemství, které vám odhalím, znám jenom já a několik nejmocnějších lidí ve vládě. Ta laboratoř pracuje na revoluční nové vakcíně, která nejen zlikviduje epidemii SARS, ale vyléčí také desítky jiných nemocí způsobených viry.“

Plukovník Ming lehce spráskl ruce.

„To je úžasná zpráva, Wen Lo! Gratuluji!“

„Díky, plukovníku. Byla to dlouhá a obtížná cesta, ale naše práce zapíše Čínu do dějin medicíny. Bude to dobrodiní pro společnost. A musím dodat, že i pro armádu. Vy a vaši kolegové budete mít z našeho úsilí velký prospěch.“

„Skvělé!“ Plukovník se na okamžik odmlčel a pak řekl: „Nejsem odborník na medicínu, ale když už jste se zmínil o lidstvu, pochybuji, že je obvyklé používat lidi jako pokusná zvířata.“

„Promiňte, pane, ale byli by velmi nešťastní, kdybyste o nich mluvil takhle. Jednalo se o dobrovolníky ze slumů. Jejich životy stejně nestáli za nic.“

Plukovník přikývl.

„Ano, rozumím vaší logice, Wen Lo. Vaše laboratoř jen zkrátila jejich utrpění. Tleskám vaší lidskosti a genialitě.“

„Nikdy nedělám nic výhradně pro sebe, plukovníku. Pokaždé myslím na dobro země.“

„A ta vás za vaši tvrdou práci a sebeobětování ráda odmění,“ řekl Ming. „Ale tohle video vzbuzuje jisté obavy. Dá se snadno kopírovat a šířit. Obávám se, že se objeví na místech, kde nebudou lidé tak osvícení jako vy a já. Nevidíte v tom riziko nepokojů?“

Wen Lo si byl dobře vědom, jak vládě vadí veřejné projevy nesouhlasu. On a jeho gorily často zastrašováním a vraždami potlačovali odpor veřejnosti, když si vláda nechtěla špinit ruce.

„Ano, samozřejmě,“ připustil Wen Lo. ‚Ale vláda má pod palcem média a internet. Můžeme tvrdit, že to video je podvrh. Moje organizace si poradí s každým, kdo se pokusí rozpoutat skandál.“

„To je pravda,“ řekl Ming. „Ale nemůžeme kontrolovat zahraniční média a vláda si nepřeje být ani náznakem spojována s obsahem videa. Protože jste veřejná tvář Pyramidy, máme pocit, že bude nejlepší, když zmizíte.“

„Když zmizím?“ zaskřehotal Wen Lo.

Ming ho poplácal po koleni.

„Neznepokojujte se,“ řekl plukovník. Jsme staří přátelé i kolegové. Zařídil jsme vám nenápadný odchod z Číny. Vláda je připravena Pyramidu řídit, zatímco budete pryč ze země.“

„To by snad mohlo fungovat,“ připustil neochotně Wen Lo.

„Budeme ale potřebovat vědět, kde a jak se můžeme spojit s osobou číslo jedna ve vaší společnosti,“ dodal Ming.

„To je nemožné! Nikdy se nesetkáváme tváří v tvář. Komunikujeme elektronicky prostřednictvím hologramů.“

Plukovník posmutněl.

„To je škoda,“ řekl. „Obávám se, že v tom případě padne břímě zcela na vaše ramena. Budete postaven před soud a výsledek se dá snadno odhadnout. Váš trest bude exemplární.“

Wen Lo si byl velmi dobře vědom, co znamená v Číně exemplární trest. Znal mnoho lidí, kteří byli souzeni a popraveni za nečisté obchodní praktiky.

„No dobře,“ povzdechl si zhluboka. „Máme jedno telefonní číslo, přes které si domlouváme holografické schůzky.“

Plukovník sáhl do kapsy, vytáhl pero a malý zápisník a podal je Wen Loovi. Po krátkém zaváhání Wen Lo číslo napsal a obojí mu vrátil.

„Díky,“ řekl Ming, když se na číslo podíval, aby se přesvědčil, že je čitelné. Zastrčil zápisník a pero zpátky do kapsy. „A teď se budeme zabývat vaší budoucností. Co byste pro začátek řekl na Londýn? Když bude třeba, můžeme vás později přesunout jinam, do Paříže nebo New Yorku. A až to bude bezpečné, vrátíte se domů.“

Wen Lo se rozveselil.

„Londýn bude skvělý. Mám v Soho dům.“

„Příliš na ráně. Vláda vám najde méně nápadné ubytování. Pořád hrajete tenis?“

„Každý den. Je to má vášeň.“

„Skvělé. Takže budete mít nekonečně času trénovat bekhend.“

Ming si zapálil cigaretu, potáhl a zaťukal na okénko oddělující zadní sedadlo od řidiče. Auto zastavilo u chodníku a plukovník řekl Wen Loovi: „Uvidíme se v Paříži.“

Zepředu vystoupil onen robustní muž a doprovodil Minga k dalšímu sedanu Roewe, který zastavil za tím prvním. Když Ming nasedal do druhého auta, řekl muži: „Postarejte se, ať to proběhne ve vší tichosti.“

Když se plukovníkovo auto rozjelo, vyťukal číslo na mobilu. Po několika zazvoněních se ozval mužský hlas.

„Pan Austin?“ řekl Ming.

„Přesně tak,“ odpověděl Austin.

„Mám ty informace, které hledáte.“

* * *

ZATÍMCO PLUKOVNÍK mluvil v autě do telefonu, robustní muž se vrátil k prvnímu vozu a sedl si vedle řidiče. Zaťukal na sklo za sebou a odsunul okénko v přepážce. Wen Lo na něho pohlédl. Tím muži poskytl dokonalý terč, když střelil Wen Loa přímo do pravého oka pistolí ráže .22.

Střelec zavřel přepážku a zavrčel rozkaz na řidiče. Odvezli Wen Loovo ještě teplé tělo do márnice, kde už na ně čekali, aby ho nabalzamovali. Vystřelené oko nahradilo skleněné. Nabalzamované tělo bylo předáno policii. Štítek připevněný k palci na noze potvrzoval, že mrtvý zemřel v čínském vězení.

Policie zanesla smrt do záznamů, které byly okamžitě zničeny. Tělo bylo převezeno do skladiště, kde si příjemce stěžoval na kvalitu zboží. Mrtvola byla rozpitvána, ponořena do acetonu, aby se odstranily jakékoliv stopy vlhkosti a podrobena lázni v polymerech. Svaly a kosti byly natřeny barvou a tělo srovnáno do vzpřímené polohy s paží ohnutou a připravenou odpálit tenisový míček.

Když proměněná mrtvola dorazila do Londýna, aby se přidala k ostatním na výstavě, která měla pokračovat do Paříže a New Yorku, vtiskli do kostnaté ruky tenisovou raketu.

Za nějaký čas bude hubené tělo Wen Loa zdobit trička, přívěsky na klíče, magnety na lednice a dokonce i obálku katalogu prodávaného na putovní výstavě.

A jak slíbil plukovník Ming, Wen Lo bude mít nekonečně moc čas na trénování bekhendu.

48

KDYŽ JOE ZAVALA nechodil na schůzky s polovinou ženské populace Washingtonu ani neladil motor své corvetty, s oblibou zkoumal, jak fungují technická zařízení. Pro Zavalu nebyla místnost s holografickou projekcí vedle nevkusně zařízeného salonu nic než složitý stroj, jehož účelem je posílat a přijímat obrázky, které vypadají jako živé.

Zavala propátrával komplikovaný systém mikrofonů, objektivů, laserů, projektorů a počítačů, které obklopovaly kulatý stůl a tři židle pod zavěšenými trychtýři. Austin stál vedle něho napojený přes mobilní telefon na Hirama Yeagera z ústřední NUMA. Yeager byl odborník na hologramy a sám vyvinul pohlednou mladou holografickou ženu jménem Max jako zosobnění počítačového systému NUMA, který spravoval. Austin předával dotazy Yeagerovi a posílal mu fotografie těch elektronických nebo optických zařízení, která nebyl Zavala schopný popsat.

Po hodině analyzování toho geniálního zařízení Zavala odstoupil a promnul si ruce.

„Je to připravené ke spuštění, Kurte. Můžeš se promítnout stisknutím tohohle tlačítka.“

Austin pohlédl do jednoho z trychtýřů pod stropem.

„Nepřeskládá to moje molekuly, takže skončím s muší hlavou, že ne?“ zeptal se.

„Není se čeho bát, Kurte. Je to jen propracovaná iluze, kouř a zrcadla.“

„Ale pro jistotu si připrav plácačku na mouchy,“ řekl Austin a posadil se na polstrovanou židli z ohýbaného dřeva.

Zavala ustoupil stranou, připravený se do toho vložit, kdyby se něco pokazilo. Austin se podíval přes stůl na dvě prázdné židle, chvilku studoval ovládací panel a pak naťukal kódové číslo, které dal Wen Lo plukovníku Mingovi, než druhé dvojče potkal předčasný skon.

Zablikala světla a přístroje zabzučely, jak složitá optická soustava skenovala každý čtvereční centimetr Austinova těla a přenášela informace prostřednictvím elektronických pulzů do počítače, který je strávil a poslal do dalšího počítače, aby je převedl v trojrozměrnou projekci. To skenování byl jen kouř a zrcadla, jak řekl Zavala, ale Austin napjal ramena v očekávání elektrického brnění, které nepřišlo.

Místo toho se pod trychtýřem naproti Austinovi zachvěl ohřátý vzduch. Mrak vířících teček se začal formovat nejprve v nezřetelný obrys a pak v hrubou podobu lidské hlavy a ramen, nejdřív průsvitnou a pak pevnou, jak se doplňovaly rysy tváře. Austin věděl ze svého setkání s Dračí dámou, že se hologram dá v okamžiku změnit. Ale obličej proti němu byl podivnější než cokoliv, co si dokázal představit.

Oči pod ladně prohnutým obočím byly stejně nefritově zelené jako Čangovy zřítelnice plné nenávisti. Masité rty byly ženské, ale obličej s jemnými rysy neladil se strništěm na bradě a tělem profesionálního zápasníka s rameny napínajícími švy černé košile bez límečku. Třetí trojče triády nevypadalo ani jako žena, ani jako muž, ale spíš bylo nenormální kombinací obojího, hermafroditem.

Hologram zůstal nehybný jako mramorová socha. Na stole ležely malé, jemné ruce. Rysy byly strnulé, oči upřené přímo dopředu. Pak se rty pohnuly a z okolních reproduktorů vyšel jemný hlas, ani mužský, ani ženský.

„Tak se znovu setkáváme, pane Austine,“ řekl hologram.

„Mám vám říkat Dračí dámo nebo Laj Čoi Sane?“ zeptal se Austin.

„Mezi svými podřízenými jsem známý jako Jedna. Přišel jsem na svět jako první, několik minut před svými sourozenci. My Číňané jsme pověrčiví, když jde o čísla, věříme, že čím je číslo nižší, tím je šťastnější.“

„Podle toho, jak to s vaším štěstím vypadá v poslední době, měl byste si raději vybrat jiné číslo,“ řekl Austin. „Váš holografický obraz je také nějak v nepořádku. Nic kromě úst se nehýbe.“

„To proto, že nemohu pohybovat údy, jen očima a rty.“

„Co se stalo?“

„Doufal jsem, že mi to povíte vy, pane Austine.“

Austin se odmlčel a vybavil si Kaneovu poznámku o paralyzujícím efektu toxinu medúzy.

„Říkali jsme si, co se stalo s vakcínou,“ poznamenal. „Na Čangově lodi chyběl vrtulník, takže jsme usoudili, že chladicí box s kulturami a očkovací látkou už je pryč.“

„Sérum bylo dopraveno přímo ke mně. Po ujištění mého bratra Čanga jsem se naočkoval orálně. Věděl jsem, že se virus rozšíří do mého města v horizontu hodin, a chtěl jsem proti němu být imunní jako první. Ochrnul jsem, když jsem seděl tady a pokusil se kontaktovat bratry.“ Tenké rty se rozevřely v groteskní parodii úsměvu. „Zdá se, že ta látka byla vadná.“

„Válec, který vám Čang poslal, obsahoval nehotovou vakcínu, která se měla zničit. Dokázala zabít virus, ale stále paralyzovala hostitele.“

„Takže výzkum selhal?“

„Vůbec ne, Jedničko. Skutečná vakcína se chvatně vyrábí po celé Číně a ve světě v množství, které zastaví epidemii, kterou jste vyvolali.“ Rty se opět srovnaly do rovné linky.

„Fakt, že jste na Čangově lodi, mi říká, že můj bratr už není ve hře. Nikdy by vás nenechal žít, kdyby byl sám naživu.“

„Obávám se, že se Čang stal obětí svým násilných sklonů.“

„To je škoda,“ řekl hologram beze stopy smutku. „Čang byl v mnoha směrem geniální, ale příliš často impulzivní.“

Austinovi ztuhly rysy.

„Zavraždil spoustu nevinných lidí,“ řekl. „Něco takového slovo impulzivní moc nevystihuje.“

„To proto, že se moje rodina vždycky dívala na svět jinak než ostatní. Triáda Pyramida existovala celá staletí předtím, než ta vaše lůza zahnala Brity zpátky do Anglie. Nepřežili bychom tak dlouho, kdybychom byli sentimentální pokaždé, když někdo zemřel, i třeba v naší rodině.“

„To rád slyším,“ řekl Austin, „aspoň nebudete ronit slzy nad ztrátou svého bratra Wen Loa.“

„Wen Lo je také mrtvý?“

„Dostal se do konfliktu s čínskou armádou… další důsledek vašeho šíleného plánu.“

„Nic šíleného na něm nebylo. Vedení naší země je mimořádně křehké. Na protesty v ulicích by vláda reagovala násilně. My bychom podpořily vládu mas, která by následovala, a pak bychom se do toho vložili, ukončili bychom epidemii a převzali otěže. S vakcínou bychom měli moc nad životem a smrtí miliardy svých spoluobčanů. Ten plán byl dobře promyšlený. Jen jsme neočekávali, že se do toho vložíte vy a vaši přátelé z NUMA.“

„Agentuře NUMA nepřipadají všechny zásluhy,“ řekl Austin. „Sami jste zasadili sémě vlastní destrukce, když jste se rozhodli hrát si na tříhlavého boha. Nejste první, kdo jste se prohlásil za nesmrtelného, a nebudete ani poslední, což mi zaručuje, že nikdy nepřijdu o práci.“

„Říkal jste totéž, když byla rozpuštěna vaše jednotka v CIA?“

Jsem rád, že můžu říct, že mojí práce už nebylo po konci studené války potřeba. Takže vy jste pátral v mé minulosti?“

„Vím toho o vás víc než o vašem příteli Zavalovi nebo Troutových. Přes satelit jsem si prohlédl váš dům u Potomaku. Vím, jakou hudbu posloucháte, jaké filozofické spisy čtete. Ale část vašeho života se skrývá ve stínu, což mi dává naději.“

„Naději k čemu, Jedničko? Jste skoro úplně nepohyblivý. To nejlepší, na co se můžete těšit, je, že vás někdo najme jako věšák na klobouky.“

„Ale vy byste to mohl změnit, Austine.“ Hlas se ztišil do sykotu hada plazícího se trávou. „Moje farmaceutická společnost ten virus vyvinula a s trochou času a vedení by mohla přijít na protilátku neutralizující účinky toxinu. Odměnil bych vás lépe, než si dokážete představit.“

Jediná odměna, kterou si ze srdce přeju, je vidět vaši triádu zmizet z povrchu zemského.“

V holografických očích se vztekle zablesklo.

„Mohl bych vás rozdrtit jako mravence, Austine.“

„To ano, kdybyste dokázal zvednout prst. Mějte se, Jedničko. Ten toxin vám zaručí dlouhý život. Užijte si ho.“ Austin položil prst na tlačítko, aby ukončil přenos. „Počkejte! Co to děláte?“

„Poté, co jsem měl co do činění s vámi a vašimi bratry, potřebuji dlouhou horkou sprchu.“

„Nemůžete mě tady takhle nechat.“

Ta prosba mohla být upřímná, ale Austinovi to bylo jedno. Cítil k tomu šílenci jen odpor.

„Tak s vámi uzavřu dohodu,“ navrhl. „Povězte mi, kde jste, a já tu informaci předám čínské vládě. Můžete to zkusit s nimi.“

Trojče mu po chvilce prozradilo adresu v Hongkongu.

„Díky, Jedničko. A teď vám dám dobrou radu. Zapomeňte na to, že se z toho dostanete úplatky. Vláda už zabavuje všechen váš majetek. Nebudete mít co nabídnout.“

„Zabiju vás, Austine. Nějaký způsob najdu.“

„Sbohem, Dračí dámo.“

„NE!“

Austin stiskl tlačítko a ukončil projekci. Slova vycházela z beztvarého mraku tančících teček. Byl to ženský hlas. „Vraťte se!“

Zavala, stojící opodál pronesl něco španělsky.

Austin si uvědomil, že je skrz naskrz propocený. Ani přes vzdálenost tisíců kilometrů nebyl nikdy tak blízko čirému zlu. Jsem smrt, ničitel světů,“ zamumlal. Zavala ho zaslechl. „Co to bylo, Kurte?“

Austin odpověděl, jako by se probouzel ze snu: „To je citát z eposu Bhagavadgítá. Náhodou se mi vybavil. Zapsal sis tu adresu, co mi ta věc diktovala?“ Zavala zvedl list papíru. „Co s tím chceš udělat?“ zeptal se.

„Až se vrátíme na Concord, zavolej plukovníku Mingovi a předej mu tu informaci. Teď už je to jen a jen na něm. Potom pověz Paulovi a Gamay, co se stalo. A pak si běž nalít dva pořádné panáky tequily, ale dej pozor, aby zbylo i pro mě.“

„Rozkaz, pane. Kam se teď chystáš ty?“

Austin vstal ze židle a zamířil ke dveřím.

„Dát si tu dlouhou, horkou sprchu, o které jsem mluvil.“

49

BONEFISH KEY, O PĚT TÝDNŮ POZDĚJI

SONG LEEOVÁ SEDĚLA na sluncem zalitém nádvoří před hlavní obytnou budovou a procházela si poznámky, když uslyšela vrčení závěsného motoru rozléhající se mezi mangrovníky. Poznala zvuk Dooleyho člunu, vzhlédla a usmála se v očekávání jeho příjezdu.

Dooley byl jejím hlavním kontaktem s vnějším světem poté, co se vrátila na ostrov, aby sepsala knihu o oceánské biomedicíně. Vrátit se na Bonefish Island vyžadovalo značnou dávku odhodlání. Ale ta laboratoř byla na čelním místě vědy, jejíž kořeny sahaly do starodávné kultury Nan Madolu a mikronéských ostrovů, takže neexistovalo vhodnější místo, kde by mohla psát.

Leeová ještě nesebrala odvahu k návštěvě bariérové pláže. Nijak netoužila vidět zátoku, kde zabila člověka, nebo ohořelý trup jachty, který se málem stal její pohřební hranicí. Pořád jezdila na kajaku, ale držela se blízko ostrova. Chodila brzy spát, vstávala s východem slunce a pak celé hodiny klapala na počítači v knihovně laboratoře.

Ostrov byl prakticky opuštěný. Když projekt skončil, vrátil se doktor Mayhew do akademie a jeho tým se rozprchl do všech světových stran. Zůstalo tam jen pár lidí, aby se postarali o nádrže se vzorky, ale stráže, které měly zároveň funkci personálu, odešly. Doktorka Leeová se při vaření spřátelila s hrstkou techniků, kteří se také museli postarat sami o sebe.

Doktor Kane navštívil laboratoř jen jednou. Prolétl jí s filmovým štábem natáčejícím dokument a zase zmizel, jako by ho odvál vítr.

Přestože se vlády Číny a Spojených států stále zdráhaly zveřejnit celý příběh své tajné spolupráce při zvládnutí pandemie, herkulovské úsilí zastavit virus se stalo zprávou číslo jedna na celém světě. Kane si vychutnával své postavení celebrity, létal z jednoho rozhovoru na druhý a účastnil se konzultací se zdravotními experty a politiky na celém světě. Využíval své pověsti k získání peněz od Kongresu na podporu rozvoje biomedicíny, která zachránila svět.

Song Leeová byla spokojená s prací v anonymitě, ale odlehlost ostrova už jí začínala lézt na nervy a přemýšlela o tom, že knihu dokončí v Číně. Často vzpomínala na lidi z NUMA, kteří přišli, aby zachránili ji i svět. Stýskalo se jí po Troutových a Joeu Zavalovi, ale nejvíc jí chyběl Kurt Austin. Několik týdnů poté, co přijela na ostrov, jí zavolal na jeden z radiotelefonů v laboratoři. Byl na Pohnpei, stále pomáhal vytáhnout Truhlu Davyho Jonese, a měl zůstat v Mikronésii déle, než očekávala.

Vrčení motoru zesílilo a pár vteřin nato se zpoza mangrovového ostrůvku vynořil Dooleyho člun s dvojitým trupem a zamířil k molu. Seděli v něm dva lidé: Dooley u kormidla a vedle něho urostlý muž v havajské košili. Když se přiblížili k molu, ramenatý muž si sundal baseballovou čepici a odkryl hustou hřívu ocelově šedých vlasů. Song už stála na nohou a rozběhla se dolů ještě dřív, než začal Austin mávat čepicí nad hlavou. Ona a člun dorazili ke konci mola ve stejný okamžik.

Člun narazil na kůl a Dooley vyhodil na molo lano.

„Přivezl jsem vám společnost, doktorko Leeová,“ řekl.

Song ho sotva slyšela. Upírala oči na Kurta, který se na ni zubil od ucha k uchu. Úsměv na jeho bronzové tváři se ještě rozšířil, když vystoupil ze člunu a Song ho objala. Nadšeně její objetí opětoval. Polibek na rty, který mu dala, byl tak vřelý a dlouhý, že by snad trval věčně, kdyby si Dooley neodkašlal.

„Omluvte mě, lidi, ale musím se vrátit na pevninu.“ Podal Kurtovi ruku. „Moc rád jsem vás poznal, Kurte. Zavolejte, až se budete chtít vrátit do Pine Islandu.“

„Díky za svezení, Dooley,“ řekl Austin. A ještě ho požádal, aby mu hodil jeho malý ruksak.

Když člun zmizel v mangrovnících, Austin řekl: „Před pár dny jsem se vrátil do Washingtonu a napadlo mě, že se tady zastavím a pozdravím tě.“

Leeová se do Austina zavěsila a vedla ho k domu.

„Moc ráda tě vidím,“ řekla. „Jak se má Joe a Troutovi?“

„Jsou v pohodě. Zavala našel skutečnou lásku u jedné kartografky z NUMA a Troutovi právě přijeli z New Bedfordu. Městské velrybářské muzeum vyhradilo jeden sál diorámě Caleba Nye. Stala se součástí zvláštní výstavy věnované neobyčejné výpravě Princess.“

„A že to opravdu byla neobyčejná výprava!“ řekla Leeová. „Začínám svou knihu jejich zážitkem na Trouble Islandu.“

„Jak psaní pokračuje?“

„Dokončila jsem synopsi a dělám doplňující výzkum. Myslím, že ta zjištění vnesou revoluci do našeho chápání virové imunologie a zvlášť očkování. Ale zatím jsme objevili jenom malou ukázku zázračných léků, které na nás v oceánu čekají. Je ironie, že by ta vakcína možná nikdy nevznikla, nebýt hrozby epidemie způsobené triádou.“

„Klasický případ jin a jang?“ zeptal se.

„Nerada si připouštím, že by v tomhle případě zapracovaly společně síly dobra a zla,“ řekla, „ale bez jedné z nich by ta druhá nevytvořila tuhle věc prospěšnou pro celý svět.“

„A nejen to,“ řekl. „Vztahy Číny a Spojených států nikdy nebyly vřelejší. A triáda už není mezi námi.“

Vystoupili na kopec na nádvoří a posadili se do lehátek obrácených k vodě a mangrovníkům za ní.

„Mám jednu zapeklitou otázku,“ řekl Austin. „Role doktora Chuanga jako informátora umožnila triádě prosazovat své ďábelské cíle. Poté, co upozornil triádu na laboratoř, odposlouchávali doktora Kanea a objevili její polohu. Co bychom s ním měli udělat?“

„To nevím,“ řekla Leeová. ‚Je to zbabělec a nechá se snadno zastrašit, ale vědec je geniální. Nerada bych ho předhodila vládě. Popravili by ho.“ Zahleděla se za bílou volavkou zvedající se z hladiny, a když se obrátila zpátky k Austinovi, ozářil jí obličej úsměv. „Už vím, co bych navrhla pro doktora Chuanga.“

Vysvětlila mu svůj nápad poslat Chuanga, aby nastoupil na její místo venkovského doktora. Austin zaklonil hlavu a srdečně se zasmál.

„To je řešení dokonalé svou symetrií. A teď je řada na mě něco navrhnout.“

Rozepnul svůj batoh a vytáhl láhev a dvě skleničky. Naplnil obě do poloviny a podal jednu Song.

„Tohle je to mikronéské sakau, co jsem ti slíbil. Dělá se z pepřovníku a je trochu opojné, takže je lepší pít ho v malých dávkách.“

Pozvedli sklenky a Song po krátkém zamyšlení řekla: „Tak na vřelé vztahy mezi Čínou a Amerikou.“

Přiťukli si. Zatvářila se kysele a postavila skleničku na stůl.

„Chutná to hnusně, což je možná dobře,“ usmál se Austin. „Taky si vzpomínám, že jsem ti slíbil večeři s výhledem na moře.“ Mávl rukou ve vzduchu. „Tady je ten výhled. Večeře může počkat, než dokončíš svou práci.“

„Možná ne,“ řekla Song. „Jeden laboratorní technik chytil dneska ráno lososa a budeme ho grilovat. Přidej se k nám, prosím.“

Austin přijal pozvání a dál si povídali na nádvoří, dokud nezazvonil zvon svolávající k večeři. Najedli se v jídelně s půl metem členů personálu a pak se vrátili ven, aby si vychutnali sklenku po jídle, zatímco se ostrov nořil do inkoustové tmy. Austin už sakau zabalil a pil méně smrtící portské.

Kurt a Song si povídali celé hodiny v subtropické noci plné smyslných vůní a zvuků a bylo už pozdě, když si uvědomili, že ostatní odešli a nechali je tam samotné.

Austin se podíval na hodinky a řekl: „Je skoro půlnoc. Raději zavolám Dooleymu, aby mě vyzvedl.“

Song se tiše zasmála. „Dooley už je v posteli. A ty bys musel kvůli signálu vylézt na vodárenskou věž. Co kdybys zůstal přes noc v mé chatě? Je docela útulná a pohodlná.“

„Toho bohdá nebude, aby se říkalo, že Kurt Austin stál v cestě vřelým čínskoamerickým vztahům,“ řekl. „Ale tyhle šaty jsou to jediné, co tu mám. Nechal jsem pyžamo doma.“

Song se dotkla Kurtovy ruky.

„Nebudeš ho potřebovat,“ ujistila ho zvesela.

* * *

DRUHÝ DEN SE PROBUDILI časně do symfonie vodního ptactva. Austin se musel vrátit do Washingtonu na poradu. Když lezl na věž, aby zavolal Dooleymu, připravila Song s laboratorními techniky snídani na rozloučenou skládající se hlavně z čerstvého ovoce. Jedli na nádvoří a Austin si vychutnával klid a mír ostrova. „Nebude snadné tenhle ráj opustit,“ řekl. „Opravdu už musíš odjet?“ zeptala se. „Bohužel ano. Omlouvám se, že mám tak naspěch.“

„Třeba bys mohl stejně spěchat zpátky.“

„Mám pocit, že se uvidíme dřív, než si myslíme. Jak ti jde výzkum newbedfordské anomálie?“

„Procházím si všechny materiály, které mám. Ale spousta toho chybí.“ Zamračila se a řekla: „Myslím, že slyším Dooleyho.“

Song doprovodila Kurta na konec mola. Objali se a políbili na rozloučenou. Než Austin nasedl do člunu, sáhl do batohu a vyndal balíček zabalený v obyčejném papíře. Podal ho Leeové.

„Třeba tě to bude zajímat,“ řekl.

Lee sundala obal a vyvalila oči na knihu, kterou držela v ruce. Modré desky potažené kůží byly pokroucené stářím a ošlehané časem stráveným na moři. Našla první stránku a přečetla nahlas:

„20. listopad 1847. Severozápadní vítr, rychlost deset uzlů. Loď Princess vyplouvá z New Bedfordu na svou první cestu. Čekají nás dobrodružství a bohatství. H. Dobbs.“

„To je ten ztracený deník!“ vydechla. „Kde jsi ho našel?“

„Objevili ho Troutovi, když byli v New Bedfordu na otevření výstavy. Zdá se, že Brimmerova historka o tajné svatbě Caleba Nye byla pravdivá. Ta kniha byla součástí věna, které dostala jeho dcera. Od té doby ji vlastnila její rodina. Chtějí ji zpátky, až s ní skončíš.“

Kurt políbil Song na tvář a nasedl k Dooleymu do člunu. Když člun zamířil k mangrovníkům, zdálo se, že Song konečně došlo, že Kurt odjíždí. Zamávala mu a vykřikla „Děkuji!“

„Velká škoda, že jste musel doktorku Leeovou tak brzo opustit,“ poznamenal Dooley.

„To nic,“ řekl Austin. „Má tam jednoho mladíka, aby jí dělal společnost.“

„To nerad slyším,“ řekl Dooley ustaraně. „Je to někdo, koho znám?“

„Nejspíš ne. Jmenuje se Caleb Nye.“

„Ty ženský…,“ zamumlal Dooley a zavrtěl smutně hlavou. Pár minut nato se vynořili z mangrovníků na volnou vodu. Dooley přidal plyn a člun se rozjel po modrozelené hladině zátoky k vzdálené pevnině.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal - BB/art v roce 2010 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2009 by Sandecker, RLLLP All rights reserved.

Z anglického originálu Medusa (Published by G. P. Putnanťs Sons, New York, USA) přeložil © 2010 Ondřej Duha Redakce textu: Zuzana Pokorná Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská „3, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 9788073818142

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai