Modré zlato

Clive Cussler Paul Kemprecos

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Kdo je záhadná bílá bohyně? Jsou mlhavé náznaky o existenci domorodého kmene na neuvěřitelně vysokém stupni technologického vývoje, které přicházejí z hloubi venezuelských deštných pralesů, nepodloženým mýtem, nebo mají reálný základ? A patří do oblasti legend i objev, který by dokázal výrazným způsobem změnit život lidského pokolení, nebo lze uvažovat o jeho využití? A co vlastně přesně obnáší?Závod motorových člunů, kterého se Kurt Austin a jeho věrný společník Joe Zavala zúčastní poblíž San Diega, sice skončí potopením jejich plavidla, vyšetřování příčin záhadného úmrtí velryb, které se vyskytly na trase závodu, ale odstartuje celou řadu podivných událostí. Jiný dvoučlenný tým NUMA, který se v té době ve venezuelském pralese zaobírá průzkumem koryta Orinoka, nalezne loďku s tělem zastřeleného indiána. Přijdou tak na stopu nebezpečným biopirátům snažícím se získat pro své cíle tajemství domorodých léčitelů. To oni se poprvé setkávají se zmínkami o tajemné bohyni a záhadném amazonském kmeni. Když si Austin a Zavala dají jejich poznatky do spojitosti se smrtí velryb a záhadným objektem, na který narazí pod vodou u mexického pobřeží, svitne jim, že všechno souvisí se vším.Potrvá však ještě nějakou dobu, než se hlavní hrdinové vymotají nejen z pralesa, ale především z přediva vražd, zrádných intrik a vydírání v celosvětovém měřítku, a stanou tváří v tvář nebezpečnému nepříteli. Šílené miliardářce nejde o nic menšího než o ovládnutí světových zásob „modrého zlata“ – pitné vody – a porobení žízní strádajících zemí. NUMA je tu jako vždy od toho, aby tomu zabránila…

a Paul Kemprecos

Román z řady Akta NUMA

Přeložil Jiří Mayer

Vydal Jiří Buchal – BB art v roce 2002

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2000 by Clive Cussler

All rights reserved

Z anglického originálu Blue Gold

(First published by Pocket Books in 2000)

přeložil © 2002 Jiří Mayer

Redakce textu: Světlana Plaňanská

Grafická úprava obálky © 2002 Bohumil Fencl

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-846-4

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji pilotům Billu Alongovi, Carlu Scrivenerovi a „Bosé noze“ Davu Millerovi, kteří se se mnou ochotně podělili nejen o svůj volný čas, ale i o zkušenosti.

ÚVOD

Saopaulské letiště, Brazílie, 1991

OBA TURBOVENTILÁTOROVÉ MOTORY s trhnutím zabraly, štíhlý proudový letoun se odlepil ze startovací dráhy a jako šíp začal stoupat na oblohu nad Sao Paulem. Největší jihoamerické město se rychle zmenšovalo. Když Learjet dosáhl výšky třiceti devíti tisíc stop, provedl obrat a rychlostí pěti set mil za hodinu zamířil na severozápad. Profesorka Francesca Cabralová, usazená v pohodlném křesle v zadní části kabiny, zadumaně hleděla z okénka a smutně pozorovala pokrývku mraků. Už teď se jí po smogem zahalených ulicích a energií přetékajícím rodném městě stýskalo. Z myšlenek ji vytrhlo jemné zachrápání. Pohlédla přes uličku na klimbajícího muže středního věku, oděného do pomačkaného obleku, a udiveně zakroutila hlavou – pořád totiž ještě nechápala, co se tak asi otci mohlo honit hlavou, když Phillipa Rodriquese najímal jako jejího osobního strážce.

Vyndala z kufříku složku, rozevřela ji a doplnila několik poznámek k přednášce, kterou měla přednést v Káhiře na mezinárodní vědecké konferenci týkající se životního prostředí. Už si ji přečetla více než desetkrát, důkladnost ale patřila k jejím základním povahovým rysům. Francesca byla sice vynikající a vysoce uznávaná profesorka, pokud ale chtěla uspět v oboru, který ovládali muži, musela být víc než jen perfektní.

Písmenka se jí před očima začala rozmazávat. Předchozí noc zůstala dlouho vzhůru, protože si musela zabalit věci a přichystat všechny potřebné podklady. Stejně by vzrušením neusnula. Únava už ale byla znát. Závistivě ještě jednou pohlédla na chrápajícího osobního strážce a dospěla k závěru, že malé zdřímnutí by neuškodilo. Odložila složku, sklopila opěradlo měkkého křesla, pohodlně se natáhla a zavřela oči. Tiché hučení motorů ji brzy uspalo.

Dorazil první posel z říše snů. Všude kolem se rozprostíralo moře, jehož vlny ji něžně podebíraly a zase spouštěly. Jako medúza se pohupovala nahoru a dolů a vychutnávala si ten opojný pocit. Pak se ale náhle přihnala větší vlna a vymrštila ji vysoko do vzduchu. Okamžitě bylo po spánku. Vyděšeně otevřela oči a rozhlédla se po kabině. Ovládl ji nepříjemný pocit, jako kdyby ji někdo popadl za krk. Všechno se ale zdálo být v pořádku. Z reproduktorů se tiše linula samba v podání Antonia Carlose Jobima a Phillipo spokojeně dřímal. Nepříjemný pocit, že něco není, jak má být, se ale nevytratil. Natáhla se přes uličku a jemně zatřásla spícím mužem. „Phillipo, vzbuďte se.“

Osobní strážce okamžitě zareagoval a automaticky zamířil rukou pod sako, kde měl pouzdro s pistolí. Když spatřil Francesku, hned se uklidnil.

„Omlouvám se, seňoro,“ řekl provinile a zívl. „Usnul jsem.“

„Já taky,“ odvětila a na chvíli se zaposlouchala, jako by chtěla zachytit nějaký podezřelý zvuk. „Něco není v pořádku.“

„Co máte na mysli?“

Nervózně se zasmála. „Nevím.“

Phillipo zareagoval úsměvem a na tváři se mu objevil výraz muže, kterého manželka uprostřed noci probudí, protože slyší zloděje. Chlácholivě jí poklepal na rameno. „Zajdu to omrknout.“

Vztyčil se, líně se protáhl, zamířil k pilotní kabině a zaklepal na dveře. Když se otevřely, strčil do nich hlavu. Francesca zaslechla tlumený hovor a pak smích.

„Piloti říkají, že je všechno v pořádku, seňoro,“ prohlásil Phillipo, když se vrátil, a obdařil ji širokým úsměvem.

Francesca mu poděkovala, znova se opřela a zhluboka vydechla. Bála se zbytečně. Jako malá holka. Dva roky vyčerpávající duševní práce se na ní zřejmě už podepsaly. Projekt ji zcela pohltil, vyžádal si nekonečné hodiny denní i noční dřiny a ze soukromého života jí ponechal jen ruiny. Není divu, že začíná bláznit. Pohlédla na pohovku umístěnou v zadní části kabiny a jen s vypětím všech sil odolala pokušení zajít se přesvědčit, jestli je kovový kufřík ještě stále za polštáři. Už ji několikrát napadlo, že to zavazadlo je vlastně opačně fungující Pandořina skříňka – při otevření z ní místo zla vyletí něco dobrého. Výsledky její práce přinesou zdraví a prosperitu milionům lidí a život na téhle planetě se navždy podstatně změní.

Phillipo otevřel bar a přinesl Francesce láhev vychlazeného pomerančového džusu. Poděkovala mu. Neznala ho dlouho, ale zvykla si už na něj a začala jej mít ráda. Phillipo vypadal zcela nenápadně – v hnědém, nepříliš padnoucím obleku, s řídnoucími prošedivělými vlasy, tenkým knírkem a v brýlích s kulatými obroučkami připomínal spíše nějakého duchem nepřítomného vědátora. Francesca nemohla vědět, že Phillipo snaze vypadat a působit právě takhle věnoval hodně pozornosti a že si svou nenápadnost celé roky vybrušoval k dokonalosti. Schopnost zapadnout do pozadí a nepřitahovat více pozornosti než fádní tapeta na zdi z něj činila jednoho z nejlepších agentů brazilské tajné služby.

Rodriquese si osobně vybral její otec. Francesca se jeho nápadu pořídit jí osobního strážce nejprve bránila. Byla už dospělá a chůvu nepotřebovala. Když ale viděla, jak otci leží na srdci její blaho, souhlasila. Domnívala se tenkrát, že otci ani tak nejde o její bezpečnost jako spíš o to, aby se do její blízkosti nedostávalo příliš mnoho pohledných, ale hlavně penězchtivých nápadníků.

Francesca by ale pozornost mužů vzbuzovala i bez rodinného jmění. V zemi černých vlasů a tmavé pleti představovala bílou vránu. Tmavě modré oči ve tvaru mandlí, dlouhé řasy a téměř dokonalá ústa zdědila po japonském dědečkovi. Německá babička jí zase dala do vínku světle hnědé vlasy a výšku. Této babičce rovněž vděčila za to, že její delikátně tvarovaná brada nese náznak germánské neústupnosti. Již před lety dospěla k názoru, že za svou pěkně tvarovanou postavu může poděkovat rodné zemi. Brazilské ženy jako by se již rodily s tělem předurčeným k národnímu tanci – sambě. Francesca tyto dary přírody navíc ještě vylepšovala pravidelným pobytem v tělocvičně, kam se chodila zbavovat napětí z práce.

V době, kdy na japonském nebi vyrostly dva hřibovité radioaktivní mraky, pracoval dědeček jako diplomat. Zůstal v Brazílii, oženil se s dcerou velvyslance třetí říše, který se stejně jako on ocitl bez zaměstnání, přijal brazilské občanství a vrátil se ke své první lásce, zahradničení. I s rodinou se přestěhoval do Sao Paula, kde se mu brzy začalo dařit – zákazníky jeho zahradnické firmy tvořili místní bohatí a mocní. Na mnohé důležité lidi z politických a vojenských kruhů si vytvořil osobní vazby. Jeho syn, Francesčin otec, těchto konexí využil k získání vysokého postu na ministerstvu zahraničního obchodu. Francesčina matka byla vynikající studentka techniky, svou kariéru ale vyměnila za roli manželky a matky. Tohoto rozhodnutí nikdy nelitovala, alespoň to nedávala najevo, když se ale Francesca rozhodla pro vědeckou dráhu, byla více než potěšena.

To otec jí navrhl, aby se jeho soukromým letounem vypravila do New Yorku, tam se setkala se zástupci Organizace spojených národů a až poté se, tentokrát již na palubě stroje nějaké komerční letecké společnosti, vydala do Káhiry. Byla ráda, že opět uvidí Spojené státy, třebaže jen na chvíli, a přála by si, aby mohli letět rychleji. Roky, které strávila studiem na Standfordově univerzitě v Kalifornii, navždy zůstanou zapsány v její paměti.

Když Francesca pohlédla z okna, napadlo ji, že vlastně vůbec netuší, kde jsou. Piloti průběžnou polohu letounu nehlásili. Omluvila se Phillipovi, zamířila ke dveřím a nakoukla do pilotní kabiny.

„Bom dia, seňores. Zajímalo by mě, kde jsme a jak dlouho ještě poletíme.“

Stroj pilotoval kapitán Riordan, hubený Američan s nakrátko ostříhanými, slámově žlutými vlasy a s texaským přízvukem. Francesca ho nikdy předtím neviděla, to ale nebylo nikterak překvapivé. Stejně tak skutečnost, že Riordan je cizinec. Třebaže se jednalo o soukromý letoun, o jeho údržbu, připravenost k letu a zajišťování pilotů se starala jedna saopaulská letecká společnost.

„Bovanis díjas,“ odvětil Riordan svou hrdelní zpívanou portugalštinou, jako by imitoval Chucka Yaegera, a věnoval jí poněkud křivý úsměv. „Omlouvám se, že jsme vás neinformovali o průběhu letu, slečno. Spala jste, a my vás nechtěli rušit.“ Mrkl na druhého pilota, podsaditého Brazilce, jehož přehnaně svalnatá postava svědčila o tom, že tráví spoustu času zvedáním činek. Svalovec ji letmo přejel očima a významně se zašklebil. Francesca se v tu chvíli cítila jako matka, která přistihne své syny při nějaké lotrovině.

„Takže jak si vedeme?“ zeptala se.

„Právě jsme nad Venezuelou. V Miami přistaneme přibližně za tři hodiny. Zatímco nám budou doplňovat palivo, trochu si protáhneme nohy, a za další tři hodinky bychom mohli být v New Yorku.“

Francesca coby vědec neodolala a zvědavě se zahleděla na malé monitory na přístrojové desce. Druhý pilot si jejího zájmu všiml a okamžitě podlehl pokušení zapůsobit na krásnou ženu.

„Tahle mašina je tak chytrá, že se bez nás obejde a poletí si sama. My se klidně můžeme dívat v televizi na fotbal,“ prohlásil a vycenil na ni své obrovité zuby.

„Neberte Carlose vážně,“ řekl na to pilot. „Tyhle obrazovky nemají s televizí nic společného. Jsou součástí elektronického řídícího systému. Kdysi se místo nich používaly spousty kontrolek.“

„Děkuji,“ odvětila Francesca a pak ukázala na jeden z ciferníků. „Tohle je kompas?“

„Sim, sim,“ odpověděl druhý pilot, potěšený učenlivostí své žačky.

„Tak proč ukazuje, že letíme skoro přímo na sever?“ zeptala se. „Neleží Miami více na západ?“

Oba muži si vyměnili pohledy. „Jste docela všímavá pozorovatelka, seňora,“ prohlásil Texasan. „A máte stoprocentní pravdu. Ve vzduchu ale přímá spojnice mezi dvěma body nemusí z hlediska času znamenat nejkratší cestu. Souvisí to se zakřivením země. Například při letu ze Spojených států do Evropy je nejlepší letět po velkém oblouku s odchylkou na sever. Navíc se musíme vyhnout kubánskému vzdušnému prostoru. Neradi bychom se stali hosty starého Fidela.“

Piloti na sebe znova pohlédli a ve tvářích se jim na okamžik objevil úsměv.

Francesca přikývla. „Díky, že jste mi věnovali čas, pánové. Bylo to velmi poučné. Teď vás už nechám v klidu pracovat.“

„Když něco budete chtít vědět, madam, klidně přijďte. Kdykoli.“

Když si Francesca opět sedala, překypovala hněvem. Blbci! Copak si myslí, že je idiot? Zakřivení země, to tak!

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Phillipo a zvedl oči od rozečteného časopisu.

Naklonila se přes uličku a tichým hlasem mu řekla: „Ne, nic není v pořádku. Myslím, že letíme špatným směrem.“ Pak mu sdělila, co podle kompasu zjistila. „Když jsem spala, přepadl mě najednou nějaký divný pocit. Domnívám se, že to souviselo se změnou kursu.“

„Třeba se mýlíte.“

„Možná. Ale nejspíš ne.“

„Chtěla jste po pilotech vysvětlení?“

„Ano. Vytasili se s absurdní báchorkou o tom, že vzhledem k zakřivení země není nejvhodnější letět přímo.“

Udiveně zvedl obočí. To vysvětlení jej sice překvapilo, Francesčiny obavy ale přesto nesdílel. „Nevím…“

Francesca ale měla v zásobě ještě další argumenty. „Vzpomínáte si na to, co řekli, když nastoupili na palubu? Tvrdili, že jsou náhradní posádka.“

„Jistě. Říkali, že původně určení piloti dostali jiný úkol. Oni za ně zaskočili.“

Zavrtěla hlavou. „Je to divné. Proč nám to vůbec říkali? Možná se chtěli vyhnout nemístným otázkám. Ale proč?“

„Mám s navigací jisté zkušenosti. Zajdu se tam ještě jednou podívat sám.“ Znovu se vydal do kokpitu. Nejprve se ozval smích a pak delší, tlumený hovor. Když Phillipo z kokpitu vycházel, bezstarostně se usmíval, jen co si ale sedl, úsměv se mu z tváře vytratil.

„Na přístrojové desce je malá obrazovka, na které je vyznačený plánovaný kurs. Letíme jinudy, než vede ta modrá čára. S tím kompasem jste měla taky pravdu. Nedržíme správný kurs.“

„Co se to proboha děje, Phillipo?“

Osobní strážce se zatvářil velmi vážně. „Otec vám něco zatajil.“

„Nechápu.“

Phillipo se zahleděl směrem k zavřenému kokpitu. „Něco se doslechl. Nic takového, aby si myslel, že vám hrozí vážné nebezpečí, ale přesto chtěl mít jistotu, že budu s vámi, kdybyste potřebovala pomoc.“

„Tak se zdá, že možná budeme potřebovat pomoc oba.“

„Sim, seňoro. Bohužel si ale budeme muset pomoci sami.“

„Máte pistoli?“ zeptala se hlasem připomínajícím prásknutí bičem.

„Samozřejmě,“ odvětil, lehce pobavený skutečností, že se tak krásná a jemná žena dokáže vyjadřovat jako hrdinka akčního filmu. „Mám je zastřelit?“

„Neměla jsem na mysli… ne, samozřejmě že ne,“ odpověděla vyděšeně. „Máte nějaký nápad?“

„Pistole není jen na střílení,“ prohlásil Phillipo. „Můžete ji použít na zastrašení, jako hrozbu. Přinutit tak lidi dělat věci, které dělat nechtějí.“

„Jako třeba vrátit se na správný kurs?“

„Doufám, seňoro. Půjdu dopředu. Slušně je požádám, aby přistáli na nejbližším letišti. Řeknu, že je to vaše přání. Jestli odmítnou, ukážu jim pistoli a dodám, že bych ji nerad použil.“

„Vy ji nesmíte použít,“ prohlásila Francesca vyplašeně. „Kdybyste v téhle výšce udělal do letadla díru, nastala by dekomprese a všichni bychom byli během několika vteřin mrtvi.“

„Správně. Tím spíš se budou bát.“ Vzal ji za ruku a chlácholivě ji stiskl. „Slíbil jsem vašemu otci, že na vás dám pozor, seňoro.“

Zavrtěla hlavou, jako by tak mohla nenadálé nepříjemnosti zahnat. „Co když se mýlím? Co když to jsou slušní a poctiví piloti, kteří jen dělají svou práci?“

„Řešení je jednoduché,“ odvětil a pokrčil rameny. „Spojíme se s nejbližším letištěm, přistaneme na něm, zavoláme policii, vše se nějak vysvětlí a my budeme pokračovat v letu.“

Víc si toho nestihli říci. Dveře kokpitu se otevřely a do kabiny vešel kapitán. Musel přitom sklonit hlavu, aby se neuhodil o nízké veřeje.

„To byl celkem dobrý vtip,“ pravil a obdařil je křivým úsměvem. „Znáte ještě nějaký?“

„Nechápu, seňore,“ řekl na to Phillipo.

„Škoda,“ prohlásil pilot. „Tak řeknu jeden já vám.“ Riordan na ně zpod přivřených víček jakoby ospale a bez zájmu pohlédl, pak ale s udivující hbitostí sáhl pro pistoli, kterou měl zastrčenou vzadu za opaskem.

„Dej mi svou zbraň,“ zavrčel na Phillipa. „Co nejpomaleji.“

Phillipo si obezřetně rozepnul sako, plynulým pohybem je rozevřel, aby bylo vidět pouzdro s pistolí, a pak zbraň dvěma prsty vytáhl. Pilot mu ji sebral a zastrčil si ji za opasek.

„Díky, amigo,“ řekl, „vždy jsem rád spolupracoval s profesionály.“ Posadil se na okraj sedadla a volnou rukou si zapálil cigaretu. „Tak jsme si s kolegou o vás povídali a napadlo nás, že máte možná nějaké podezření. Domysleli jsme si, že když se na nás tenhle chlápek přišel podívat podruhé, byla to vlastně kontrola. Tak jsme se rozhodli, že vám povíme, jak se věci mají, aby nedošlo k nějakému nedorozumění.“

„Co se děje, kapitáne Riordane?“ zeptala se ostře Francesca. „Kam to letíme?“

„Říkali, že jste chytrá,“ prohlásil pilot a zašklebil se. „Kolega se s vámi do hovoru o letadle a jeho přístrojích vůbec neměl pouštět.“ Potáhl z cigarety a vypustil kouř nosem. „Máte pravdu. Naším cílem není Miami, ale Trinidad.“

„Trinidad?“

„Slyšel jsem, že je tam hezky.“

„Nerozumím tomu.“

„To máte tak, seňorita. Na letišti na vás bude čekat uvítací výbor. Neptejte se mě, kdo tam bude, protože to nevím. Byli jsme najati jen na vaše doručení. Všechno mělo jít hladce. Chystali jsme se vám říci, že máme nějaké technické problémy a že musíme přistát.“

„Co se stalo s piloty?“

„Měli nehodu,“ odvětil s lehkým pokrčením ramen. Pak odhodil zbytek cigarety na zem a zašlápl jej. „Takže taková je situace, slečno. Zůstaňte v klidu, a všechno bude v pořádku. To platí i pro tebe, cavakiro. Je mi líto, že ti to musíme u šéfa zavařit, ale nemáme jinou možnost. A teď konec řečí. Mohl bych vás oba svázat, ale nemyslím si, že byste chtěli zkoušet něco nerozumného. Tedy pokud nechcete pilotovat sami. Ještě jednu věc. Postav se, kolego, a otoč se.“

Phillipo neprotestoval. Přesvědčen, že bude pouze prohledán, se klidně otočil. Francesčino varování přišlo pozdě. Rukojeť pistole se mihla vzduchem a zasáhla osobního strážce nad pravé ucho. Po dutém úderu následoval výkřik bolesti, Phillipo se přelomil v pase a bezvládně se sesul na podlahu.

Francesca vyskočila ze sedadla. „Proč jste to udělal?“ vykřikla pobouřeně. „Vždyť jste měl jeho pistoli. Nepředstavoval pro vás žádné nebezpečí.“

„Je mi líto, slečno. Nenechávám nic náhodě,“ řekl Riordan a překročil nehybnou postavu, jako by to byl pytel brambor. „Nejlepší prostředek, jak chlapa odradit od dělání potíží, je rozbít mu hlavu. Támhle na stěně visí lékárnička. Aspoň budete mít po zbytek letu co dělat.“ Drze jí zasalutoval, zamířil ke kokpitu a zavřel za sebou dveře.

Francesca poklekla vedle zraněného osobního strážce. Vzala několik bavlněných ubrousků, navlhčila je minerálkou a začala mu otírat ránu na hlavě. Poté k ní ubrousky přitiskla a držela je tam tak dlouho, dokud Phillipo nepřestal krvácet. Pak ránu i bezprostřední okolí vydesinfikovala, do dalšího ubrousku vložila několik kostek ledu a vše přiložila na poraněné místo, aby tak zabránila vzniku otoku.

Zatímco se zaobírala Phillipovým zraněním, přemýšlela, co to všechno asi znamená. Možnost únosu pro peníze hned vyloučila. Jediný důvod, proč by někdo podstupoval tolik rizika, musel spočívat v její práci. Ať už za únosem stojí kdokoli, s dokumenty se určitě nespokojí. Mohli se vloupat do laboratoře, nebo jí na letišti ukrást kufřík. Potřebovali ale získat samotnou Francesku, aby jim vše vysvětlila. Její vize byla tak tajemná, tak odlišná od všeho dosud známého, že do obvyklých norem a mantinelů, v nichž se věda pohybovala, nezapadala. Právě proto zatím nikoho nic podobného nenapadlo.

To přece nedává smysl! Během jednoho či dvou dnů by výsledky své práce zadarmo nabídla všem zemím bez výjimky. Nepřihlašovala by žádné patenty, nechtěla by vlastnická práva, žádné peníze, zkrátka vůbec nic. Začala v ní doutnat zloba. Ti bezcitní gauneři se jí snaží zabránit, aby zlepšila život milionů lidí.

Phillipo zasténal. Pomalu přicházel k sobě. Několikrát zamrkal a zadíval se na Francesku.

„Jste v pořádku?“

„Bolí to jako všichni čerti, takže jsem asi naživu. Můžete mi pomoci posadit se, prosím?“

Francesca ovinula kolem Phillipa paži a nadzvedla jej tak, aby se mohl opřít o sedadlo. Vyndala z baru láhev rumu, odzátkovala ji a přiložila hrdlo k jeho ústům. S obtížemi trochu usrkl, po chvíli tekutinu polkl a pak si pořádně zavdal. Na okamžik znehybněl, aby vyčkal, jestli se žaludek nevzbouří. Když pochopil, že zvracení nehrozí, usmál se. „Budu v pořádku. Děkuji vám.“

Podala mu brýle. „Bojím se, že tu ránu a váš pád na zem nevydržely.“

Phillipo brýle odhodil. „Jsou v nich jen obyčejná skla. Já brýle nepotřebuji.“ Oči, které se do Francesky vpíjely, rozhodně nepatřily vyplašenému muži. Pak Phillipo pohlédl na dveře kokpitu. „Jak dlouho jsem byl bez sebe?“

„Asi dvacet minut.“

„Dobře. Takže máme čas.“

„Na co?“

Hrábl si rukou ke kotníku, a když ji zase zvedl, svíral v dlani revolver s krátkou hlavní.

„Kdyby se náš přítel tak nehnal do rozdávání ran, možná by našel tohle,“ prohlásil a na rtech se mu objevil úsměv, který nevěstil nic dobrého.

Tohle už nebyl ten nedbale oblečený muž, který spíš než osobního strážce připomínal věčně zadumaného profesora. Francesčiny úvahy vystřídalo vědomí nepříjemné reality. „Co ale zmůžete? Mají nejméně dvě pistole a my navíc neumíme řídit letadlo.“

„Musíte mi prominout, seňoro Cabralová, ale dlužím vám ještě jednu informaci,“ řekl Phillipo téměř provinilým tónem. „Než jsem nastoupil u tajné služby, sloužil jsem u brazilského vojenského letectva. A teď mi prosím pomozte na nohy.“

Francesca nebyla schopna slova. Kolik králíků tenhle chlap ještě vytáhne z klobouku? Podala mu ruku a podpírala ho tak dlouho, dokud si nebyl jist, že jej vratké nohy udrží. Netrvalo dlouho a osobní strážce začal působit dojmem, že našel jakýsi tajný zdroj energie i odhodlání. Obojí z něj přímo vyzařovalo.

„Zůstaňte tady, dokud vám neřeknu, co máte dělat,“ pronesl hlasem, jímž se obvykle vyznačují muži zvyklí na automatické plnění svých rozkazů.

Zamířil ke kokpitu a otevřel dveře. Pilot na něj přes rameno pohlédl a řekl: „Hele, kdo se nám to vrátil z království živých mrtvol. Počítám, že jsi mu nedal dost velkou ránu.“

„Druhou možnost už mít nebudete,“ prohlásil Phillipo a prudce přiložil hlaveň revolveru za Texasanovo ucho. „Když teď jednoho z vás zastřelím, ještě pořád jeden zbude, aby mohl pilotovat. Kdo se hlásí dobrovolně?“

„Pane bože, vždyť jsi říkal, že jsi mu tu pistoli vzal!“ vykřikl Carlos.

„Máš krátkou paměť, cavaleiro,“ řekl pilot chladně. „Kdo tohle letadlo dostane na zem, když nás zastřelíš?“

„No přece já, cavaleiro. Omlouvám se, že jsem si nevzal pilotní průkaz. Budete muset věřit mému slovu.“

Riordan lehce pootočil hlavu a spatřil na rtech osobního strážce ledově působící úsměv.

„Svá slova o spolupráci s profesionály beru zpět,“ vypadlo z Riordana. „Co teď, partnere?“

„Dejte mi obě pistole. Postupně.“

Pilot mu podal svou pistoli a pak zbraň, kterou Phillipovi sebral. Osobní strážce oba smrtonosné nástroje předal Francesce, která mezitím přišla za ním.

„A teď se zvedněte z těch sedadel,“ poručil Phillipo a vycouval z kokpitu. „Pomalu.“

Riordan koutkem oka pohlédl na druhého pilota, vztyčil se a tak, aby to Phillipo neviděl, ukázal palcem dolů. Jeho kolega téměř neznatelně přikývl, že rozumí. Pilot se otočil a poslušně zamířil do kabiny pro cestující.

„Lehněte si na pohovku. Samozřejmě na břicho,“ prohlásil Phillipo s pistolí namířenou na Riordanovu hruď.

„Doufal jsem, že si budu moct na chvíli zdřímnout,“ řekl na to pilot. „Je to od tebe opravdu milé.“

Phillipo to nechal bez komentáře. Obrátil se na Francesku, která předtím zacouvala mezi sedadla, aby mohli projít, a požádal ji, jestli by se nepodívala pod přední sedadlo a nenašla nějaké plastikové sáčky na odpadky. Hodlal je použít na svázání pilota. Jestli se mu ho podaří znehybnit, bude se moci plně věnovat pouze druhému pilotovi.

Kabina pro cestující byla malá – na délku měřila jen asi dvanáct stop. Aby mohl pilot projít, musel Phillipo uhnout na bok. Nejprve ale Riordanovi doporučil, aby se o nic nepokoušel, protože na tak malou vzdálenost nemůže minout. Riordan přisvědčil a vykročil směrem k zadní části kabiny. Když se ocitli těsně vedle sebe, druhý pilot náhle naklonil letoun doleva.

Riordan ten manévr očekával, nevěděl ale, kdy přijde, ani že bude tak prudký. Ztratil rovnováhu, upadl na sedadlo a hlavou přitom narazil do pláště letounu. Phillipo byl vymrštěn do vzduchu, přeletěl přes uličku a dopadl na Riordana.

Pilot vyprostil pravou ruku a pěstí zasáhl Phillipovu čelist. Osobnímu strážci se zatmělo před očima a skoro ztratil vědomí, dokázal se ale natolik udržet při smyslech, že ze všech sil sevřel pistoli. Riordan se znovu napřáhl, aby mu mohl zasadit další úder. Phillipo ránu zadržel předloktím.

Oba muži kdysi byli pouličními rváči. Phillipo nasměroval prsty do Riordanových očí, pilotovi se ale podařilo ucuknout hlavou a zakousnout se osobnímu strážci do dlaně. Pak Phillipo prudce švihnul kolenem a vrazil ho Riordanovi do slabin. Když pilot bolestí otevřel ústa, vyrazil Phillipo proti němu hlavou a přerazil mu nos. Asi by získal jednoznačnou převahu, druhý pilot ale v tom okamžiku naklonil letoun doprava.

Bojující muži přelétli přes uličku a dopadli na sedadlo na protější straně. Nyní byl nahoře Američan. Phillipo se pokusil zasáhnout pilota hlavní pistole, Riordan jej ale oběma rukama popadl za zápěstí, odtáhl mu ruku do strany a pak ji začal páčit dolů. Phillipo měl sice síly na rozdávání, v tak nevýhodné pozici mu ale nebyla mnoho platná. Pistole se nezadržitelně blížila k jeho vlastnímu trupu.

Phillipo sebral všechny síly a ještě jednou se pokusil ovládnout situaci, jeho protivník ale páčil oběma rukama a povrch zbraně byl navíc kluzký, protože na něm ulpěla krev z pilotova rozbitého nosu. Riordan po pistoli chňapl, vykroutil mu ji, obrátil ji hlavní proti němu a zmáčkl spoušť. Ozvala se tlumená rána. Když kulka pronikla do Phillipovy hrudi, osobní strážce sebou škubl a znehybněl.

Druhý pilot vyrovnal letoun, Riordan se vztyčil a vydal se směrem ke kokpitu. Pak se ale náhle zastavil. Přepadl ho pocit, že něco není v pořádku. Prudce se otočil.

Pistole, předtím nehybně spočívající na Phillipově hrudi, se pohnula. Osobní strážce zbraň pozvedl a pokusil se na něj zamířit. Pilot vyrazil vpřed jako raněný nosorožec. Pistole poskočila. Střela zasáhla Riordana do ramene, nemohla jej ale zastavit. Phillipův mozek umíral, prsty ho ale dosud poslouchaly. Zmáčkl spoušť ještě dvakrát. Druhá kulka si našla cestu k pilotovu srdci, které okamžitě znehybnělo. Třetí rána už vyšla skoro bez míření a zcela pilota minula. Zatímco se Riordanova mrtvola sunula na podlahu, Phillipo zavřel oči a ruka s pistolí mu klesla.

Boj na život a na smrt trval jen několik vteřin. Francesca, která při ztrátě rovnováhy upadla mezi sedadla, se ve chvíli, kdy se krvácející pilot vydal dopředu, rozhodla předstírat bezvědomí. Když pak došlo na střílení, rychle se opět přitiskla k podlaze.

Opatrně vystrčila hlavu do uličky a spatřila bezvládného pilota. Rychle přelezla k Phillipovi, vzala mu z ruky zakrvácenou pistoli a odhodlaně vykročila ke dveřím kokpitu. Byla tak vzteklá, že necítila vůbec žádný strach. Její zlobu ale rychle vystřídal šok.

Tělo druhého pilota nehybně viselo nad řízením, drženo na místě jen bezpečnostními popruhy. V přepážce mezi kabinou pro cestující a kokpitem spatřila malou kulatou díru, podobnou té, kterou za okamžik nalezla i v opěradle pilotní sedačky. Phillipův třetí výstřel.

Francesca uchopila druhého pilota za ramena a napřímila jej. Tiché zasténání svědčilo o tom, že ještě žije.

„Můžete mluvit?“ zeptala se.

Carlos pohnul očima a zasípal „ano“.

„Dobrá. Zasáhla vás kulka, podle mě jsou ale všechny důležité orgány v pořádku,“ zalhala. „Pokusím se zastavit krvácení.“

Když po chvíli otvírala lékárničku, nemohla se ubránit myšlence, že by spíše potřebovala chirurgický tým a jednotku intenzivní péče. Při pohledu na krev stékající po Carlosových zádech téměř omdlela. Obvaz, který na ránu přiložila, okamžitě zčervenal, mohl by ale pomoci zmenšit ztrátu krve. Netušila, jestli to opravdu pomůže. Jistě věděla jen jedno – ten muž co nevidět zemře.

S obavami pohlédla na přístrojovou desku. Uvědomovala si, že umírající druhý pilot pro ni představuje jedinou šanci na přežití. Musí ho nějak udržet při životě.

Francesca přinesla láhev rumu a přiložila ji ke Carlosovým rtům. Většina tekutiny mu sice stekla po bradě, část se jí ale dostala také do úst. Carlos polkl a okamžitě se rozkašlal. Řekl si o další lok. Silný alkohol zapůsobil – do bledých tváří se mu vrátila barva a jeho oči ztratily mlžný povlak.

Naklonila se k němu a řekla mu přímo do ucha: „Musíte se postarat o řízení. Je to naše jediná šance.“

Zdálo se, že mu blízkost tak krásné ženy dodala energii. Přikývl a třesoucí se rukou naladil na radiostanici kontrolní věž v Riu. Francesca usedla na pilotovo místo a nasadila si sluchátka. Ozval se hlas leteckého dispečera. Carlos na ni prosebně upřel oči. Francesca se tedy představila a postupně dispečerovi celou situaci popsala.

„Co nám doporučujete?“ zeptala se pak.

Rozhostilo se mučivé ticho. „Okamžitě zamiřte do Caracasu,“ zachrčelo to konečně ve sluchátkách.

„Caracas je moc daleko,“ zasípal Carlos s vypětím všech sil. „Někam blíž.“

Následovala další chvíle tíživého ticha.

„U San Pedra je malé letiště,“ ozval se opět dispečer. „Je to asi dvě stě mil. Navigace ze země sice nepřichází v úvahu, počasí je ale ideální. Dokážete to?“

„Ano,“ odvětila Francesca.

Druhý pilot se přinutil zvednout ruku ke klávesnici palubního počítače. Zmobilizoval všechny síly, našel v seznamu mezinárodní identifikátor San Pedra a zadal ho jako cíl letu.

Počítač ihned zareagoval a letoun začal měnit směr.

Carlos se lehce usmál. „Neříkal jsem, že tahle mašina může letět sama, seňora?“ Jeho sípavá slova zněla čím dál slaběji. Ztráta krve byla už zřejmě velká. Francesca pochopila, že je pouze otázkou času, kdy zemře.

„Mně je úplně jedno, kdo nebo co to letadlo pilotuje,“ řekla ostře. „Jen nás nějak dostaňte na zem.“

Carlos přikývl a dal počítači příkaz zahájit sestup do výšky dvou tisíc stop. Letoun se pohroužil do mraků, proletěl jimi a po chvíli se už dole objevila zelená plocha. Když Francesca spatřila zemi, potěšilo ji to i vyplašilo zároveň. Pocit úzkosti se ale ještě zvýšil, když se Carlos prudce zachvěl, jako by jím projel elektrický proud. Popadl Francesku za ruku a v předsmrtné křeči ji sevřel.

„Až k San Pedru nevydržím,“ hlesl téměř neslyšně.

„Nemáte jinou možnost,“ řekla na to Francesca.

„Je mi líto.“

„Sakra, Carlosi, spolu se svým kolegou jste nás dostal do potíží, tak nás teď z nich zase vysekáte!“

Ve tváři se mu objevil náznak úsměvu. „A jak mě k tomu přinutíte, seňora? Pohrozíte mi, že mě zastřelíte?“

Oči se jí zlobně zaleskly. „Jestli nás nedostanete dolů, ještě si budete přát, abych to udělala!“

Zavrtěl hlavou. „Nouzové přistání. To je vaše jediná šance. Najděte vhodné místo.“

Přes velké čelní sklo byl všude vidět jen deštný prales. Francesca se při tom pohledu nemohla zbavit dojmu, že letí nad obrovským a zcela homogenním polem brokolice. Přelétla tu nekonečnou zeleň očima. Je to beznadějné, pomyslela si. Moment! V dálce se náhle něco zalesklo.

„Co je to?“ zeptala se a ukázala rukou na podivný úkaz.

Carlos vypnul autopilota, chopil se řízení a stočil letoun. Brzy vyšlo najevo, že lesknoucí se plocha je vlastně sluncem nasvícený mlžný závoj halící obrovský vodopád. Pak Francesca spatřila i samotnou řeku. Byla úzká a kroutila se jako had. Na břehu řeky uviděla nepravidelnou mýtinu porostlou nízkou žlutou a hnědou vegetací.

Carlos nad volným prostranstvím přeletěl a pak ve třicetistupňovém náklonu začal obracet. Vysunul klapky na křídlech a ve výšce osmnácti set stop zahájil přibližování na přistání. Pomalu klesali. Carlos pomocí přistávacích klapek ještě více zpomalil.

„Jsme příliš nízko!“ zavrčel. Vrcholky stromů se řítily přímo na ně. S nadlidskou silou, kterou člověku může dodat jen zoufalství, na poslední chvíli přidal plyn. Letoun začal stoupat.

Carlos se pokusil zaostřit zakalený zrak. Když se mu to podařilo, jeho slábnoucí srdce se skoro zastavilo. Jako plocha pro přistání to bylo úděsné místo, hrbolaté a navíc malé, ne větší než poštovní známka. A letí příliš rychle. Sto šedesát mil za hodinu.

Z hrdla se mu vydral chrčivý sten. Hlava mu klesla na rameno a z pootevřených úst si našel cestu ven pramínek krve. Prsty na řízení se zachvěly a křečovitě se sevřely. Protože umírající Carlos až do posledního okamžiku bojoval a díky svému pilotnímu umění letoun dokonale vyvažoval, příchod smrti už samotné přistání nemohl ovlivnit. Letadlo narazilo břichem do země a jako plochý kámen vržený do vody se od povrchu mýtiny několikrát odrazilo.

Při kontaktu letounu se zemí se ozvalo uši rvoucí skřípění drásaného kovu. Tření mezi spodní částí trupu a zemí sice stroj zpomalilo, ten se ale stále hnal dál rychlostí více než sto mil za hodinu a rozrýval zem jako radlice obřího pluhu. Křídla se odlomila a palivové nádrže explodovaly, takže brázdu za letounem ženoucím se dále k řece nyní lemovaly oranžové plameny a hustý černý dým.

Kdyby tvrdou zem porostlou převážně trávou nevystřídalo na břehu řeky vlhké a měkké bláto, letoun by se na konci své pouti zřejmě rozletěl na kusy. Osud tomu ale nechtěl. Zmrzačený stroj se zabořil přídí do bahna. Bez křídel a se zastříkaným trupem, jenž kdysi zářil bělostí a pyšnil se modrými pruhy, připomínal jakéhosi podivného gigantického červa, který se rozhodl ukrýt pod zem.

Když se letoun konečně se škubnutím zastavil, mrštilo to Franceskou na přístrojovou desku. Zatmělo se jí před očima a svět se kamsi vytratil. Nebýt praskání hořící trávy, pleskání drobných vln o bok nakloněného stroje a syčení páry tvořící se v místech, kde voda omývala rozžhavený plech, panovalo by všude kolem absolutní ticho.

A pak se něco pohnulo. Z nedalekého lesa se vynořily podivné přízračné stíny a tiše se začaly blížit k vraku letadla.

San Diego, Kalifornie, 2001

ELEGANTNÍ MOTOROVÁ JACHTA NEPENTHE, nejkrásnější plavidlo improvizované flotily, do níž v té chvíli patřily snad všechny plachetnice a motorové lodě mající domovský přístav v San Diegu, se pomalu houpala na kotvě západně od Encinitasu, městečka na pobřeží Tichého oceánu. Dvě stě stop dlouhá Nepenthe, kráska pyšnící se dokonalými liniemi, které na přídi přecházely do šípovitě vybíhajícího čelenu, připomínala misku z bílého čínského porcelánu, kterou někdo omylem opatrně posadil na moře. Její dokonale vyleštěný trup se v kalifornském slunci oslnivě leskl a od přídě k zádi se nad palubou vesele třepotaly vlajky a praporky. Čas od času se jejího pohostinství vzdal nějaký barevný balónek a vydal se proletět bezoblačnou oblohou.

V prostorném salonu jachty zařízeném v klasickém britském stylu hrál smyčcový kvartet Vivaldiho. Tóny skladby uznávaného italského mistra měly potěšit uši mužů v tmavých oblecích jako vystřižených z Hollywoodu, zavalitých politiků a uhlazených televizních hvězdiček, které spolu s ostatními hosty obcházely masivní mahagonový stůl a s apetitem středověkého venkovana strádajícího hladomorem do sebe ládovaly různé paštiky, prvotřídní kaviár a garnáty.

Na sluncem rozpálených palubách si hrály děti. Pojídaly párky v rohlíku a hamburgery, užívaly si mořského vzduchu a jejich kolečková křesla či berle jim na první pohled ani nevadily. Na to dětské hemžení ostřížím zrakem dohlížela krásná padesátnice. Plná ústa Glorie Ekhartové i její oči v barvě chrp byly důvěrně známé milionům lidí ať už z filmového plátna, či z populárního televizního sitcomu. Všichni Gloriini fanoušci také znali její dceru Elsii, hezounkou pihovatou dívenku, která se teď na invalidním vozíku proháněla podél zábradlí. Gloria se vzdala hraní a opustila záři reflektorů na vrcholu kariéry, aby se věnovala dětem, které postihla stejná nepřízeň osudu jako její vlastní dceru. Vlivní a zámožní hosté popíjející v salonu Dom Perignon budou později požádáni, aby laskavě otevřeli své šekové knížky a přispěli Nadaci Glorie Ekhartové.

Gloria měla dobrý nos na reklamu – to byl také důvod, proč se pro svou akci rozhodla pronajmout Nepenthe. Když byla tato loď v glasgowských loděnicích G. L. Watsona v roce 1930 spuštěna na vodu, patřila k nejkrásnějším motorovým jachtám na světě. Její první majitel, jakýsi anglický hrabě, se z ní ale dlouho netěšil. Přišel o ni jedné noci při pokeru. Novým vlastníkem se stal jakýsi hollywoodský magnát se slabostí pro karban, nekončící večírky a mladistvé filmové hvězdičky. Jachta poté prošla rukama celé řady podobně nezodpovědných majitelů a celá anabáze vyvrcholila neúspěšným pokusem využít ji jako rybářskou loď. Páchnoucí rybinou a shnilými návnadami nakonec už jen opuštěně rezavěla v zastrčeném koutu nějakého přístaviště. Zachránil ji jeden magnát ze Silicon Valley, který se pak pokusil prostředky vložené do její opravy získat zpět pronajímáním plavidla při takových příležitostech, jakou byla akce Nadace Glorie Ekhartové.

Muž v modrém sportovním saku, jehož náprsní kapsu zdobilo označení oficiálního komisaře závodu, na okamžik sklonil dalekohled, protřel si oči a znova se zadíval do nekonečných zelenavých dálav poklidného Pacifiku. Na obzoru, kde se modrá obloha dotýkala hladiny, spatřil téměř nezřetelné bílé chocholy. Odložil dalekohled, uchopil přenosnou signální trubku na stlačený vzduch a třikrát zmáčkl knoflík.

Trááá… trááá… trááá.

Vřeštění trubky se rozlétlo nad vodou jako úpěnlivé volání nějakého obřího housera bažícího po samičce. Flotila na signál okamžitě zareagovala. Ozvala se kakofonie zvonů, sirén a píšťal, která přehlušila vřískot hladových racků. Stovky diváků vzrušeně sáhly po dalekohledech, fotoaparátech a kamerách. Když se lidé vrhli na jednu stranu svých plavidel, paluby lodí se nebezpečně nahnuly. Hosté na Nepenthe přestali jíst a se sklenkami šampaňského v rukou se nahrnuli k oknům salonu. Zastínili si oči dlaní a zahleděli se do dálky. Bílé chocholky se rychle zvětšovaly – nyní už připomínaly kohoutí ocasy – a vítr s sebou přinášel zvuk podobný bzučení roje nazlobených včel.

Podsaditý italský fotograf a kameraman Carlo Pozzi poklepal na rameno pilotovi helikoptéry kroužící tisíc stop nad Nepenthe a ukázal k severozápadu. Hladinou oceánu se táhly rovnoběžné bílé brázdy. Jejich konec se přibližoval, jako by se vodou řítil nějaký velký neviditelný pluh. Pozzi si překontroloval bezpečnostní popruhy, jednou nohou se postavil na podvozkovou lyžinu vrtulníku a na rameno si položil padesátilibrovou televizní kameru. Zkušeně zaujal léty nacvičenou pozici, vyklonil se do větru a zamířil mohutný objektiv na blížící se brázdy. Pomalu přejel kamerou zleva doprava a nabídl tak divákům pohled na tucet závodních člunů razících si cestu vodou. Pak zaostřil na dvě plavidla, která uháněla před ostatními čluny s přibližně čtvrtmílovým náskokem.

Čluny doslova letěly po vrcholcích vln. Přídě těchto čtyřicet stop dlouhých plavidel trčely do vzduchu, jako by chtěly překonat zemskou přitažlivost a vyrazit k obloze. Vedoucí loď zářila výraznou červení vídanou obvykle na hasičských autech. Necelých sto yardů za ní se hnal člun připomínající svou barvou zářící zlatý nugget. Plavidla budila dojem, že jejich konstruktér snad ani nechtěl navrhnout něco, co by se mělo pohybovat po vodě. Čluny spíše připomínaly útočná plavidla hvězdné flotily. Ploché paluby přecházely do dvou katamaranových trupů ostrých jako nůž, nad záděmi obsahujícími motorový prostor se tyčila dokonale aerodynamická přítlačná křidélka a přibližně ve dvou třetinách délky člunů se nacházelo cosi, co nejvíce ze všeho připomínalo dva vedle sebe zabudované kokpity letounů F-16.

V bronzově opálené tváři Kurta Austina, který se tísnil pod pravým průzorem červeného člunu, se zračilo zaryté odhodlání. Jak osmitunové plavidlo dopadalo zas a znova na betonově tvrdou zvlněnou hladinu, měl co dělat, aby se udržel na místě. Čluny totiž na rozdíl od automobilů nemají pérování, které by nepříjemné nárazy alespoň trochu ztlumilo. Každý otřes proběhl celým monolitním trupem z kevlarových a uhlíkových vláken s takovou intenzitou, že Kurtovi vždy zacvakaly zuby. Navzdory svým širokým ramenům, mohutným svalům a bezpečnostním popruhům, které jeho dvě stě liber vážící tělo pomocí pěti přezek poutaly k sedačce, se cítil jako basketbalový míč kmitající pod dlaní driblujícího Michaela Jordana. Potřeboval veškerou sílu, kterou jeho svalnaté, šest stop a jeden palec dlouhé tělo dokázalo vyvinout, aby udržel ruce na ovládání plynu a podélného vyvažování a levou nohu na pedálu pro redukci tlaku v turbodmychadlech.

Na levé straně se nad kormidelním kolem hrbil José „Joe“ Zavala. Černý kruh, který jeho rukavicemi chráněné prsty svíraly, se zdál být příliš malý, než aby se jím dal divoce se ženoucí člun udržet ve správném směru. Zavala se nemohl ubránit pocitu, že plavidlo vlastně ani neřídí, ale že se ho spíše pokouší jako nějakou obří hlaveň kamsi namířit. Čelisti měl pevně sevřeny. Jeho veliké, tmavě hnědé oči soustředěně hledící přes tónované plexisklo průzoru na moře a pátrající po jakékoli změně větru či výšky vln, ztratily obvyklou schopnost oduševnělého pohledu na svět. Poskakování plavidla snášel stejně špatně jako Austin. Zatímco ten si mohl jednotlivé nárazy vychutnávat prostřednictvím poskakujícího sedadla, Zavalu o charakteru ďábelského letu po vlnách zase informovalo zmítající se kormidelní kolo.

„Jakou máme rychlost?“ zavrčel Austin do mikrofonu.

Zavala pohlédl na digitální rychloměr. „Sto dvacet dva,“ odvětil a pak se zahleděl na kompas a displej přijímače GPS. „Kurs správný.“

Austin se zadíval na hodinky a pak sklouzl očima na mapu, kterou měl připevněnu k pravé noze. Tenhle sto šedesát mil dlouhý závod začal v San Diegu, odkud čluny zamířily k ostrovu Svaté Kateřiny, dvakrát kolem něho ostře zatočily a pak se vydaly na cestu zpět k místu startu. Podél pláží se shromáždily tisíce lidí, kteří si nechtěli nechat ujít pohled na dramatický finiš. K poslednímu obratu by mělo dojít každou chvíli. Když Austin pohlédl přes zastříkané sklo ven, spatřil na pravé straně jakousi svislou tyč, hned poté se kolem mihla ještě jedna. Stěžně plachetnic! Flotila plavidel se zvědavci na palubách se pohupovala na velkém prostoru. Až tyhle lodě minou, upraví kurs tak, aby mířil na plavidlo pobřežní stráže vyčkávající poblíž poslední boje, obepluje ji, a pak už tu bude závěrečný úsek. Když se letmo ohlédl přes pravé rameno, padl mu do očí odraz zlatistvě zářícího slunce.

„Kopnu tam sto třicet,“ pronesl do mikrofonu.

Tvrdé údery, které rozechvívaly celý člun, svědčily o tom, že se výška vln zvýšila. Zavala si všiml, že se na hladině začínají objevovat bílé skvrny a zřetelné žilkování připomínající strukturu mramoru. Dosud ospale vanoucí vítr se probudil.

„Nejsem si jist, jestli je to dobrý nápad,“ pokusil se Zavala překřičet řev motorů. „Moře se lehce čeří. Kde je Ali Baba?“

„Máme ho přímo za zadkem!“

„Jestli na to teď šlápne, tak to nemá v hlavě v pořádku. Měl by zůstat vzadu, nechat nás jako dosud odvádět špinavou práci a počkat s útokem až na závěrečný úsek. Moře i vítr jsou nevypočitatelné.“

„Ali ale nerad prohrává.“

Zavala rezignovaně zachrčel. „Dobrá. Zrychli teda na sto pětadvacet. Třeba odpadne.“

Austin přidal plyn. Příjemný pocit z rychlosti a možnosti ovládat sílu skrývající se v motorech se ještě zvýšil.

„Rychlost sto dvacet sedm,“ ozval se po chvíli Zavala. „Všechno se zdá být v pořádku.“

Zlatý člun zůstal trochu pozadu, pak ale zvýšil rychlost, aby se svým soupeřem neztratil kontakt. Pořád byl tak blízko, že Austin dokázal přečíst černý nápis na jeho trupu: Létající koberec. I když tvář kapitána druhého plavidla nebyla přes tónované sklo vidět, Austin věděl, že se ta mladá a vousatá kopie Omara Sharifa určitě usmívá od ucha k uchu. Ali Bin Said, syn dubajského hotelového magnáta byl považován v závodech motorových člunů třídy I., tedy v disciplině, která patřila mezi nejprestižnější a nejnebezpečnější sporty na světě, za jednoho z nejlepších a nejtvrdších účastníků.

Na poslední dubajské velké ceně Ali Austina téměř porazil. Prohra před domácím publikem pro něj představovala mimořádně hořkou pilulku. Aby se to již neopakovalo, nechal Ali výkon obou motorů Lamborghini ještě zvýšit. Také Austin se trochu pohrabal v motorovém ústrojí Červeného inkoustu a podařilo se mu zvednout maximální rychlost ještě o pár mil za hodinu, domníval se ale, že Aliho člun pro něj i tak bude víc než jen rovnocenným soupeřem.

Během setkání závodníků před startem Ali Austina v žertu obvinil, že zavolal do Národní agentury pro podmořský výzkum a požádal své kolegy, aby před jeho člunem uklidnili moře. Jako velitel skupiny pro zvláštní úkoly měl Austin k dispozici veškeré zdroje, jimiž NUMA disponovala. Jeho by ale ani ve snu nenapadlo, že by agenturu mohl k čemukoli zneužít. Skutečnost, že Ali skončil za ním, neměla co dělat ani s agenturou, ani s výkonem motorů. Za úspěchem vězela schopnost vytvořit se Zavalou plně funkční tým.

Snědý Zavala, jehož husté černé vlasy byly vždy učesány dozadu, na první pohled působil jako vrchní číšník z nějakého nóbl hotelu kdesi v Acapulku. Ze rtů mu nikdy nemizel lehký úsměv maskující až býčí zavilost, již si osvojil za studentských let jako boxer lehké váhy a kterou během četných dobrodružství podstoupených ve službách agentury ještě prohloubil. Tento družný a tiše hovořící námořní inženýr nalétal už tisíce hodin jako pilot vrtulníku, malých proudových letounů i turbovrtulových strojů, a tak mu přesednutí do kokpitu závodního motorového člunu nečinilo nejmenší problémy. Za pomoci Austina, s nímž spolupracoval, jako by tvořili dobře zaběhané soukolí, se okamžitě poté, co komisař vytažením zelené vlajky závod odstartoval, ocitl v čele.

Okamžitě po startu se jim podařilo zaujmout téměř ideálně vyváženou polohu a jejich rychloměr brzy ukazoval sto třiceti mil za hodinu. Stejně jako oni i ostatní čluny svištěly vpřed na plný plyn. Závodní pole ale během klání poněkud prořídlo. Dvě příliš dychtivé osádky to s dravostí přehnaly a jejich motory skončily v plamenech hned v úvodu závodu, jeden člun se při prvním obratu, který představoval zřejmě nejnebezpečnější část každého takového podniku, převrátil a zbytek lodí na první dvě plavidla jednoduše nestačil. Červený inkoust se kolem nich přehnal, jako by všechny seděly na nějaké obří mucholapce. Tempo dokázal udržet jen Létající koberec. Když dorazili k ostrovu Svaté Kateřiny a měli provést první obrat, podařilo se Zavalovi zaujmout výhodnější pozici blíže k bóji. Aliho Létající koberec obracel ve větším oblouku, zaostal a od té doby už Červený inkoust pouze pronásledoval.

Létající koberec nyní ale chytil druhý dech a pomalu se dostával na úroveň Rudého ďábla. Austin věděl, že se Ali na poslední chvíli rozhodl pro menší lodní šroub, který je pro neklidné moře vhodnější. Mohl jen litovat, že do vlastního člunu nezabudoval osvědčenou velkou vrtuli pro klidnou hladinu. Získali by tak předtím větší náskok. Ali udělal dobře, že nedal na předpověď počasí a že raději důvěřoval vlastním instinktům.

„Ještě mu dám trochu šťávy!“ zakřičel Austin.

„Už teď máme sto čtyřicet,“ odvětil Zavala. „Zvedá se vítr. Jestli nezpomalíme, tak nás vlny vyhodí do vzduchu.“

Austin si uvědomoval, že obrat ve vysoké rychlosti znamená riziko. Jejich katamaran po hladině jen lehce klouzal a voda mu nekladla téměř žádný odpor. Toto konstrukční řešení sice umožňovalo plavbu vysokou rychlostí, na druhou stranu ale skrývalo nebezpečí, že se plavidlo při větší vlně nebo větrném poryvu zcela odpoutá od hladiny a na chvíli vzlétne, nebo se, v tom horším případě, převrátí na záda.

Létající koberec je začal předstihovat. Austinovy prsty si lehce pohrávaly s páčkami pro redukci plynu. Nenáviděl prohry. Od otce nezdědil jen postavu fotbalového hráče a oči v barvě mořského korálu, ale také bojovnost a soutěživost. Jednoho dne ho tyto vlastnosti zabijí. Ale ne dnes. Ubral plyn. To rozhodnutí jim možná zachránilo život.

Na levoboku se náhle objevila asi čtyři stopy vysoká a bílým chocholem ozdobená vlna. Skoro mohli slyšet, jak se na ně se zlostným hučením vrhá. Zavala ji sice zaregistroval, stihl se už ale jen pomodlit, aby jí bez problémů projeli. Okamžitě mu však bylo jasné, že se jim to nemůže podařit. Vlna si pro své zalomení nemohla najít méně vhodný okamžik. Jeden plovák si přidržela jako kočka chytající koncem drápku klubíčko.

Červený inkoust vylétl do vzduchu a roztočil se. Zavala zareagoval reflexivně – ještě než ztratili kontakt s vodou, strhl řízení do strany, podobně jako řidič, který dostane smyk na zledovatělé vozovce. Člun dopadl na bok, na chvíli se převrátil, pak se ale vrátil do normální polohy.

Ali zpomalil, když ale zjistil, že jsou v pořádku, opět neohroženě vyrazil vpřed. Chtěl dorazit do cíle s maximálním možným náskokem. Nedbal rad svého spolujezdce, zkušeného Hanka Smithe, a řítil se dál způsobem, který hraničil s možnostmi stroje. Od zádě člunu se přitom zvedal k obloze několik set stop dlouhý chvost vodní tříště a do stran se od vrtulí šířily táhlé vlny.

„Je mi to líto,“ ozval se Zavala. „Chytli jsme vlnu.“

„Skvělý manévr. Ještě pořád můžeme být druzí.“

Austin opět přidal plyn, motory zaburácely a začalo zběsilé pronásledování.

Kameraman italské televizní stanice, který kroužil ve vrtulníku vysoko nad trasou závodu, dramatickou výměnu pozic v čele startovního pole zaznamenal. Helikoptéra provedla široký obrat, prolétla nad loděmi s diváky a pak zůstala viset nad místem, kudy měly čluny proplout. Pozzi chtěl pořídit detailní záběr, jak vedoucí člun míjí plavidla se zvědavci a jak se žene k bóji, od níž pak zamíří k San Diegu. Když kameraman sklouzl očima k hladině pod vrtulníkem, všiml si drobných vlnek zvedajících se v bezprostřední blízkosti jakéhosi velkého předmětu. Byl šedivý a leskl se. Asi nějaká hra světel. Ne, něco tam určitě je. Zakřičel na pilota a ukázal pod sebe.

„Co to kruci může být?“ zeptal se udiveně pilot.

Pozzi na předmět namířil kameru a stisknutím tlačítka si ho pomocí objektivu zvětšil.

„Je to balena,“ prohlásil, když se obraz automaticky zaostřil.

„Proboha, mluvte nějakým srozumitelnějším jazykem!“

„Jak tomu říkáte? Velryba.“

„Ach tak,“ řekl na to pilot. „To není nic zvláštního. Často tudy migrují. Nemusíte mít strach, až uslyší motory, potopí se.“

„Těžko,“ zapochyboval Carlo a zakroutil hlavou. „Podle mě je mrtvá. Nehýbe se.“

Pilot vrtulník trochu nahnul, aby na hladinu lépe viděl. „Sakra, máte pravdu. A támhle je další. Napočítal jsem už celkem tři… ne, čtyři. Ježíši Kriste! Vždyť je jich tu plno!“

Přepnul na běžnou volací frekvenci. „Volám pobřežní stráž v San Diegu. Tady televizní helikoptéra sledující závody motorových člunů. Tísňové volání!“

V rádiu to zaskřípalo. „Stanice pobřežní stráže na Cabrillo Pointu, mluvte.“

„Na trase závodu jsem spatřil velryby.“

„Velryby?“

„Ano, možná tucet. Domnívám se, že jsou mrtvé.“

„Rozumím,“ chraplavě se ozvalo z vysílačky. „Uvědomíme o tom člun hlídkující v místě závodu. Prověří to.“

„Na to není čas,“ prohlásil pilot. „Musíte závod zastavit.“

Následovala chvíle tíživého ticha. „Rozumím,“ řekl muž konečně, „zkusíme to.“

Člun pobřežní stráže byl zřejmě okamžitě informován – již po několika vteřinách totiž opustil své stanoviště u bóje a k modré obloze se vznesly oranžové signální světlice.

Ali zář světlic nezaregistroval a nafouknutého, šedivého těla mrtvé velryby vznášejícího se na hladině přímo před nimi si všiml příliš pozdě. Strhl řízení a minul první velrybu o pár palců, vyhnul se druhé, kontaktu se třetí už ale zabránit nedokázal. Stihl jen škubnout řízením do strany a zakřičet na Hanka, aby dal plyn na nulu. Smith to okamžitě učinil a zvednutá příď člunu klesla na hladinu. Létající koberec narazil do velrybího těla rychlostí padesáti mil za hodinu. Rozkládající se mršina praskla jako balon a z jejích útrob se vyvalil hnilobně páchnoucí vzduch. Člun se naklonil na jeden plovák, udělal přemet a zázračně dopadl na hladinu v normální poloze.

Aliho a jeho kolegu zachránily před rozbitím lebek jen přilby. Třebaže byl Ali napůl omráčen, sáhl po kormidelním kole a pokusil se získat nad člunem kontrolu, kormidlo ale nereagovalo. Zakřičel na Hanka, ten ale jen bezvládně visel v bezpečnostních popruzích.

Kapitán Nepenthe, který mezitím opustil můstek, zrovna hovořil s Glorií Ekhartovou, známá herečka jej však náhle přerušila a ukázala rukou kamsi na moře. „Promiňte, kapitáne, co to ten zlatý člun dělá?“

Létající koberec se potácel jako boxer, který se po těžkém direktu snaží dostat do neutrálního rohu. Pak se motorový katamaran otočil, srovnal se, nabral rychlost a namířil si to přímo na střed jachty. Kapitán se domníval, že člun každou chvíli zase někam uhne, stále se však blížil. Znervóznilo ho to. Stroze se omluvil, poodešel do strany a sáhl si k pasu pro vysílačku. V duchu přitom počítal, za jak dlouho do nich zlatý člun narazí.

„Tady kapitán,“ štěkl do vysílačky. „Okamžitě s tou lodí pohněte!“

„Teď, pane? Během závodu?“

„Jste hluchý? Zvedněte kotvy a vyplujte. Hned.“

„Máme vyplout? A kterým směrem, pane?“

Šance, že se jim podaří včas vypadnout, se rovná téměř nule, a ten zatracený kormidelník ztrácí čas přihlouplým vyptáváním.

„Vpřed!“ vykřikl kapitán téměř v panice. „Prostě ji uveďte do chodu!“

Už v okamžiku, kdy tento rozkaz vydával, ale věděl, že je příliš pozdě. Závodní člun již urazil polovinu vzdálenosti, která obě plavidla dělila. Děti se musí přesunout na odvrácenou stranu jachty. Možná se podaří vyváznout alespoň někomu. Moc tomu ale nevěřil. Dřevěný trup se rozletí na kousky, palivo se okamžitě vznítí a zbytky jachty se během několika minut potopí. Rychle popadl invalidní vozík s malým děvčátkem, a zatímco s ním spěchal k protějšímu zábradlí, křičel na ostatní, aby udělali totéž. Glorii Ekhartovou při pohledu na blížící se zlaté torpédo ovládl takový strach, že se nedokázala pohnout z místa. Udělala pouze to, co jí velel mateřský instinkt – objala svou dceru kolem útlých ramínek a pevně ji k sobě přitiskla.

KDYŽ SI AUSTIN VŠIML, ŽE ALI NAD SVÝM člunem ztratil kontrolu, nepřekvapilo, ho to. Ali si o převrácení či menší let vzduchem přímo koledoval. Létající koberec nejprve tak prudce změnil směr, že se k obloze vznesla hustá sprška vody, a pak – jako by chtěl dostát svému jménu – se vznesl. Od hladiny se odpoutal nejprve jedním plovákem, asi jako automobilový kaskadér, který najede na rampu, aby dále pokračoval jen po dvou kolech. Katamaran urazil vzduchem přídí napřed několik lodních délek, v mohutném gejzíru dopadl zpět do vody, na chvíli zmizel a pak se pravobokem vynořil.

Austin a Zavala brzy zjistili, že pokud budou udržovat rychlost těsně pod hranicí sta mil za hodinu, postačí jim to k udržení náskoku před zbývajícími účastníky závodu a zároveň budou moci reagovat na případné změny povětrnostních podmínek. Na hladině se zatím tvořily jen malé a střední vlny, některé delší než ostatní, skoro všechny ale na vrcholu přecházely v bílý pěnový hřeben. I když ke dvanácti stupňům Beauforta měly tyto podmínky daleko, rozhodně je nemohli ignorovat. Bedlivě se rozhlíželi a pátrali po jakékoli větší vlně, která by je mohla znovu nepříjemně překvapit.

Zavala Červený inkoust otočil do protisměru a pak zamířil k Aliho člunu, aby zjistil, jestli nepotřebuje pomoc. Když překonal jednu z vln a spouštěl se z ní dolů, spatřil náhle jakýsi šedý objekt, který byl větší než jejich závodní člun, a jen tak tak se prudkým manévrem vyhnul srážce. Nebezpečí ale ještě zdaleka neskončilo – následoval totiž divoký slalom mezi třemi dalšími překážkami v barvě břidlice.

„Velryby!“ vykřikl Zavala vyděšeně. „Jsou všude.“

Austin snížil rychlost na polovinu. Minuli další nehybné tělo a bezprostředně poté jedno menší, zřejmě mládě. „Plejtvákovci šedí,“ řekl udiveně. „A celá fůra.“

„Nevypadají nejzdravěji,“ ozval se Zavala.

„Kontakt s nimi by na zdraví nepřidal ani nám,“ prohlásil Austin a raději ještě zpomalil. „Je to v podstatě minové pole.“

Aliho člun se až do té doby jen neškodně pohupoval ve vlnách a jeho lodní šroub pouze vířil vzduch. Pak se ale příď katamaranu zvedla, záď se ponořila, lopatky vrtule se hladově zakously do vody a Létající koberec vyrazil vpřed jako králík vyhnaný z úkrytu loveckým psem. Okamžitě nabral rychlost a zamířil k lodím s diváky.

„Macho hombre!“ zvolal Zavala obdivně. „Napálí to do velryby a ještě si chce potřást rukou s fanoušky.“

Austin si nejprve také myslel, že Ali se širokým obloukem, který jej přivede do blízkosti diváků, vrátí do původního kursu. Jeho člun se hnal vodou jako zlatý šíp vystřelený při rituálním obřadu. Když si pak Austin v duchu prodloužil dráhu Létajícího koberce, uvědomil si, že se v dálce protíná s pozicí velké bílé lodě zakotvené bokem k trase závodu. Elegantní linie plavidla svědčily o tom, že jde o starou luxusní jachtu. Austin s uznáním zaregistroval, že projektantům se při navrhování dřevěného trupu podařilo skloubit funkčnost s krásou. Znovu se zadíval na Aliho člun. Stále zrychloval a bez sebemenší odchylky mířil přímo na jachtu.

Proč Ali nezastaví, nebo nezmění směr?

Austin věděl, že trup závodního člunu je pevnější než ocelový hřeb, uvědomoval si ale, že kormidla a střední část mezi oběma plováky tak odolné nejsou. Pokud došlo k prohnutí středové části, kormidla se mohla zablokovat. Co by to ale znamenalo? V případě, že je člun neovladatelný, by přece osádce stačilo vypnout motory. I kdyby to nemohl udělat muž obsluhující plynový regulátor, pořád tu ještě je kormidelník, kterému by stačilo jen zatáhnout za lanko nouzového přerušení přívodu paliva. Člun se sice velryby dotkl jen letmo a pod úhlem, jeho poškození ale mohlo být značné, a mohlo se navíc ještě zvýšit, když pak loď narazila na hladinu. Příliš by se to nelišilo od nárazu do betonové zdi. Třebaže oba muži v Aliho člunu měli přilby a byli připoutáni bezpečnostními pásy, mohli by být značně otřeseni. To přinejmenším. Mohli totiž také ztratit vědomí. Austin se zadíval na jachtu a spatřil množství velmi mladě vyhlížejících obličejů lemujících paluby. Dobrotivý Bože! Děti! Jachta je plná dětí!

***

Blížící se závodní člun byl konečně zaregistrován a na palubě nastalo divoké hemžení. Posádka už začala vytahovat kotvu, jestli se ale chce vyhnout srážce, a to srážce s katastrofálními následky, bude sebou loď muset pořádně hodit.

„Ten člun do ní narazí!“ prohlásil Zavala, z jehož hlasu v té chvíli nezaznívalo ani tak znepokojení, jako spíše údiv.

Austinova ruka se automaticky pohnula a jeho prsty zamířily k plynovým regulátorům. Motory zaburácely a Červený inkoust vyrazil vpřed jako dostihový kůň bodnutý včelou. Zavala na tak prudké zrychlení nebyl připraven, okamžitě se ale vzpamatoval, pevně sevřel kormidelní kolo a nasměroval Červený inkoust na druhý člun. Jejich schopnost intuitivně vycítit a pochopit myšlenkové pochody toho druhého jim za ta léta práce pro agenturu už nejednou zachránila život. Austin dal plyn na maximum. Příď katamaranu se odlepila od hladiny a závodní člun nabral rychlost. Hnali se vodou dvakrát rychleji než Létající koberec a pod úhlem se k němu blížili. Za pár vteřin ho dostihnou.

„Přejdi na paralelní kurs a dostaň nás na jeho úroveň,“ řekl Austin. „Až zařvu, vraž do něj pravobokem.“

Nervovými vlákny Austinova mozku procházelo takové množství elektrické energie, že by to stačilo k nasvícení menšího města. Červený inkoust byl nadzvednut jednou z vln, na chvíli se ocitl ve vzduchu a pak v mohutném gejzíru zase dopadl. Jachta se konečně pohnula z místa. To bylo dobré znamení. Šanci, že se jim záměr zdaří, to sice nepatrně, ale přece jen alespoň trochu zvýší.

Oba čluny už pluly téměř bok po boku. Zavala zase jednou prokázal své neuvěřitelné umění řídit téměř cokoli, a navzdory brázdě, která se šířila od zádě Létajícího koberce, se k druhému plavidlu přiblížil přesně podle Austinových pokynů. Austin počkal, dokud Aliho člun neminou, pak ubral plyn a srovnal rychlost obou plavidel. Dělilo je pouze několik yardů.

Austin se dostal do podivného stavu, do jakési země nikoho mezi vědomým ovlivňováním svého konání a podvědomými, čistě reflexivními reakcemi. Všechny smysly měl v plné pohotovosti. Uši drásající hřmot čtyř silných motorů spolehlivě likvidoval jakékoli pokusy o racionální úvahy. S Červeným inkoustem splynul v jeden celek, jeho svaly a šlachy srostly s kovem a kevlarovými vlákny a představovaly stejně nedílnou součást člunu jako písty motorů či hřídel lodního šroubu. Pohyb obou plavidel nebyl ještě ani zdaleka synchronní. Chvíli se dral dopředu jeden, pak zase vedl druhý. Austinovi se ale nakonec podařilo upravit rychlost

Červeného inkoustu tak, že se obě plavidla srovnala a na pohled připomínala dva delfíny plující v dokonalé formaci bok po boku.

Přidat.

Ubrat.

Přidat.

„Teď!“ vykřikl.

Vzdálenost oddělující oba závodní čluny se zmenšila na pouhé palce. Zavala stočil kormidlo doprava. Byl to velmi důležitý a obtížný manévr. Kdyby ho provedl příliš prudce, následoval by tvrdý střet, čluny by se mohly do sebe zaklesnout, ocitly by se ve vzduchu a následný dopad by mohl být pro obě posádky osudný. Když se plavidla střetla, ozvala se hlasitá dutá rána následovaná bolestným úpěním mučených trupů, pak se čluny ale zase oddělily. Zavala manévr zopakoval, tentokrát odhodlán udržet člun za každou cenu v kontaktu s Létajícím kobercem. Měl co dělat, aby kormidelní kolo udržel v rukou.

Austin přidal plyn. Řev motorů byl k nevydržení. Další náraz trupu o trup. Bylo to jako pokoušet se v dobytčí ohradě přimět k poslušnosti nějakého pořádně velkého a silného býčka. Dopředná hybná síla Červeného inkoustu začala konečně získávat navrch a odklánět Létající koberec doprava. Čluny se opět oddělily. Zavala, zcela pohroužen do té nebezpečné hry, zaútočil znovu. Odchylka od původního kursu vzrostla.

„To stačí, Joe!“

Aliho člun už nabral nový směr. Propluje za zádí jachty a pak si to namíří k flotile s diváky. Na plavidlech si toho všimli a lodě začaly prchat. Během chvilky se rozptýlily, jako když vítr foukne do suchého listí. Austin věděl, že Červený inkoust se po odklonění Aliho člunu zachová jako kulečníková koule při šťouchu tágem. Netušil jen, jak dlouho jim potrvá, než Létající koberec přimějí k poslušnosti. Teď, když se jim to konečně povedlo, se s Joem řítili přímo na jachtu. Od srážky je dělily jen vteřiny. Vyděšené obličeje lidí na palubě měli přímo před očima. Člun se hnal rychlostí pětasedmdesáti mil za hodinu. I kdyby vypnul přívod paliva, stejně budou muset jeho i Zavalovy zbytky z trupu téhle staré dřevěné kocábky seškrabávat.

„Co teď?“ vykřikl Zavala.

„Udržuj kurs,“ zahalekal na něj Austin.

Zavala tiše zaklel. Plně důvěřoval Austinovým schopnostem dostat je z bryndy, někdy se ale chování jeho kolegy vymykalo veškeré logice. Pokud se Zavala domníval, že toto rozhodnutí znamená jistou sebevraždu, nedal to najevo. Třebaže mu mozek říkal, aby strhnul řízení a zachránil se, držel dál ten nesmyslný kurs, jako by ona dvě stě stop dlouhá loď, která v jeho očích připomínala spíše rychle se blížící bílou zeď, byla pouhou fatou morgánou. Stiskl zuby, napjal všechny svaly a připravil se na náraz.

„Skloň hlavu,“ ozval se Austin. „Drž ji co nejníže. Zapíchnu nás.“

Ohnul se, dal plný plyn a upravil nastavení vyvažovacích a přítlačných ploch. Za normálních okolností představovalo zapíchnutí něco, čemu se každý chtěl vyhnout. Docházelo k němu tehdy, když se člun odrazil z vrcholu jedné vlny a zaryl se do druhé. Nejhoršímu důsledku takového letu se říkalo ponorka, protože právě tou se člun při zapíchnutí do vlny za velké rychlosti stal. Austin se tomu ani v nejmenším nechtěl vyhnout, právě naopak – on s tím počítal. Když se příď sklonila dolů, zadržel dech, nechal člun zarýt do vody a dál dodával motorům palivo, takže katamaran se pohroužil do moře jako jezevec do díry. Červený inkoust přestal být povrchovým plavidlem a stal se ponorným dopravním prostředkem.

Člun pomalu se šinoucí jachtu podplul, avšak ne dost hluboko, aby to neodnesly oba kokpity. Ozval se děsivý praskot a šum zvířené vody. Lopatky lodních šroubů minuly jejich hlavy jen o pár palců. Pak katamaran nechal jachtu konečně za sebou a vynořil se na druhé straně. Vystřelil z vody jako nějaká obrovská červená létající ryba, pak se ale z jeho výfuků vyvalila mračna nachového kouře, vzdorně brumlající motory se nastavily a člun konečně znehybněl.

Trup plavidla obsahoval velmi pevnou schránku, která by dokázala odolat i náporu stáda slonů. Kryty kokpitů ale byly zranitelnější. Obě kupole z plexiskla zmizely. Jak se teď člun kolébal ve vlnách, nabíral do obou kokpitů vodu.

Zavala se rozkašlal, a zbavil tak své plíce alespoň trochy nepříjemně slané tekutiny. „Jsi v pořádku?“ zeptal se s ohromeným výrazem ve snědém obličeji.

Austin si sundal přilbu, a odhalil tak své husté platinové, téměř bílé vlasy. Zadíval se na jizvy, které na palubě člunu zanechaly lopatky lodního šroubu, a uvědomil si, o jaký kousek je minuly. „Ještě pořád jsem mezi živými,“ odpověděl. „Červený inkoust ale podle mého na takové kousky nebyl projektován.“

„Čas opustit loď,“ řekl na to Zavala, kterému voda sahala už k pasu.

„Beru to jako rozkaz,“ prohlásil Austin a odepjal si bezpečnostní pásy. Vydrápali se z kokpitů a vklouzli do vln. Byli vynikající plavci, což stejně jako ostatní závodníci museli prokázat v testech předcházejících udělení licence, a tak jim tato nedobrovolná koupel ani moc nevadila. Po chvíli u nich zastavila jakási kajutová jachta a vytáhla je na palubu. Červený inkoust se pár minut poté odebral na cestu ke dnu.

„Co se stalo s tím zlatým člunem?“ zeptal se Austin kapitána plavidla, muže středního věku, který na závody připlul ze San Diega. Byl vcelku spokojen, neboť mu průběh klání poskytl mnohem zajímavější podívanou, než čekal. „Támhle,“ odvětil kapitán a ukázal troubelí své dýmky kamsi do dálky. „Vzal to přímo středem flotily. Nechápu, jak se mu mohlo podařit do žádné lodě se netrefit.“

„Mohli bychom se tam vypravit a zjistit, co se stalo s posádkou?“

„Samozřejmě,“ souhlasil ochotně kapitán a roztočil kormidelní kolo.

Dorazit k Létajícímu koberci netrvalo dlouho. Překryty kokpitů byly odsunuty. Austin si oddechl – oba muži byli naživu, třebaže Alimu na hlavě v místě, kde se udeřil, tekla krev a Hank vypadal, jako by se právě probíral z kocoviny.

„Jste zraněni?“ zeptal se jich Austin.

„Ne,“ odvětil Ali, i když nevypadal, že si je svým zdravotním stavem dvakrát jist. „Co se stalo?“

„Narazili jste do velryby.“

„Do čeho?“ Když si všiml, jak vážně se Austin tváří, poklesla mu brada. „Hádám, že jsme nevyhráli,“ řekl pochmurně.

„Tím se netrap,“ snažil se ho uchlácholit Austin. „Alespoň že tvůj člun neleží někde na dně.“

„To je mi líto,“ prohlásil Ali smutně, pak se ale usmál, jako by jej napadlo něco veselého. „V tom případě jste nevyhráli ani vy.“

„Právě naopak,“ řekl na to Austin. „Všichni čtyři jsme získali cenu pro majitele největšího štístka na světě.“

Ali přikývl. „Alláh buď pochválen,“ hlesl a vteřinu poté omdlel.

Venezuelský deštný prales

HUSTÝ DEŠTNÍK PŘEČNÍVAJÍCÍCH VĚTVÍ BRÁNIL přístupu slunečních paprsků, takže tmavá voda se zdála ještě hlubší než ve skutečnosti. S přáním, aby si nikdy nepřečetla ten článek, podle něhož se venezuelská vláda rozhodla vrátit do zdejší přírody lidožravé krokodýly orinocké, se Gamay Morganová-Troutová ponořila pod hladinu a energickými pohyby svých štíhlých nohou se vydala do nepřívětivé temnoty. Tak nějak se muselo cítit prehistorické zvíře, když se propadalo do bažin u kalifornské La Brey, pomyslela si. Rozsvítila halogenové světlo připevněné k videokameře značky Stingray a pokračovala dále ke dnu. Když proplouvala nad podivnou vegetací, která se v pomalu plynoucí vodě kroutila, jako by tančila na nějakou neslyšnou hudbu, cosi se dotklo jejího zadku.

Otočila se prudce, spíše ale pobouřeně než vystrašeně, a zajela rukou k pasu pro nůž. Pár palců od své potápěčské masky spatřila dlouhý a úzký čumák vystupující z masivní narůžovělé hlavy s párem malých černých očí. Čumák se kolébal dopředu a dozadu jako varovně vztyčený prst. Gamay odtáhla ruku od držadla nože a odsunula tu hlavu stranou.

„Dej si pozor na to, kam tu věc strkáš!“ řekla znechuceně, její slova ale vylétla z regulátoru jen v podobě hlasitého zvíření bublin.

Podlouhlá tlama se rozevřela do přátelského zubatého úsměvu, za který by se nemusel stydět cirkusový klaun. Pak se říční delfín převrátil na záda a prohlédl si ji vzhůru nohama.

Gamay se zasmála, zaznělo to ale spíše jako zabublání, kterým se v Yellowstonském národním parku před vytrysknutím ohlašuje gejzír Old Faithful. Gamay zmáčkla palcem tlačítko a vpustila vzduch do vztlakového kompenzátoru. Během několika vteřin její hlava prorazila klidnou hladinu tůně jako čertík vymrštěný pérem z žertovné krabičky. Opřela se týlem o plovací vestu, vyndala si z úst náustek a ústa se jí roztáhla do širokého úsměvu.

Paul Trout seděl v deset stop dlouhém nafukovacím člunu Bombard jen pár yardů od ní. Jako její doprovod neměl na práci nic jiného než pozorovat vystupující vzduchové bubliny a podle nich trasu své ženy sledovat. Když se tak náhle vynořila z temných vod, trochu se vyděsil, a její veselí ho poněkud vyvedlo z míry. Zatvářil se rozpačitě, sklonil hlavu a pak se na ni podíval jakoby přes horní okraj brýlí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a zamrkal na ni světle hnědýma očima.

„Je mi fajn,“ odvětila Gamay, třebaže v pořádku očividně nebyla. Když si všimla, jak se Paul tváří, rozesmála se. Do úst jí přitom nateklo trochu vody. Při představě, že by se mohla utopit v důsledku záchvatu smíchu, se bezostyšně rozchechtala. Rychle si do úst opět strčila náustek. Paul připádloval blíž, naklonil se přes okraj člunu a nabídl jí ruku.

„Seš si jistá, že ti nic není?“

„Jo, je mi bezvadně,“ odpověděla. Vzpamatovala se a vyplivla náustek. „Raději si vylezu nahoru,“ dodala po záchvatu kašle, který spíše připomínal dávení napůl utopeného psa.

Chytila se okraje člunu a podala Paulovi potápěčskou výstroj. Paul se poté naklonil a vytáhl svou sto pětatřicet liber vážící ženu bez sebemenších problémů nahoru. V tříslově hnědých krátkých kalhotách, stejně obarvené košili vojenského střihu s nárameníky a popelínovém klobouku s širokou střechou vypadal jako člen Klubu cestovatelů z doby královny Viktorie. Velký tropický motýl pod jeho ohryzkem byl ve skutečnosti jednou z barevných vázanek, pro něž měl slabost. Trout neviděl žádný důvod, proč by nemohl být dokonale oblečen kdekoli, dokonce i v hloubi venezuelského deštného pralesa, kde pro všední i slavnostní příležitost stačila pouhá bederní rouška. Paulův fešácký oděv byl ale ve zcela jednoznačném rozporu s obrovskou fyzickou silou, kterou disponoval od té doby, co se živil jako rybář na mysu Cod. Tvrdé mozoly mu z dlaní již zmizely, svaly vypracované zvedáním beden s rybami se mu však pod látkou dokonale vyžehlených šatů rýsovaly stále, navíc přesně věděl, jak potenciál skrývající se v tom šest stop a osm palců vysokém těle dokonale využít.

„Podle hloubkoměru tu je pouze třicet stop, takže tvé přihlouplé chování nemůže mít nic společného s rychlou dekompresí,“ prohlásil typicky analytickým způsobem.

Gamay si sundala gumičku, která jí držela pohromadě na ramena dlouhé vlasy, jejichž temně rudá barva přiměla jejího otce, velkého znalce vín, aby ji pojmenoval podle odrůdy beaujolais.

„Vynikající postřeh, drahý,“ řekla Gamay a vytřásla si z vlasů vodu. „Smála jsem se, protože jsem si předtím myslela, že jsem nenápadná jako stopař, a zatím jsem byla nenápadně sledovanou kořistí.“

Paul překvapeně zamrkal. „To se mi ulevilo. Konečně tomu rozumím. Slovo nenápadná znám, stopař, tomu bych taky rozuměl, a kořist…“

Věnovala mu okouzlující úsměv. „Vystopoval mě Cyrano z delfíní říše a štípl mě tím svým přerostlým klofákem do zadku.“

„To mu nemohu vyčítat,“ prohlásil a zálibně – s obočím významně zvednutým ve stylu Groucho Marxe – pohlédl na štíhlé a krásně tvarované tělo své ženy.

„Máma mě varovala, abych si dávala pozor na muže, kteří nosí vázanky a pěšinku si češou skoro uprostřed hlavy.“

„Už jsem ti někdy řekl, že vypadáš jako Lauren Huttonová?“ zeptal se a vyfoukl kouř z imaginárního doutníku. „A že mě přitahují ženy s neodolatelnou mezírkou mezi předními zuby?“

„Počítám, že to říkáš každé,“ odvětila záměrně chraplavým tónem Mae Westové, kterým tak svému od přírody poněkud hlubšímu hlasu přidala na svůdnosti. „Z Cyranova malého, láskyplného štípnutí jsem ale získala jeden vědecký poznatek.“

„Že máš slabost na nosy?“

Zatvářila se, jako že nad tím vážně uvažuje. „Ne, třebaže bych to úplně nevylučovala. Zjistila jsem, že říční delfíni nejsou z hlediska přírodního vývoje tak komplikovaní jako jejich bratranci žijící ve slaných vodách a že jsou proti svým mořským příbuzným bodřejší a žoviálnější. Nechybí jim ale inteligence, jsou hraví a mají smysl pro humor.“

„Kdybys byla šédorůžová, z břicha ti vyrůstaly ploutve se zřetelně rozeznatelnými prsty, měla hřbetní ploutev, která je ztělesněním směšnosti sama o sobě, a tvá hlava připomínala zdeformovaný meloun, tak bys smysl pro humor potřebovala.“

„Na podmořského geologa to nebylo špatné biologické zhodnocení.“

„Rád ti kdykoli vypomůžu.“

Políbila ho na rty. „Jsem opravdu ráda, že jsi tady. A oceňuji všechnu tu námahu, kterou sis dal s počítačovým zpracováním profilu dna téhle řeky. Pro mě osobně je to příjemná změna. Skoro se mi nechce vracet domů.“

Paul přejel pohledem mírumilovné okolí. „I mně se tu líbí. Tohle místo připomíná nějakou středověkou katedrálu. A ta stvoření jsou bezpochyby zábavná, i když si nejsem zcela jist, že se mi líbí, jak si užívají s mou ženou.“

„Cyrano a já máme čistě platonický vztah,“ prohlásila Gamay s domýšlivě zvednutou bradou. „Jen mě chtěl zaujmout a vysloužit si pozornost.“

„Pozornost?“

„Rybí pozornost.“ Několikrát udeřila do okraje člunu pádlem. V místech, kde tůň ústila do řeky, se zčeřila voda, objevil se šedorůžový pahrbek s dlouhou, dozadu zahnutou ploutví a vytvářeje drobné, do stran se šířící vlnky ve tvaru písmene V si to namířil přímo k nim. Zatímco delfín obeplouval člun, z jeho dýchacího otvoru vycházely zvuky podobné kýchání. Když pak Gamay hodila do vody kousky nasekané ryby, objevila se na hladině štíhlá tlama a hladově se na tu rybí svačinu vrhla.

„Podařilo se nám ověřit ty zkazky o delfínech připlouvajících na zavolání. Umím si představit, že opravdu pomáhají místnímu obyvatelstvu při rybolovu. Na těch řečech, co jsme slyšeli, asi bude něco pravdy.“

„Taky jsi úspěšně dokázala, že se Cyranovi podařilo dobře si tě vycvičit. Udělal z tebe dobrou a spolehlivou krmičku.“

„To máš pravdu, tihle tvorové jsou ale z vývojového hlediska považováni za dosud nedokončenou verzi mořského druhu, takže mě osobně zajímá, jak je možné, že se jejich mozek vyvinul rychleji než tělesná schránka.“

Několik minut jen tak pozorovali kroužícího delfína, pak si ale uvědomili, že sluneční svit již značně zeslábl, a tak se rozhodli k návratu.

Zatímco se Gamay věnovala svému potápěčskému náčiní, Paul nastartoval přívěsný motor a zamířil do říčního proudu. Inkoustově tmavá voda se změnila v hráškově zelenou. Delfín je chvíli následoval, když mu ale došlo, že žádný další pamlsek už nedostane, s hbitostí stíhacího letounu je opustil. Hustou džungli lemující řeku zanedlouho vystřídala mýtina. Objevilo se několik chýší s doškovými střechami a v jejich středu bíle omítnutý dům s červenou prejzovou střechou a arkádami ve španělském koloniálním stylu.

Vyvázali se u malého mola, vyložili z člunu všechny své věci a obklopeni houfem nahých švitořících indiánských dětí se vydali ke zděnému stavení. Hospodyně, impozantní míšenka se španělskou a indiánskou krví, houf capartů zahnala výhružným zamáváním koštětem, které třímala, jako by to byla válečnická sekyra. Paul a Gamay vešli dovnitř. Bělovlasý už po šedesátce, oděný do bílé košile zdobené výšivkou, se zvedl od stolu plného papírů a příjemně chladnou pracovnou jim očividně potěšeně zamířil vstříc.

„Seňor a seňora Troutovi. Rád vás zase vidím. Doufám, že vám práce šla od ruky.“

„Jako na drátkách, doktore Ramirezi, děkujeme,“ odvětila Gamay. „Měla jsem možnost prozkoumat trochu víc chování delfínů a Paul dokončil počítačové zpracovávání říčního profilu.“

„Ve skutečnosti jsou mé zásluhy minimální,“ prohlásil Paul. „Z valné části šlo jen o to přinutit vědce z projektu zaměřeného na studium povodí Amazonky, aby si všimli práce, kterou tu Gamay dělá, a požádat je, aby přesměrovali družici LandSat. Počítačový model dokončím doma a Gamay ho použije jako součást své analýzy.“

„Budu se s vámi loučit jen nerad. Bylo to od Národní agentury pro podmořský výzkum milé, že pro tento malý výzkumný úkol poskytla své experty.“

„Bez těchto řek a zdejší flóry a fauny,“ ozvala se Gamay, „by v oceánech žádný život neexistoval.“

„Děkuji vám, seňora Gamay. Jako výraz díků jsem u příležitosti vaší poslední noci ve zdejších končinách nechal připravit speciální večeři.“

„To je od vás hezké,“ řekl Paul. „Sbalíme se co nejdřív, abychom byli na příjezd zásobovacího plavidla připraveni.“

„S tím bych si hlavu nelámal,“ pronesl doktor Ramirez. „Ještě se nestalo, že by ten člun připlul včas.“

„To by nám nevadilo,“ odvětil Paul. „Alespoň budeme mít více času pohovořit si o vaší práci.“

Ramirez se zasmál. „Cítím se jako poustevník žijící v nějaké bohem zapomenuté jeskyni. Svůj botanický výzkum provádím postaru, sbírám si tu rostliny, provádím jejich konzervaci, srovnávám je a zařazuji a pak o tom píšu zprávy, které nikdo nečte.“ S úsměvem na ně pohlédl. „Naši říční obyvatelé nikdy neměli lepší přátele, než jste vy.“

„Možná naše práce ukáže,“ pronesla Gamay, „kde je delfíní populace v důsledku zhoršování životního prostředí ohrožena. Třeba s tím potom půjde něco udělat.“

Ramirez zakroutil smutně hlavou. „Vládní úředníci v Latinské Americe se – pokud jim někdo nestrčí něco do kapsy – zrovna nepřetrhnou. Zajímavé a slibné projekty se v téhle bažině většinou navždy utopí a nikdy nespatří světlo světa.“

„U nás to vypadá obdobně. Náš největší močál se jmenuje Washington, D. C.“

Zatímco se tomu smáli, uvedla hospodyně do místnosti nějakého domorodce. Byl malý a svalnatý, na sobě měl bederní roušku a jeho uši zdobily velké mosazné kroužky. Jako uhel černé vlasy měl ostříhány do ofiny a obočí vyholeno. Doktora oslovil uctivě, z jeho vzrušeného tónu a těkajících očí bylo ale patrné, že jej něco vyvedlo z míry. Během řeči neustále ukazoval směrem k řece. Doktor Ramirez sundal z věšáku panamák s širokou střechou.

„V nějaké kánoi byl nalezen mrtvý muž,“ řekl na vysvětlenou. „Omlouvám se, ale jako jediný představitel vládní moci v okruhu sta mil to musím vyšetřit.“

„Můžeme jít s vámi?“ zeptala se Gamay.

„Jistě. Do Sherlocka Holmese mám daleko, a tak se mi možná bude hodit pár očí zvyklých dívat se na vše vědecky. Třeba to vzbudí váš zájem. Tenhle muž tvrdí, že ten mrtvý je duch-démon.“ Když si všiml nechápavého výrazu Troutových, dodal: „Vysvětlím vám to později.“

Urychleně opustili dům a zamířili podél chýší k řece. Mužská část vesnické populace stála shromážděna nedaleko břehu. Děti se přes nohy mužů snažily něco zahlédnout. Ženy postávaly stranou. Když se doktor Ramirez přiblížil, dav se rozestoupil. V přístavišti byla uvázána kánoe zdobená vyřezávanými ornamenty. Trup plavidla, vydlabaného z jednoho kusu kmene nějakého stromu, byl bílý, výjimku představovala pouze modrá příď a podélný pruh téže barvy.

V kánoi leželo na zádech tělo mladého indiánského muže. Černé vlasy měl stejně jako obyvatelé této indiánské vesnice ostříhány na ofinu a měl taktéž bederní roušku, tím ale výčet podobností končil. Zdejší muži měli na těle tetování či karmínově pomalované tváře, aby se tak chránili před zlými duchy, kteří údajně nesnášejí pohled na červenou barvu. Nos a brada mrtvého byly pomalovány světlou modří, táž barva zdobila i jeho paže. Zbytek těla měl pomalován bíle. Když se doktor Ramirez nahnul nad kánoi, jeho stín vyplašil nazelenalé mouchy usazené na mužově hrudi, ty s bzučením odlétly a odhalily tak přibližně kruhový otvor.

Paul zalapal po dechu. „To vypadá jako střelná rána.“

„Asi se nemýlíte,“ souhlasil s ním doktor Ramirez. Z hluboko posazených očí mu vyzařovala vážnost. „Už jsem pár zranění šípem či oštěpem viděl, tohle se tomu ale nepodobá.“

Pak se obrátil k vesničanům, několik minut s nimi hovořil a pak obsah hovoru manželům Troutovým přetlumočil.

„Říkají, že když ta kánoe připlula, zrovna lovili ryby. Podle její barvy poznali, že jde o loďku ducha-démona, a dostali strach. Vypadala ale prázdná, a tak připluli blíž. Když v kánoi nalezli tělo mrtvého muže, napadlo je nejprve, že by mohli kánoi nechat plout dál. Pak se nad tím ale zamysleli a dospěli k názoru, že by se mohl duch zemřelého vrátit zpět a začít se jim mstít, protože mu nevystrojili řádný pohřeb. Tak ho přitáhli až sem a udělali z toho můj problém.“

„Proč by se toho… ducha-démona měli bát?“ zeptala se Gamay.

Doktor si zamyšleně promnul špičku hustého šedivého kníru. „Chulové, což je místní pojmenování příslušníků kmene, k němuž tenhle gentleman náleží, údajně žijí u Velkého vodopádu. Domorodci tvrdí, že jsou to duchové zrození z mlhy a vodní tříště. Lidé, kteří se dostali na jejich území, se už nikdy nevrátili.“ Ukázal směrem ke kánoi. „Jak sami vidíte, ten chlap je z masa a kostí jako my ostatní.“ Sáhl do kánoe a vytáhl z ní jakýsi pytel. Byl vyrobený z primitivně upravené zvířecí kůže a ležel hned vedle mrtvoly. Vesničané okamžitě ustoupili, jako kdyby obsahoval cosi infikovaného černým morem. Doktor oslovil španělsky jednoho indiána, přičemž čím déle spolu hovořili, tím prudčeji vesničan gestikuloval.

Ramirez náhle ukončil hovor a obrátil se k Troutovým. „Bojí se ho,“ prohlásil, a opravdu, muži se pozvolna stahovali ke svým rodinám. „Kdybyste byli tak laskavi a pomohli mi vytáhnout tu kánoi na břeh. Přesvědčil jsem je, aby vykopali jámu. Udělají to, ale ne na vlastním hřbitově. Vyhrabou ji támhle, na druhé straně řeky, kam stejně nikdo nechodí. Šaman je ujistil, že tam umístí dostatečný počet totemů, aby mrtvý zůstal v hrobě a netoulal se kolem.“ Pak se usmál. „Skutečnost, že to tělo bude ležet tak blízko, dodá šamanovi větší moc. Pokud jeho kouzla někdy v budoucnosti nebudou fungovat, bude moci říct, že se duch mrtvého muže vrátil. Loďku pustíme po proudu a duch zemřelého ji bude následovat.“

Paul chvíli studoval kánoi. Po řemeslné stránce byla dokonalá. „Je to škoda obětovat tak úžasný výrobek. Ale nešť, ať jeho duše odpočívá v pokoji,“ prohlásil a popadl kánoi za jeden konec. Byli na to tři, a tak po chvíli tlačení a tahání dostali loďku z vody na břeh. Ramirez zakryl tělo tkanou přikrývkou, kterou rovněž nalezli uvnitř. Pak znovu uchopil pytel, který svými rozměry připomínal vak na golfové hole a byl nahoře převázán několika řemínky.

„Možná nám tohle prozradí o našem démonovi více,“ řekl a vydal se zpátky ke zděnému stavení. Vešel do pracovny a položil pytel na dlouhý stůl. Uvolnil řemínky, obezřetně pytel roztáhl a podíval se dovnitř. „Musíme být opatrní. Některé kmeny používají otrávené šípy či šipky.“

Uchopil pytel za spodní část a obrátil ho. Z jeho útrob vypadlo na stolní desku několik malých váčků. Jeden otevřel a vytáhl z něj lesklý kovový kotouček. Podal jej Gamay. „Pokud se nepletu, než jste se stala bioložkou, studovala jste archeologii. Možná budete vědět, co to je.“

Gamay se zamyšleně zadívala na plochý oválný předmět. „Zrcadlo? Zdá se, že marnivost není vlastní jen ženám.“

Paul jí vzal zrcátko z rukou a obrátil ho, aby si prohlédl znaky na jeho zadní straně. V obličeji se mu rozzářil úsměv. Jako kluk jsem měl podobné. „To je signální zrcátko. Podívejte se na ty tečky a čárky. S morseovkou to nemá nic společného, není to ale špatné. Vidíte ty malé stylizované postavičky? To je jednoduchý kód. Běžící chlapík by mohl znamenat přijď, postava obrácená na opačnou stranu odejdi, alespoň myslím. Tady ta postava zase leží.“

„Zůstaň, kde jsi,“ tipla si Gamay.

„Mám stejný názor. Tihle dva chlápci s oštěpy by mohli znamenat čeká nás boj. Ten špunt se zvířetem by zase mohl představovat lov.“ Zasmál se. „Je to skoro tak dobré jako mobilní telefon.“

„Lepší,“ prohlásila Gamay. „Nepotřebuješ baterie a minuta volání nic nestojí.“

Paul se zeptal doktora Ramireze, jestli mohou otevřít další váček. Jejich španělský přítel jim to s radostí dovolil.

„Rybářské náčiní,“ identifikoval Trout další předměty. „Kovové háčky, silonový vlasec. A podívejme,“ řekl se zaujetím, zatímco studoval jakýsi primitivně zhotovený kovový předmět. „Vsadím se, že tohle jsou kleště na vytahování zaseknutých háčků.“

„Podle mě jsi to uhádl,“ řekla Gamay, otevřela další váček a vytáhla z něj dvě navzájem spojené dřevěné kruhové obroučky vyplněné tmavou, ale průhlednou hmotou. Nasadila si tu věc na nos a pomocí dvou háčků si ji zachytila za uši. „Sluneční brýle.“

Doktor Ramirez, který za nimi v objevování nechtěl zůstat pozadu, se rovněž prohrabával jednotlivými váčky. Zvedl přibližně šest palců dlouhou tykev, odstranil z ní dřevěnou zátku a přičichl si. „Že by to byl nějaký lék? Vůní to připomíná alkohol.“

Ode dna visela jakási miniaturní miska a dřevěná rukojeť s plochým kamenem a nepravidelným kotoučkem na otáčivé ose. Paul se na tykev zamyšleně zadíval a pak ji od doktora převzal. Naplnil misku tekutinou, přiložil k ní zevnitř dřevěné náčiní a pak kotoučkem otočil. Ten se zakousl do kousku kamene a vykřesal z něj jiskry. Ozval se zvuk připomínající tiché lupnutí a tekutina se vzňala.

„Voilà,“ zvolal Paul s očividným uspokojením. „Máme tady první cigaretový zapalovač. K rozdělání ohně by se mohl hodit taky.“

Následovaly další zajímavé objevy. Jeden váček obsahoval nějaké byliny, které doktor Ramirez identifikoval jako léčivé rostliny, včetně takových, jaké ještě nikdy v životě neviděl. V dalším váčku nalezli tenký kovový proužek, na obou koncích zašpičatělý. Když ho vložili do sklenice s vodou, začal se pomalu otáčet, až se nakonec zastavil v poloze, kdy jedním koncem ukazoval k severnímu magnetickému pólu. Našli také jakýsi bambusový váleček. Když si ho přiložili k oku, skleněné čočky, které se nacházely uvnitř, jim poskytly pohled s přibližně osminásobným zvětšením. Nalezli rovněž nůž uložený v dlouhé a úzké dřevěné krabičce. Jejich poslední nález představoval krátký luk vyrobený z několika k sobě připevněných kovových pásů, takže na pohled připomínal automobilová péra. Byl vytvarován tak, aby šípu při výstřelu poskytl maximální možnou počáteční rychlost. Tětivu tvořila kovová struna. K primitivní zbrani, jakou by člověk podle svých představ mohl najít někde v deštném pralese, to mělo pořádně daleko. Doktor Ramirez přejel po vyleštěném kovu rukou.

„Udivující,“ řekl. „Nic takového jsem nikdy neviděl. Luky, které používají vesničané, jsou ohnuté větve spojené obyčejnou tětivou z nějakého přírodního materiálu.“

„Jak se mohl naučit tyhle věci dělat?“ zeptal se Paul a zamyšleně se poškrábal na hlavě.

„Nejde jen o ty předměty,“ ozvala se Gamay, „ale také o materiál, z něhož jsou vyrobeny. Odkud může pocházet?“

Chvíli stáli nad stolem v absolutní tichosti.

„Je tu jedna mnohem důležitější otázka,“ prohlásil zasmušile doktor Ramirez. „Kdo ho zabil?“

„Máte pravdu,“ souhlasila s ním Gamay. „Nechali jsme se technickou kvalitou těch předmětů tak unést, že jsme úplně zapomněli na skutečnost, že patří mrtvé lidské bytosti.“

„Napadá vás, kdo ho mohl zavraždit?“ otázal se Paul.

Doktor Ramirez se zasmušil. „Pytláci. Dřevorubci nebo vymítači. Ti posledně zmínění jsou muži, kteří sbírají vzácné rostliny s léčivými účinky. Zabijí kohokoli, kdo jim zkříží cestu.“

„Jakou by mohl osamělý indián představovat hrozbu?“ zeptala se Gamay.

Ramirez pokrčil rameny.

„Domnívám se,“ pokračovala Gamay, „že při vyšetřování vraždy by se mělo začít s ohledáním těla.“

„Kde jsi to slyšela?“ chtěl vědět Paul.

„Asi jsem to četla v nějaké detektivce.“

„Dobrá rada. Tak se na tu mrtvolu ještě jednou podívejme.“

Vrátili se k řece a stáhli z těla přikrývku. Paul pak mrtvého převrátil na břicho. Objevila se malá rána, která svědčila o tom, že muž byl střelen zezadu. Trout ohleduplně sundal z krku mrtvého zdobený medailon. Byla na něm znázorněna nějaká okřídlená žena. Ruce držela před sebou, jako by z nich mělo něco vytrysknout. Podal medailon Gamay, která prohlásila, že jí to připomíná egyptské rytiny s vyobrazením opětovného zrození Usíreva, boha slunce a vegetace, pozdějšího vládce podsvětí.

Paul si blíže prohlédl načervenalé šrámy na mužových ramenech. „Vypadá to, jako by byl zbičován.“ Převrátil tělo opět na záda. „Hele, koukněte se na tu podivnou jizvu,“ řekl pak a ukázal na tenkou růžovou čáru na indiánově podbřišku. „Kdybych nebyl dospělý, soudně uvažující muž, asi bych prohlásil, že má vyoperované slepé střevo.“

Od protějšího břehu dorazily dvě vydlabané kánoe. Šaman, jehož hlavu zdobila skvostná čelenka z peří, jim oznámil, že hrob je připraven. Trout tělo opět zakryl přikrývkou a pak s Gamay, která obsluhovala kormidlo, pomocí nafukovacího člunu přetáhli modrobílou kánoi na druhou stranu řeky. Trout a doktor Ramirez odnesli mrtvolu do lesa a pochovali ji v mělké jámě vykopané pár set yardů od řeky. Šaman pak kolem hrobu naskládal na zem něco, co vypadalo jako kousky sušeného kuřete, a s vážnou tváří pronesl varování, že toto místo je od této chvíle navždy tabu. Prázdnou kánoi poté odvlekli do středu řeky a pustili ji po proudu.

„Kam až by mohla doplout?“ zeptal se Paul, zatímco hleděli na modrobílou loďku, jak se vydává na svou poslední plavbu.

„Kousek odtud jsou peřeje. Jestli se nerozmlátí o balvany nebo nezachytí o vegetaci, mohla by doplout až do moře.“

„Ave atque vale,“ ocitoval Trout římskou zdravici mrtvým. „Buď pozdraven a sbohem.“

Když po přeplutí řeky vystupovali z nafukovacího člunu, Ramirez na mokrém břehu uklouzl.

„Jste v pořádku?“ zeptala se ho Gamay.

Ramirez se bolestivě zašklebil. „Jak vidíte, zlí duchové se už pustili do díla. Asi jsem si něco namohl. Dám si na to studený obklad, při chůzi ale zřejmě budu potřebovat vaši pomoc.“

Opřel se o Troutovy a dokulhal do domu. Pak jim řekl, že o celé události bude muset informovat místní úřady. Žádnou odezvu ale z jejich strany neočekává. Spousta lidí v téhle zemi, poučil je, ještě stále uvažuje a koná v duchu hesla Dobrý indián, mrtvý indián.

„Dobrá,“ prohlásil pak a jeho tvář se poněkud rozjasnila, „co se stalo, stalo se. Teď se budu už jen těšit na dnešní večeři na vaši počest.“

Troutovi zamířili do svého pokoje, aby si odpočinuli a upravili se. K hygieně jim posloužila voda z nádrže, kterou Ramirez umístil na střechu domu. Zachycená dešťová voda z ní byla odváděna přímo do koupelny. Gamay se ale během koupele myšlenek na mrtvého indiána evidentně nezbavila. „Vzpomínáš si na toho muže z alpského ledovce?“ zeptala se, když se osušila.

Paul, oděný jen do hedvábného koupacího pláště, ležel natažený na posteli. Ruce měl složené pod hlavou. „Jistě. Chlápek z doby kamenné zamrzlý v ledovci. Co je s ním?“

„Z toho, co měl na sobě a při sobě, šlo odvodit, jak žil. Zdejší indiáni jsou na úrovni doby kamenné. Náš přítel s modrým obličejem do toho nezapadá. Jak se naučil takové věci vyrábět? Kdybychom podobné předměty nalezli u muže z ledovce, noviny by to přinesly s palcovými titulky. Vidím to přímo před sebou: Ötzi, muž z ledovce, se vysmívá dějinám.“

„Možná pravidelně odebíral Techniku pro každého.“

„Možná také četl Boy’s Life, ale i kdyby měl každý měsíc zajištěný přísun odborné literatury a návodů, jak sestrojit to či ono, jak by přišel k zušlechtěným kovům, aby ty věci z nich mohl vyrobit?“

„Možná nám to při večeři vysvětlí doktor Ramirez. Doufám, že máš hlad,“ dodal s pohledem upřeným do okna.

„Umírám hlady. Proč se ptáš?“

„Právě jsem zahlédl dva domorodce, jak ke grilu táhnou tapíra.“

San Diego

KDYŽ AUSTIN VEŠEL VELKÝM OBLOUKOVÝM vchodem do nepřívětivé, jeskyni připomínající budovy stojící v areálu sandiegské námořní základny, udeřil ho do nosu pekelný zápach vycházející ze tří mořských oblud, jejichž osvětlené mršiny ležely na ložných plošinách přívěsných vozů. Mladý námořník, který stál hned za dveřmi, viděl toho urostlého a podivuhodně bělovlasého muže přicházet, a došel na základě jeho velitelského vzezření k názoru, že to musí být důstojník v civilu. Jakmile jej Austin oslovil a hodlal se mu představit, okamžitě se proto postavil do pozoru.

„Námořník Cummings, pane,“ vysypal ze sebe. „Možná to budete chtít použít,“ řekl a podal Austinovi chirurgickou roušku. Sám měl nasazenu podobnou. „Ten zápach se poté, co začali vytahovat důležité vnitřní orgány, stal opravdu nesnesitelným.“ Austin námořníkovi poděkoval, v duchu se přitom podivil, čím se asi ten nešťastník provinil, že dostal tak nevděčný úkol, a nasadil si nabízenou roušku. Tkanina byla napuštěna parfémovanou desinfekcí, které se sice silný odér přebít nepodařilo, dokázala však alespoň potlačit nutkání zvracet.

„Tak co tady máme?“ zeptal se Austin.

„Mámu, tátu a maličké,“ odvětil námořník. „Bože, to jsme si užili, když jsme je vytahovali.“

Určitě nepřehání, blesklo Austinovi hlavou. Konečný počet zněl čtrnáct mrtvých velryb. Likvidace jejich těl by představovala nepříjemný oříšek, i kdyby se do toho nevložili různí šťouralové. Pobřežní stráž, která se z vládních organizací objevila na scéně jako první, se obávala, že by mrtvá těla mohla znamenat ohrožení bezpečnosti plavby, a tak se rozhodla odtáhnout je dále na moře a tam je poslat ke dnu dělostřelbou. Dramaticky pojaté televizní reportáže, které okamžitě obletěly svět, ale přitáhly pozornost bojovníků za práva zvířat. Ti byli smrtí velryb rozhořčeni mnohem víc, než kdyby se Los Angeles propadlo i se všemi svými obyvateli do hlubin Pacifiku. Chtěli vysvětlení, a to rychle. Agentura na ochranu životního prostředí nezůstala pozadu a rovněž žádala informaci, co obří kytovce, kteří se těšili její ochraně, vlastně zahubilo.

San Diego bylo poděšeno vyhlídkou, že by se obrovské páchnoucí mršiny mohly vlivem větru a proudu dostat na tamní pláže, do přístavů, k přímořským hotelům a domům lemujícím pobřeží. Starosta zavolal kongresmanovi, který zastupoval zdejší okres a zároveň byl členem rozpočtového výboru pro americké námořní síly. Výsledkem tohoto rozhovoru byl až obdivuhodně rychle dosažený kompromis. Tři velryby budou dotaženy ke břehu, vyzvednuty a podrobeny pitvě. Ostatní mohly být odtaženy na volné moře a poté použity jako cvičné cíle. Členové a přívrženci Greenpeace protestovali, než ale shromáždili svou flotilu, dělostřelci válečného námořnictva rozmetali velryby na malé kousíčky.

Jeden vlečný parník mezitím dotáhl tři zbylé velryby na blízkou námořní základnu. Kolem obrovitých těl byly ovinuty provizorně vyrobené smyčky, jeřáby je vyzvedly z vody a poté byly velryby převezeny do prázdného skladiště. Z několika kalifornských univerzit okamžitě přijeli specialisté na zkoumání příčin úmrtí kytovců. Byla zřízena improvizovaná laboratoř. Odborníci vybavení nepropustnými kombinézami, rukavicemi a botami se začali rojit po mrtvých tělech a kolem nich jako nějaký velký žlutý hmyz.

Hlava každého zvířete byla oddělena od těla a z mozkové tkáně odebrány vzorky na testy. Funkci nerezových misek a táců používaných během ohledávání lidských mrtvol převzala plechová kolečka.

„Do mozkové chirurgie to má daleko, co?“ poznamenal Austin, zatímco naslouchal bzučení elektrických kotoučových pil, které se odráželo od plechových stěn skladiště.

„To ano, pane,“ odvětil námořník. „Budu rád, až to skončí.“

„Doufám, že to bude co nejdříve, námořníku.“

Austin zauvažoval, proč vlastně vyměnil pohodlný hotelový pokoj za tuhle nechutnou podívanou. Kdyby závod neskončil tak katastrofálně, tak by teď – ať už jako vítěz, či jako poražený – popíjel šampaňské s ostatními účastníky a celou plejádou krásných žen, které se na jednotlivé závody slétaly jako nějací nádherní motýli. Sešli se, to ano, a padla úctyhodná řada lahví, na průběh oslavy měl ale negativní vliv osud Kurtovy a Aliho osádky.

Ali se ukázal s nějakou italskou modelkou po jedné straně a jakousi francouzskou mademoiselle po druhém boku. Ale ani v jejich společnosti nevypadal dvakrát šťastně. Když mu pak Austin říkal, že už se těší na jejich další vzájemný souboj, dokázal jeho arabský soupeř vykouzlit na tváři na chvíli úsměv. Zavala dostál své pověsti lamače ženských srdcí a získal si pozornost hnědovlasé krásky ze skupiny fanynek najatých pro vytvoření správné atmosféry na konci závodu. Domluvili se, že si spolu zajdou na večeři, během níž Zavala splní svůj slib a podělí se s ní o detaily ze svého šťastného vyváznutí.

Austin zůstal jen tak dlouho, jak velela slušnost, pak oslavu opustil a zavolal vlastníkovi Červeného inkoustu. Austinův otec už jeho telefonát očekával. Sledoval konec závodu v televizi, a tak věděl, že je Austin v pořádku a že člun spočívá na dně oceánu.

„Nic si z toho nedělej,“ řekl mu Austin starší, zámožný majitel společnosti na zachraňování lodí, která sídlila v Seattlu. „Postavíme další, ještě lepší. Možná ho pro jistotu tentokrát vybavíme periskopem.“ Pak se hurónsky zachechtal a se zalíbením mu poněkud neopodstatněně připomněl jednu noc, kdy jistý dospívající Austin mladší dorazil domů s nabouraným kabrioletem svého otce.

Většina závodů se konala v Evropě a v její blízkosti, Austinův otec si ale přál úspěch amerického plavidla v domácích vodách. Nový rychlý člun, do jehož vyprojektování a postavení vložil peníze, nazval Červeným inkoustem, protože při vypisování šeků často viděl rudě. Když byl hotov, sestavil pro něj prvotřídní osádku a podpůrný tým. Slova, která při dokončení celého projektu použil, byla jako obvykle přímočará a neotesaná: „Je čas nakopat všem zadek. Postavili jsme člun, který těm žabařům ukáže, že můžeme vyhrát s americkými komponenty, americkým know-how a americkou osádkou. S vámi.“

Vytvořil celý konglomerát sponzorů a využil jejich peníze a vliv k tomu, aby se ve Spojených státech začal pořádat nějaký opravdu důležitý závod. Možnost dostat se do povědomí amerických příznivců tohoto sportu a více tak využít jejich kupní sílu podporovatele závodu natolik lákala, že netrvalo dlouho a první SoCal Grand Prix se stala skutečností.

Austin si promluvil s admirálem Jamesem Sandeckerem, šéfem Národní agentury pro podmořský výzkum, a požádal jej, zda by, pokud to bude jen trochu možné, nemohl nějakou dobu pracovat někde poblíž, aby se tak mohl zúčastnit kvalifikačních testů. Admirál nejprve reptal. Obával se, že by se Austin mohl během závodu zranit. Austin ho ale ve vší slušnosti upozornil na to, že v porovnání s úkoly, jimiž ho jako velitele týmu pro zvláštní úkoly pověřuje, je takový závod vzhledem k obsaženému nebezpečí jen dětskou zábavou. Když pak jako trumf použil Sandeckerův patriotismus, admirál mu dal své požehnání a prohlásil, že je nejvyšší čas, aby Spojené státy ukázaly zbytku světa, že se mu na tomto poli mohou klidně postavit.

Poté co si Austin promluvil s otcem a informoval ho o neslavném osudu Červeného inkoustu, vrátil se na oslavu. Hrané veselí jej ale brzy omrzelo, a tak s radostí přijal pozvání kapitána Nepenthe, aby se na palubě jeho plavidla setkal s Glorií Ekhartovou, která mu chtěla poděkovat. Vřelost a krása této herečky jej okouzlily: Když mu potřásla rukou, nepustila ji hned. Chvíli spolu hovořili a udržovali očima kontakt, který prozrazoval vzájemný zájem. Austin se na okamžik nechal unášet představou, že by mohl mít vztah s někým, koho si při sledování filmů skoro zamiloval, víc než představy mu ale nebylo dopřáno. Glorie se mu lítostivě omluvila a začala se věnovat dětem, které ji potřebovaly.

V duchu si posteskl, že asi nemá svůj den, vrátil se do hotelu a absolvoval několik telefonátů s přáteli a kolegy z agentury. Pak si nechal poslat na pokoj večeři, a zatímco si pochutnával na masových závitcích, sledoval v televizi záznam závodu. Mnohé stanice záběry vysílaly opakovaně, většinou rovněž ve zpomalené podobě. Austina poněkud více zaujaly zprávy o dalším osudu mrtvých velryb. Jeden reportér se zmínil o tom, že tři velryby budou pečlivě prohlédnuty na místní námořní základně. Austin prožíval nudu i zájem zároveň. Z toho, co zatím viděl a slyšel, vyplývalo, že na velrybích tělech nebyly žádné známky jakkoli naznačující příčinu smrti. Neúplnost informací a nelogičnost celé situace na něj působily hůř než ztráta otcova člunu. Jeho smysl pro systematičnost a metodičnost byl pobouřen.

Pitva už podle všeho pomalu končila. Austin námořníka požádal, aby si vzal jeho navštívenku a předal ji někomu, kdo tady velí. Námořník se vrátil se světlovlasým mužem po čtyřicítce. Ten si stáhl krví potřísněnou kombinézu a rukavice, chirurgickou roušku si ale ponechal.

„Vítám vás, pane Austine,“ přivítal se s ním muž a napřáhl pravici. „Jason Witherell, Agentura na ochranu životního prostředí. Rád vás poznávám. Jsem rád, že se NUMA o celou věc zajímá. Možná se nám budou hodit vaše znalosti a prostředky.“

„Vaše agentura může s naší pomocí počítat kdykoli,“ řekl na to Austin. „Můj zájem je ale spíše osobního charakteru. Patřím k závodníkům, kterým ty velryby překazily závod.“

„Viděl jsem televizní zpravodajství,“ prohlásil se smíchem. „Ten manévr, co jste předvedl, byl fantastický. Toho vašeho člunu je mi ale líto.“

„Díky. Zajímalo by mě, jestli už jste zjistili příčinu smrti.“

„Jistě. Důvodem jejich smrti bylo NENEPO.“

„Cože?“

Witherell se zašklebil. „NEmáme NEjmenší POnětí. NENEPO.“

Austin se trpělivě usmál. Bylo mu známo, že patologové občas mívají podivný smysl pro humor. Bez podobných výstředností by si jen těžko zachovali zdravý rozum.

„Žádné domněnky?“

„V této chvíli můžu jen říct,“ odvětil Witherell, „že jsme nenalezli žádné známky nějakého poranění či otravy. Provádíme testy tkání na přítomnost virů. Dosud jsme nic nenašli. Jedna z těch velryb se nedávno zamotala do rybářských sítí, nezdá se však, že by jí to zabránilo přijímat potravu či jí to nějak jinak uškodilo.“

„Takže v této chvíli nemáte tušení, jak zemřely.“

„Ale jistěže máme. My stoprocentně víme, jak zemřely. Udusily se. Jejich dýchací orgány byly tak vážně poškozeny, že to přivodilo zápal plic. K poškození došlo zřejmě v důsledku velkého žáru.“

„Žáru? Nejsem si jist, že vám rozumím.“

„Řeknu to takhle – byly v podstatě uvařeny. A jejich kůže byla taky samý puchýř.“

„Co by mohlo něco takového způsobit?“

„NENEPO,“ prohlásil Witherell a pokrčil rameny.

„Když tedy nevíte co,“ vychrlil ze sebe Austin, „což takhle kdy?“

„To není jednoduché přesně určit. Tragické následky poškození plic se nemusely projevit bezprostředně poté. Ty velryby mohly pár dnů trpět a přesto pokračovat v plavbě podél pobřeží. Mláďata na tom asi byla nejhůř, a dospělí jedinci jim proto přizpůsobili rychlost. Musíte také počítat s tím, že musela uplynout nějaká doba, než se těla začala rozkládat a než je hnilobné plyny nafoukly natolik, že se vynořila v místě konání závodu.“

„Takže kdybyste se na základě znalostí potřebných údajů vydali zpět v čase, mohli byste určit, kde se velryby v okamžiku své smrti nacházely. Pak byste museli vzít v úvahu dobu jejich cílené plavby a čas strávený sháněním potravy. A samozřejmě mořské proudy.“ Potřásl hlavou. „Škoda že nám samy nemohou říct, kde byly.“

Witherell se zasmál. „Kdo říká, že nemohou? Pojďte, něco vám ukážu.“

Muž od Agentury pro ochranu životního prostředí zamířil k přívěsům obklopeným kalužemi se zarudlou vodou, která pomalu odtékala do kanálu. V tak těsné blízkosti velryb byl zápach téměř k nevydržení, nezdálo se ale, že by Witherellovi nějak vadil.

„Tohle je samec,“ prohlásil, když se zastavil u první zdechliny. „Sám vidíte, proč se jim říká velryby šedé. Jejich kůže je přirozeně tmavá, je na ní ale spousta takovýchto zahnutých šmouh a kruhových výrůstků. Teď je na kusy, když jsme ho ale na začátku změřili, měl jednačtyřicet stop.“ Došli k dalšímu valníku, na kterém ležela miniaturní verze první velryby. „Tohle mládě je taky samec. Narodilo se teprve před několika měsíci. Byla tam ještě i další mláďata, takže nevíme, jestli patřilo téhle samici.“ Zastavili se před posledním tělem. „Je větší než ten samec. Ani u ní jsme nenašli žádné viditelné stopy po nějakém poranění, které by mohlo mít smrtelné následky. Ale tohle by vás mohlo zajímat.“ Půjčil si od jednoho kolegy nůž, vylezl na valník a ohnul velrybě ploutev. Přibližně po minutě seskočil dolů a podal Austinovi nějaký čtvercový předmět z kovu a umělé hmoty.

„Transpondér?“ zeptal se Austin.

Witherell ukázal prstem vzhůru. „Každičký pohyb téhle velrybí dámy sledovala družice. Zjistěte, kdo ji měl na starosti. Ta osoba by vám měla být schopna povědět, kdy a kde se naše velryba pohybovala.“

„Jste génius, pane Witherelle.“

„Stejně jako vy jen pokorný vládní služebník snažící se dělat svou práci,“ prohlásil a vzal si radiolokační odpovídač zpátky. „Tuhle věcičku si budu muset ponechat, na její zadní straně je ale nějaké telefonní číslo.“

Austin si číslo zapsal do malého poznámkového bloku a pak patologovi poděkoval za pomoc.

„Mimochodem,“ zeptal se Witherella, když spolu došli ke dveřím, „proč jste si vybrali zrovna tyhle velryby?“

„K tomu došlo víceméně náhodou. Požádal jsem námořnictvo, aby oddělilo od ostatních zvířat tři reprezentativní kusy. Počítám, že někdo to vzal doslovně.“

„Domníváte se, že byste měli větší šanci určit příčinu smrti, kdybyste mohli provést pitvu i u ostatních velryb?“

„Pochybuji,“ odvětil Witherell. „To, co zabilo tyhle tři, zabilo i ty odvlečené na volné moře. Navíc už je stejně pozdě. Pokud je mi známo, když s nimi námořnictvo skončilo, nezbylo z nich dost ani na talíř suši.“

Znovu ten patologický humor, pomyslel si Austin. Sundal si chirurgickou roušku, hodil ji do umělohmotného kontejneru a naposledy se podíval na rozřezaná těla, která byla už jen smutnou připomínkou kdysi úžasných mořských tvorů. Poděkoval Witherellovi i námořníku Cummingsovi a vyšel ven na svěží noční vzduch. Několikrát se zhluboka nadechl, jako by si od odporného zápachu mohl očistit nejen plíce, ale i paměť. Na hladině přístavu se odrážela světla nějaké letadlové lodi. Bylo jich tolik, že připomínala rozzářené město. Odjel zpátky do hotelu a rychle prošel vstupní halou, ne ale dostatečně rychle, aby někteří hosté a členové personálu s nelibým pokrčením nosu nezaregistrovali pach smrti.

Když se konečně ocitl ve svém pokoji, rychle si svlékl oděv a naházel vše do pytle na špinavé prádlo. Dal si horkou sprchu, během níž se dvakrát celý namydlil, a když skončil, převlékl se do volných kalhot a golfového trička. Pak se usadil do pohodlného křesla, zvedl sluchátko a vytočil číslo opsané z transpondéru. Odpověděl mu jen záznamník. Nic jiného ale neočekával – vláda přece nebude nikomu platit jen za to, že bude nečinně sedět a čekat na zprávu o nějaké zatoulané velrybě. Než na jeho telefonát někdo zareaguje, mohou také uplynout celé dny. Žádnou zprávu proto nezanechal, raději zavolal do neustále dostupného ústředí vlastní agentury sídlící na okraji Washingtonu a sdělil operátorce svůj požadavek. Telefon se ozval přibližně za půl hodiny.

„Pan Austin? Jmenuji se Wanda Perelliová a pracuji na ministerstvu vnitra. Zavolal nám někdo z Národní agentury pro podmořský výzkum a řekl nám, že mě údajně sháníte. Prý je to důležité.“

„Ano, děkuji za zavolání. Nerad vás obtěžuji, když jste doma. Už jste slyšela o těch velrybách šedých u kalifornských břehů?“

„Ano. Jen se divím, jak jste přišel k mému číslu.“

„Bylo uvedeno na radiolokačním odpovídači nalezeném na ploutvi jedné velrybí samice.“

„Ach bože, tak to mluvíte o Daisy. To bylo její stádo. Sledovala jsem ji tři roky. Považovala jsem ji skoro za svou příbuznou.“

„To je mi líto. Celkem tam bylo čtrnáct velryb. Ona patřila k těm namátkou vybraným.“

Hlasitě si povzdechla. „To je hrozná zpráva. Vždycky jsme se je snažili chránit, a ony se do přírody opravdu začaly vracet. Rádi bychom co nejdříve obdrželi oficiální zprávu o příčině jejich smrti.“

„Jen před chvílí jsem se vrátil z pitevny. Podle všeho neexistují žádné známky nějaké otravy či nákazy. Ty velryby zahynuly v důsledku poškození plic způsobeného vysokým žárem. Už jste o něčem podobném někdy slyšela?“

„Ne. Nikdy. Má někdo představu, co ten žár mohlo způsobit?“

„Zatím ne. Domnívám se ale, že kdybychom věděli, kde se ty velryby v poslední době vyskytovaly, mohlo by to na celou věc vrhnout jasnější světlo.“

„O tomto stádu toho vím celkem dost. Jeho migrace byla docela zajímavá. Trasa stáda měřila přibližně deset tisíc mil. Po celé léto si shánělo potravu v polárních mořích, pak zamířilo podél pacifického pobřeží na jih k zátokám Kalifornského, poloostrova, kde samice rodily mladé. Na cestu se vydávaly někdy v listopadu či prosinci a dorazily tam počátkem následujícího roku. Těhotné samice pluly jako první, za nimi ostatní dospělí jedinci a mláďata, a to samostatně či v párech. Často se dostaly až těsně k pobřeží. Zpátky na sever se vydávaly v březnu. Velryby s mláďaty někdy čekaly až do dubna. I při zpáteční cestě pluly dost blízko pobřežní linie. Vracely se pomalu, průměrnou rychlostí tak asi deseti mil za hodinu.“

„Před závodem proběhla instruktáž všech účastníků. Bylo nám řečeno, že si máme na velryby dát pozor, závod byl ale načasován tak, aby proběhl až po proplutí posledního stáda. Všichni se domnívali, že v okolí už žádné velryby nejsou.“

„Nenapadá mě nic jiného, než že se opozdily. Možná nějaké mládě onemocnělo, a tak stádo někde počkalo, dokud mu nebude lépe.“

„Patologové přišli se stejnou teorií. Podívala byste se na jejich trasu?“

„Jistě. Máte k dispozici laptop?“

„Bez toho se ani nehnu.“

„Dobrá. Dejte mi svou e-mailovou adresu. Kouknu se do databáze a pošlu vám potřebné informace rychlostí světla.“

„Děkuji vám. Dokonalejší služby si ani neumím představit.“

„Možná mi to jednou, až budeme po vaší agentuře zase potřebovat něco my, budete moci oplatit.“

„Obraťte se přímo na mě, a my uděláme, co bude v našich silách.“

„Děkuji. Pane bože, pořád ještě nemůžu uvěřit tomu, co se Daisy stalo.“

Austin zavěsil, otevřel laptop IBM, zapnul ho a po patnácti minutách si stáhl elektronickou poštu. Objevila se mapa západního pobřeží Spojených států a Kanady a celá Aljaška. Od Čukotského moře, přes moře Beringovo a pak podél břehů Severní Ameriky se až k protáhlému Kalifornskému poloostrovu táhla tečkovaná linie. Mapa byla označena nápisem „Základní trasa velrybí migrace“.

Přílohy obsahovaly konkrétní data o existujících stádech. Austin se jimi probíral tak dlouho, dokud nenašel soubor s označením „Daisy“. Jeho součástí byla další mapa, tentokrát s přesným vyznačením trasy jejího stáda. To nejprve delší dobu plulo rovnoměrným tempem a pak se zastavilo u Kalifornského poloostrova jižně od Tijuany. Po čase se zase vydalo na sever, teď už ale pomaleji. V jednom místě začalo kličkovat, jako by ztratilo orientaci. Chaotická trasa končila poblíž San Diega.

Austin velrybí soubor opustil a pak navštívil několik webových stránek. Po několika minutách se zapřel do opěradla a zamyšleně si propletl prsty obou rukou. Až do té doby, než dorazily do určité oblasti, velryby migrovaly normálně. Pak se něco změnilo. Přemýšlel, co dělat dál, když tu uslyšel někoho u dveří. Zavala.

„To rande skončilo nějak brzy.“

„No jo, řekl jsem jí, že se musím vrátit a zkontrolovat svého nemocného kamaráda.“

Austin na něj udiveně pohlédl. „Nepraštil ses dneska náhodou do hlavy?“

„Musím připustit, že plavba pod tou jachtou byla unikátním zážitkem. Na mezinárodní pravidla pro zabránění srážkám na moři už nikdy nebudu pohlížet tak jako dosud.“

„No, pro tvou informaci – cítím se dobře, takže se klidně můžeš vrátit a navázat v místě, kde jste přestali.“

Zavala se natáhl na pohovku. „Víš, Kurte, jsou občas chvíle, kdy člověk musí prokázat jistou zdrženlivost.“

Austina napadlo, jestli jeho pokoj právě nenavštívil nějaký Zavalův klon bez sexuálního pudu. „Stoprocentně s tebou souhlasím,“ řekl na to. „A teď mi pověz skutečný důvod.“

„Porušila Zavalovo pravidlo. Nebo se o to alespoň pokusila. Já s vdanými ženami nechodím.“

„Jak jsi zjistil, že je vdaná?“

„Řekl mi to její manžel.“

„A podívejme se. Je to pořízek?“

„Je pouze o něco málo menší než mix na beton.“

„Nu, jistá zdrženlivost v tom případě asi byla na místě.“

Joe poněkud nepřesvědčivě přikývl. „Bože, ta byla krásná,“ řekl a povzdechl si. „Čím ses bavil ty?“

„Sledováním pitvy velryb.“

„A to jsem si myslel, jak se zrovna já mám špatně. San Diego přece nabízí i jinou zábavu.“

„O tom nepochybuji, zajímalo mě ale, co ty velryby zabilo.“

„Zjistili příčinu?“

„Plíce těch velryb byly poškozeny žárem a ony zahynuly v důsledku jejich zápalu.“

„To je divné.“

„Souhlasím. Podívej se na obrazovku na tu mapu. Mám ji z meteorologické družice Národního úřadu pro oceány a atmosféru. Znázorňuje teplotní rozdíly na hladině oceánu. Vidíš ten malý červený bod poblíž Kalifornského poloostrova? Náhlá změna teploty.“

„Chceš říct, že naše velryby onemocněly krátce poté, co propluly oblastí s podstatně teplejší vodou?“

„Snad. Víc by mě ale zajímalo, co tu změnu způsobilo.“

„Pokud se nepletu, navrhuješ malý výlet na jih.“

„Mohli bychom si najmout tlumočníka. Paul a Gamay se do Arlingtonu vrátí až za pár dní.“

„No problemo. Pro mě je velmi důležité, aby na mé mexické kořeny nesedlo příliš mnoho prachu.“

Vztyčil se a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptal se ho Austin.

Zavala pohlédl na hodinky. „Noc ještě neskončila. Dva neodolatelně přitažliví a úžasní staří mládenci kecající v hotelovém pokoji o mrtvých velrybách a horké vodě, to není normální, amigo. Když jsem procházel halou, zahlédl jsem tam nějakou krásku. Vypadala, že potřebuje společnost.“

„Domníval jsem se, že jsi na dámskou společnost rezignoval.“

„Přechodný stav způsobený zraněním. Kromě toho mám pocit, že jsem tam s ní viděl nějakého chlapa,“ odvětil Zavala. „Ale dole hraje celkem dobrá jazzová kapela.“

Austinova záliba v cool jazzu následovala na jeho zájmovém žebříčku hned za vztahem ke krásným ženám a závoděním na rychlých motorových člunech. Sklenička tequily s citrusovou šťávou mu před spaním určitě udělá dobře. O případné dámské společnosti ani nemluvě. Usmál se a odhodlaně vypnul počítač.

Venezuelský deštný prales

„TAK JAK VÁM CHUTNALO?“ ZEPTAL SE DOKTOR Ramirez.

Paul a Gamay si vyměnili pohled. „Bylo to skvělé,“ odvětila Gamay. Opravdu bylo, i když jsem to nečekala, blesklo jí přitom hlavou. Bude o té exotické večeři muset povyprávět ctihodnému Julienovi Perlmutterovi, námořnímu historikovi a velkému gurmetovi. Tenké plátky křehkého bílého masa okořeněného místními bylinami, k tomu tmavá hustá omáčka a čerstvé sladké brambory. K jídlu se podávalo velmi chutné bílé chilské víno. Ach bože! Je už v džungli tak dlouho, že jí chutná dokonce i grilovaný tapír! Příště si sama řekne o steak z vřešťana.

Paul se vyjádřil yankeeovsky přímočaře. „Souhlasím. Jsem šokován. Když jsem viděl, jak tu divnou bestii táhnou z lesa, ani ve snu by mě nenapadlo, že by mohla být tak dobrá.“

Ramirez odložil vidličku a zatvářil se udiveně. „Bestii? Z lesa… obávám se, že vám nerozumím.“

„Má na mysli tapíra,“ pronesla váhavě Gamay s očima zabodnutýma do talíře.

Ramirez chvíli beze slova překvapeně zíral před sebe, pak se mu konce kníru zachvěly a on se upřímně rozesmál. Když se uklidnil, uchopil ubrousek a otřel si ústa. „Vy jste si mysleli…“ začal, pak se ale znovu rozesmál. „Odpusťte. Jsem mizerný hostitel. Bavím se na účet svých hostů. Ujišťuji vás, že tohle nebylo maso ze zvířete, které jste viděli přinášet z lovu. Na přípravu téhle hostiny posloužilo prase koupené ve vedlejší vesnici.“ Zatvářil se kysele. „Tapír. Nemám nejmenší představu, jak by mohl chutnat. Třeba by mohl být docela dobrý.“

Ramirez všem dolil víno a pozvedl číši k přípitku. „Budete mi chybět, přátelé. Vaše společnost mi byla velmi příjemná a hovory, které jsme vedli u tohoto stolu, byly úžasné.“

„Děkujeme vám,“ řekla na to Gamay. „Pro nás to představovalo fascinující zážitek. A dnešní den byl prostě vzrušující.“

„Ach ano, ten ubohý indián.“

Paul zavrtěl hlavou. „Pořád se mi honí hlavou technická úroveň těch věcí, co měl u sebe.“

Ramirez vytočil dlaně k nebesům. „Lidé z mlhy a vodní tříště jsou záhadou.“

„Co o nich víte?“ otázala se Gamay, v níž se probudila zvědavost vědce. Než si na Scrippsově institutu oceánografie udělala doktorát z biologie mořských živočichů, byla podmořskou archeoložkou a během let strávených na Státní univerzitě v Severní Karolíně absolvovala četné přednášky z antropologie.

Ramirez si usrkl vína, vděčně přikývl, zadíval se jen tak do prostoru a pokusil se uspořádat si myšlenky. Přes síťovou výplň oken k nim doléhalo bzučení a cvrkot milionů exemplářů tropického hmyzu. Ten hmyzí koncert vytvářel pro příběhy z hloubi deštného pralesa velmi vhodnou zvukovou kulisu.

Po chvilkovém přemítání doktor Ramirez konečně promluvil: „Pěkně si tu hovíme na tom malém ostrůvku civilizace, máme propanový vařič a generátor na výrobu elektřiny, musíte si ale uvědomit, že ještě před několika lety bychom ve zdejších končinách zemřeli za pár minut. Žili zde jen primitivní divocí indiáni. Kanibalismus a výpravy za lidskými hlavami byly na denním pořádku. Ať byste byli kdokoli, misionář přinášející slovo boží či lovec kožešin, byli byste považováni za vetřelce, který musí být zabit. Tihle lidé byli zcivilizováni teprve nedávno.“

„S výjimkou kmene Chulo,“ namítla Gamay.

„Správně. Než by se přizpůsobili, raději se stáhli hlouběji do pralesa. Musím přiznat, že jsem se dnes o nich dozvěděl víc než za celé ty tři roky, co tu žiji. Dokonce jsem vážně pochyboval, jestli vůbec existují. Když hovoříme o tomhle kmeni, musíme oddělit fakta od legendy. Ostatní indiáni se oblasti kolem Velkého vodopádu vyhýbají. Tvrdí, že lidé, kteří se dostali na území Chulů, se nikdy nevrátili. A jejich obavy, jak jste si dnes mohli všimnout, jsou opravdové. To jsou všechna známá fakta.“

„A co říká legenda?“ zeptala se Gamay.

„Prý se mohou učinit neviditelnými,“ prohlásil doktor Ramirez s úsměvem. „Mohou létat. Mohou procházet pevnými překážkami. Nejsou to ani tak lidé, jako spíše duchové. Obyčejné zbraně je nezabijí.“

„Ta střelná rána ten poslední mýtus zpochybňuje,“ namítl Paul.

„Vypadá to tak,“ souhlasil s ním Ramirez. „Existuje ještě jedno tvrzení, dokonce ještě zajímavější. Ten kmen je údajně matriarchální. V jeho čele stojí nějaká žena. Bohyně, abych byl přesný.“

„Amazonka?“ napadlo Gamay.

Doktor Ramirez sáhl místo odpovědi do kapsy a vytáhl z ní nějaký předmět. Byl to medailon, který měl mrtvý muž pověšený na krku. „Možná je to naše okřídlená bohyně. Říká se, že svůj kmen ochraňuje a že její pomsta je hrozná.“

„Ta, kdož musí být poslechnuta,“ zadeklamovala Gamay.

„Cože?“

Zasmála se. „To je věta z jedné dobrodružné povídky, kterou jsem četla jako malá holka. Je o jedné bohyni žijící už tisíce let v džungli bez známek stárnutí.“

Paul vzal medailon do ruky a začal ho pečlivě studovat. „Ať je to bohyně, či nikoli, při ochraně toho domorodce se příliš nevyznamenala.“

Obličej staršího muže zvážněl. „Ano, zároveň ale…“

„Něco nám uniklo?“ zeptala se udiveně Gamay.

„Jsem trochu znepokojen. Zašel za mnou jeden vesničan. Podle něj se v lese děje něco špatného.“

„Co špatného?“ chtěl vědět Paul.

„To netuší. Ví jen to, že to má něco společného s tím zavražděným indiánem.“

„V jakém smyslu?“ zeptala se Gamay.

„Nejsem si jist.“ Na chvíli se odmlčel. „Právě teď jsou v tomhle lese zabíjeni četní živočichové. Hmyz, zvířata i ptáci nepřetržitě zuřivě bojují o život. V celém tom krvavém běsnění ale panuje rovnováha.“ Zdálo se, jako by jeho hluboko posazené oči ještě potemněly. „Bojím se, že smrt toho indiána ten rovnovážný stav narušila.“

„Možná se ta amazonská bohyně právě chystá vykonat svou pomstu,“ prohlásil Paul a vrátil medailon.

Ramirez ho na závěsném řemínku rozhoupal, jako by byl Svengali, šílený hypnotizér z Maurierova románu Trilby, a chtěl ho použít pro něčí zhypnotizování. „Jako muž vědy se musím zaobírat fakty. A je faktem, že někdo tam vlastní střelnou zbraň a neváhá ji použít. Buď se ten indián dostal mimo vlastní území, nebo na ně naopak kdosi se střelnou zbraní pronikl.“

„Máte představu, kdo by ta osoba mohla být?“ zeptala se Gamay.

„Možná. Víte něco o kaučukovém průmyslu?“

Oba zavrtěli hlavou.

„Přibližně před sto lety rostly kaučukovníky jen v amazonské džungli. Pak jakýsi britský vědec ukradl nějaká semena a založil rozsáhlé plantáže na Dálném východě. Totéž se děje i teď. Šaman, který se spolu s námi dneska zúčastnil pohřbu, je při zahánění zlých duchů tak trochu podvodník, zná ale léčivé účinky stovek rostlin. Přichází sem spousta lidí tvrdících o sobě, že jsou vědci, ve skutečnosti jsou to ale piráti bažící po bylinách s léčebnými vlastnostmi. Nabyté vědomosti prodávají mezinárodním společnostem vyrábějícím léčiva. Někdy jsou těmito společnostmi přímo zaměstnáváni. V obou případech ale tyto společnosti nadělají obrovské jmění, zatímco domorodci, kteří se s nimi o potřebné vědomosti podělili, nedostanou nic. Někdy je to dokonce ještě horší – objeví se tu podezřelí muži a potřebné informace si vezmou násilím.“

„Domníváte se, že jeden z těch pirátů, jak jim říkáte, mučil a pak zastřelil toho indiána?“ zeptal se Paul.

„Je to možné. Když jsou v sázce miliony, život chudého indiána neznamená vůbec nic. Proč ho zastřelili, nevím. Mohlo to být tak, že jen viděl něco, co neměl. Lesní obyvatelé ta tajemství rostlinné říše pečlivě střeží po celé generace.“

„Pokouší se někdo ty piráty zastavit?“ ozvala se Gamay.

„To je problém. Vládní úředníci se občas s farmaceutickými firmami tajně domlouvají. V sázce je příliš mnoho peněz. Vláda na domorodce kašle. Jejím jediným zájmem je prodat jejich tajemství tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Takže takové akce probíhají bez jakékoli kontroly?“ zeptala se Gamay.

„Ne zcela. Univerzity občas vysílají týmy složené z opravdových vědců, kteří mají takové piráty vystopovat. Provádějí vlastní výzkum, zároveň ale také hovoří s indiány a vyptávají se jich, jestli nenarazili na nějaké příliš zvědavé cizince. Naši brazilští sousedé se takové krádeže v oblasti genofondu snaží řešit soudní cestou. Před časem podali žalobu na jednoho vědce, který vytvořil katalog semen a stromových kůr používaných indiány k přípravě léčiv. Byl obviněn z krádeže vědomostí domorodého obyvatelstva.“

„To si na sebe vzali nesnadný úkol,“ vyjádřil k výsledku takového procesu své obavy Paul.

„Souhlasím. Brazílie se také snaží vytvořit legislativu k ochraně biologické rozmanitosti, podobné snahy probíhají i u nás, jsou ale jen omezené.

Mluví se o tom, že velké farmaceutické firmy disponující miliardami dolarů by se měly znárodnit. Je to nerovný boj.“

Gamay něco napadlo. „Účastní se toho boje také vaše univerzita?“

„Ano,“ odvětil Ramirez. „Občas dáme nějaký tým dohromady. Na neustálý policejní dohled ale nejsou peníze.“

Nebyla to sice odpověď, jakou Gamay chtěla slyšet, dále se ale nevyptávala. „Přála bych si, abychom s tím něco mohli udělat.“

„Něco by tu bylo,“ prohlásil Ramirez s širokým úsměvem. „Měl bych prosbu. A snažte se prosím necítit potřebu za každou cenu vyhovět.“

„Zkusíme to,“ povzbudil ho Paul.

„Dobrá. Pár hodin cesty odtud je na břehu řeky jedna osada. Holanďan, který tam žije, nemá rádio. Možná se tamní vesničané o smrti toho Chula už doslechli. Někdo by si s nimi měl v každém případě promluvit, aby nedošlo k nějakým těžko předvídatelným reakcím,“ řekl a natáhl si poraněnou nohu. Jeho bolavý kotník svírala tlustá vrstva obvazů. „Sotva se belhám. Asi tam není nic zlomeného, bude to jen výron, ale pořádný. Možná byste tam mohli skočit místo mě. Netrvalo by vám to dlouho.“

„Co zásobovací člun?“ zeptala se Gamay.

„Ten by se měl ukázat až zítra odpoledne. Osádka tu stráví noc. Vy byste byli zpátky ještě před tím, než odtud vypluje.“

„Dobře. Nevidím důvod, proč bychom to nemohli udělat,“ řekla Gamay a na okamžik se odmlčela, protože si všimla divného pohledu svého manžela. „Tedy pokud Paul souhlasí,“ dodala.

„No…“

„Aha, omlouvám se. Má prosba zřejmě způsobila manželskou roztržku.“

„Ne, to ne,“ snažil se ho uklidnit Paul. „To je jen má novoanglická opatrnost. Samozřejmě vám rádi pomůžeme.“

„Skvěle. Mí lidé vám připraví zásoby a doplní palivo do mého člunu. Je rychlejší než ta vaše nafukovací obluda. Tam i zpátky to zvládne za jeden jediný den.“

„Domníval jsem se, že ve vesnici jsou jen dlabané kánoe,“ podivila se Gamay.

Ramirez se usmál. „Většinou mi plně vyhovují, ano, občas je ale výhodnější použít k transportu poněkud výkonnější prostředek.“

Gamay pokrčila rameny. „Povězte nám víc o tom muži, co mu říkáte Holanďan.“

„Dieter je vlastně Němec. Je to obchodník, který si vzal domorodku. Příležitostně se tu zastaví, většinou ale jen jednou měsíčně někoho pošle se seznamem, a my mu pak potřebné věci pošleme, když se ukáže zásobovací člun. Podle mého názoru je to hajzl, to ale ještě neznamená, že by neměl být o možném nebezpečí informován.“ Na okamžik se odmlčel. „Nemusíte to dělat. Není to vaše záležitost. Jste vědci, ne dobrodruzi. Zvláště naše krásná seňora Troutová.“

„Myslím, že to zvládneme,“ řekla na to Gamay a pobaveně pohlédla na svého muže.

Nesnažila se předstírat bůhvíjakou odvahu, jako členové skupiny pro zvláštní úkoly se v rámci práce pro svou agenturu už dostali do mnoha nebezpečných situací. Třebaže představovala atraktivní ženu, žádná choulostivá květinka to rozhodně nebyla. V Racinu, svém wisconsinském rodišti, byla uličnicí dovádějící převážně s chlapci, a tak jí pozdější začlenění do mužského kolektivu nepřineslo žádný problém.

„Dobře, pak jsme dohodnuti. Po zákusku si dáme skleničku brandy a půjdeme si lehnout, abychom byli za úsvitu připraveni vyrazit.“

Po chvíli už byli oba ve svém pokoji a připravovali se k zalehnutí. „Proč jsi s pomocí doktoru Ramirezovi tak váhal?“ zeptala se Gamay Paula.

„Z několika důvodů. Za prvé to bylo proto, že tenhle malý neplánovaný výlet nemá nic společného s naší prací pro agenturu.“

Jen tak tak se vyhnul polštáři, který po něm Gamay mrštila..

„Kdy jsi začal brát vážně agenturní instrukce?“ zeptala se ho.

„Řídím se jimi, kdykoli je to nutné. Stejně jako ty. Neplním je do puntíku a někdy si trochu posunu mantinely, ale nikdy je nepřekračuji.“

„Tak si je posuň ještě trochu dál tvrzením, že tahle řeka je nedílnou součástí oceánu a že každá mrtvola na ní nalezená musí být skupinou pro zvláštní úkoly ohledána a příčina smrti s její pomocí objasněna. Cožpak ti musím připomínat, že tenhle tým byl vytvořen jen proto, aby se zaobíral věcmi, do nichž nikdo jiný zasahovat nebude?“

„To není špatná vějička, příliš ale na své přesvědčovací schopnosti nesázej. Kdybys to totiž nenavrhla ty, přišel bych s tím sám. A mé argumenty by zřejmě stály na stejně vratkém základu, odvažuji se dodat. K lidem, kteří si mohou dovolit úplně všechno, mám totiž averzi.“

„Já taky. Ale k věci. Máš představu, kde bychom měli začít?“

„To už jsem zvážil. Nikdy nepřipusť, aby tě zmátla přirozená mlčenlivost stávajících i bývalých obyvatel mysu Cod.“

„Ani za sto let, lásko.“

„Vraťme se k původní otázce. Důvod, proč jsem váhal, byl prostý – byl jsem překvapen. To bylo poprvé, co se doktor Ramirez o svém člunu zmínil. Vzbudil v nás dojem, že používá jen dlabané kánoe. Vzpomínáš si na ty jeho vtipy o tom, jak skvělý ten náš malý a pokašlávající nafukovací člun je? Když jsem se jednou trochu toulal vesnicí, našel jsem jednu kůlnu a v ní plavidlo pro lov v bažinách.“

Gamay překvapeně zvedla obočí. „Plavidlo pro lov v bažinách? Proč nám něco neřekl?“

„Podle mě je to jasné. Nechtěl, aby o něm kdokoli věděl. Domnívám se, že náš přítel Ramirez není tak jednoduchým a obyčejným člověkem, za jakého se vydává.“

„Mám tentýž dojem. Podle mě k nám, vědeckým troubům, není upřímný, když nás posílá na potencionálně nebezpečný podnik. Z toho, co jsme mu řekli o skupině pro zvláštní úkoly, pochopil, čím se zabýváme, když zrovna nepočítáme říční delfíny. Domnívám se, že chce naši agenturu do celé té záležitosti zatáhnout.“

„Vypadá to, že mu hrajeme přímo do rukou, nechápu ale, proč by měl být tak machiavelistický.“

„Něco mě napadlo,“ prohlásila Gamay. „Zmínil se o tom, že univerzitní vědci občas působí jako nějaká biopolicie. On je přece také vědec z univerzity. Zřejmě má trochu zmatek v tom, co je jeho hlavní profesí.“

„Všiml jsem si,“ odvětil Paul, natáhl se a zavřel oči. „Takže podle tebe je to ve skutečnosti hlavně biopolda hrající si na botanika?“

„Dávalo by to smysl.“ Gamay se na okamžik zamyšleně odmlčela. „Musím připustit, že skutečný důvod, proč tu záhadu chci vyšetřit, spočívá v těch věcech, co měl ten Chulo u sebe. Zajímalo by mě, jak se nějaký zaostalý indián mohl ke všem těm technickým hračkám dostat. Tebe ne?“

Jedinou reakci z druhé strany postele ale představovalo jen hluboké oddechování. Paul si procvičoval svůj proslulý talent upadnout do spánku v podstatě na povel. Gamay zavrtěla udiveně hlavou, přetáhla přes sebe přikrývku a udělala totéž. S východem slunce už budou muset být na nohou, a zítřejší den nebude nejkratší.

Kalifornský poloostrov, Mexiko

MEXICKÝ CELNÍ ÚŘEDNÍK SE VYKLONIL Z OKNA zadíval se na dva muže v bílé dodávce značky Ford. Na sobě měli značně ošuntělé krátké kalhoty a trička, sluneční brýle od firmy Foster Grant a baseballové čepice s logem nějakého obchodu s loveckými potřebami.

„Jaký je důvod vaší návštěvy?“ zeptal se celník statného muže za volantem. Řidič ukázal palcem za sebe na rybářské pruty a bedny s dalším rybářským náčiním. „Jedeme rybařit.“

„Hned bych se vypravil s vámi,“ řekl na to celník s úsměvem a mávnutím směrem k Tijuaně jim dal pokyn, že mohou pokračovat v cestě.

Když se vůz rozjel, Zavala, který seděl na sedadle spolujezdce, prohodil: „Tohle není žádná pořádná konspirace. Stačilo odpárat si agenturní nášivky.“

Austin mu odpověděl úsměvem. „Takhle je to zábavnější.“

„Máme štěstí, že svým vzhledem nezapadáme do škatulky teroristů a pašeráků drog.“

„Dávám přednost vysvětlení, že jsme mistři převleku.“ Austin se zahleděl na Zavalu a pak potřásl hlavou. „Mimochodem, doufám, že sis vzal i americký pas. Byl bych nerad, kdyby si tě nechali v Mexiku.“

„Klídek. Nebylo by to poprvé, co by se jistý Zavala prosmýkl přes hranice.“

Zavalovi rodiče opustili v roce 1960 mexický Morales, kde se narodili a vyrostli, a přes Rio Grande se nelegálně dostali do Spojených států. Jeho matka v té době byla v sedmém měsíci těhotenství. Ani tento stav jí ale nezabránil uskutečnit rozhodnutí, že ona i miminko začnou nový život na El Norte. Zamířili do Santa Fe v Novém Mexiku, kde se pak Zavala narodil. Otec, zručný tesař a truhlář, si brzy získal bohaté zákazníky, kteří si v této oblasti dávali stavět moderní domy. Titíž vlivní lidé mu pak pomohli, když si zažádal o zelenou kartu a později i o udělení amerického občanství.

Bílou dodávku si půjčili od týmu, který prováděl technické zabezpečení Červeného inkoustu. Vozy z půjčoven totiž do Mexika nesměly. Od svého hotelu v San Diegu zamířili na jih a projeli Chula Vistou, hraničním městem, které není ani mexickým, ani americkým, ale představuje spíše kulturní i národnostní směsici. Když se ocitli v Mexiku, projeli rozlehlé chudinské čtvrti na okraji Tijuany a pak se napojili na Carretera Transpeninsula, dálnici s mezinárodním označením MEX 1, která procházela celým Kalifornským poloostrovem. Za El Rosaritou, městem plným obchodů se suvenýry, hotelů a stánků se speciálními mexickými tacos, začalo výdobytků civilizace ubývat. Zanedlouho se po stranách dálnice objevila první políčka, pak se nalevo vynořily holé kopce a potom i smaragdová zátoka známá jako Todos Los Santos. Přibližně hodinu poté, co projeli Tijuanou, sjeli u Ensenady z dálnice.

Austin si tohle výletní a rybářské město pamatoval z doby, kdy se zúčastnil jachtařského závodu Newport-Ensenada. Neoficiální zakončení tenkrát proběhlo v podniku Hussong’s Cantina, což byl starý sešlý bar s podlahou pokrytou vrstvou pilin. Než nová dálnice přivedla turisty s peněženkami plnými dolarů, představovala severní část poloostrova skutečnou hranici divočiny. Hussongova nálevna byla v dobách svého rozkvětu doupětem podivných místních individuí, námořníků, rybářů a automobilových závodníků, kteří Ensenadu znali v časech, kdy na osm set mil dlouhém Kalifornském poloostrově představovala poslední výspu civilizace před městem La Paz. Tenhle podnik patřil k oněm legendárním barům, jako byly například Foxyho bar na Panenských ostrovech či U kapitána Tonyho na Key West, tedy k podnikům, které musel navštívit a taky navštívil snad každý na světě. Když vstoupili dovnitř, začal se Austin nedočkavě rozhlížet po nějakém otrhaném ochmelkovi, který by pamatoval staré zlaté časy, kdy tequila tekla proudem a policie v podstatě nedělala nic jiného, než že poletovala mezi tímto barem a místním lapákem.

Posadili se ke stolu a objednali si huevos rancheros. „Není nad prostou lidovou stravu,“ prohlásil Zavala, zatímco si pochutnával na míchaných vejcích a salse, kořeněné omáčce se spoustou brambor, cibule a pálivého pepře. Austin si mezitím prohlížel losí hlavu, která visela nad barovým pultem snad celou věčnost, alespoň kam jeho paměť sahala. Přemítaje, jak se ten los mohl dostat až do Mexika, obrátil svou pozornost zpátky k mapě poloostrova, kterou měl rozloženou na stole hned vedle satelitního snímku ukazujícího rozdíly v teplotě mořské hladiny.

„Tak tohle je náš cíl,“ prohlásil a ukázal prstem do mapy. „Ta teplotní anomálie se nachází poblíž téhle malé zátoky.“

Zavala dožvýkal a s blaženým výrazem sáhl po knižním průvodci Mexikem. „Tady se píše, že balknagris neboli velryby šedé připlouvají k pobřeží Kalifornského poloostrova od prosince do března, páří se tu a rodí mladé. Mohou vážit až pětadvacet tun, po narození měří přibližně deset a v dospělosti až devětačtyřicet stop. Páří se tak, že zatímco jeden samec samici nutí zůstat na místě, druhý…“ řekl a významně zamrkal. „Myslím, že tuhle pasáž raději přeskočím. Velryby šedé byly v důsledku komerčního lovu téměř vyhubeny, od roku 1947 jsou ale chráněny.“ Na chvíli čtení přerušil. „Na něco se tě zeptám. Vím, že ke každému mořskému živočichovi cítíš respekt, nikdy jsem tě ale nepovažoval za nějakého velkého milovníka a ochránce velryb. Proč najednou tak velký zájem? Proč to nenecháš na Agentuře pro ochranu životního prostředí nebo nějaké podobné organizaci?“

„Dobrá otázka. Mohl bych říct, že bych rád zjistil, co odstartovalo řadu událostí, které skončily potopením tátova člunu. Je tu ale ještě jeden důvod, který nejsem schopen přesně definovat,“ odpověděl Austin a v jeho obličeji se objevil zamyšlený výraz. „Připomíná mi to pár děsivých ponorů, které jsem absolvoval. Víš, co mám na mysli. Pluješ si, všechno se zdá v pořádku, a pak se ti najednou zježí chlupy, žaludek se ti sevře a tebe ovládne nepříjemný pocit, že nejsi sám, že tě něco pozoruje. Něco hladového.“

„Jistě,“ řekl na to Zavala zadumaně. „Tím to ale obvykle nekončí. Já se většinou nemohu zbavit pocitu, že je za mnou ten největší, nejhorší a nejhladovější žralok z celého oceánu a že zrovna přemítá, kdy měl naposledy v žaludku nějaké pravé mexické jídlo.“ Znovu si nabral plnou pusu huevos. „Když se pak ale rozhlédnu, nic tam není, případně uvidím zvědavou a naštvanou střevli ne větší než můj prst.“

„Moře je zahaleno záhadou,“ řekl na to Austin s nepřítomným pohledem.

„To je nějaká hádanka?“

„Svým způsobem taky. Jinak je to ale citát od Josepha Conrada. Moře se nikdy nemění, a všechno to, co dělá, je podle vyprávění mužů zahaleno záhadou.“ Austin poklepal na mapu špičkou prstu. „Velryby umírají dnes a denně. Některé přirozeným způsobem. Další se zapletou do rybářských sítí a zahynou hladem, nebo do nich narazí nějaká loď, případně je otrávíme – někteří lidé se totiž pořád ještě domnívají, že používat moře jako bezednou skládku toxického odpadu je naprosto v pořádku.“ Na okamžik zmlkl. „Tohle ale nespadá do žádné takové kategorie. Příroda je i bez vlivu lidské činnosti pořád trochu rozháraná. Neustále v ní dochází k anomáliím a různým výkyvům a následnému znovunastolení rovnovážného stavu. Není to ale žádná kakofonie. Spíše to připomíná improvizování dobré jazzové kapely, Ahmad Jamal rozjede klavírní sólo, nechá se unést a jen si tak preluduje, po chvíli se ale vrátí a přizpůsobí se rytmicky i melodicky ostatním.“ Hlasitě se zasmál. „Bože, co to plácám za nesmysly!“

„Nezapomeň, že už jsem tvou sbírku jazzových desek viděl, Kurte. Snažíš se říct, že tady zazněla falešná nota.“

„Spíše nějaká hromadná disonance.“ Chvíli nad tím dále uvažoval. „Tvá analogie se mi ale líbí víc. Mám pocit, jako by někde kolem plul velký zákeřný žralok. Drží se těsně mimo dohled a je pekelně hladový.“

Zavala odsunul prázdný talíř stranou. „Jak se říká u nás doma – nejlepší čas k rybolovu je tehdy, když jsou ryby hladové.“

„Náhodou mi neuniklo, že jsi vyrůstal na poušti, amigo,“ prohlásil Austin a vztyčil se. „Jinak ale souhlasím s tím, co říkáš. Takže si pojďme zarybařit.“

Z Ensenady se vrátili na dálnici a zamířili dále na jih. Komerční zástavba se stejně jako v Tijuaně vytratila a počet jízdních pruhů se zmenšil na dva. Za Maneaderem dálnici opustili a dále pokračovali po okresních silnicích kolem polí, roztroušených farem a starých misií, až se nakonec ocitli v drsné a pusté krajině plné mlhou zahalených kopců, jejichž svahy padaly až do moře. Zavala, který navigoval, se zadíval do mapy.

„Už jsme skoro tam. Je to za příští zatáčkou,“ oznámil.

Austin nevěděl, co má vlastně očekávat, když ale naposledy zahnuli a on před sebou spatřil ceduli, která úhledně vyvedeným nápisem ve španělštině i angličtině hlásala, že se ocitli u sídla společnosti na výrobu známých místních tortill, byl překvapen. Zajel ke krajnici. Cedule stála na začátku dlouhé prašné cesty lemované stromy. Na jejím konci spatřili jakousi velkou budovu.

Austin se nahnul nad volant a sluneční brýle si přesunul na čelo. „Jsi si jistý, že jsme na správném místě?“

Zavala mu podal mapu, aby se mohl přesvědčit sám. „Je to přesně to místo,“ řekl stroze.

„Zdá se, že jsme celou tu cestu podnikli zbytečně.“

„Možná ne,“ oponoval mu Zavala. „Ty huevos rancheros v Hussongově putyce byly skvělé a já tam navíc dostal nové reklamní tričko.“

Austin zlověstně přimhouřil oči. „Podivné shody okolností ve mně vždycky vzbuzovaly podezření. Na té ceduli stojí, že návštěvníci jsou vítáni. Když už jsme tady, tak je vezměme za slovo.“

Zahnul a vjel na polní cestu. Po několika stech yardech se ocitli na pečlivě upraveném štěrkovém parkovišti s prostorem vyhrazeným pro vozy návštěvníků. Před budovou z vlnitého hliníkového plechu s portálovou fasádou z vepřovic a střechou pokrytou vypalovanými taškami ve španělském stylu stálo několik osobních aut s kalifornskou značkou a pár autobusů různých cestovních kanceláří. Otevřenými okýnky pronikla do dodávky vůně pečené kukuřice.

„Ďábelsky chytré maskování,“ pronesl Zavala.

„Nečekal jsem, že uvidím neonový poutač se slovy: Vítejte u vrahů velryb.“

„Škoda že jsme si nevzali žádné zbraně,“ řekl Zavala s předstíranou vážností. „Nikdy nevíš, kdy na tebe zaútočí nějaká rozzuřená tortilla. Slyšel jsem, že jednoho chlápka v Nogalesu jakási kukuřičná placka plněná masem tak zřídila…“

„Nech si to až na zpáteční cestu,“ odbyl ho Austin, vystoupil z auta a vydal se k vyřezávaným vstupním dveřím z tmavého dřeva.

Vstoupili do bíle vymalované přijímací haly. Zpoza stolu se na ně usmála mladá Mexičanka. „Buenos días,“ přivítala je. „Máte štěstí. Prohlídka výrobních prostor právě začíná. Patříte k té skupině z výletního parníku?“

Austin potlačil nutkání rozesmát se. „Cestujeme sami. Jeli jsme kolem a zahlédli vaši ceduli.“

Znovu se na ně usmála a požádala je, aby se připojili ke skupině postarších turistů, většinou Američanů, kteří, jak se dalo soudit z jejich přízvuku, pocházeli odněkud ze středozápadu. Mexičanka, která u společnosti pracovala rovněž jako průvodkyně, je zavedla do pekárny.

„Kukuřice představovala v Mexiku život a tortilly po celá staletí sloužily indiánům i španělským osadníkům jako základní složka potravy.“ Provedla je kolem míst, kde se kukuřičná zrna vysypávala z pytlů do mlecích strojů. „Po mnoho let si lidé dělali tortilly sami. Kukuřice byla rozemleta na mouku, smíchána s vodou do takzvané masy, poté byly vyváleny placky, ty naplněny a zavinuty a poté upečeny. To vše ručně. Růst jejich spotřeby v Mexiku a zvláště pak ve Spojených státech přinesl masovější a centralizovanější výrobu. To nám umožnilo modernizovat provozy a vyrábět efektivněji a v souladu s hygienickými požadavky.“

Zatímco pomalu kráčeli za ostatními, naklonil se Austin k Zavalovi a tiše se ho zeptal: „Jestli se ty mexické lívance ve Spojených státech tak dobře prodávají, proč je vyrábějí tak daleko od hranic? Proč je dělají tady a vozí je takovou dálku?“

„Dobrá otázka,“ odvětil Zavala. „Ten mexický tortillový kšeft pevně ovládají hoši s konexemi ve vládních kruzích. Jde o miliardové obraty. I kdybys měl dobrý důvod, proč tenhle objekt postavit tak daleko na jihu, proč na břehu oceánu? Je to pěkné místo pro luxusní hotel, ale proč tu stojí provoz, jako je tenhle?“

Skupina prošla kolem mísičů těsta, od nichž uhnětená hmota pokračovala k zařízením chrlícím stovky tortill za minutu. Na dopravních pásech z nich vyjížděly tenké, masem plněné placky, a to pod dohledem zaměstnanců ve sněhobílých pláštích a igelitových čepicích. Když se pak průvodkyně se skupinou vydala do oddělení, kde probíhalo balení a expedování hotových produktů, všiml si Austin dveří označených pouze španělským nápisem.

„Pouze pro zaměstnance?“ zeptal se Zavaly.

Joe přikývl.

„Už jsem zjistil vše, co jsem o výrobě tortill kdy chtěl vědět,“ prohlásil Austin, přistoupil ke dveřím a vzal za kliku. Nebylo zamčeno. „Porozhlédnu se tu trochu.“

Zavala přejel pohledem Austinovu statnou postavu a do dálky zářící bílé vlasy a namítl: „S veškerou úctou k tvému šmírovacímu talentu musím konstatovat, že mezi zdejší dělníky zcela nezapadáš. Troufám si tvrdit, že ve srovnání s nějakým obrovitým gringem slídícím po chodbách budu já mnohem nenápadnější.“

Na Zavalově námitce něco bylo. „Dobrá, špehuj si tedy sám. Ale buď opatrný. Setkáme se zase na konci prohlídky. Jestli se po tobě průvodkyně bude ptát, řeknu jí, že jsi musel na záchod.“

Zavala na něj souhlasně mrkl a proklouzl dveřmi. Byl přesvědčen, že pomocí svého šarmu vybruslí z téměř jakékoli situace, a už měl připravenu historku, že zabloudil, když se snažil najít baño. Ocitl se v jakési dlouhé chodbě bez oken. Jediné další dveře, ocelové, spatřil až na samém konci. Došel k nim a přitiskl na ně ucho. Když nic nezaslechl, vzal za kliku. Bylo zamčeno.

Sáhl si do kapsy a vyndal z ní upravený švýcarský armádní nůž, za jehož držení by se v zemích, kde se zlodějské náčiní vlastnit nesmí, mohl dostat do vězení. Standardní součásti nože jako nůžky, pilníček na nehty či otvírák na konzervy byly nahrazeny paklíči pro běžné zámky. Na čtvrtý pokus se ozvalo tiché cvaknutí. Když dveře otevřel, spatřil další chodbu. Vedla někam dolů a; na rozdíl od té první v ní byly několikery dveře. Všechny byly uzamčeny, až na jedny, za nimiž nalezl místnost s množstvím šatnových skříní.

Všechny skříňky byly sice zamknuty, kdyby měl čas, mohl by je ale pomocí paklíčů snadno otevřít. Podíval se na hodinky. Prohlídka již brzy skončí. Na protější zdi uviděl řadu polic s pečlivě složenými bílými plášti. Našel mezi nimi jeden, který mu padl, a oblékl si ho. V jedné skříňce s pracovními pomůckami našel psací desku s klipsem na přidržování papírů. Vzal si ji, vrátil se na chodbu a pokračoval ke dveřím na jejím konci. I ty byly uzamčeny, po několika pokusech se mu je ale podařilo otevřít.

Za dveřmi narazil na jakousi vyvýšenou plošinu, pod kterou se rozprostírala velká místnost. Z plošiny se dalo vstoupit na řadu lávek, které procházely pavučinou navzájem propojených horizontálních a vertikálních trubek. Snad ze všech stran se ozývalo hluboké kovové předení jakýchsi strojů. Nedokázal zdroj těch zvuků identifikovat. Vydal se po schodech dolů. Trubky vycházely přímo z podlahy a pod pravým úhlem mizely ve stěnách. Zřejmě vodovodní potrubí pro výrobní potřeby, pomyslel si. Na konci místnosti objevil další dveře. Nebyly uzamčeny. Když je opatrně otevřel, ucítil na obličeji chladný vítr vanoucí od oceánu.

Překvapeně zalapal po dechu. Stál na jakési malé plošince přilepené vysoko na útesu. Dvě stě stop pod ním se otvírala nějaká zátoka. Ten výhled byl tak fantastický, že se znovu podivil, proč tady někdo nepostavil místo továrny raději hotel. Továrnu sice neviděl, předpokládal však, že je za okrajem útesu. Podíval se znovu dolů. Moře se vzdouvalo a pěnilo podél rozeklaných skal; Zábradlí vedoucí kolem plošiny přerušovala na jedné straně kovová branka, která nikam nevedla. Nenavazovaly na ni žádné schody, ať už nahoru, či dolů. Podivné. Pár stop od branky ale začínala jakási kovová kolejnice, která se táhla podél útesu až do vody.

Pomalu po ní sjel očima až ke hladině zátoky. Voda se tam zdála být o něco tmavší než v okolí. Mohly by to být chaluhy a další vodní rostliny hnané vlnami na skálu. Jak tak zadumaně hleděl dolů, ve vodě pod útesem to najednou mohutně zabublalo, na hladině se objevil nějaký velký, lesklý, oválný předmět a začal po útesu stoupat. Samozřejmě! Ta zvláštní kolejnice tvořila součást výtahu. Zvláštní vejce pokračovalo plynule vzhůru. K plošině dorazí během několika vteřin. Zavala se rychle vrátil do velké místnosti se spoustou trubek, dveře ale nechal nepatrně pootevřeny.

Vejce, vyrobené z tmavého tónovaného skla nebo umělé hmoty, která barevně dokonale ladila s povrchem útesu, se na úrovni plošiny zastavilo. Otevřel se poklop a z něj vylezli dva muži v bílém pracovním oděvu. Zavala se rozeběhl ke schodům. Za pár vteřin už byl opět v šatně. Rychle si sundal plášť, co možná nejpečlivěji ho ve chvatu složil a kvapnou chůzí se vydal chodbami zpět do pekárny. Když se znova ocitnul v místech přístupných veřejnosti, nikdo si ho nevšiml. Spěchal směrem, kterým se předtím ubíral Austin a ostatní návštěvníci. Když jej průvodkyně zahlédla, obdařila ho zvláštním a nepříliš potěšeným pohledem.

„Hledal jsem baño.“

Začervenala se. „Ach ano. Ukážu vám, kde to je.“ Tleskla rukama, aby si zjednala pozornost. „Prohlídka je u konce.“ Předala každému dárkový balíček s několika různými tortillami a pak návštěvníky dovedla zpátky do vstupní haly. Když osobní auta a autobusy odjely, začali si Austin a Zavala vyměňovat dojmy.

„Z toho, jak se tváříš, soudím, že tvůj malý průzkum byl úspěšný.“

„Něco jsem našel. Jen nevím, co to je,“ řekl Zavala a v krátkosti mu vše vylíčil.

„Skutečnost, že něco skrývají pod vodou, svědčí o tom, že nechtějí, aby někdo věděl, čím se zabývají,“ prohlásil Austin. „Takže navrhuji malou procházku.“

Vydali se pěšky podél továrny, ale daleko nedošli. Několik set yardů od hrany útesu totiž narazili na vysoký drátěný plot ověnčený ostnatým drátem.

„Kdo to jakživ viděl, takhle důkladně střežit obyčejnou vyhlídku,“ pronesl Zavala.

„Zkusme zjistit, jestli je možné dojít na opačnou stranu zátoky.“

Vrátili se k dodávce a napojili se opět na silnici. Dolů k moři vedlo hned několik cestiček, jakýkoli přístup k moři však znemožňoval plot. Když už to chtěli vzdát, spatřili nějakého muže s rybářským náčiním a košem plným ryb. Přicházel po pěšince vedoucí od zátoky. Zavala jej mávnutím přivolal a pak se jej zeptal, jestli se nějak mohou dostat dolů k moři. Muž se nejprve choval podezíravě. Zřejmě se domníval, že mají s tou továrnou na tortilly něco společného. Když pak Zavala vytáhl z peněženky dvacetidolarovou bankovku, mužova tvář se rozjasnila a on řekl, že ano, že je tu sice všude plot, na jednom místě je ale pod ním možné podlézt.

Zavedl je na úzkou pěšinku vedoucí po ramena vysokými křovisky, ukázal na jedno pole drátěného plotu a s bankovkou sevřenou v hrsti zmizel. Pletivo bylo v místě, k němuž je dovedl, vyhnuto směrem vzhůru v zemi pod ním zela malá prohlubeň. Zavala se pod plotem lehce prosmýkl na druhou stranu a pak plot ještě více přizvedl, aby jej mohl Austin následovat. Poté se vydali napůl zarostlou pěšinou dále, až nakonec dorazili ke hraně útesu. Nacházeli se poblíž vrcholu skalnatého výběžku, který zátoku ohraničoval z jihu.

Po méně příkré straně srázu se dolů vinula cestička, kterou musely vyšlapat nohy rybářů. Oba muže z Národní agentury pro podmořský výzkum ale více zajímal ničím nerušený výhled na zátoku. Z tohoto místa ona tmavá kovová konstrukce vypadala jako nějaké zlověstné opevnění z filmu o Barbaru Conanovi. Austin si budovu pečlivě prohlédl dalekohledem a pak jeho čočky zaměřil na útes. V místech, kde se měl podle Zavalová vyprávění nacházet výtah, se ve slunci zaleskl kov. Poté sklouzl pohledem k širokému ústí zátoky, kde se vlny rozbíjely o skály, a pak se znovu zadíval na továrnu.

„Důmyslné,“ řekl a spokojeně se usmál. „Kdybys postavil něco tak velkého na nějakém odlehlém místě, každý, kdo by na to narazil, jako například náš přítel rybář, by o tom mluvil. Vystav to ale každému na oči, otevři to pro veřejnost, a získáš tak dokonalé krytí pro případnou tajnou akci, kterou bys chtěl podniknout.“

Zavala si od Austina půjčil dalekohled a zadíval se na útes. „A k čemu ten vodotěsný výtah?“

„Na to nemám odpověď,“ řekl Austin a zavrtěl hlavou. „Už jsme zřejmě viděli vše, co jsme chtěli.“

V naději, že se jim podaří v blízkosti továrny či útesu objevit nějakou aktivitu, se ještě několik minut rozhlíželi, spatřili ale jen poletující mořské ptáky. Jinak se nikde nic nehýbalo. Obrátili se proto k moři zády a za okamžik už byli opět na druhé straně plotu. Zavala by se rád rybáře ještě zeptal, jestli ví něco o tom výtahu či zda si v zátoce nevšiml něčeho neobvyklého, ten už ale byl dávno pryč. Vrátili se k dodávce a zamířili na sever.

Austin řídil mlčky. Zavala na základě mnohaleté zkušenosti věděl, že jeho kolega v duchu spřádá plány. Až bude hotov, detailně mu vše vysvětlí. Těsně před Ensenadou Austin konečně promluvil. „Provádí NUMA ještě pořád ten podmořský výzkum u San Diega?“ zeptal se.

„Pokud vím, tak ano. Hned po závodech jsem měl v plánu zjistit, jak jim to jde.“

Austin přikývl. Během další cesty občas zapředli hovor a probrali nedávná i starší dobrodružství a hříchy mládí spáchané v Mexiku. Kolona vozidel čekajících před hraničním přechodem se posouvala hlemýždím tempem. Když na ně konečně přišla řada, vytáhli průkazy agenturních zaměstnanců, aby tak odbavení urychlili.

Následovalo mávnutí ruky a oni celnicí jen projeli. V San Diegu pak zamířili k zálivu a cestou vinoucí se po jeho břehu dorazili k rozlehlému městskému přístavu. Zaparkovali a vydali se podél mola, u něhož bylo vyvázáno několik tuctů plachetnic a motorových člunů. Na konci jednoho kotviště vyhrazeného pro větší plavidla nalezli širokou podsaditou loď dlouhou přibližně pětaosmdesát stop. Na jejím modrozeleném trupu zářil bílý nápis „NUMA“.

Když vstoupili na palubu, zeptali se jednoho člena posádky, jestli je na lodi přítomen kapitán. Zavedl je na můstek, kde se nad roztaženými mapami skláněl štíhlý muž s olivovou pletí. Jim Contos byl považován za jednoho z nejlepších kapitánů v rámci celé agenturní flotily. Tenhle syn lovce mořských hub z Tarpon Springs se plavil po mořích od chvíle, kdy se naučil chodit.

„Kurte, Joe!“ zareagoval překvapeně Contos a radostně se usmál. „Jak milé překvapení! Slyšel jsem sice, že jste někde v okolí, nikdy by mě ale nenapadlo, že palubu Mořského kohouta poctíte svou návštěvou. Po čem zrovna teď pasete?“ Upřel oči na Zavalu. „Po čem jsi vždycky pásl ty, to mi je samozřejmě jasné.“

Koutky Zavalových rtů se zvedly do jeho typického lehkého úsměvu. „Kurt a já jsme se včera účastnili závodů motorových člunů.“

Contosova tvář se zachmuřila. „Doslechl jsem se, jak dopadl váš člun. Je mi to vážně líto.“

„Díky,“ řekl na to Austin. „Pak ale také víš o těch mrtvých plejtvákovcích šedých.“

„Ano… je to velmi divné. Už se ví, co je zabilo?“

„S tvou pomocí to možná zjistíme.“

„Udělám vše, co bude v mých silách.“

„Rádi bychom si půjčili Mořského kohouta a miniponorku a jižně od mexických hranic bychom se trochu porozhlédli pod vodou.“

Contos se rozesmál. „A já se bál, že budete chtít nějakou velkou službu.“ Na chvíli se zamyslel a pak pokrčil rameny. „Proč ne? Zdejší výzkum je u konce. Jestli se vám podaří dostat ústní souhlas s činností v mexických vodách, nebudu mít nic proti.“

Austin přikývl a okamžitě zavolal do agentury. Po několika minutách hovoru předal mobilní telefon Contosovi. Ten se zaposlouchal, pak přikývl, položil pár otázek a poté zavěsil. „Zdá se, že můžeme zvednout kotvy a vyrazit na jih. Gunn nám dal požehnání.“ Rudi Gunn ve washingtonském sídle agentury řídil operační oddělení. „Maximálně ale na dva dny. Pak vás chce mít zase k dispozici pro další úkol. Je tu ale ještě jedna věc. Prohlásil, že získat tak rychle povolení mexické vlády nebude možné.“

„Kdyby se někdo ptal, tak můžeme říct, že jsme se ztratili,“ navrhnul s předstíranou nevinností Austin.

Contos mávl rukou směrem k množství blikajících kontrolek a ciferníků umístěných na ovládacím panelu. „Vzhledem k tomu, kolik elektronických serepetiček tahle loď má, se tahle historka bude prodávat jen těžko. Mořský kohout možná není krásný, rozhodně ale drží krok s vědeckotechnickým rozvojem. Jestli nás chytnou, necháme to vyžehlit ministerstvu zahraničí. Kdy chcete vyrazit?“

„Skočíme si pro věci a vrátíme se co nejdříve. Ostatní už bude na tobě.“

„Dobrá, připravím vše tak, abychom mohli odplout zítra v sedm hodin ráno,“ řekl a odešel vydat posádce patřičné rozkazy.

Cestou k autu se Austin zeptal Zavaly, co Contos myslel tou poznámkou, že ví, po čem vždycky pase.

„Už jsme si párkrát dali schůzku se stejnou ženou,“ odvětil Zavala s úšklebkem.

„Existuje v našem okrese vůbec nějaká ženská, se kterou jsi rande neměl?“

Zavala se nad tím zamyslel. „První dáma. Jak víš, vdané ženy mě nezajímají.“

„To se mi ulevilo,“ prohlásil Austin, zatímco si sedal za volant.

„Jestli se ale rozvede…“

Zabouchli dveře a Austin nastartoval. „Asi teď nastala vhodná doba,“ pravil přitom, „abys mi konečně povyprávěl, jak to bylo s tím chlápkem, kterého v Nogalesu napadla ta kukuřičná placka.“

„Valhala“, kalifornský břeh jezera Tahoe

ZELENÁ HELIKOPTÉRA MCDONNELL-DOUGLASS se na bezoblačném nebi přehoupla přes rozeklané vrcholky Squaw Mountain, slétla nad hladinu jezera Tahoe a vyrazila jako poděšená vážka ke kalifornskému břehu. V jeho blízkosti na okamžik znehybněla, pak zamířila k nedalekým vzrostlým borovicím a v jejich blízkosti dosedla na betonovou přistávací plochu. Když se rotory vrtulníku zastavily, zaparkoval u něj obrovitý Chevrolet Suburban. Řidič oděný do uniformy téže tmavozelené barvy, jakou měla helikoptéra i tento sportovně pojatý dodávkový vůz, vystoupil, aby přivítal právě dorazivšího štíhlého pasažéra.

Převzal od muže příruční zavazadlo a úslužně pronesl: „Následujte mne prosím, kongresmane Kinkaide.“ Nasedli do auta a vyrazili po asfaltové cestě vedoucí někam do hustého lesa. Po několika minutách auto zastavilo před komplexem budov, které vypadaly jako nějaká sekvojová napodobenina novodobého hradu Hearst u San Simeonu. Pomalu zapadající slunce ještě více zvýrazňovalo fantastické siluety střílen, věží a palisád. Na stavbu něčeho takového musel padnout určitě celý les vzrostlých stromů. Správní centrum komplexu představovalo množství roubených a navzájem propojených menších staveb seskupených kolem hlavní třípatrové budovy.

„Je to větší než mormonský Tabernákl,“ zamumlal kongresman Kinkaid.

„Vítejte ve Valhale,“ prohlásil řidič neosobním tónem.

Zaparkoval auto, vzal kongresmanovo zavazadlo a doprovodil ho po širokém schodišti a přes plošinu dlouhou přibližně jako bowlingová dráha až do velké haly s obložením a stropními trámy z tmavého dřeva. Poté oba prošli několika stejně obloženými chodbami a zastavili se před řadou vysokých, goticky tvarovaných kovových dveří s plastickým zdobením.

„Zavazadlo vám odnesu na pokoj, pane. Ostatní už čekají. Své místo najdete podle jmenovky.“

Zmáčkl knoflík, na zdi a jedny dveře se nehlučně otevřely. Když Kinkaid vstoupil dovnitř a dveře za ním zaklaply, zatajil dech. Nacházel se v impozantní místnosti s vysokým stropem. Byla osvětlena plameny šlehajícími z obrovského krbu a pochodněmi zavěšenými na stěnách ve společnosti četných štítů a praporců hýřících jasnými barvami, a mezi kopími, válečnými sekerami, meči a dalšími smrtícími nástroji, které připomínaly časy, kdy válka byla v podstatě jatkami zaměřenými na porcování lidského masa.

Toto vražedné náčiní ale nebylo ničím ve srovnání s předmětem umístěným ve středu místnosti. Stála tam asi sedmdesát stop dlouhá vikingská loď, jejíž trup pokrytý dubovou obšívkou se na přídi i zádi stáčel vzhůru. Jednoduchá kožená plachta ve tvaru čtverce byla napnuta, jako by se chystala polapit vítr. V prostoru zádě vedla na palubu lodní lávka a v podélné ose plavidla stál dlouhý stůl, jehož středem procházel stěžeň.

Kinkaid byl veterán námořní pěchoty, který bojoval ve Vietnamu, a tak jej toto podivné prostředí nevyvedlo z míry. Nasadil odhodlaný výraz, zamířil k lodi a vystoupal po lávce nahoru. Kolem stolu sedělo na tucet lidí. Když se k nim přiblížil, ustali v hovoru a zvědavě na něho pohlédli. Kinkaid se posadil na jedinou volnou židli a zamračeně si změřil ostatní. Zrovna se chystal oslovit muže po své pravici, když se na konci sálu prudce otevřely dvojité dveře.

Do místnosti vešla nějaká žena a v mihotavém světle pochodní zamířila k lodi. Její dlouhé štíhlé nohy se nad podlahou jen míhaly. Když došla doprostřed místnosti, zaregistroval Kinkaid, že přiléhavá zelená kombinéza ženinu atletickou postavu hezky zvýrazňuje, největší dojem na něj ale udělala její výška. Měřila téměř sedm stop.

Její celkové vzezření bylo sice bez chybičky, byla to však krása mrazivého ledovce. Naháněla také podobnou hrůzu. Jako by byla přímo vytvořena z trvale zmrzlé arktické půdy. Šedožluté vlasy měla sčesány dozadu a stažený do drdolu, takže mramorová pokožka a velké, ledovcově modré oči tím víc vynikaly. Vystoupala po lávce na palubu lodě a vydala se podél stolu. Překvapivě měkkým hlasem se s každým přivítala, slovila ho jménem a poděkovala mu za účast. Zastavila se rovněž před kongresmanem, upřela na něj své podivuhodné oči a pevně mu stiskla pravici. Když došla na konec stolu, posadila se do křesla s vysokým opěradlem a obdařila všechny úsměvem, který představoval směsici svůdnosti a ledového chladu.

„Dobré odpoledne, pánové,“ pronesla sytým hlasem rozeného řečníka. „Jmenuji se Brynhild Sigurdová. Nepochybně se divíte, co je tohle za místo. Valhala je mým domovem a správním sídlem společnosti, zároveň ale také představuje oslavnou připomínku mých skandinávských kořenů. Hlavní budova je rozšířenou verzí vikingského podlouhlého domu. Boční křídla slouží pro zvláštní účely. Jsou tam kanceláře, ubytovací prostory pro hosty, tělocvična a také muzeum, které obsahuje mou sbírku primitivního severského umění.“

Na okamžik se odmlčela a pozvedla obočí. „Doufám, že nikdo z vás netrpí mořskou nemocí.“ Počkala, až utichne smích, a pak pokračovala. „Tohle plavidlo je kopií vikingské lodě nalezené v mohyle u Gokstadu. Není tu jen na okrasu. Symbolizuje mé přesvědčení, že je možno dosáhnout i zdánlivě nemožného. Dala jsem ji postavit nejen proto, že představuje dokonalé skloubení funkčnosti a krásy, ale také jako věčnou připomínku toho, že Vikingové by nikdy nepřepluli oceán, kdyby nebyli odvážní a neměli dobrodružného ducha. Možná že jejich spirituální poselství ovlivní i rozhodnutí, k nimž dojdeme u tohoto stolu.“ Opět se na chvíli rozhostilo ticho. „Jistě se sami sebe ptáte, proč jsem vás vlastně pozvala,“ pronesla poté.

„Řekl bych,“ přerušil ji ostře znějící hlas kongresmana Kinkaida, „že s tím má co dělat vaše nabídka poskytnout nám padesát tisíc dolarů či je přímo zaslat na charitativní účel dle našeho vlastního výběru. Já se rozhodl pro vědeckou nadaci zaměřenou na výzkum vrozených vad.“

„Vzhledem k vaší pověstné lidskosti a citlivosti bych nic jiného ani nečekala.“

Kinkaid si rozpačitě odkašlal a zapřel se do opěradla. „Promiňte mi, že jsem vás přerušil,“ řekl omluvně. „Prosím, pokračujte ve svém, ehm, fascinujícím proslovu.“

„Děkuji vám,“ řekla Brynhild Sigurdová. „Dostavili jste se sem, pánové, ze všech koutů země a jste představiteli celé škály odvětví lidské činnosti. Jsou mezi vámi politikové, vysocí úředníci, akademici, lobbisté a erudovaní technici. Vy i já ale zároveň náležíme k obecné komunitě, která je závislá na jedné věci. Na vodě. Na komoditě, o které víme, že je jí čím dál méně. Každému je známo, že této zemi hrozí možná největší sucho historii. Není tomu tak, profesore Dearborne? Byl byste tak laskav a popsal nám dnešní situaci jako klimatolog?“

„S radostí,“ odvětil muž středního věku, který se zdál být tímto požadavkem poněkud vyveden z míry. Prsty si prohrábl řídnoucí nazrzlé vlasy a spustil: „Střed téhle země a její jižní část od Arizony po Floridu zažívá sucho středně vážného až velmi závažného charakteru. Když si odmyslíme Aljašku a Havajské ostrovy, je z osmačtyřiceti států takto postižena téměř jedna čtvrtina. Situace se pravděpodobně ještě zhorší. Úroveň hladiny Velkých kanadských jezer je navíc na historickém minimu. Dá se očekávat déletrvající období bez dešťových srážek v důsledku suchopáru. Nemůžeme dokonce vyloučit, že by to mohlo trvat i celé dekády.“

Okolo stolu to zašumělo.

Sigurdová otevřela nějakou dřevěnou krabici, sáhla do ní rukou a nabrala cosi do dlaně. Před očima přítomných si pak nechala mezi prsty pomalu protékat písek.

„Veškerá legrace končí, pánové. Takhle vypadá naše smutná, drsná budoucnost.“

„Při vší úctě, paní Sigurdová,“ ozval se jakýsi Nevaďan, „si dovolím podotknout, že nám neříkáte nic nového. Las Vegas živoří už teď. Los Angeles a Phoenix na tom nejsou o nic líp.“

Usmála se a teatrálně zatleskala. „Souhlasím. Ale co když vám povím, že existuje způsob, jak naše města zachránit?“

„Tak o tom bych si rád něco poslechl,“ prohlásil Nevaďan.

Se symbolickým klapnutím dřevěnou krabici zavřela.

„První krok už byl podniknut. Jak většina z vás ví, Kongres již schválil přechod práv na odběr a distribuování vody z řeky Colorada. Dneska je to již záležitost soukromého sektoru.“

Kinkaid se naklonil nad stůl. „Jak určitě zase víte vy, paní Sigurdová, stál jsem v čele odpůrců přijetí příslušného zákona.“

„Naštěstí jste nevyhráli. Kdyby se tato legislativní úprava neuskutečnila, západ Spojených států by byl odsouzen. V nádržích je zásoba už jen na dva roky. Až by tato voda došla, museli bychom evakuovat většinu Kalifornie a Arizony a velkou část Colorada, Nového Mexika, Utahu a Wyomingu.“

„Zopakuji to, co jsem řekl těm pitomcům ve Washingtonu. Převedením Hooverovy přehradní nádrže do soukromých rukou se zásoby vody nezvýší.“

„To nikdy nebylo cílem. Problém totiž nespočívá v zásobách vody, ale v její distribuci. Většina vody se vyplýtvá. Utnutí státních subvencí a předání vodních zdrojů do soukromých rukou zajistí, že vodou nebude nadále plýtváno. Důvod je prostý. Mrhání není ziskové.“

„Za svým hlavním argumentem si stojím,“ řekl na to Kinkaid. „Něco tak důležitého jako voda nemůže být v rukou společností, které se nemusí zodpovídat veřejnosti.“

„Státní sektor dostal šanci, a promrhal ji. Teď se bude cena vody odvíjet od poptávky a stavu zásob. Rozhodovat budou zákony trhu. Vodu dostanou jen ti, kteří si ji budou moci dovolit.“

„To je přesně to, co jsem během diskuse v Kongresu zmínil. Bohatá města budou vzkvétat, chudé oblasti strádat a vylidňovat se.“

Brynhild Sigurdová ale stála pevně za svým názorem. „No a co? Představte si, co by se stalo, kdyby se voda nadále distribuovala původním způsobem a řeky nakonec vyschly. Západ, jak ho známe, by přestal existovat. Bylo by tam jen prašné území. Jak náš nevadský přítel správně podotkl, Los Angeles, Phoenix a Denver by se staly městy duchů. Zkuste si představit pichlavými křovisky zarostlá prázdná kasina Las Vegas. Znamenalo by to ekonomickou pohromu. Podnikání by šlo z kopce. Na Wall Street by se k nám obrátili zády. Ztratit kapitálové zázemí znamená ztratit vliv ve Washingtonu. Veřejně prospěšné investice by tekly do jiných částí země.“

Počkala, až přítomní tu chmurnou vizi vstřebají, a pak pokračovala dále. „Obyvatelé amerického západu by se stali novodobými kočovníky jako vystřiženými z Hroznů hněvu. Jen místo toho, aby svou zemi zaslíbenou hledali na západě, nacpali by rodiny do lexusů a mercedesů a vydali by se na východ.“ S ironií v hlase pak dodala: „Zeptejte se sebe samých, jak asi budou reagovat lidé na východním pobřeží, až se jim v sousedství usadí tisíce nebo přímo miliony nezaměstnaných přistěhovalců ze západu.“ Následovala krátká dramatická pauza na zvýšení efektu. „Nebylo by to zajímavé, kdyby nás obyvatelé Oklahomy odmítli vzít pod svá ochranná křídla?“

„Jen těžko bych jim to mohl mít za zlé,“ prohlásil jakýsi vývojový projektant z jižní Kalifornie. „Uvítali by nás zřejmě stejným způsobem, jako kdysi Kaliforňané přivítali mé prarodiče. Puškami a zátarasy na cestách.“

Rančer z Arizony se smutně usmál. „Kdybyste vy Kaliforňané nebyli tak zatraceně chamtiví, bylo by vody dost pro všechny.“

Okamžitě začali všichni mluvit najednou. Brynhild Sigurdová je chvíli nechala a pak zaklepala rázně klouby prstů o stůl, aby si zjednala ticho.

„Tahle neplodná debata je příkladem hašteření, které kolem hospodaření s vodou probíhá už několik desítek let. Kdysi dávno se rančeři kvůli přístupu k vodě dokonce navzájem stříleli. Dnes se místo střelby vedou soudní procesy. Privatizace to handrkování ukončí. Musíme si ale nejprve udělat pořádek ve vlastních řadách a přestat spolu bojovat.“

Sálem zaznělo hlasité zatleskání. „Bravo,“ řekl Kinkaid. „Aplauduji vašemu řečnickému výkonu, ztrácíte ale čas. Zamýšlím požádat Kongres, aby celou záležitost znovu otevřel.“

„To by mohla být chyba.“

Kinkaid byl ale příliš pobouřen, než aby hrozbu ukrytou v těchto slovech rozpoznal. „Nemyslím. Mám informace z dobrého pramene, že společnosti, které převzaly hospodaření s vodou z Colorada, vynaložily statisíce dolarů, aby to nechutné rozhodnutí prosadily.“

„Vaše informace jsou nepřesné. Stálo nás to miliony.“

„Miliony? Vy…“

„Ne mě osobně. Moji korporaci, která zastřešuje společnosti, o nichž jste se zmiňoval.“

„Jsem šokován. Odběr vody z Colorada kontrolujete vy?“

„Ve skutečnosti ho má pod palcem jistá skupina, která vznikla právě za tímto účelem.“

„Otřesné! Pořád tomu nedokážu uvěřit.“

„Nic z toho, co bylo v tomto směru podniknuto, není protizákonné.“

„Totéž opakovaně zaznělo v Los Angeles, když městský vodohospodářský odbor ukradl všechnu vodu z Owensova údolí.“

„Hrajete mi do karet. Tohle přece není nic nového. Los Angeles se stalo největším, nejbohatším a nejmocnějším pouštním městem na světě tím, že dalo dohromady celou armádu vodohospodářů, právníků a spekulantů s pozemky a s jejich pomocí ovládlo vodní zdroje ve svém sousedství.“

„Promiňte,“ ozval se profesor Dearborn, „obávám se, že s kongresmanem souhlasím. Případ Los Angeles je typickým příkladem vodního imperialismu. Pokud je to, co tvrdíte, pravda, vytváříte základy vodohospodářského monopolu.“

„Dovolte mi načrtnout jistý scénář, profesore Dearborne. Období sucha nekončí. Řeka Colorado nedokáže uspokojit poptávku. Města žízní. Co nastane? Dohadování právníků o podobě přídělového systému? Ne. Kolem vodních zdrojů bude znít střelba jako za časů Divokého západu. Zamyslete se nad tím. Vyprahlá chátra bude v ulicích útočit na vše, co jakkoli symbolizuje státní moc. Nastane absolutní zhroucení dosavadních pořádků. Chaos. Wattské pouliční bouře ze srpna 1965 budou v porovnání s tím chlapeckou rvačkou na školním dvorku.“

Dearborn mechanicky přikývl. Vypadal jako někdo, kdo se nemůže probrat z transu. „Máte pravdu,“ připustil, očividně zahnaný do kouta. „Ale, jestli dovolíte, přece jen… to zkrátka… není správné…“

Rázně ho přerušila. „Tohle je boj o přežití, profesore. Budeme žít, nebo zahyneme. Záleží jen na našem rozhodnutí.“

Profesora Dearborna ovládla beznaděj. Rezignovaně se svezl na opěradlo, ruce si zkřížil na prsou a jen bezmocně kroutil hlavou.

Kinkaid se ale tak lehce vzdát nechtěl. „Přece se nenecháte zviklat takovým fantasmagorickým scénářem, profesore Dearborne.“

„Zdá se,“ odvětila místo profesora Brynhild Sigurdová, „že se mi nepodařilo změnit váš názor.“

Kinkaid se vztyčil. „Ne, řeknu vám ale, v čem jste uspěla. Poskytla jste mi dobrou munici. S radostí jí využiji, až tuhle záležitost opět předestřu výboru. A nebudu překvapen, když bude následovat okamžitá reakce antimonopolního úřadu. Vsadím se, že až se mí kolegové, kteří předtím hlasovali pro převedení vodního hospodaření v povodí Colorada do soukromého sektoru, dozvědí, že celý systém bude mít pod palcem jediná korporace, rychle změní názor.“

„Je mi líto, že to říkáte,“ prohlásila Sigurdová.

„Až s vámi skončím, budete litovat ještě více. A teď bych z toho vašeho soukromého luhaparku rád vypadl.“

Obdařila ho pohledem plným smutku. Odhodlanost a vnitřní sílu obdivovala, i když byly tyto vlastnosti použity proti ní.

„Dobrá,“ řekla na to a pak chvíli hovořila do přenosné vysílačky, kterou měla zavěšenu u pasu. „Než vám přinesou zavazadlo a přichystají vrtulník, pár minut to potrvá.“

Otevřely se dveře a do sálu vstoupil muž, který Kinkaida předtím přivedl. Kongresman se k němu připojil a společně odešli.

Když se za nimi zavřely dveře, Sigurdová se obrátila ke zbývajícím mužům. „Třebaže někteří mohou toto sucho považovat za neštěstí, ve skutečnosti znamená výjimečnou příležitost. Řeka Colorado je jen součástí našeho plánu. Postupně se snažíme ovládnout vodohospodářský systém v celé zemi. Vy všichni zastáváte pozice, díky nimž byste mohli k úspěchu našeho úsilí přispět. Odměna, kterou by si tím každý, kdo je přítomen v této místnosti, vysloužil, by byla královská, v podstatě zcela se vymykající vaší představivosti. A svou činností byste zároveň přispěli všeobecně prospěšné věci.“ Přelétla pohledem muže po obou stranách stolu. „Pokud chce ještě někdo odejít, může. Budu po něm pouze požadovat, aby dal své čestné slovo, že o tomto setkání pomlčí.“

Přítomní si vyměnili pohledy, někteří si nerozhodně poposedli, nikdo ale nabídky k odchodu nevyužil. Dokonce ani profesor Dearborn.

Jako mávnutím kouzelného proutku se náhle vynořili číšníci a postavili před každého džbán s vodou a číši.

Brynhild Sigurdová se na celé shromáždění podívala. „Největší zásluhu na tom, že Los Angeles získalo vodu, má William Mulholland. Ukázal na Owensovo údolí a prohlásil: Tady je. Tak si ji vezměme.“

Číšníci na ta slova zřejmě čekali. Naplnili všechny číše a odešli.

Sigurdová tu svou pozvedla a pronesla: „Tady je. Tak si ji vezměme.“

Přiložila si číši ke rtům a dlouze se napila. Ostatní ji automaticky následovali, jako by prováděli jakýsi podivný slavnostní rituál.

„Výborně,“ pokračovala dále. „A teď k dalšímu kroku. Vrátíte se domů a počkáte, až se ozveme. Když něco budeme požadovat, bez řečí a zbytečných otázek to uděláte. Nic z toho, co bude během dnešní schůzky řečeno, se nesmí vyzradit. Musíte pomlčet dokonce i o tom, že se tato schůzka vůbec konala.“

Pátravě se zadívala do tváří přítomných. „Jestli už nejsou žádné další otázky,“ řekla tónem, který nenechal nikoho na pochybách, že diskuse na dané téma již skončila, „udělejte si pohodlí a dobře se bavte. Večeře se bude podávat v jídelně přibližně za deset minut. Najala jsem šéfkuchaře z jedné pětihvězdičkové restaurace, takže nepředpokládám, že nebudete plně spokojeni. Po večeři bude následovat zábavný program z Las Vegas a pak se budete moci uchýlit do svých pokojů. Odletíte zítra ráno po snídani v pořadí, v jakém jste dorazili. Uvidíme se až na další společné schůzce, která se uskuteční ode dneška přesně za měsíc.“

Vstala od stolu, sestoupila po lávce, přešla místnost, vyšla ven týmiž dvojitými dveřmi, kterými předtím vstoupila, prošla chodbou a vešla do malého předpokoje. V něm čekali dva muži. Stáli široce rozkročeni, ruce měli spojené za zády a jejich hluboko posazené černé oči byly upřeny na zářící obrazovky zabudované do jedné ze stěn. Byla to jednovaječná dvojčata oděná do stejných černých kožených bund. Oba muži měli zcela identické, podsadité postavy, vystouplé lícní kosti, vlasy v barvě mokrého sena a hustá, posupně vyhlížející obočí.

„Tak co si myslíte o našich hostech?“ zeptala se posměšně. „Poslouží tihle ubozí červi a žížaly účelu a připraví nám půdu?“

Její slovní hříčka ale oba bratry zcela minula. V hlavě měli jen jednu jedinou věc.

„Koho máme…“ promluvil s přízvukem prozrazujícím východoevropský původ muž stojící na pravé straně.

„… odstranit?“ doplnil ho bratr.

Jejich monotónní hlasy zněly zcela totožně. Sigurdová se spokojeně usmála. Ta odpověď jen potvrdila její přesvědčení, že udělala správně, když Mela a Radka Kradzikovy zachránila ze spárů představitelů Severoatlantického paktu, kteří chtěli neblaze proslulé bratry obvinit ze zločinů proti lidskosti a postavit je před mezinárodní soudní tribunál v Haagu. Byli to klasičtí psychopaté, kteří by se projevili stejně, i kdyby v Bosně k žádné válce nedošlo. Domnívali se, že status příslušníků pomocných sborů částečně legalizuje vraždění, znásilňování a mučení. I když nebylo jednoduché představit si, že tahle monstra někdy přebývala v matčině lůně, zřejmě se právě v té době začala vyvíjet jejich schopnost intuitivně vycítit, co si myslí ten druhý. Představovali jedinou bytost ve dvou tělech. Toto mentální propojení je činilo dvojnásob nebezpečnými, neboť mohli operovat bez verbální komunikace. Sigurdová již dávno zanechala veškerých snah poznat, který je který. „A kdo by měl být podle vás odstraněn?“

Jeden z mužů natáhl ruku, jejíž pařátovité prsty se zdály být přímo stvořeny k působení bolesti, a přetočil kazetu s videonahrávkou o kus zpět. Druhý z bratrů ukázal na hosta v modrém obleku.

„On,“ prohlásili synchronně.

„Kongresman Kinkaid?“

„Ano. Nelíbilo se mu…“

„… co jste říkala.“

„A ostatní?“

Nahrávka se opět převinula o kus dál a ruce obou bratrů ukázaly na dalšího muže.

„Profesor Dearborn? Škoda, ale vaše instinkty zřejmě nelžou. Nemůžeme si dovolit další existenci někoho, kdo projevuje byť jen náznak pochybností. Dobře, sejměte ho taky. Pracujte co nejdiskrétněji. Chystám se co nejdříve svolat správní radu, abychom mohli probrat dlouhodobé plány. Chci mít do té doby vše vyřízeno. Nehodlám tolerovat omyly, jakých se před deseti lety dopustili ti pitomci v Brazílii.“

Vyšla ven a zanechala oba bratry o samotě. Ti se ale ani nehnuli. Jen tak hleděli na obrazovku a do jejich třpytících se očí se pomalu vkrádal výraz kočky hledící na akvárium a zkoumající, která ze zlatých rybek je nejtlustší.

Venezuelský deštný prales

OD TÉ DOBY, CO DOKTOR RAMIREZ POPŘÁL manželům Troutovým šťastnou cestu a pak jim z mola naposledy zamával, se říční scenérie v podstatě vůbec nezměnila. Člun ukrajoval míle a míle poklidně plynoucího tmavozeleného toku, který se kroutil jako had. Řeku po obou stranách lemovala nekonečná hradba stromů a oddělovala ji od věčného pralesního žera. V jednom místě se museli zastavit, protože řečiště bylo zataraseno. Přivítali to jako možnost odpočinout si od otupujícího vrčení leteckého motoru. Uvázali kolem zachycených kmenů a větví lano a vytvořili v naplavené barikádě průchod. Ztratili tím ale poměrně dost času. Když začaly listnaté stěny podél řeky poněkud řídnout a oni tu a tam letmo zahlédli obdělaná políčka, bylo už pozdní odpoledne. Pak les konečně ustoupil zcela a objevil se shluk slaměných chatrčí.

Paul snížil rychlost a zamířil tupou přídí člunu k vydlabaným kánoím vytaženým na bahnitý břeh. Těsně u něj krátce přidal plyn, a když se příď ocitla nad pevnou zemí, vypnul motor. Sundal si obráceně nasazenou baseballovou čepici s agenturním logem a začal si s ní ovívat obličej.

„Kde jsou všichni?“

Nepřirozené ticho, které zde vládlo, ostře kontrastovalo s celodenním hlučným hemžením oaady v níž žil doktor Ramirez. Místo se zdálo opuštěné. Jedinou známku nedávné lidské přítomnosti představovaly stužky šedivého kouře, které vycházely z otvorů ve střechách chatrčí.

„Vypadá to tu hodně zlověstně,“ prohlásila Gamay. „Jako by tady řádila nějaká epidemie.“

Paul otevřel bednu s materiálem a vyndal z ní batoh. Velmi pomalu ho položil mezi sebe a manželku, sáhl do něj a nahmatal kožené pouzdro s koltem, který si na naléhání doktora Ramireze vzali na cestu. Když v dlani ucítil tvrdý povrch rukojeti, cítil se o něco jistěji.

„Není to epidemie, čeho se obávám,“ zašeptal a pátravě se zadíval na tiché chatrče. „Myslím na toho mrtvého indiána v kánoi.“

Gamay, která důvod Paulova hrábnutí do batohu pochopila, jeho obavy sdílela.

„Jestli člun opustíme, nemuseli bychom se k němu jen tak lehce vrátit,“ zašeptala. „Raději ještě pár minut počkejme. Uvidíme, co se bude dít.“

Paul přikývl. „Možná mají siestu. Zkusíme je probudit.“ Přiložil si dlaně k ústům a okolím se rozletělo hlasité „Halóóó“. Odpovědí mu ale byla jen ozvěna. Zkusil to ještě jednou. Nic.

Gamay se rozesmála. „Aby takový řev neslyšeli, museli by být hluší.“

„Divné,“ řekl na to Paul a nechápavě zavrtěl hlavou. „Jen tu tak sedět by mohlo být nebezpečné. Raději se porozhlédnu kolem. Budeš mi krýt záda?“

„Z jedné ruky nepustím ten Ramirezův kanón a druhou nedám dolů ze startéru. Hlavně se nesnaž být za každou cenu hrdina.“

„Přece mě znáš. Jen co zavětřím nějaký problém, vezmu do zaječích.“

Paul se vztyčil a slezl z vyvýšeného sedadla umístěného přímo před drátěným krytem vrtule. O Gamayiných schopnostech poskytnout mu dokonalé krytí ani v nejmenším nepochyboval. Když ještě bydlela v Racinu, strávila se svým otcem spoustu času střelbou na hliněné holuby. Uměla skvěle zacházet s palnými zbraněmi jakéhokoli druhu. Paul byl přesvědčen, že by od pasu trefila i blechu. Ještě jednou přeletěl očima celou vesnici, položil nohu na okraj člunu a ztuhl. V temném vstupním otvoru do největší chýše zahlédl nějaký pohyb. Na zlomek vteřiny vykoukla čísi hlava a zase zmizela. A pak ještě jednou. Poté z obydlí vyšel nějaký muž a zamával jim. Vykřikl cosi, co znělo jako pozdrav, a vydal se jim vstříc.

Došel ke břehu řeky a propoceným hedvábným kapesníkem si otřel mokrý obličej. Byl to statný muž, a slaměný klobouk s širokou střechou jeho hmotnost opticky ještě umocňoval. Pytlovité bavlněné kalhoty přidržovala na obrovitém břichu nylonová šňůra a bílou košili měl zapnutou až ke krku. Na levém oku se mu na slunci leskl monokl.

„Zdravím vás,“ pronesl s lehkým přízvukem. „Vítejte v Paříži deštného pralesa.“

Paul se zadíval na shluk ubohých chatrčí za mužovými zády. „A kde tu máte Eiffelovku?“ zeptal se rádoby nenuceným tónem.

„Cha, Eiffelovku! To bylo trefné. Tu tady sice nemáme, ale koukněte támhle. Není to hotový Vítězný oblouk?“

Paul ale po tak dlouhém putování v úmorném vedru neměl náladu na hledání nějaké vtipné odpovědi. „Hledáme muže, kterému říkají Holanďan.“

Muž si sňal klobouk a odhalil tak pleš ohraničenou po stranách rozcuchanými bílými vlasy. „K službám. Nejsem ale Holanďan,“ prohlásil se smíchem. „Když jsem před sedmi lety na tohle bohem zapomenuté místo dorazil, řekl jsem, že jsem Deutsch, což zní podobně jako anglické dutch. Jsem Němec. Jmenuji se Dieter von Hoffman.“

„Já jsem Paul Trout a to je moje žena Gamay.“

Hoffman zamžoural přes monokl na Gamay. „Krásné jméno, jako stvořené pro nádhernou ženu,“ řekl galantně. „Moc bělošek tady nevídáme, ať už hezkých, či jakýchkoli jiných.“

Gamay se ho zeptala, proč je vesnice tak tichá a pustá. Hoffmanovy masité rty se zkroutily do strojeného úsměvu. „Poradil jsem vesničanům, aby se schovali. Při kontaktu s neznámými lidmi trocha opatrnosti neškodí. Až zjistí, že máte přátelské úmysly, tak se objeví.“ Následoval další pokus o úsměv. „Tak co vás do naší chudé vesnice přivádí?“

„Jsme tu na žádost doktora Ramireze. Pracujeme pro Národní agenturu pro podmořský výzkum,“ odvětila Gamay. „Zkoumali jsme říční delfíny a bydleli přitom u něj. Požádal nás, abychom tuhle cestu podnikli.“

„V džungli funguje lesní telegraf. Už jsem se proto doslechl, že se v okolí vyskytuje párek amerických vědců, nikdy by mě ale nenapadlo, že byste mě mohli poctít návštěvou. Jak se ctihodnému doktoru Ramirezovi daří?“

„Rád by sem zaskočil sám, poranil si ale kotník a nemůže cestovat.“

„To je špatné. Rád bych ho zase jednou viděl. Nu, už je to dávno, co jsem měl naposledy nějakou společnost, v žádném případě to ale neomlouvá skutečnost, že jsem tak ubohý hostitel. Následujte mne, prosím. Určitě jste zmožení horkem a pořádně žízniví.“

Paul a Gamay si navzájem vyměnili pohled, který říkal dobrá, ale musíme být opatrní, a vylezli z člunu. Gamay si přehodila batoh s koltem přes rameno a pak se všichni tři vydali ke shluku chatrčí stojících v půlkruhu na blízké vyvýšenině. Hoffman cosi zakřičel v neznámém jazyku a z útrob každého příbytku se vynořil houf indiánských mužů, žen a dětí. Přišourali se bázlivě blíž a zůstali tiše stát. Když jim dal Hoffman další pokyn, rozešli se po své práci. Paul a Gamay na sebe znovu pohlédli. Dieter von Hofrman vesničanům neradí, on jim rozkazuje.

Z největšího obydlí vyšla se skloněnou hlavou asi dvacetiletá žena. Na rozdíl od ostatních vesničanek, které nosily jen bederní roušku, měla hezky rostlé tělo ovinuto červeným sarongem z průmyslově tkané látky. Hoffman zavrčel nějaký rozkaz a mladá žena znovu zmizela uvnitř chýše.

Před stavením stál primitivní přístřešek. Mezi čtyřmi kůly se ve stínu vrhaném doškovou střechou nacházel hrubě opracovaný stůl a několik sedátek vydlabaných z pařezů. Hoffman je pohybem ruky pozval ke stolu, posadil se a sundal si z hlavy slaměný klobouk. Osušil si kapesníkem mokrou pleš a vyštěkl směrem k chýši další rozkaz.

Mladá vesničanka rychle vyšla ven s podnosem, na němž stály tři dřevěné džbánky. Postavila je na stůl, pak o několik kroků couvla a se stále skloněnou hlavou zůstala pokorně stát.

Hoffman uchopil svůj džbánek a pozvedl jej. „Připíjím na setkání s novými přáteli.“ Když krouživým pohybem ruky obsahem džbánku zamíchal, ozval se jemný cinkot. „Je to úžasné,“ řekl pak. „Není nad podmanivý cinkot kostek ledu. Díky výsledkům soudobé vědy a techniky mohu mít k dispozici přenosné plynové zařízení na výrobu ledu. Není nutné žít stejně jako tihle snědí Adamové a Evy.“ Přiložil džbánek k ústům a jedním mocným lokem vypil polovinu jeho obsahu.

Paul a Gamay nejprve opatrně ochutnali. Nápoj byl studený, osvěžující a silný. Pak se Gamay rozhlédla po osadě. „Doktor Ramirez řekl, že jste obchodník. S jakým druhem zboží obchodujete?“

„Uvědomuji si, že v očích cizince tohle místo musí vypadat dost uboze, tito jednoduší lidé jsou ale schopni zhotovovat velmi zajímavé umělecké předměty. Poskytuji jim své služby jako zprostředkovatel a dodávám jejich výrobky do obchodů s dárkovými předměty a tak podobně.“

Ze zbídačeného vzhledu vesnice se dá soudit, pomyslela si Gamay, že tenhle zprostředkovatel si bere pořádně velkou provizi. Znovu se zadívala na stavení. „Bylo nám rovněž řečeno, že jste ženatý. Vaše žena je mimo vesnici?“

Paul si rychle přiložil ke rtům džbánek, aby tak skryl svůj úsměv. Gamay velmi dobře věděla, že poblíž stojící vesničanka je Hoffmanova žena, dávala tak ale najevo svou nelibost nad tím, jakým způsobem se k ní chová.

Hoffman se trochu začervenal a pak domorodku přivolal. „To je ona,“ zamumlal, „jmenuje se Tessa.“

Gamay se vztyčila a podala ženě ruku. Vesničanka na ni překvapeně pohlédla a po chvilkovém váhání ji stiskla.

„Ráda vás poznávám, Tesso. Jmenuji se Gamay a tohle je Paul, můj manžel.“

Na Tessině snědém obličeji se objevil náznak plachého úsměvu.

Gamay vycítila, že kdyby zašla dál, Tessa by si to později odskákala, a tak se raději zase posadila. Tessa se vrátila na své původní místo.

Hoffman se svou roztrpčenost pokusil zamaskovat úsměvem. „A teď, když jsem zodpověděl vaše otázky, bych se rád dověděl, jaký je účel vaší návštěvy.“

Paul se naklonil nad stůl a podíval se na něj jakoby přes horní okraj neexistujících brýlí. „Po řece připlula vydlabaná kánoe s tělem mrtvého indiána.“

Hoffman široce rozpřáhl ruce. „Deštný prales může být nebezpečný a jeho obyvatelé žijí v kontaktu s civilizací teprve jednu generaci. Říkám to nerad, ale pohled na mrtvého indiána není ničím neobvyklým.“

„Tenhle pohled neobvyklý byl,“ odvětil Paul. „Ten muž byl totiž zastřelen.“

„Zastřelen?“

„A to není všechno. Jednalo se totiž o Chula.“

„Tak to je vážné,“ prohlásil Hoffman. „Vše, co má něco společného s těmi duchy-démony, znamená problémy.“

„Doktor Ramirez se zmínil, že v čele toho kmene stojí nějaká žena,“ ozvala se Gamay.

„Ach, takže vy tu legendu znáte. Velmi barvitá, že? Samozřejmě že jsem o té panovačné bohyni slyšel, ještě jsem ale neměl to potěšení setkat se s ní.“

„Už jste někdy na kohokoli z toho kmene narazil?“ zeptala se Gamay.

„Nemám to sice z první ruky, existují ale pověsti…“

„Jaké pověsti, pane von Hoffman?“

„Chulové údajně žijí za Rukou Boží. Tak místní obyvatelstvo nazývá Velký vodopád. Mělo by vlastně jít o pět kaskádovitých vodopádů připomínajících obrovské prsty. Domorodci, kteří se k nim dostali příliš blízko, navždy zmizeli.“

„Sám jste řekl, že prales je nebezpečný.“

„Ano, mohla je napadnout nějaká zvířata či uštknout jedovatý had. Nebo se jen docela jednoduše ztratili.“

„A co lidé odjinud?“

„Čas od času se objeví někdo, kdo tu chce najít štěstí či pokoušet osud. Takovým lidem poskytnu přístřeší, řeknu jim vše, co vím o okolí, a – což je nejdůležitější – dám jim dobrou radu, aby se území Chulů vyhnuli.“ Obrátil dlaně vzhůru v gestu bezmoci. „Tři expedice má slova ignorovaly a všechny tři beze stopy zmizely. Oznámil jsem to úřadům, jak jinak, na odpovědných místech ale dobře vědí, že když se nad někým prales zavře, neexistuje způsob, jak ho najít.“

„Pátrala některá z těch expedic po rostlinách, které by se daly využít ve farmaceutickém průmyslu?“ zeptal se Paul.

„Pokud vím, všem šlo o totéž – léčivé rostliny, kaučuk, kvalitní stavební dříví, poklady a ztracená města. Lidé s takovými záměry se obvykle moc nesvěřují. A já se neptám.“

Zatímco Hoffman hovořil, Tessa tiše zvedla ruku a ukázala k obloze. Když si toho podivného gesta její muž všiml a zaregistroval udivený výraz v obličejích manželů Troutových, rysy mu na okamžik ztvrdly a pak se mu na rtech objevil strojený úsměv.

„Jak sami můžete vidět, na Tessu udělala největší dojem skupina, která do těchto končin zavítala teprve nedávno při sběru vzorků rostlin. Pomocí malé vzducholodě se mohli pohybovat těsně nad vrcholky stromů. Domorodce při tom pohledu jímala téměř posvátná úcta. Abych se přiznal, mě také.“

„Co to bylo za lidi?“ chtěla vědět Gamay.

„Je mi známo jen to, že je vyslala nějaká francouzská firma. Však víte, jak skoupí na slovo Francouzi dokážou být.“

„Co se s nimi stalo?“

„Nemám nejmenší ponětí. Slyšel jsem, že pokračovali v hledání dále. Možná byli zajati a snědeni Chuly.“ Od srdce se při té představě zasmál. „To mě přivádí zpět k důvodu vaší návštěvy. Mnohokrát děkuji za varování, ale když teď už víte, že je tu klid, možná byste se mohli vrátit a vyřídit doktoru Ramirezovi poděkování za jeho péči.“

Gamay se zadívala na pomalu zapadající slunce. Ona i Paul věděli, že noc se v tropech snáší s rychlostí popravčí sekery.

„Na návrat už je trochu pozdě,“ řekla proto. „Co myslíš, Paule?“

„Navigovat za tmy by mohlo být nebezpečné.“

Hoffman se zamračil, pak si ale uvědomil, že přesvědčování nemá cenu, a tak se usmál a řekl: „Dobrá tedy, buďte mými hosty. Vyspíte se tady, příjemně si odpočinete a brzy ráno budete moci vyrazit.“

Gamay jeho slova vnímala jen na půl ucha. Tessina hlava již nebyla sklopena. Dívala se přímo na Gamay. Oči přitom měla vytřeštěné a téměř nepostřehnutelně vrtěla hlavou. Paul si toho všiml rovněž.

Poděkovali Hoffmanovi za osvěžující nápoj i nabídku k přespání a prohlásili, že si něco potřebují vzít ze člunu. Když pak kráčeli k řece, vesničané se před nimi rozestupovali, jako by byli obklopeni nějakým neviditelným silovým polem.

Gamay se sklonila k motoru a začala předstírat, že kontroluje stav nafty v nádrži.

„Všiml sis Tessy?“ zeptala se. „Pokoušela se nás varovat.“

„V těch očích se zračila čirá hrůza,“ řekl Paul a zadíval se na měřicí tyčinku.

„Co bychom podle tebe měli udělat?“

„Nemáme moc možností. Vyhlídka na noc strávenou v téhle vesnici plné porozumění a lásky mě zrovna neláká, ale nepřeháněl jsem. Noční plavba by byla šílenstvím. Máš nějaký návrh?“

„Ano, mám,“ odvětila Gamay a pohlédla na rychlé tmavnoucí řeku, kterou právě přelétal netopýr velikosti orla. „Navrhuji, abychom se celou noc střídali v hlídkování.“

Mexické pobřežní vody

ZATÍMCO SE AUSTIN SEDÍCÍ NA HORNÍ ČASTI miniaturní ponorky nořil do modrozelených vod omývajících Kalifornský poloostrov, přemýšlel, jak by se asi zachoval kameraman filmující pro National Geographic migrování velryb, kdyby náhle v hledáčku kamery spatřil chlapa vezoucího se na jakési obrovské kovové botě. Ze svého místa, na němž vypadal jako cestující na nouzovém odklopném sedátku nějakého starého roadsteru, viděl Joeovu hlavu i ramena, na něž pod vodotěsným krytem dopadalo matné světlo vycházející z kontrolního panelu.

Ve sluchátkách Austinova podmořského komunikačního systému se ozval Zavalův kovově znějící hlas: „Tak jak se tam venku máš, starý brachu?“

Austin zaklepal na plexisklovou kupoli a spojením prstů a palce naznačil, že je vše v pořádku.

„Je to fajn. Obyčejné potápění se s tím vůbec nedá srovnávat,“ dodal pak.

Zavala se zachechtal. „To Contose určitě potěší.“

Když kapitán Mořského kohouta Austinovi tuto novou ponorku usazenou na palubě v kovové kolíbce ukazoval, nadýmal se pýchou. Tento experimentální ponorný prostředek byl neobyčejně kompaktní. Jeho obsluha seděla v suché přetlakové kabině asi jako řidič v autě, přičemž nohy měla v prodlouženém, osm stop dlouhém trupu. Po stranách malé kabiny se táhly dva plováky a na zádi se nacházely vzduchové nádrže a čtyři trysky.

Austin přejel prsty po průhledném krytu a řekl: „Ať se propadnu, ale tahle věc skutečně vypadá jako nějaká stará bota.“

„Zkoušel jsem ti sehnat Rudý říjen,“ ozval se Contos, „zrovna ho ale na něco potřeboval Sean Connery.“

Austin se moudře rozhodl neodpovídat. O zaměstnancích Národní agentury pro podmořský výzkum bylo známo, že si ke složité technice, kterou mají pod palcem, vytvářejí osobní vztah. Čím ošklivější taková věcička byla, tím silnější bylo i pouto. Austin nechtěl Contose uvádět do rozpaků vysvětlováním, jak se vlastně o testování miniponorky u kalifornských břehů, kde také proběhla její kompletace, vůbec dověděl. Že to byl vlastně on, kdo vyprojektování a posléze i stavbu miniponorky pro skupinu pro zvláštní úkoly nařídil, a že pod projektem je zase podepsán Zavala. NUMA sice vlastnila ponorky, které se mohly ponořit rychleji i hlouběji, on ale chtěl nějaký malý a pevný ponorný prostředek, který by byl skladný a snadno přepravitelný vrtulníkem či menší lodí. Součástí zadání byla i nenápadnost, protože Austin nechtěl, aby ponorka vzbuzovala pozornost. I když sám veškerou dokumentaci podepsal, hotový výrobek viděl poprvé až teď.

Zavala byl vynikající technik, který už řídil projektování mnoha přímo i dálkově ovládaných podmořských plavidel. Inspirovat se nechal Deep-Workerem, komerční miniponorkou zkonstruovanou společností Phil Nuytten and Zegrahm DeepSea Voyages, která se specializovala na vyhlídkové plavby poněkud dobrodružnějšího charakteru. Zavala zvětšil akční rádius ponorky i její výkon a přidal jí množství velmi kvalitních testovacích zařízení a přístrojů. S oblibou prohlašoval, že technika umístěná na palubě téhle miniponorky dokáže určit, z jaké řeky či ledovce ta či ona kapka vody pochází.

Miniponorka původně dostala jméno DeepSea, které by připomínalo jejího předchůdce a zároveň poukazovalo na zamýšlenou funkci výzkumného plavidla. Když se o tom ale dověděl admirál Sandecker, moc se mu to nelíbilo. Při pohledu na zmenšený model se usmál. „Připomíná mi to ta bagančata, která jsem nosil jako malý kluk,“ prohlásil, a starý slangový výraz pro pracovní obuv, který přitom použil, už ponorce zůstal jako jméno.

Agenturní loď vplula jižně od San Diega do mexických vod, a to v uctivé vzdálenosti od pobřeží. Poblíž Ensenady začal Mořský kohout pobřežní linii kopírovat v mnohem menším odstupu. Plavidlo minulo několik rybářských lodí a pár výletních parníků. Zakrátko se ocitlo asi půl míle od ústí zátoky, kterou si Austin se Zavalou teprve přednedávnem prohlíželi z pevné země. Austin se na rozeklaný útes zadíval silným dalekohledem a pak věnoval pozornost zadní části továrny na tortilly. Všechno vypadalo normálně. Po stranách zátoky spatřil dvě velké cedule s varoáním, že pod hladinou jsou nebezpečná skaliska. Přes celou šířku ústí zátoky se pak táhla řada bójí upozorňující na skryté nebezpečí.

Mořský kohout zátoku pomalu minul a pak zamířil k nedalekému malému zálivu. Když byla spuštěna kotva, Zavala se vsoukal do miniponorky a vše ještě jednou zběžně zkontroloval. Pak nad sebou uzavřel plexisklový kryt a odřízl se tak od okolního světa. Od té chvíle už bude dýchat jen vzduch z tlakových nádrží. Na cestu se oblékl pohodlně – do krátkých kalhot a nového nachového trička, jež dostal v Hussongově baru.

Austin, který měl být s vodou v přímém kontaktu, měl na sobě kompletní potápěčskou výstroj včetně dýchacího přístroje. Vydrápal se na horní část Bagančete, obkročmo se na miniponorku posadil, nohy si opřel o oba plováky a připoutal se bezpečnostními pásy. Jeden muž lodní posádky poté průhlednou kupoli nad Zavalou pevně dotáhl. Když skončil, dal Zavala znamení, palubní jeřáb ponorku zvedl z kolíbky a pak ji spustil do vody. Austin vyhákl nyní již nepotřebná, volně visící závěsná lana a oznámil Zavalovi, že se mohou ponořit. Za pár vteřin po nich na hladině zůstalo už jen množství bublin.

Trysky napájené elektrickým proudem z baterií ožily a Zavala se za jejich bzukotu začal vzdalovat od lodě. Miniponorka obloukem minula vlnami omývaná skaliska na konci výběžku ohraničujícího záliv a nasadila kurs přímo k ústí cílové zátoky. Mířili k ní v hloubce pětatřiceti stop pohodlnou rychlostí pěti uzlů. K navigování jim sloužily četné přístroje i Austinovy oči. Austin měl přitom hlavu co nejvíce skloněnou, aby tak zmenšil odpor vody. Tenhle podmořský výlet se mu líbil, zvláště pohled na hejna barevných ryb, které se před přídí ponorky pokaždé rozprchly do všech stran jako konfety hozené do větru.

Austina ale tahle rybí přehlídka těšila i z jiného než čistě estetického hlediska. Přítomnost ryb totiž znamenala, že voda je pro živé organismy stále ještě bezpečná. Nezapomínal na to, že cosi dosud neznámého zabilo celé stádo mnohem větších živočichů, kteří byli vůči okolnímu prostředí mnohem odolnější a přizpůsobivější než lidské bytosti. Třebaže senzory na trupu miniponorky automaticky zkoumaly a vyhodnocovaly kvalitu vody, uvědomoval si, že případnou změnu by mohl zaregistrovat příliš pozdě.

„Blížíme se k ústí zátoky. Míříme přímo doprostřed,“ oznámil Zavala. „Po obou stranách máme spoustu místa. Na pravoboku lano jedné z výstražných bójí.“

Austin obrátil hlavu doprava a spatřil tenké kovové lano směřující od hladiny ke dnu. „Vidím ho. Zaznamenal jsi něco zajímavého?“

„Ano,“ odvětil Zavala, zatímco lano míjeli. „Pod bójkou nejsou žádné skály.“

„Vsadím se s tebou o flašku koňaku, že ostatní bóje na tom budou úplně stejně.“

„Tu flašku bych bral, ale sázku ne. Někdo si nepřeje, aby se tu kdokoli poflakoval.“

„To je evidentní. Jak se ten náš kočár chová?“

„Dostáváme se do mírného vratného proudu nade dnem, ale pořád je to jednodušší než jízda po Beltwayi,“ odpověděl Zavala narážkou na dálnici oddělující Washington z geografického i politického hlediska od zbytku Spojených států. „Řídit tuhle… a hergot!“

„Co se děje?“

„Sonar něco zachytil. Je toho víc. Asi padesát yardů přímo před námi.“

Austin, který se nechal poklidným průběhem plavby ukolébat, okamžitě zbystřil a hned si představil množství skrytých útočníků čekajících na vhodnou příležitost k útoku.

„Potápěči?“

„Na to je echo příliš slabé. Hýbe se to minimálně, nebo vůbec ne.“

Austin se pokusil ve fádní modři něco zahlédnout.

„Pro případ,“ vychrlil ze sebe překotně Austin, který již myslel dopředu, „že bychom odtud museli vypadnout – jaká je maximální rychlost Bagančete?“

„S plynovým pedálem na podlaze sedm uzlů. Při jeho konstruování jsme se zaměřili spíše na vertikální pohyb. A nesmíš zapomínat na pár set liber živé váhy navíc.“

„Až se vrátíme, přihlásím se do klubu tlouštíků,“ řekl na to Austin. „Pokračuj dále co nejpomaleji, ale buď připraven kdykoli na to šlápnout.“

Sunuli se vpřed na poloviční rychlost. Po chvíli se objevily celé tucty tmavých objektů, které se v prostoru mezi dnem a hladinou pohybovaly zcela synchronně vpřed a zase vzad.

Ryby.

„To vypadá na síť,“ odtušil Austin. „Raději zastav, nebo se zamotáme.“ Baganče začalo zpomalovat a pak znehybnělo na místě. Když se nad Austinem mihla aerodynamická silueta a zmizela za jeho zády, reflexivně sklonil hlavu. Žralok se sice ukázal jen na letmý okamžik, ale i tak si Austin stihl všimnout jeho kulatých bílých očí a odhadnout délku tohoto hladového predátora na nejméně šest stop. Zubaté čelisti se otevřely, žralok jediným skousnutím pozřel půlku jedné zachycené ryby a pak mávnutím ostře vykrojené ocasní ploutve zmizel.

Zavala tuto dramatickou scénu rovněž zahlédl. „Jsi v pořádku, Kurte?“ zeptal se pro jistotu.

Austin se zasmál. „Jo, neměj strach. Proč by se měl ládovat nějakou starou lidskou podešví, když má k dispozici takovou tabuli plnou čerstvých ryb?“

„Jsem rád, že to říkáš, protože se rozhodl vrátit a přizvat k hostině i pár svých kamarádů.“

Sotva to dořekl, objevili se další žraloci. Rychle připluli k síti, urvali kus ryby a pak, protože jim přítomnost miniponorky nebyla moc příjemná, chvatně zmizeli. Spíše než divokou krvavou žranici to připomínalo sedánek vybíravých gurmánů tu a tam sahajících po tom nejvábnějším soustu. Do drobných ok sítě se zachytily stovky ryb rozličných velikostí i tvarů. Ty dosud živé se marně snažily vyprostit. Jejich hektické úsilí pouze přitáhlo pozornost žraloků. Z některých už zbývaly jen hlavy, místo posledního odpočinku mnoha dalších označovaly už jen rybí kostry.

„O tu síť se zřejmě nikdo nestará,“ prohlásil Austin.

„Možná ji tu někdo umístil, aby tak udržel v bezpečném odstupu slídily, jako jsme my.“

„Nemyslím,“ řekl na to Austin po chvilce přemýšlení. „Je z obyčejných přírodních vláken. Prostříhal by ses na druhou stranu klidně i nůžkami z manikúry. Nikde žádné dráty, takže nebude ani napojena na alarm.“

„Pak tomu ale nerozumím.“

„Zamysli se. Něco v téhle zátoce zabilo celé hejno velryb. Kdyby ale místní obyvatelstvo začalo nacházet stovky mrtvých ryb, následovaly by nepříjemné otázky. A chlápci, co tady vyrábějí tortilly, nemají pozornost rádi. Tak tady natáhnou síť, která živým rybám zabrání vplout do zátoky a ty mrtvé zase nepustí ven.“

„To dává smysl,“ souhlasil s ním Zavala. „Co dál?“

„Navrhuji pokračovat.“

Zavalovy prsty se rozběhly po řídicím panelu plném tlačítek a páček pro ovládání ponorky. Z přídě Bagančete se vysunuly dvě mechanické paže a napřáhly se k síti. Klepeta nacházející se na koncích obou ramen síťovinu uchopila a roztrhla ji plynulým pohybem, jakým divadelní herec rozhrnuje na jevišti oponu. Náhle uvolněné zbytky ryb v různém stadiu rozkladu se přitom rozlétly do všech stran.

Když byl průchod hotov, Zavala mechanické paže opět složil a pak přidal plyn. Ponorka i s Austinem stále usazeným na hřbetě vplula do díry a zamířila do nitra zátoky. Dosavadní dohlednost na třicet stop se vzhledem k tisícům drobných částeček pocházejících z mořských chaluh, které byly ke břehu zahnány proudem a rozdrceny na kousky nárazy na ostré útesy, zmenšila na polovinu. Miniponorka musela zpomalit. Zavala se při jejím řízení cítil jako slepec ohmatávající si cestu bílou holí. Obrovského objektu na dně si všimli vlastně až tehdy, když se ocitli skoro nad ním. Baganče se opět zastavilo. „Co to může být?“ zeptal se Zavala.

V matném, téměř kostelním světle přicházejícím od hladiny se rýsovala jakási veliká konstrukce. Podle Austinova odhadu měřila asi tři sta stop a na šířku měla asi tak třicet. Na obou koncích se zužovala do jakýchsi ohromných kovových výdutí a celá spočívala na čtyřech tlustých kovových nohách. V místech, kde tyto nohy vycházely z horní části konstrukce, spatřil nějaké hranaté kryty podobné krabicím.

„Buď je to nějaký obrovský kovový pavouk, nebo potopené UFO,“ prohlásil Austin udiveně. „Ale ať je to cokoli, prohlédněme si to zblízka.“

Zavala za pomoci Austinova navigování udělal obrat, pak tu podivnou věc obeplul z jedné strany a po dalším obratu i z druhé. Téměř celá konstrukce byla skoro dokonale oblá, výjimku představovala pouze část téměř se dotýkající podmořského útesu.

„To je neskutečné! Senzory zaznamenaly prudké zvýšení teploty.“

„Cítím to horko i přes skafandr. Někdo si tu ohřívá polívčičku.“

„Přístroje ukazují, že to vychází z těch sloupů. Nemají jen nosnou funkci, ale zřejmě slouží i jako nějaké teplovodní potrubí. Nebezpečí nám nehrozí. Zatím.“

„Zaparkuj někde, a já se podívám blíž.“

Miniponorka klesla na dno a zůstala stát na svých plovácích. Austin si odepjal bezpečnostní popruhy, dal Zavalovi instrukci, aby po patnácti minutách zamířil s ponorkou k stroboskopickému světlu, které zapne, a odplul.

V bezprostřední blízkosti oblého objektu zamířil vzhůru a vplul nad něj. S výjimkou kruhového průzoru byl celý povrch z kovových plátů natřených matnou zelení, která zaručovala, že z hladiny si nikdo ničeho nevšimne. Přiblížil se k průzoru a opatrně pohlédl dovnitř.

Pod sebou spatřil množství nějakých trubek a strojů. Dobře osvětlenou halou připomínající velikou jeskyni pomalu chodili sem a tam muži v bílých pláštích. Pokusil se najít spojitost mezi tím, co vidí, a únikem horké vody, a přijít tak na funkci těch strojů, ale nic ho nenapadlo. Sáhl si k pasu, odepnul vodotěsné pouzdro s videokamerou a celou scénu natočil. Výsledek ho sice uspokojil, rozhodl se ale pořídit ještě pár záběrů shora. Poněkud vystoupal a znovu začal filmovat. Zatímco pořizoval panoramatické záběry, koutkem oka zahlédl nějaký pohyb.

Ztuhl a zůstal nad objektem nehybně viset. Od lesknoucí se hladiny se blížil vajíčkovitý výtah, který mu popsal Zavala. Dorazil dolů a zmizel v kruhovém otvoru, který zel ve střešní části té podivné podmořské konstrukce v těsné blízkosti čelní stěny útesu. Austin se opět pustil do natáčení, znovu byl ale vyrušen, tentokrát Zavalou.

„Raději se co nejrychleji vrať! Teplota vody letí prudce nahoru.“

Protože Zavalův hlas zněl velmi naléhavě, Austin neváhal. „Už se řítím.“

Opřel se do vody ploutvemi, okamžitě nabral rytmus a rychle zmenšoval vzdálenost, která je dělila. Zavala ani trochu nepřeháněl. Austin se začal pod neoprénem potit. Zařekl se, že humra už nikdy do vařící vody nevhodí.

„Pospěš si,“ snažil se ho popohnat Zavala. „Za chvíli mi přestane stačit stupnice.“

V šeru stříbřitě bliklo naváděcí světlo zabudované v trupu Bagančete. Austin rychle sáhl dolů a zapnul malou stroboskopickou lampu zavěšenou na vztlakovém kompenzátoru. Baganče mu vyrazilo vstříc. Horko ještě vzrostlo. Austin se zachytil za zadní část plující ponorky a okamžitě se připoutal. Když si to Zavala ověřil, ihned Baganče otočil a na plný výkon uháněl k ústí zátoky. „Něco je špatně, Kurte!“ vyhrkl Zavala. „Přístroje signalizují, že uvnitř toho podmořského objektu se spustil alarm.“ Za okamžik to uslyšel i Austin. Vodou k němu dolehlo tlumené houkání. Ohlédl se přes rameno přesně v okamžiku, kdy celá stavba explodovala a změnila se v ohnivou kouli. V rozpoutaném pekle během zlomku vteřiny zahynulo vše, co se nacházelo v bezprostředním okolí. Voda v trubkách se změnila v páru, trubky ten tlak nevydržely a rozlétly se. Část kovových úlomků dopadla dokonce i do prostoru továrny. Naštěstí byla neděle, a provozy proto byly prázdné. Baganče dopadlo hůř. Tlaková vlna se do něho opřela a divoce ho i se zoufale se držícím Austinem roztočila.

Austin měl pocit, jako by ho nakopla nějaká obrovská neviditelná mula. Bezpečnostní popruhy ten nápor nevydržely a on od ponorky odletěl, zamotaný do vzduchových hadic a divoce mávaje rukama i nohama. Kdyby jej nezastavila síť natažená v ústí zátoky, pokračoval by v kotrmelcích snad až na druhý konec Tichého oceánu. Narazil do ní nohama napřed, což bylo štěstí, protože kdyby do ní vlétl hlavou, možná by si zlomil vaz. Síť se napjala a mrštila jím zpět. Odlétl od ní jako kámen vystřelený z praku.

Přímo do dráhy blížící se miniponorky.

Plexisklovou kopuli už neměla a ani Zavala se v jejích útrobách nenacházel. Rotující ponorka mířila přímo na Austina. Přitiskl kolena k hrudi a pevně je objal rukama. Zdálo se, že jeho osud je zpečetěn, že se o ponorku rozmázne jako muška o čelní sklo automobilu, když tu Baganče najednou poskočilo a jen těsně minulo jeho hlavu. Jeden plovák ho ale bolestivě zasáhl do ramene. Pak do něj narazily další tlakové vlny, tentokrát způsobené četnými doprovodnými explozemi. Nejprve jej zpomalily a poté ho nasměrovaly za ponorkou. A protože Baganče už v síti vytvořilo další díru, neexistovalo tentokrát nic, co by ho zastavilo.

Instinktivně natáhl ruku po hadici vedoucí k regulátoru, vrazil si do úst náustek a zhluboka se nadechl. Regulátor stále ještě fungoval. Sklo jeho potápěčských brýlí pokrývala hustá síť prasklin, které vznikly při úderu nějakou vzduchovou hadicí. Pořád to bylo lepší, než kdyby to odnesl jeho obličej. Nepotřebnou masku odhodil, zaujal vertikální polohu a pak se pomalu otočil o tři sta šedesát stupňů.

Uvědomoval si, že by se měl raději vynořit, bez Zavaly to ale nehodlal udělat. Znovu se pomalu otočil kolem svislé osy. Bez potápěčských brýlí viděl jen rozmazaně, přece jen měl ale pocit, že zahlédl nějakou nachovou skvrnu. Zamířil jejím směrem. Zavala se vznášel jen pár stop ode dna. Z úst mu vycházely bubliny.

Austin napřáhl ruku s regulátorem k Zavalově obličeji, ale nebyl si jist, jestli se mu podařilo vsunout do jeho úst náustek. Pohyboval se totiž už jen silou vůle, a ta jej teď při náporu čehosi tmavého, co zaútočilo na jeho mozek, definitivně opustila. Bez přemýšlení nahmatal přezku zátěžového pásu, odepjal ji a pak sáhl po ventilu na vztlakovém kompenzátoru. Snad to byla další exploze, stačil si ještě pomyslet, a pak se propadl někam do tmy.

Venezuelský deštný prales

TROUT STÁL NEHYBNĚ PŘED VCHODEM DO chýše, rozhlížel se a pozorně naslouchal. Hlídkoval tak už celé hodiny. Zíral do tmy, maximálně se soustředil a snažil se postřehnout jakoukoli případnou změnu v rytmu noční džungle. Den se před jeho očima postupně vytratil a večerní stíny se smísily s šerem vládnoucím v bezprostřední blízkosti čadících ohnišť. Vesničané se začali rychle vytrácet, pak v chýších zmizeli i poslední z nich a vesnice ztichla. Chvíli se ozýval jen tlumený pláč nějakého dítěte. Paul přemítal nad tím, na jak absurdním místě se to ocitl. Jako by s Gamay náhle vstoupili do nějaké epidemií postižené komunity s nucenou karanténou.

Holanďan s nimi zašel k chýši, která stála hned vedle jeho vlastního příbytku, vyhodil ven její obyvatele a gestem, za něž by se nemusel stydět vrátný hotelu Ritz, je vyzval, aby vstoupili dovnitř. Do tmavého obydlí pronikaly přes slaměné stěny sporadické střípky světla. Čerstvý vzduch si do stísněného prostoru razil cestu ještě obtížněji. Podlaha byla hliněná, mezi dřevěnými kůly visely dvě sítě na spaní a nábytek tvořily jen dvě podomácku vyrobené židle a stůl z několika opracovaných a vedle sebe postavených pařezů. Téměř nedýchatelný vzduch a primitivní vybavení chýše ale Paulovi příliš nevadily. Mnohem horší byl pocit, že se s Gamay ocitli v pasti.

Nevědomky nakrčil nos, což se v mládí naučil od svého otce, rybáře na mysu Cod. Často na něj myslel a živě si vybavoval, jak otec ještě před úsvitem kráčí na konec mola a pak jako starý lovecký pes pečlivě zkoumá vzduch. „Ta nejlepší sorta, hochu, vyrazíme na ryby,“ prohlásil pak většinou, občas ráno ale jen nakrčil nos a beze slova zamířil do nedaleké hospody. Jakékoli pochyby o čichových schopnostech Trouta staršího padly toho dne, kdy navzdory skutečnosti, že bylo překrásné ráno, zůstal v přístavu, zatímco ostatní rybáři vypluli a šest jich zahynulo v bouři, která se náhle přihnala. „Ve vzduchu bylo něco špatného,“ vysvětlil své rozhodnutí později.

Paul měl nyní tentýž pocit, třebaže moře bylo daleko a on se nacházel v hloubi venezuelského deštného pralesa. Kolem panovalo až příliš hluboké ticho. Neozývaly se žádné hlasy, žádné kašlání, zkrátka nic, co by svědčilo o přítomnosti lidských bytostí. Ještě za světla si vesnici pečlivě prohlédl a vryl si do paměti, která byla téměř fotografická, každičký detail. Teď to ale vypadalo, že tu vůbec žádná vesnice není nebo že se její obyvatelé tiše vykradli někam do tmy. Obrátil se čelem k chýši, vstoupil do ní a sklonil se nad nehybně ležícím tělem nataženým v jedné ze sítí. Gamay zvedla ruku a lehce se dotkla prsty jeho obličeje.

„Jsem vzhůru,“ řekla tiše. „Jen tak přemýšlím.“

„O čem?“

Posadila se a spustila nohy na zem. „Našemu příteli Bludnému Holanďanovi nevěřím, ani co by se za nehet vešlo. Tedy za můj. Za těmi jeho je špíny požehnaně.“

„Plně s tebou souhlasím. Podle mě nás někdo pozoruje.“ Pohlédl ke vchodu do chýše. „Tahle barabizna mi připomíná past na humry. Dovnitř se dostaneš, ven už ne, tedy když nepočítám cestu do hrnce. Navrhuji, abychom noc strávili ve člunu.“

„Jsem pro. Tenhle pětihvězdičkový hotel nenávidím. Mám ale otázku. Jak se dostaneme nenápadně ven, když jsme pod dohledem?“

„Jednoduše. Vyjdeme zadními dveřmi.“

„Když jsem se naposledy po téhle špeluňce rozhlížela, žádné zadní dveře tady nebyly.“

„Hádám, že už jsi slyšela o yankeeovské duchaplnosti,“ prohlásil Paul samolibě. „Běž ven hlídat. Já mezitím pustím z řetězu svou chytrost a zručnost.“ Vytáhl z pochvy lovecký nůž a přistoupil k zadní stěně chýše. Poklekl, zabodl osmipalcovou čepel nože mezi slaměné otýpky a začal řezat. Praskání a šustění suché trávy bylo sotva slyšitelné, pro jistotu ale vždycky počkal na zakvílení nějakého neznámého pralesního zvířete, které pravidelně vydávalo zvuky, jako by někdo hrál smyčcem na pilu. Během několika minut vytvořil ve stěně pravoúhlý otvor vysoký a široký přibližně dvě stopy. Pak se vrátil pro hlídkující manželku, uchopil ji za ruku a zavedl ji k právě dokončenému nouzovému východu.

Gamay vystrčila ven hlavu, aby se přesvědčila, že je čistý vzduch, a pak se prosmýkla na druhou stranu. Paulovi to vzhledem k postavě basketbalisty trvalo trochu déle, po několika vteřinách se ale i on ocitl pod širým nebem.

Na chvíli zůstali bok po boku nehybně stát a poslouchali symfonii hmyzího bzučení a ptačího křiku. Gamay si již dříve všimla cestičky vedoucí za chýšemi směrem k řece. Vyšlapaná pěšina byla vidět dokonce i ve tmě. Gamay k ní s Paulem za zády vyrazila. Chatrče nechali brzy za sebou a do nosu je udeřil pach říčního bahna. Chodníček vedl kolem políček, která zaregistrovali ještě ze člunu za denního světla. Došli k bažinatému břehu a po několika minutách chůze podél řeky konečně zahlédli siluetu drátěného krytu a vrtuli svého člunu. Zastavili se, protože se obávali, že by Hoffman mohl nechat u člunu nějakou stráž. Paul nahmatal kámen a hodil ho do vody. Na tiché žbluňknutí ale nikdo nezareagoval.

Vlezli do člunu a připravili vše tak, aby mohli s prvním náznakem úsvitu okamžitě vyplout. Paul se natáhl na dno a strčil si pod hlavu záchrannou vestu. Gamay se vyškrábala na sedadlo a začala hlídkovat. Paul brzy usnul. Kvůli horku a hmyzu spal zpočátku neklidně a každou chvíli se budil, ale pak se projevila únava a on se pohroužil do hlubokého a tvrdého spánku. Když pak zaslechl Gamayin hlas, měl pocit, že přichází z velké dálky. Přes zavřená víčka zaregistroval podivný svit. Přinutil se otevřít oči. Gamay stále ještě seděla před vrtulí a její obličej v nažloutlém světle vypadal poněkud groteskně.

V těsné blízkosti člunu se houpaly na vodě tři dlabané kánoe. Byly plné hrozivě se tvářících indiánů ozbrojených oštěpy a mačetami. V mihotavém světle hořících pochodní, které drželi ve volných rukou, se na jejich bronzových tělech a obličejích rýsovaly zvláštní, křiklavě červené ornamenty. Dlouhé černé ofiny jim sahaly až k odstraněnému obočí. Na sobě měli bederní roušky. Výjimku představoval pouze indián, který měl na hlavě nasazenu čepici New York Yankees. Když Paul sjel pohledem níže, zjistil, že muž svírá v rukou brokovnici. Další důvod, proč nesnášet tenhle klub, pomyslel si.

„Ahoj,“ pozdravil je Paul s úsměvem. Tváře indiánů však zůstaly kamenné. Pak jim muž s brokovnicí pokynem naznačil, aby vylezli ze člunu. Jen co se ocitli na břehu, indiáni je obklopili. Fanoušek Yankees máchl brokovnicí směrem k vesnici. Pochodněmi ozářené procesí začalo stoupat do svahu.

„Omlouvám se, Paule,“ zašeptala Gamay, „ale objevili se z ničeho nic.“

„Není to tvoje vina. Domníval jsem se, že nebezpečí nám bude hrozit ze břehu.“

„Já taky. Proč ses na ně tak usmíval?“

„Nic lepšího mě zrovna nenapadlo.“

„Počítám, že Hoffman je chytřejší, než jsme si mysleli,“ přiznala Gamay neochotně.

„To si nemyslím. Podívej.“

Když se ocitli na začátku mýtiny, na které vesnice stála, spatřili svého hostitele. Ve světle z pochodní vypadal nepřirozeně bledý a vyděšený. A měl k tomu dobrý důvod. Stál v kruhu indiánů, kteří mu špičkami oštěpů mířili přímo na břicho. Po tvářích mu stékaly kapičky potu, nemohl si je ale otřít, protože ruce musel držet nad hlavou. Nebyly to totiž jen oštěpy, čeho se musel obávat. Dva běloši mu mířili revolvery na hruď. Oblečeni byli úplně stejně – oba měli bavlněné kalhoty, trička s dlouhými rukávy, široké a kovovými karabinami opatřené kožené opasky, které vypadaly jako vojenské, a vysoké kožené boty. Jeden byl mohutný, značně zanedbaný, a nutně potřeboval oholit, druhý zase poměrně malý, hubený a měl tmavé vystouplé oči kobry. Indián s brokovnicí podal menšímu muži Austinův kolt. Běloch si ho vzal, chvíli na Troutovy pátravě hleděl a pak obrátil pozornost zpět na Holanďana.

„Tak tady jsou ti tví kurýři, Dietere,“ pronesl muž s francouzským přízvukem. „Ještě pořád popíráš, že jsi mě chtěl podvést?“

Hoffman se začal ještě víc potit. Slané kapky mu odkapávaly z brady v celém vodopádu. „Přísahám Bohu, že jsem je včera ráno viděl poprvé v životě, Victore. Najednou se tu ukázali a tvrdili, že je za mnou poslal Ramirez, aby mě informovali o tom mrtvém indiánovi a varovali mě před možnými těžkostmi.“ Nažloutlé bělmo jeho očí se pojednou vychytrale zalesklo. „Nevěřil jsem jim. Chýši, ve které jsem je ubytoval, jsem dal hlídat.“

„Ano, tvá mimořádná bezpečnostní opatření jsem zaregistroval,“ řekl Victor s neskrývaným opovržením. Pak se obrátil na Troutovy. „Co jste zač?“

„Jmenuji se Paul Trout. To je moje žena Gamay. Jsme vědci. Spolu s doktorem Ramirezem zkoumáme život zdejších říčních delfínů.“

„Ale proč jste tady? V téhle části řeky žádní nejsou.“

„To je pravda,“ odvětil Paul. „Našli jsme kánoi s nějakým mrtvým indiánem. Doktor Ramirez se domníval, že by mohly nastat těžkosti, a tak nás požádal, abychom tuhle vesnici varovali.“

„Proč se sem Ramirez nevypravil sám?“

„Poranil si kotník a nemůže chodit. Kromě toho jsme chtěli blíže poznat deštný prales.“

„Budiž,“ pronesl Victor a potěžkal kolt. „Tohle je součást vaší vědecké výbavy?“

„Ne. Ten kolt patří doktoru Ramirezovi. Trval na tom, abychom si ho pro případ, že by nastaly nějaké potíže, vzali s sebou. Řekl bych, že jeho obavy byly oprávněné.“

Victor se zasmál. „Ta historka zní tak pitomě, že možná bude pravdivá,“ prohlásil a přenesl svou pozornost na Gamay. Zadíval se na ni způsobem, jakým na ženu dokáže pohlédnout jen Francouz. „Gamay. Neobvyklé jméno francouzského původu.“

Co Victor považoval za šarmantní, ona sama chápala jako chlípné, ale vzhledem k situaci jí přišlo vhodné svých ženských vnad využít. „Francouzi, které jsem měla čest poznat, by se nejprve představili sami.“

„Ach, odpusťte mi mé špatné způsoby. To určitě zavinil příliš častý kontakt s lidmi, jako je tenhle cochón,“ prohlásil a zamával hlavní revolveru před Hoffmanovým nosem. „Jmenuji se Victor Arnaud. Tohle je můj pomocník Garlo,“ řekl a kývl hlavou směrem ke svému mlčícímu druhovi. „Pracujeme pro jeden evropský kartel, který v tomhle deštném pralese pátrá po vzácných biologických substancích.“

„Takže jste botanikové jako doktor Ramirez?“

„Ne,“ odvětil a zakroutil hlavou. „Účast botaniků by v této fázi byla předčasná. Něco o biologii sice víme, ale fungujeme jako jakýsi předsunutý sběračský tým. Naším úkolem je posbírat zajímavé vzorky, které pak skuteční vědci podrobí odborné analýze. Dorazí sem později. Svým způsobem jim tu prošlapáváme cestu.“

„Děláte tedy do léčiv?“ vyzvídal dále Paul.

„Ta nás zajímají jen jako vedlejší produkt,“ odvětil Arnaud. „Není žádným tajemstvím, že deštný prales skrývá obrovské poklady. Lék na rakovinu možná roste v tom nádherném baldachýnu větví přímo nad našimi hlavami.“ Poklepal si prstem na nos a pak na rty. „My se zajímáme hlavně o vůně vhodné pro výrobu parfémů a trestí pro potravinářský průmysl. Když přitom narazíme na něco s léčebnými účinky, tím lépe. Máme svolení venezuelské vlády. Vše, co děláme, je absolutně legální.“

Paul přeletěl pohledem výhružně se tvářící a strašidelně pomalované divochy, namířené zbraně a zjevně vyděšeného Hoffmana. Ani v nejmenším nevěřil, že by tihle pralesní hrdlořezi mohli dělat cokoli legálního. Nechtěl sice Arnauda podráždit přílišnou zvědavostí, uvědomoval si ale, že když nedá najevo vůbec žádný údiv, bude to vypadat podezřele.

„Asi nebudete překvapen, když vám řeknu, že jste podle mého názoru na obyčejnou vědeckou výpravu až moc dobře vyzbrojeni.“

„Ale samozřejmě,“ prohlásil Arnaud s důrazem na každé slabice. „Ramirezovy obavy nejsou bezdůvodné. Vždyť přece víte, jak může být deštný prales nebezpečný. Jednoho mrtvého chlapa jste už sami našli.“ Ústa se mu zkřivila do ironického úsměvu. „Asi se divíte, co můžeme mít společného s touhle ubohou kreaturou,“ řekl a hodil očima po Hoffmanovi. „Poskytl nám své vesničany, aby nám při hledání určitých rostlin pomohli. Nikdo se v lese nevyzná lépe. Mohu jen dodat, že on sám je za to placen královsky.“

Paul se usmál. „Vypadá to ale, že pana von Hoffman chcete z výplatní listiny vyškrtnout.“

„A z dobrých důvodů. I kdyby to, co jste nám o sobě napovídali, byla pravda, a vy pro něj opravdu nepracovali, nic to nemění na skutečnosti, že se nás pokusil okrást. Po delším hledání se nám podařilo najít jednu mimořádně cennou rostlinu, jejíž hodnota by z hlediska využití ve farmaceutickém, potravinářském a voňavkářském průmyslu činila miliony, možná miliardy. V podstatě je to zázrak přírody. Chystali jsme se poslat do Evropy vzorky na analýzu. Domorodci tuhle rostlinu znají a výtažek z ní používají už desítky let, i když – bohužel – nikoli jako parfém.“

„Zdá se, že jste oba problémy vyřešili,“ ozvala se Gamay. „Máte Hoffmana i tu rostlinu.“

„Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché,“ prohlásil Arnaud břitkým hlasem. „Pravda, máme tohle prase, ale jak to vypadá, naše vzorky zmizely.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„O té podivuhodné rostlině jsme se dověděli od domorodců, žádný z nich ji ale nebyl schopen najít. Dostali jsme se zcela mimo naši pracovní oblast. Ocitli jsme se v místech, která nejsou kartograficky zpracována. Tam jsme taky narazili na toho indiána, jehož mrtvolu jste později našli. Měl u sebe několik kusů té rostliny, kterou jsme hledali. Nabídli jsme mu, že když nám ukáže místo, kde roste, dostane zaplaceno. Odmítl. Tak jsme mu nabídli přístřeší, starali se o něj jako o vlastního a doufali, že časem změní názor.“

Paul si vybavil šrámy a podlitiny na indiánově těle. „A když nepromluvil, zastřelili jste ho.“

„Ach, to ne, bylo to mnohem složitější. Ve skutečnosti jsme dělali všechno pro to, abychom ho udrželi naživu. Dieter se měl postarat o jeho ubytování a dát pozor na vzorky. Jednou večer se ale opil a nechal ho utéct. Ten všivý indián dostal kulku, když se pokoušel ukrást kánoi. Přes to se mu podařilo zmizet. Domnívali jsme se, že utekl i s tou rostlinou. Kdyby tomu tak ale bylo, našli byste ji u něj.“

„Jak vypadá?“ zeptal se Paul.

„Docela nezajímavě, opravdu. Malé zašpičatělé listy s červeným žilkováním, kterému také vděčí za své jméno. Domorodci ji nazývají krvavé listí.“

„Podívali jsme se do jeho vaku,“ řekl Paul. „Našli jsme váček s nějakými léčivými bylinami, ale nic takového, co by odpovídalo vašemu popisu.“

„Nu,“ prohlásil Arnaud významně a upřel znovu opovržlivý pohled na Hoffmana, „podle tebe ten indián utekl i s rostlinou. Někdo nám tu lže.“

„Vůbec nevím, o čem ti dva mluví,“ vysypal ze sebe jedním dechem Hoffman. „Když ten chlap utíkal, vzal s sebou vak i s celým obsahem.“

„Tomu nevěřím,“ pronesl Arnaud tiše. „Kdyby tihle dva ty vzorky našli, proč by se sem hnali a chovali se tak pitomě? Myslím si, že to, co chceme, máš ty.“ Natáhl kohoutek revolveru. „A jestli mi neprozradíš, kde to máš, zastřelím tě.“

„Pak tu rostlinu ale nikdy nenajdete,“ namítl Holanďan hlasem plným vzdoru. Špatně si to ale načasoval. Arnaud evidentně nebyl v náladě na nějaké slovní handrkování.

„To je pravda, ale než tě zabiju, půjčím tě na chvíli svým pomalovaným přátelům. Myslím, že jim nebude proti mysli stáhnout tě zaživa z kůže jako opici.“

Z Hoffmanova obličeje se vytratila veškerá barva. „Nemyslel jsem to tak, že to neřeknu. Jen jsem se domníval, že by tady snad mohl být alespoň nějaký prostor pro vyjednávání.“

„Je mi líto, šanci na vyjednávání jsi už promrhal. Už mám celé té věci po krk. Už mám po krk tebe.“ Přiložil revolver k Hoffmanovým ústům. „Už mám po krk té tvé prolhané huby.“

Zaburácela rána a dolní část Holanďanova obličeje zmizela v karmínovém záblesku, který se objevil u ústí hlavně. Hoffmanův monokl se lehce zachvěl a opustil své místo před nevěřícně vyvaleným okem. Pak se jejich bývalý hostitel svalil na záda jako strom podříznutý motorovou pilou.

Francouz namířil kouřící zbraň na Paula. „A co se týče vás, nevím, jestli lžete, nebo mi říkáte pravdu. Intuitivně cítím, že to nejsou lži. Jaká škoda, že jste se rozhodli navštívit tohle prase. Neberte si to osobně, ale nemohu vás nechat odejít. Víte toho příliš mnoho.“ Smutně potřásl hlavou. „Ujišťuji vás, už s ohledem na vaši překrásnou ženu, že to vyřídíme rychle.“

Paul měl ale před Arnaudem v myšlenkách náskok možná několika světelných let. Hoffmanova poprava ho sice vyvedla z míry, okamžitě si však uvědomil, co pro něj i Gamay bude Arnaudův čin ve svých důsledcích namenat. Žádní svědci. Paulova hubená postava a za normálních okolností až malátné pohyby byly zavádějící. Když musel, dovedl se pohybovat jako blesk. Napjal svaly paží a byl připraven popadnout Arnauda za zápěstí a srazit ho k zemi. Počítal s tím, že si možná vyslouží kulku, Gamay by se ale v tom zmatku mohlo podařit utéct. To by byla ta lepší varianta. Při té horší budou zabiti oba.

Když se Arnaudův prst opět dotkl spouště a Paul se už chystal provést svůj zoufalý plán, vydal indián, který měl na hlavě baseballovou čepici Yankees, podivný zvuk, napůl heknutí, napůl zakašlání. Upustil brokovnici a s hrůzou v očích se zadíval na dlouhý hnědý šíp, jehož konec se chvěl nejméně dvě stopy před jeho hrudí. Po břichu se mu začala proudem valit krev. Muž učinil pohyb, jako by chtěl šíp sevřít, avšak ztráta krve byla tak velká, že se svalil na zem hned vedle Hoffmanova těla.

„Chulo!“ zařval nějaký indián. Sotva tak ale učinil, poslal ho k zemi další obrovitý šíp.

Jeho druzi začali zděšeně křičet.

„Chulo! Chulo!“

Pak se ozvalo podivné srdceryvné zakvílení a v křoví se objevil přízračný modrobílý obličej. Poté se vynořil druhý a během několika vteřin se ty zvláštní obličeje podobné maskám zdály být všude. Vzduchem se mihly další šípy. Další indiáni se zhroutili k zemi. Pochodně postupně vypadávaly z najednou bezvládných rukou či byly v panice zahazovány.

Paul ve tmě a vypuknuvším zmatku popadl Gamay za zápěstí, a vytrhl ji tak z transu. Se skloněnými hlavami vyrazili k řece. V hlavách měli tutéž myšlenku. Musíme se dostat ke člunu. Ve spěchu málem vrazili do útlé postavy, která se najednou odkudsi vynořila a postavila se jim do cesty.

„Stát!“ zazněl odhodlaně znějící ženský hlas.

Byla to Tessa, Hoffmanova žena.

„Utíkáme ke člunu,“ řekla jí Gamay. „Pojďte s námi.“

„Ne,“ odvětila Tessa a ukázala na řeku. „Podívejte!“

Spatřili množství dlouhých kánoí a v nich celé tucty mužů s modře pomalovanými obličeji, jak se ve světle pochodní vyloďují na břeh.

Tessa zatahala za Gamayinu ruku. „Tahle cesta bezpečnější.“

Odvedla Troutovy z mýtiny a vnořila se do temného pralesa. Následovali ji. Do nohou i tváří je šlehaly větve křovin, zachytávali se o trnité šlahouny. Křik zeslábl. Neměli tušení, kde jsou. Možná někde v samotném pekle někde hluboko v podzemí. Tma i horko by tomu odpovídaly.

„Kam nás to vedete?“ zeptala se Gamay a zastavila se, aby popadla dech.

„Teď nemůžeme stát. Chulo přijít brzo.“

Nemýlila se. Podivný válečný pokřik začal zase nabývat na intenzitě. Znovu se rozeběhli a pokračovali v útěku, dokud se po několika minutách Hoffmanova manželka konečně nezastavila. Nacházeli se pod skupinou menších stromů obklopených ze všech stran jakýmisi pralesními velikány, jejichž podivně zakřivené kmeny se tyčily do výšky nejméně sta stop. Tessu ve sporém měsíčním světle, které pronikalo mezi větvemi, téměř neviděli. Ukázala rukou nad sebe. Troutovi pohlédli do korun stromů. Spatřili jen tmu a tu a tam kousek stříbřitě šedé noční oblohy.

Žena vycítila jejich zmatek. Jako učitelka pracující s nevidomými dětmi je vzala za ruce, otevřela jim dlaně a vložila do nich cosi, co na dotek připomínalo mrtvé hady. Silná nylonová lana. Paul si vzpomněl na podivné opasky, které měli na sobě Arnaud a jeho společník, a na Hoffmanova slova o nějaké vzducholodi. Rychle kolem Gamayina útlého pasu uvázal smyčku. Popadla lano za druhý konec a začala za něj tahat. Napjalo se a ona se odlepila od země. Paul se rozhlédl. Hoffmanova žena zmizela. Už jsou odkázáni jen sami na sebe.

„Pokračuj,“ řekl tiše. „Lezu za tebou.“ Z vlastního lana si uvázal pod rameny podobnou smyčku a po několika přitáhnutích už byl pár yardů nad zemí. Z těžkého lapání po dechu poznal, že Gamay je jen těsně nad ním.

Zdola se ozval onen úděsný bojový pokřik a tmu prořízlo světlo pochodní. Chulové je roztočili a pak je vymrštili do vzduchu. V oblouku se vznesly vzhůru a po krátkém letu spadly dolů jako staré komety na konci své pouti. Paul i Gamay předpokládali, že budou každou chvíli prokláti množstvím dlouhých šípů, pro které budou představovat snadný cíl, ale pokračovali ve šplhání dále.

Když už si mysleli, že jsou konečně mimo dostřel, podívali se dolů a spatřili, jak se dva indiáni odlepují od země. No jistě, pomyslela si Gamay. Proč by tu měla být nachystána jen dvě lana.

„Už jsem nahoře!“ křikla pod sebe.

Když se Paul ještě několikrát přitáhl, natáhla k němu Gamay ruku, aby mu pomohla vylézt na větev, která měla v průměru možná o něco málo víc než dospělý muž v pase. Hekaje námahou se na větev vysoukal a sáhl po další haluzi. Nahmatal cosi hladkého a elastického. Cínové světlo polovičního měsíce se sice těžce prodíralo mlhou, halící vrcholky stromů, přesto ale spatřil velkou plošinu z trubek a jemné síťoviny. Působilo to dojmem, jako by si tu mezi větvemi utkal síť nějaký obří pavouk. Jak důmyslné, podivil se v duchu Paul, projevy obdivu si však musel nechat a později. Kousek pod ním se totiž ozvalo těžké lapání po dechu. Hrábl po svém loveckém noži, avšak hned si uvědomil, že o něj přišel spolu s koltem.

Gamay cosi vykřikla a ukázala na oválnou siluetu jakési menší vzducholodě, která se jim vznášela nad hlavou. Zdola k nim dolehlo zapraskání větví. Chulové už jsou blízko. Paul se odvázal, s jistými obtížemi přešel na druhou stranu plošiny a natáhl ruku po lanu, které vzducholoď přidržovalo na místě. Zaklínil pravou nohu pod jednu z trubek a pomocí veškeré své váhy a síly stáhl vzducholoď níž, aby se Gamay mohla vyšplhat na sedačku, která pod ní byla zavěšena. Pak se přitáhl a zaujal místo vedle ní.

„Máš nějakou představu, jak se tahle věc obsluhuje?“ zeptala se Gamay.

„Nemůže to být příliš složité. Představ si, že je to loď. Nejdříve ji musíš odvázat.“

I když si Gamay o přílišné podobnosti ovládání obou typů dopravních prostředků iluze nedělala, jako dítě často plachtila na Velkých kanadských jezerech, a tak ji tohle přirovnání alespoň trochu uklidnilo. Chvatně odvázali i zbývající poutací lana. Vzducholoď jako by na chvíli zaváhala, pak si to ale rozmyslela a pomalu začala stoupat. Když pohlédli dolů, spatřili nějaké lidské stíny, jak se snaží zachytit houpající se konce lan, ale to už byli dostatečně vysoko.

Pozvolna vystoupali nad údolí zahalené mlhou, a zatímco je vítr unášel jako ochmýřené semínko pampelišky někam do neznáma, přemítali, jestli jen nevyměnili jedno nebezpečí za druhé.

Mexické pobřežní vody

„SEŇORE? SEŇORE!“ Když Austin otevřel oči, spatřil tvář pokrytou bílým strništěm a ústa, která množstvím chybějících zubů i šířkou nasazeného úsměvu ze všeho nejvíc připomínala pusu vydlabanou do tykve. Byl to onen mexický rybář, kterého s Joem potkali předchozího dne nad útesem. Austin ležel na zádech v otevřeném dřevěném člunu a hlavu měl podloženou jakýmsi svinutým lanem. Stále ještě měl na sobě neoprénový oblek, svůj dýchací přístroj ale neviděl. Zapřel se rukama a pokusil se vstát, což vzhledem ke skutečnosti, že ho bolely všechny klouby a že ležel na hromadě slizkých ryb, nebyl jednoduchý úkol.

Na opačném konci plavidla Austin spatřil dalšího rybáře. Vypadal téměř stejně jako tento muž, včetně stavu chrupu, a zabýval se podobnou činností – dával pozor na Zavalu. Joeovy vlasy, obvykle tak pečlivě učesané, trčely do všech stran a z trička a krátkých kalhot mu kapala voda. Vypadal omámeně, ale byl při vědomí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Austin.

Do Zavalova klína dopadla nějaká ryba. Opatrně ji uchopil za ocas a hodil ji k ostatním. „Kosti jsou celé. Konečně vím, jaké to je, když někoho vystřelí kanónem. Jak jsi na tom ty?“

„Bolí mě snad celé tělo,“ odvětil Austin, začal si mnout svaly na ramenou a pak masírovat nohy. „Cítím se, jako bych právě vylezl z myčky na nádobí, a v uších mi vyzvání nějaký telefon.“

„Zníš tak, jako bys ještě pořád používal podmořský komunikátor. Máš představu, co se stalo? Vydal jsem se pro tebe, abych tě naložil na Baganče, a pak najednou propuklo hotové peklo.“

„Pod vodou došlo k explozi,“ řekl Austin a zadíval se na zcela nehybnou hladinu. Člun klidně stál nedaleko ústí zátoky. Mořský kohout nebyl nikde vidět. Austin tomu nerozuměl. Contos i jeho posádka museli výbuch zaslechnout. Proč nezvedli kotvy a nepřipluli to prozkoumat?

Pak těchto úvah zanechal a obrátil pozornost na vlastní potíže. „Zeptej se našich nových přátel, jak jsme se dostali do člunu.“

Zavala muže oslovil španělsky. Většinou mu odpovídal jen jeden z nich. Zatímco ze sebe cosi chrlil, ten druhý souhlasně přikyvoval. Zavala jim poděkoval a pak Austinovi obsah hovoru přetlumočil.

„Tenhle chlápek se jmenuje Juan,“ oznámil Austinovi. „Na naše včerejší setkání si vzpomíná. Ten druhý je jeho bratr Pedro. Když vytahovali sítě, ozvala se najednou rána a voda v zátoce se zpěnila.“

„Si, si, la bufadora,“ vychrlil ze sebe Juan a prudce máchl rukama jako dirigent, který po orchestru chce crescendo.

„Co má tohle představení znamenat?“ zeptal se nechápavě Austin.

„Říká, že podobný zvuk vydává při vlnobití jedna skalní puklina u Ensenady. Akorát že tohle bylo mnohokrát hlasitější. Část útesu před továrnou na tortilly se zřítila. Zvedly se při tom tak vysoké vlny, že se člun málem převrátil. Pak jsme se na hladině objevili my. Zachytili nás a jako přerostlé sardinky nás vtáhli do člunu. Takže takhle jsme se tu ocitli.“

Austin se znova zadíval na moře. „Zmínili se o Mořském kohoutu?“

„Nějaké lodi si všimli předtím. Podle popisu to musel být Mořský kohout. Proplul kolem a pak zmizel za tím protějším výběžkem. Od té doby ho neviděli.“

Austin se začal o osud Contose a jeho mužů obávat. „Poděkuj, prosím tě, našim dobrodincům a zeptej se jich, jestli by nás za ten výběžek nemohli vzít.“

Zavala Austinovu žádost rybářům přednesl, ti přikývli a nastartovali stařičký přívěsný motor Mercury, z něhož se vyvalil namodralý oblak dýmu. Za zvuků, které nejvíce ze všeho připomínaly astmatické pokašlávání dělníka, který celý svůj život strávil v pražírně kukuřice, se začali rychle blížit k výběžku. Když za něj Juan zahnul, spatřili Mořského kohouta a okamžitě pochopili, proč se neukázal. Bylo jim jasné, že tohle agenturní plavidlo se nějakou dobu nevydá vůbec nikam.

Palubu pokrývala celá hora bahna a kamení a loď byla značně nakloněna na pravobok. Jeřábová konstrukce nad zádí i výložníky na záďové palubě se změnily v hromadu trosek. Kameny je při dopadu polámaly, jako by to byly preclíky. Příkrý skalnatý sráz nad lodí pokrývala vrstva žluté zeminy, která se tudy přehnala při sesuvu půdy. Členové lodní posádky se tu spoušť pokoušeli uklidit pomocí lopat a sochorů. Co dokázali uzvednout, házeli do vody, větší balvany dostala na starost obsluha vidlicového zdvižného vozíku.

Juan přirazil k boku Mořského kohouta. Přes zábradlí se nad ně nahnul Contos. Jeho ruce i obličej pokrývala vrstva prachu a vůbec vypadal, jako by právě vyfáral z šachty.

Austin si přiložil dlaně k ústům. „Je někdo zraněn?“ houkl nahoru na Contose.

„Jen pár modřin a škrábanců,“ zakřičel Contos odpověď. „Na zadní palubě naštěstí nikdo nebyl. Ze zátoky jsme uslyšeli nějakou tlumenou ránu, tak jsme se tam chtěli zajet podívat. Než jsme ale stačili zvednout kotvy, část tohohle útesu se zřítila. A kde jste k čertu byli vy dva?“

„Ten tvůj nový mejkap se mi líbí,“ řekl mu na to Austin. „Co používáš za šminky? Estée Lauder?“

Contos se pokusil očistit si alespoň nos, svou bídnou vizáž tak ale jenom zhoršil. „Z těch duchaplných poznámek soudím, že vám nic nechybí. Jestli jste už s těmi inteligentními poklonami skončili, nechtěli byste mi říct, co se vlastně stalo?“

„Ta rána, co jste slyšeli, byla podmořskou explozí,“ odvětil Joe.

Contos zavrtěl nevěřícně hlavou. „Není mi známo, že by tu někde docházelo k sopečným aktivitám. Co bylo příčinou?“

„S určitostí můžeme říct jen to, že k prvotnímu výbuchu došlo uvnitř jakéhosi objektu na dně zátoky,“ odpověděl Austin.

Contos mu věnoval nechápavý pohled.

„Vysvětlíme ti to později,“ řekl Austin a zahleděl se na nažloutlý útes. „Exploze zřejmě způsobila sesuv půdy.“

Contos svraštil čelo. „Poslechněte,“ prohlásil zamyšleně, jako by ho najednou napadlo něco nepříjemného, „kde máte Baganče?“

Austin a Zavala na sebe pohlédli jako dva kluci, kterým se právě podařilo rozbít máminu oblíbenou vázu. Austinovi přitom blesklo hlavou, jestli náhodou není Jonášem, tedy někým, kdo nosí neštěstí. Muž, který přináší pohromy, by si u válečného námořnictva tuhle přezdívku vysloužil hned napoprvé, a on přišel o dvě plavidla během pouhých dvou dnů.

„Přišli jsme o ně,“ prohlásil smutně Austin. „Je nám to líto. Nešlo tomu zabránit. Tady Juan a Pedro nás vylovili z vody.“

„Rád vás poznávám,“ obrátil se Contos na usmívající se rybáře. „Teď s tím nic nenaděláme. NUMA mi zkrátka bude muset postavit novou ponorku.“

Austin pohlédl na nakloněný trup Mořského kohouta. „Ta tvá kocábka má docela slušný náklon. Hrozí riziko, že se potopí?“

„Domnívám se, že to zvládneme. Zatím jsme žádné místo, kudy by dovnitř pronikala voda, neobjevili. Uvidíme, co se stane, až vyplujeme. K většině škod došlo na palubě a nástavbách. Výložníky jsou nepoužitelné, jak sami vidíte. Zdvižným vozíkem můžeme odstranit i ty největší balvany. O pomoc jsme nežádali, protože nechceme nikomu vysvětlovat, co děláme v mexických vodách.“

„Máme čas na průzkum zátoky?“

Contos pohlédl přes rameno na tu spoušť, s níž se budou muset vypořádat. „Jen si poslužte. Vyrazíme, jak jen to půjde, ale tak rychle to nebude.“

Zavala oba rybáře požádal, aby je zavezli k ústí zátoky. Jeho prosba mezi nimi vyvolala menší půtku. Pedro už měl té proklaté zátoky, v níž to záhadně bouchá a kde se na hladinu vynořují bezvládná těla nějakých podivných lidí, plné zuby. Očividně by nejraději vyrazil hned domů, bratrův názor ale nakonec vyhrál.

Rybářský člun znovu obeplul výběžek. Když se ocitli v zátoce, spatřili, jak z továrny na tortilly stoupá k obloze kouř. Příkrý skalnatý sráz dopadl podobně jako útes nad Mořským kohoutem – v místech, kde vlivem otřesu při explozi došlo k sesuvu půdy, měl svah nažloutlou barvu. Padající kamení strhlo do moře i kovovou kolejnici podivného výtahu.

Rybářská loďka začala kličkovat mezi plovoucími troskami a mrtvými rybami, které pokrývaly téměř celou zátoku. Austin a Zavala popadli každý jedno vědro a pustili se do vytahování kousků žárem pokrouceného plastu a ohořelého papíru. Austin ještě nezapomněl, jak malý kousíček kovu stačil k zjištění příčiny výbuchu, k němuž došlo na palubě proudového letounu TWA nad skotským Lockerbee, a tak si uvědomoval, že užitečným by mohl být i ten nejmenší vylovený kousek.

Práce to byla úmorná, jejich vytrvalé úsilí ale nakonec přineslo své ovoce. Zavala vylovil jakýsi kovový válec, který se převaloval na hladině. Na délku měřil asi dvě stopy a jeho průměr činil šest palců. Austin na jeho povrchu nalezl vyražené výrobní číslo a jméno výrobce.

Joe zaregistroval nějaký pohyb na vrcholu útesu. Když se tam podíval pozorněji, rozeznal lidské postavy. Austinovi se vyhlídka na setkání s představiteli místní úřední moci nezamlouvala, tím méně nutnost odpovídat na jejich dotěrné otázky. Oba rybáři jejich rozhodnutí raději se vrátit k lodi uvítali s nadšením. Když k Mořskému kohoutu dorazili, byla už jeho paluba skoro uklizena. Loď už také stála téměř rovně. Austin si půjčil od Contose nějaké peníze a pokusil se je rybářům vnutit, bratři však jakoukoli finanční odměnu odmítli. Juan všem Zavalovým prostřednictvím vysvětlil, že ukázat jim díru v plotu, to byla služba, za kterou si nechá s radostí zaplatit, ale zachránit někoho z moře, to je morální povinnost. Austin se nad tím na chvíli zamyslel a pak rybáře přesvědčil, aby si alespoň vzali nějaký dar jako symbol navázaného přátelství. Po krátké debatě s Contosem poté šťastným bratrům předal přívěsný motor, který by přes svůj výborný stav v lodním inventáři stejně dlouho nezůstal.

Lodní motory se rozběhly a plavidlo pomalu zamířilo na otevřené moře. Do lodě nikudy neteklo, a tak nabrali kurs na sever. Právě včas. Po chvíli se totiž odkudsi vynořila tmavozelená helikoptéra, několikrát nad zátokou zakroužila a pak stejně rychle, jako se tu zjevila, zmizela někam na sever. Poblíž Ensenady, kde se jim podařilo vmísit mezi ostatní plavidla, zahlédli člun mexické pobřežní stráže, jak si to na plný plyn uhání opačným směrem. Když se Mořský kohout ocitl v bezpečí, dali si Austin i Zavala sprchu a převlékli se do suchého oblečení. Poté se vydali na můstek za Contosem. Čekal na ně s ještě kouřící černou kávou.

„Dobrá, pánové,“ řekl a podal jim šálky, „jako velitel tohoto plavidla, které jste mimochodem zrekvírovali a použili na nebezpečnou akci téměř záškodnického charakteru, bych ocenil pár informací.“

Austin si dal doušek vysokooktanového nápoje a došel k přesvědčení, že nic tak skvělého ještě v životě nepil.

„Ta exploze nás překvapila,“ prohlásil. „Náš hlavní cíl byl celkem prostý. Chtěli jsme vypátrat, odkud se vzal ten žár, který zahubil ty velryby. Asi jsme to našli.“ Popsal Contosovi objekt na dně zátoky, nevynechal ani plavbu kolem výstražných bójí upozorňujících na neexistující nebezpečí, nataženou rybářskou síť a nárůst teploty vody. Pak předal slovo Zavalovi.

Zavala se ve vzpomínkách vrátil do okamžiku před explozí. Ruce mu přitom automaticky vylétly, jako by chtěly sevřít kormidelní kolo.

„Nejdříve šlo všechno dobře. Zjistili jsme, že horká voda se do moře dostává z toho objektu. Zatímco ty ses to vydal prozkoumat blíž, já klesl s ponorkou ke dnu a čekal. Pak přístroje začaly ukazovat, že teplota vody prudce roste, a já dospěl k názoru, že by ses měl co nejrychleji vrátit k Bagančeti.“

Austin se pohroužil do vlastních vzpomínek. „Ozval ses jen chvíli poté, co jsem si vnitřek toho objektu prohlédl nějakým průzorem na jeho horní části. Uvnitř byla spousta lidí a nějakých zařízení. Vydal jsem se zpátky k ponorce. A pak bum!“

„Říkal jsi, že uvnitř to byla samá trubka,“ prohlásil Zavala. „Z části muselo jít o vysokotlaká potrubí. Možná proto taky došlo k explozi.“

„Nevím. Mohlo dojít k přílišnému nárůstu tlaku. Na to ale všechno vypadalo až příliš promyšleně. Určitě měli všude bezpečnostní ventily a záklopky, pomocí nichž by se tlak automaticky zredukoval. Nevšiml jsem si ničeho zvláštního. Nikdo splašeně nepobíhal. Nic nesvědčilo o nějakých potížích.“

„A co ten nárůst teploty vody?“

„Dobrá otázka. Podle družicových snímků to ale nebyl první případ, kdy by teplota vody v zátoce náhle vzrostla, takže přímá spojitost s výbuchem tu asi nebude.“ Pak Austin otevřel igelitový pytel, který si vzal s sebou na můstek, a vytáhl z něj nalezený kovový válec. „Tohle jsme našli v zátoce. Máš představu, co by to mohlo být?“

Contos si předmět pečlivě prohlédl a pak zavrtěl hlavou. „Až se vrátíme do Washingtonu, zkusím něco zjistit o výrobci.“

„Tvé tušení, Kurte, asi bylo správné. Vzpomínáš si, jak jsi v Hussongově baru řekl, že máš někdy pocit, jako by tě něco hrůzostrašného pozorovalo?“

Austinovy korálově zabarvené oči potemněly. „Jestli si pamatuješ, přidal jsem ještě jeden bystrý postřeh.“

„Jaký?“

„Řekl jsem, že ať je to cokoli, je to pořádně hladové.“

„Nebuďte takoví ustrašenci,“ vmísil se do hovoru Contos. „Když vás tak poslouchám, mám dojem, jako byste mluvili o Godzille.“

Austin na tu poznámku nezareagoval. Zíral na příď razící si cestu vlnami, jako by odpověď na všechny ty náhle se vynořivší otázky spočívala někde pod hladinou modrozeleného moře.

Ruka Boží

VZDUCHOLOĎ KLOUZALA NAD deštným pralesem jako nějaká obrovská a nezvykle protáhlá japonská lucerna pulzující měkkým modrooranžovým světlem, které do tmy zazářilo pokaždé, když z propanového hořáku umístěného pod tímto klobásovitě tvarovaným vzdušným plavidlem vyšlehly plameny. S výjimkou těchto občasných zášlehů o jejich přítomnosti svědčil jen tiše plující stín, který se na pozadí měsíce a zářících hvězd pohyboval jako osaměle unášený mrak.

Z podivného dopravního prostředku se nakonec vyklubala horkovzdušná vzducholoď, jakýsi kříženec mezi klasickým balonem na horký vzduch a řiditelnou vzducholodí. Hořákem ohřívaný vzduch se staral o pohyb vzhůru, avšak na rozdíl od balonu, který bývá unášen pouze větrem, tady byl i motor a vzducholoď se dala řídit. Neměla hruškovitou podobu, jakou obvykle mívají právě balony, ale byla proudnicově zakřivená, přičemž postrádala vnitřní hliníkovou konstrukci, která by její obal udržovala v požadovaném tvaru. O to se staral jen horký vzduch.

Troutovi seděli bok po boku v přední části hliníkové gondoly na pohodlně tvarovaných sedačkách a byli pevně připoutáni bezpečnostními popruhy. Když pohlédli vzhůru, zdála se jim vzducholoď obrovitá. Polyesterový obal měřil na délku sto stop a v nejširším místě asi tak polovinu. Na zádi vybíhala velká směrovka a po stranách trčely do boku dlouhé a široké stabilizační plochy. Za sedačkou se nacházely propanové lahve napojené na hořák, palivové nádrže pro dvoudobý motor Rotex, samotný motor a třílistá vrtule, která zajišťovala horizontální pohyb.

Paul a Gamay provedli několik manévrů, aby se s řízením svého plavidla seznámili. Létání v horkovzdušných balonech už zažili, a tak jim byly základní principy známy. S ovládacími prvky se potýkali jen chvíli. Bylo to relativně jednoduché. Nožním pedálem se obsluhovaly hořákové trysky z antikorozní oceli. Při jeho sešlápnutí vyšlehly plameny a kovovým ochranným hrdlem pronikly do nitra obalu. Na řídicím panelu bylo jen několik ciferníků pro ty základní údaje. Troutovi upírali oči na ručičku výškoměru a snažili se udržovat vzducholoď asi dvě stě stop nad zemí. Předpokládali, že taková výška bude z hlediska bezpečnosti nejrozumnější.

Propan z jedné lahve už během letu spotřebovali a teď letěli na záložní. S používáním motoru čekali až na denní světlo, takže paliva pro něj měli dostatek. Obloha na východě perleťově zešedla, a ohlásila tak příchod úsvitu. Nebe brzy dostalo barvu růžových okvětních lístků. Když ale pak konečně vyšlo slunce, viditelnost se vzhledem k mlze příliš nezlepšila. Vodní páry stoupající z korun stromů vše zástřely hustým příkrovem, který se nad pralesem převaloval od horizontu k horizontu. Zatímco se Paul zabýval řízením, Gamay se rozhodla prozkoumat obsah úložné bedny umístěné mezi oběma sedačkami. „Čas na snídani,“ prohlásila potěšeně.

„Dal bych si něco lehčího,“ řekl jí na to Paul. „Smažené brambůrky se slaninou. A tu slaninu prosím připravit tak, aby na okrajích křupala.“

Gamay mu ale nabídla jen jakési výživné tyčinky. „Můžeš si vybrat. Chceš s malinovou nebo borůvkovou příchutí?“

„Raději zavolám pokojovou službu,“ odvětil Paul a zapnul vysílačku, ale uslyšel jen praskání statické elektřiny. „Vsadím se, že když se na cestu kolem světa vydával Phileas Fogg, nic takového v balonovém koši nebylo. Ale co, beru ty borůvky,“ řekl a znechuceně svraštil obočí.

Podala mu jednu tyčinku a láhev teplé minerálky. „To ale byla zvláštní noc.“

„Jo, řekl bych, že dostat se do konfliktu s nemilosrdnými biopiráty, stát se svědky chladnokrevně spáchané vraždy a utíkat před krutými indiány by se dalo popsat jako zvláštní noc.“

„Za to, že vůbec žijeme, vděčíme Tesse. Zajímalo by mě, proč se s tím Hoffmanem dala dohromady.“

„Není první ženou, která se při výběru životního partnera pořádně sekla. Kdyby sis místo syna rybáře vzala nějakého doktora nebo právníka, povalovala by ses právě teď někde u bazénu a netrčela tady.“

„To bych se nudila.“ Zamyšleně chvíli žvýkala. „Tuší synek rybáře, kde bychom tak asi mohli být?“

Potřásl hlavou. „Přál bych si, aby tu byl otec s námi. Dneska už jsme závislí na elektronice, on ale pochází ze staré školy a klasickou navigaci má v malíčku.“

„A co kompas?“

„Bez potřebných navigačních údajů a orientačních bodů v terénu ti není moc k užitku. Támhle je ale určitě východ,“ prohlásil a máchl rukou ke slunci.

„Ta Holanďanova osada ležela na jihozápad od Ramirezovy vesnice,“ řekla Gamay. „Co kdybychom teda s touhle věcí zamířili na severovýchod?“

Paul se poškrábal na hlavě. „To by možná fungovalo, kdybychom byli celou dobu přibližně na stejném místě. V noci ale foukal vítr. Těžko říct, jak daleko nás zanesl. Octli bychom se bůhvíkde, a plynu už máme málo. Ať už se rozhodneme jakkoli, musíme se rozhodnout správně. Nádrže s palivem do motoru jsou plné, ale jestli začneme ztrácet výšku, moc nám nepomůžou.“

Gamay pohlédla dolů na to nekonečné zelené moře. „Je to tu nádherné.“

„Pohled na tři vajíčka, slaninu a hromadu hranolků bych ocenil víc.“

Podala mu další tyčinku. „Použij svou představivost.“

„O to se snažím. Pokouším se představit si, jak tuhle vzducholoď dostali do pralesa. Mohli sice přiletět, ale o tom bych pochyboval, protože není dost velká, aby mohla letět i se zásobami a palivem na dlouhodobější používání. Předpokládám, že poprvé odstartovala nedaleko místa, kde jsme ji objevili.“

„A protože tady nejsou žádné cesty,“ doplnila ho na základě logické úvahy Gamay, „dostali se sem zřejmě po vodě. Jestli se nám podaří najít tu řeku nebo její přítok, mohli bychom se dostat zpátky do Ramirezovy osady. Kdybychom trochu vystoupali, viděli bychom toho víc.“

„Dobrý nápad,“ prohlásil Paul a sešlápl plynový pedál.

V hořácích to zahučelo a vzducholoď po chvíli začala stoupat. Zatímco nabírali výšku, stále ostřejší sluneční paprsky se pustily do mlhy a pomalu ji likvidovaly. Monotónní listnatá pokrývka na sebe vzala podobu rozčepýřených vrcholků stromů, na nichž se tu a tam červenaly jakési květy.

Ve výšce tří tisíc stop náhle Gamay, která se po celou dobu výstupu snažila něco přes zbytky oparu zahlédnout, s nadějí prohlásila: „Támhle něco vidím.“

Paul nastartoval motor a otočil malým volantem, od kterého se táhla ke směrovce ovládací lanka. Vzducholoď se ustálila v požadovaném směru, za tichého vrnění vodou chlazeného motoru překonala setrvačnost, pomalu začala zrychlovat a po chvíli už ji svištící vrtule tlačila vpřed rychlostí deseti mil za hodinu. Gamay si přiložila k očím nalezený dalekohled a snažila se zjistit, kam to vlastně směřují.

„Neuvěřitelné,“ vyklouzlo jí, když se mlha ještě více rozptýlila.

„Co tam vidíš?“

Gamay pár vteřin jen tiše zírala. „Ruku Boží,“ odpověděla pak s téměř posvátnou hrůzou v hlase.

Paul chvíli nezareagoval. Během noci toho moc nenaspal, a tak mu chvíli trvalo, než si uvědomil, o čem to Gamay vlastně hovoří. „Ten Velký vodopád, o kterém mluvil Hoffman?“

Gamay přisvědčila. „I na takovou dálku vypadá úchvatně.“

Paul se pokusil ještě zrychlit. Ovládl ho ale pocit, že se vzducholodí není něco v pořádku. Jako by se jí už rychleji letět nechtělo. Podíval se dolů a spatřil, že pod gondolou visí na poutacích lanech nějaký červený trojúhelníkový předmět.

„A hele,“ vydechl překvapeně, „máme společnost.“

Gamay sklonila dalekohled a podívala se udaným směrem. „Tak trochu to vypadá jako záchranný prám. Má gumové nafukovací postranice a dno z nějaké síťoviny. Asi to používali na vytahování zásob a dopravování lidí nahoru a zase dolů do korun stromů.“

„To zní jako rozumné vysvětlení. Musíme si dát pozor, abychom tím nezachytili o větve.“ Pak zvedl hlavu, aby zkontroloval kurs. Při pohledu, který se mu naskytl, mu ale po zádech přeběhl mráz.

Blížili se k vysokému skalnatému zlomu, který připomínal jakýsi gigantický schod. K srázu se z nitra pralesa valil nějaký vodní tok, těsně před hranou narážel do několika skalisek a dělil se na pět samostatných částí. Ve slunci jiskřící vodní tříšť budila dojem, že snad ani nejde o vodopády, ale proudy zářících démantů propadávajících mezi prsty obřího a neviditelného obchodníka s drahými kameny. Dolů se řítící vodní masy na pohled mátly a vytvářely zdání pomalosti, ale byl to klam – voda tak při pádu z velké výšky působí pokaždé. Tisíce galonů vody končilo svou kaskádovitou pouť v jezeře, které se nacházelo přímo pod příkrým srázem. Nad bičovanou jezerní hladinou se vznášel hustý mlžný příkrov.

„Niagarské vodopády proti tomu vypadají jen jako horský potok,“ řekl s úžasem Paul.

„Všechna ta voda musí někudy odtékat,“ prohlásila Gamay a pomalu přejela pohledem okraj jezera. „Paule, tam! Vidím řeku. Támhle vytéká. Stačí, když ji budeme sledovat.“

„Jestli nenajdeš taky plynovou čerpací stanici, moc nám k užitku nebude,“ odvětil Paul s očima upřenýma na ciferník ukazující tlak plynu. Tlaková láhev už byla skoro prázdná. „Každou chvíli se budeme muset s oblohou rozloučit.“

„Ještě chvíli to vydrží. Dostaň nás co nejblíže. Sedneme si na hladinu a necháme vzducholoď unášet proudem.“

Paul se zamyslel a pokusil se představit si, jak by takové přistání vypadalo. Gondola by vzhledem ke své váze táhla vzducholoď níž a níž. Zbývající plyn by jí sice zabránil v okamžitém potopení, stovky čtverečních metrů tkaniny by se ale mohly stát pastí, z níž by se nemuseli dostat. Musí vzducholoď opustit ještě před tím, než se dotkne vody, a zároveň se musí postarat o to, aby nepřišli o tu červenou věcičku, kterou s sebou vlečou. Mohla by jim posloužit jako prám a znamenat lístek na cestu z pralesa.

V rychlosti Gamay seznámil se svými úvahami i plánem. „Měli bychom ten prám uvolnit ještě před přistáním. Jinak o něj přijdeme.“

Gamay znovu pohlédla dolů. K houpajícímu se prámu vedlo celkem devět nylonových lan, tři ke každému rohu.

„V té bedně jsem zahlédla švýcarský armádní nůž,“ oznámila stručně, sklonila se k bedně a podala nůž Paulovi.

Paul vyzkoušel palcem kvalitu jeho ostří a pak si jej zastrčil do kapsy krátkých kalhot.

„Předám ti řízení,“ prohlásil pak. „Dostaň nás co nejblíže k hladině. Já ten prám odříznu.“

„Dobře. Já pak tenhle kočár zastavím a půjdeme si trochu zaplavat,“ řekla Gamay.

„Jo, jsem rád, že v tom nevidíš nic složitého,“ zareagoval s úsměvem Paul.

Gamay převzala řízení a pomalu začala vzducholoď obracet zádí k vodopádům. Slunce prodírající se zamlženým vzduchem vytvářelo nad jezerem četné duhové oblouky. Doufala, že je to dobré znamení.

Když se Paul začal drápat na pravý okraj hliníkové konstrukce, gondola se povážlivě rozhoupala. Pohlédl dolů na červený trojúhelník pohupující se asi o třicet stop níže a opatrně se vydal dozadu za hořáky a tlakové lahve. Jakmile tam dorazil, odřízl lana vedoucí k levému zadnímu rohu prámu, pak přelezl na druhou stranu a učinil totéž s dalšími lany. Prám, zavěšený nyní jen za tři lana vedoucí k jeho přídi, se začal ve větru prudce komíhat.

Gamay lehce přidala plyn, zamířila k jednomu místu nedaleko řeky a pomalu se k němu snášela. Už si začínala myslet, že celý ten bláznivý plán bude fungovat. Její optimismus ale náhle vyprchal. Hořák totiž ze sebe vydal smutné puf a pak utichl. Plyn jim došel ve výšce přibližně tisíc stop.

Na chování vzducholodě se nejprve nic nezměnilo. Ohřátý vzduch ještě nějakou dobu dokázal udržet její obal v požadovaném proudnicovém tvaru a vrtule ji nadále posouvala pod správným úhlem v zamýšleném směru. Ve výšce pěti set stop ale nastaly problémy. Jak vzduch ztrácel teplotu, vytrácel se i vztlak a jejich sestup byl stále příkřejší. Ztráta teploty přivodila i ztrátu tlaku a přední část vzducholodě se začala prolamovat. Jejich vzdušný koráb brzy dostal tvar shnilého rajčete a stočil se doleva.

Paul se oháněl nožem jen pár stop před Gamay. Už přeřízl dvě přední lana a chystal se přetnout i třetí. Začal se ale chovat příliš sebevědomě a přestal se pevně přidržovat konstrukce. Když se vzducholoď náhle stočila, nebyl na to připraven, ztratil rovnováhu a vypadl z gondoly. Gamay jen bezmocně vykřikla.

Gondola se prudce zazmítala a naklonila dopředu. Když se Gamay vyklonila a pohlédla dolů, spatřila Paula, jak visí na laně jen těsně nad prámem, který poletoval dopředu a dozadu jako dětská houpačka ve větru. Pohyb vzducholodě směrem vpřed se citelně zpomalil. Skoro stáli. Gamay pohlédla nahoru na svraštělý obal, který teď připomínal jen jakousi téměř beztvarou hroudu, a pak sklopila oči opět pod gondolu. Paul se stále ještě držel lana. Nehodlal ale být pod gondolou, až si to namíří dolů. Přeřízl lano a nohama napřed slétl z výšky přibližně padesáti stop do vody. V okamžiku, kdy se opět vynořil, dopadl s hlasitým šplouchnutím na hladinu i prám.

Gamay nepřemýšlela. Dělala jen to, k čemu ji nutila náhle zvýšená hladina adrenalinu. Odepjala bezpečnostní popruhy, postavila se na okraj gondoly, zhluboka se nadechla a skočila. I když se hliníková konstrukce po jejíma nohama kývala a navzdory skutečnosti, že vzducholoď z oblohy téměř padala, podařila se jí dokonalá šipka, za jakou by si určitě vysloužila vysoké bodové ohodnocení i na olympijských hrách. Hladinu proťala dokonale natažená s rukama nad hlavou, zajela hluboko, vykroužila oblouk a mohutnými tempy zamířila rychle zpátky k třpytícímu se povrchu. Vynořila se právě včas, aby zhlédla závěrečnou fázi pádu vzducholodě. Mířila přímo na prám.

Prám zmizel pod záhyby látky, a s ním i naděje, že by jim umožnil dostat se ven z téhle divočiny. Větší starost jí ale dělal osud Paula, a tak pocítila značnou úlevu, když uslyšela jeho volání. Stále ho ale neviděla.

Obal vzducholodě podlehl váze gondoly a spolu s prámem zmizel pod vodou. Za místem, kde se jejich vzdušné plavidlo potopilo, spatřila manželovu hlavu. Zamával na ni a oba si vyrazili vstříc. Setkali se přesně uprostřed. Chvíli jen tak šlapali vodu a obdivně hleděli na kaskádovitě padající vodní masy. Pak se podvolili tahu proudu, který se tvořil u paty vodopádu, a s jeho pomocí zamířili ke vzdálenému břehu.

San Diego

ZVLÁŠTNÍ AGENT FBI MIGUEL GOMEZ SE pohodlně zapřel do opěradla otáčivého křesla, složil si ruce za hlavou a zadíval se překvapeně na dva muže, kteří seděli na opačné straně stolu.

„Pánové, vy musíte tortilly přímo zbožňovat, když se chcete setkat s Enricem Pedralezem.“

„Pro pár tortill bychom byli ochotni obětovat i život,“ řekl na to Austin muži, který svalnatou postavou připomínal zápasníka. „Chceme panu Pedralezovi jen položit pár otázek.“

„Vyloučeno,“ odvětil stroze muž a zakroutil hlavou, aby svým slovům dodal na důrazu. Oči měl tmavé jako hrozinky a v nich smutný a zároveň trochu ostražitý výraz, který je vlastní poldům, kteří toho už v životě viděli příliš mnoho.

„Tomu nerozumím,“ prohlásil Austin hlasem, v němž zazněla jistá netrpělivost. „Mluvil jste přece s jeho tajemníkem a zařídil nám schůzku. Tak s ním ještě jednou promluvte. Podnikatelé jsou na to zvyklí.“

„Farmář není jen tak ledajaký podnikatel.“

„Farmář? Netušil jsem, že dělá i do zemědělství.“

Gomez se nedokázal ubránit úsměvu. „Počítám, že byste tomu mohli říkat zemědělství. Už jste slyšeli o tom hledání těl pohřbených v okolí několika rančů jen kousek za hranicemi?“

„Jistě,“ odpověděl Austin. „Psali o tom ve všech novinách. Našli celé tucty lidí zabitých zřejmě drogovými dealery.“

„Byl jsem jedním z federálních agentů, kterým Mexičané umožnili spolu práci přímo na místě. Ty ranče patřily Pedralezovi, lépe řečeno chlapům, kteří pro něj pracovali.“

Zavala, který seděl hned vedle Austina, se zeptal: „Chcete nám říct, že tenhle tortillový král distribuuje drogy?“

Gomez se naklonil nad stůl a začal vypočítávat na prstech. „Drogy, prostituce, vydírání, únosy, zpronevěra státních příspěvků na lékařskou péči pro chudé občany a daňové úniky. Je to veřejný nepřítel, člověk nebezpečný svému okolí. Ostatně sami jste to poznali. Jeho organizace je jako každý jiný konglomerát chlápků, kteří v obchodě místo do košíku vždycky něco strčí do kapsy. Tihle zlí hoši dostávají instrukce přímo z Wall Street. Dnešním heslem mexické mafie je diverzifikace.“

„Mafie,“ vyklouzlo Austinovi. „To by mohlo představovat menší problém.“

„Menší není to správné slovo,“ řekl na to agent. „Siciliáni vypadají ve srovnání s mexickou mafií jako chlapecký sbor na kůru. Stará Cosa nostra taky dokázala někomu napráskat, většinou se to ale dělo v duchu Ruce pryč od rodiny. Ta ruská chátra vám, když se začnete stavět na zadní, klidně oddělá ženu i děti, ale jde jen o byznys. V případě Mexičanů to je osobní. Když se jim někdo připlete do cesty, berou to jako urážku své mužské hrdosti. Pedralez se nespokojí pouze s tím, že zabije své protivníky, on roztrhá na cucky a zašlape do prachu kromě nich i jejich příbuzné a přátele.“

„Díky za varování,“ řekl Austin, kterého agentův monolog nijak nevyvedl z konceptu. „Můžete nám teď konečně říci, jak to máme udělat, abychom se s ním setkali?“

Gomez se hlasitě zachechtal. Nad tou divnou dvojkou přemítal už od chvíle, kdy vstoupila do jeho kanceláře a ukázala mu průkazy zaměstnanců Národní agentury pro podmořský výzkum. Název NUMA už někde zaslechl, ale věděl jen to, že se jedná o jakýsi ekvivalent NASA, jen s tím rozdílem, že tahle agentura se zabývá výzkumem pod vodou. Do jeho představ, jak mají vědci zkoumající oceány vypadat, Austin a Zavala nezapadali. Ten chlápek s bronzovou pokožkou, pronikavýma modrozelenýma očima a vlasy albína budil dojem, že kdyby se ramenem opřel do cihlové zdi, klidně by ji rozbořil. Jeho kolega mluvil tiše a na rtech mu neustále hrál lehký úsměv, kdyby si ale nasadil škrabošku a vzal do ruky kord, jen stěží by roli Zorra dali při konkursu někomu jinému.

„Dobrá, pánové,“ prohlásil Gomez a na důkaz rezignace potřásl hlavou. „Protože napomáhání k sebevraždě je ještě pořád trestným činem, cítil bych se líp, kdybyste mi řekli, o co vlastně kráčí. Proč se NUMA zajímá o nějakou pekárnu, kterou vlastní jakýsi mexický darebák?“

„V jedné zátoce na pobřeží Kalifornského poloostrova došlo k výbuchu. Ta Pedralezova továrna stojí přímo nad ní. Chtěli bychom zjistit, co o tom ví. Nejsme federální agenti. Jsme pouze zaměstnanci jedné výzkumné organizace, která potřebuje najít odpovědi na pár otázek.“

„Na tom nezáleží. Všichni zaměstnanci federálu jsou nepřátelé. Pokládání otázek týkajících se jeho podnikání by bylo považováno za agresivní akt. Už zabil i pro míň.“

„Podívejte, agente Gomezi, my nepodstupujeme riziko zbytečně,“ řekl Austin. „Nejdříve jsme zkusili i jiné cestičky. Mexická policie tvrdí, že explozi zapříčinilo roztržení parního potrubí. Případ je uzavřen. Napadlo nás, že majitel by mohl vědět něco víc, a tak jsme zavolali na ministerstvo zahraničního obchodu. Chvíli to bylo samé hm a no víte, pak nám řekli, že vlastníkem továrny je Enrico Pedralez, a doporučili, abychom se spojili s jistým agentem Gomezem ze San Diega. A to jste vy. Teď bychom rádi podnikli další krok. Má Pedralez nějakou kancelář ve Spojených státech?“

„Vůbec nepřekračuje hranice. Je mu jasné, že bychom ho okamžitě zabásli.“

„Pak se budeme muset vypravit my za ním.“

„To nebude snadné. Pedralez byl kdysi příslušníkem mexické federální policie. Polovinu sboru má na výplatní listině. Chrání ho a spolehlivě odstraňují informátory, možné konkurenty a vůbec všechny lidi, kteří by mu mohli způsobit nějaké potíže.“

Gomez odemkl a poté otevřel jednu zásuvku svého stolu. Vytáhl z ní dvě tlusté složky a položil je před sebe. „V jedné jsou zdokumentovány Pedralezovy sviňárny, ta druhá obsahuje informace o jeho legálních aktivitách. Někde musí prát špinavé peníze, a tak po obou stranách americko-mexických hranic nechal postavit množství řádně vedených podniků. Prim hraje právě výroba tortill. Od té doby, co se americký trh otevřel a lidé na téhle straně hranic ty podešve začali jíst, se na tom každoročně dají vydělat miliony dolarů. Vše je v rukou pouze několika společností. Jestli mi nevěříte, zajděte se podívat do obchodu. Pedralez použil konexe ve vládních kruzích, rozdal spoustu úplatků a zařídil, aby si z toho koláče taky mohl ukousnout.“ Posunul obě složky po stolní desce k oběma mužům. „Tuhle budovu opustit nesmějí, můžete si je ale prostudovat.“

Austin mu poděkoval, vzal složky a zamířil s nimi do malé konferenční místnosti. Tam on i Zavala usedli čelem k sobě za stůl. Austin podal Joeovi složku s legálními činnostmi, požádal ho, aby mu řekl, kdyby na něco zajímavého narazil, a pustil se do zkoumání Pedralezových nekalých aktivit. Chtěl co nejblíže poznat muže, s nímž se možná bude muset pustit do křížku. Čím více toho věděl, tím méně se mu to líbilo. Dosud si neuměl představit, že by jeden jediný člověk mohl představovat takovou koncentraci zla. Pedralez byl odpovědný za stovky vražd, přičemž každá z nich měla svůj osobitý, i když pokaždé stejně odporný charakter. Když jej Zavala vyrušil, byl jen rád, že čtení může na chvíli nechat.

„Něco mám!“ vyhrkl Joe a zamával ve vzduchu několika stránkami. „To jsou zprávy o výsledcích hospodaření té jeho továrny na tortilly. Už ji má pár let. FBI se na ně blíže podívala, ale nic podezřelého nenašla. Vypadá to, že putovali po stejných informačních kanálech, tedy až na tuhle malou odbočku. Podle hlášení se všechno zdá být naprosto v pořádku.“

„O tom podmořském objektu nic?“

Zavala se zamračil. „Ne. Ani slovo.“

„To mě nepřekvapuje. Ve dne vidět není a na místo ho zřejmě dopravili v noci.“

„To je docela možné. A co tvoje složka? Zjistil jsi něco?“

„Jo, že je to zatracený parchant. Stejně si s ním ale musíme promluvit.“

„Podle Gomeze to nepůjde. Máš nějaký nápad?“

„Snad,“ odvětil a podal Zavalovi kousek papíru ze své složky. „Tohle je seznam jeho koníčků. Má rád víno, ženy, dostihy, hazardní hry, samé obvyklé věci. Něco mě ale udeřilo do očí.“

Zavala si toho všiml okamžitě. „Sbírá starožitné ruční střelné zbraně. Někoho mi to připomíná.“

Austin se usmál. Byl vášnivým sběratelem soubojových pistolí. Zdi staré úschovny loďek na břehu Potomaku, kterou si upravil k bydlení, byly přímo ověšeny mistrovsky zhotovenými nástroji smrti. Ty nejvzácnější kousky samozřejmě přechovával v trezoru. Měl jednu z nejlepších sbírek tohoto druhu v celé zemi.

„Vzpomínáš si na ty nové kousky, které jsem koupil den před závodem? Jsou to sice krásné zbraně, ale přesně takové už delší dobu mám. Ty nové jsem koupil proto, abych je mohl s nějakým jiným sběratelem za něco vyměnit.“

„Myslím, že vím, kam tím míříš. Jak se Pedralez doví, že jsou k mání?“

„Každý starožitník má seznam svých pravidelných odběratelů, aby mohl co nejrychleji uspokojit poptávku a vydělat. Nikdy nevíš, kdy se objeví něco neobvyklého, případně jak dlouho to pro tebe takový člověk bude ochoten držet. Takové kontakty se zkrátka vyplatí. Zavolám několika obchodníkům a řeknu jim, že ty pistole potřebuji rychle prodat. Použiji taková slova, aby si mysleli, že jsem v zoufalé finanční tísni. Vyhlídce, že by mohl někoho oškubat, mizera jako on určitě neodolá.“

„Co když Pedralez takové pistole už má?“

„Jsou celkem vzácné. A pokud už takový párek vlastní, třeba je bude chtít koupit, ze stejného důvodu jako já – aby je později za něco vyměnil. Jde o to dostat šanci promluvit si s ním. A on si je určitě bude chtít prohlédnout na vlastní oči, podržet je v ruce. Sběratelé už jsou takoví.“

„Řekněme, že ten starožitník dostane několik anonymních nabídek. Jak zjistíme, která z nich je ta Pedralezova?“

„Víme, že přes hranice se zásadně nevydává. Jestli budu požádán, abych se vypravil do Mexika, budeme si jisti, že je to on.“

Vrátili složky Gomezovi a vysvětlili mu svůj plán.

„To by mohlo vyjít. Možná ale taky ne. A je to velmi nebezpečné. Navíc nemáte jistotu, že bude ochoten mluvit, a to ani v případě, že se s ním setkáte osobně.“

„S tou možnost počítáme.“

Gomez přikývl. „Koukněte, jste celkem správní hoši a já bych byl nerad, kdyby se vám něco stalo. Nemohu vám poskytnout osobní ochranu, protože Mexičané jsou na americké poldy poflakující se na jejich území trochu hákliví. Ale můžu vám zaručit, že jestli vás zabije, jeho život nebude mít cenu ani děravého pesa.“

„Díky, agente Gomezi. Pro pozůstalé to bude velká útěcha.“

„Udělám pro vás, co budu moci. Zavolám několika známým. Pak mi dejte vědět, jak to proběhlo.“

Rozloučili se s agentem a vrátili se do hotelu. Austin poté ze svého cestovního vaku vytáhl tmavou dřevěnou kazetu, otevřel ji a vyndal z ní jednu pistoli.

„Jak už jsem řekl, jsou skoro stejné jako jeden pár, co už mám ve sbírce. Vyrobil je puškař jménem Boutet přibližně v době Napoleonova egyptského tažení. Jejich hlavně jsou zdobeny rytinami sfing a pyramid. Patřily zřejmě nějakému Angličanovi.“ Namířil pistoli na lampu stojící na podlaze. „Pažba není hranatá, jako tomu bývalo u pistolí vyráběných na kontinentu, ale oblá. Drážkování hlavně je ale francouzského typu.“ Položil pistoli zpátky do kazety potažené uvnitř zelenou tkaninou. „Řekl bych, že něčemu takovému žádný sběratel neodolá.“

Austin si prostudoval seznam obchodníků se starožitnostmi a pak několika z nich zavolal. Vysvětlil jim, že má na prodeji pistolí mimořádně velký zájem, že počítá i s případnou finanční ztrátou a že musí ze San Diega zítra odjet. A protože byl přesvědčen, že nejlepší báchorky jsou ty, které se zakládají alespoň částečně na pravdě, sdělil starožitníkům, že jeho závodní člun se potopil a že peníze potřebuje na pokrytí dluhů, které si účastí na závodech nadělal. Když s voláním skončil, probral se Zavalou možné reakce zájemců a jak na ně co nejlépe odpovědět.

Asi hodinu poté, co přišla první nezajímavá nabídka, se z telefonu ozval hlas jednoho obzvláště prohnaného obchodníka s nepříliš dobrou pověstí. Jmenoval se Latham.

„Měl bych potencionálního zájemce o vaše pistole,“ řekl vzrušeným hlasem. „Má velký zájem a rád by si je co nejdříve prohlédl. Mohl byste se s ním setkat ještě dnes v Tijuaně? Není to daleko.“

Austin radostně vztyčil palec a jeho rty neslyšně zaševelily bingo. „To nebude problém. Kde bychom se měli setkat?“

Obchodník mu sdělil, že má zaparkovat vůz ještě na americké straně hranic a do Mexika přejít po mostě pro pěší. Jeho klient ho pozná podle kazety s pistolemi. Austin prohlásil, že tam bude za dvě hodiny, a zavěsil. Poté s obsahem hovoru seznámil Zavalu.

„Co když tě zaveze někam,“ řekl na to Zavala, „kde ti nebudeme schopni pomoci, třeba na jeden z těch rančů, na kterých místo osiva používá mrtvoly?“

„Pak se s ním budu bavit jen o těch pistolích, a jestli o ně projeví zájem, tak mu je prodám. Když už nic jiného, alespoň budu mít příležitost blíže ho poznat.“

Poté Austin zavolal Gomezovi. Agent FBI prohlásil, že pro každý případ dá dohromady tým spolehlivých lidí. Budou mít Austina na očích, ale jen z povzdálí, protože Pedralez si bude chtít určitě prověřit, jestli je někdo nesleduje. O pár minut později už znovu mířili ve vypůjčené dodávce na jih. Zavala vysadil Austina ještě na americké straně a k hraničnímu přechodu odjel sám. Austin počkal dvacet minut a pak se s kazetou v podpaží vydal pěšky přes most. Ještě nebyl ani v půlce, když mu vyšel v ústrety podsaditý muž středního věku, oděný do laciného obleku.

„Pan Austin?“ oslovil ho otázkou.

„Ano, to jsem já.“

Muž se prokázal odznakem příslušníka federální policie. „Policejní doprovod pro vás a vaše cennosti,“ prohlásil s úsměvem. „Pozornost od šéfa. V Tijuaně se potlouká spousta pobudů.“

Doprovodil ho k velkému tmavě modrému sedanu a otevřel mu zadní dveře. Austin se rychle, ale co možná nenápadně rozhlédl po parkovišti a nastoupil. Zavalu nikde nespatřil. Pokud by se Joe choval až moc nápadně, měl by mu to za zlé, kdyby jej ale zahlédl alespoň na okamžik, cítil by se poněkud lépe.

Vůz se vmísil mezi ostatní auta a namířil si to k tijuanským chudinským čtvrtím. Zatímco řidič mlsně zíral na nějakou mladou ženu přecházející přes cestu, pohlédl Austin krátce dozadu. Spatřil ale jen jakýsi otlučený žlutý taxík.

Policejní auto zastavilo před nějakou restaurací. Neměla žádná okna a její otlučená a nechutně zelená omítka budila dojem, že do ní nějaký majitel AK-47 vystřílel celý zásobník. Starý taxík budovu nezměněnou rychlostí minul. Austin vylezl z auta a zůstal stát poblíž rezavé reklamy na pivo značky Corona. Přemýšlel, jestli se po něm chce, aby šel dovnitř, a jestli by to byl dobrý nápad. Pak se zpoza rohu vynořil matně modrošedý mercedes a zastavil u obrubníku. Vystoupil z něj mladý, drsně vyhlížející muž s šoférskou čepicí a beze slova otevřel zadní dveře. Austin na sobě nedal znát překvapení. Nastoupil a auto vyrazilo.

Mercedes brzy opustil oblast s nuznými chatrčemi těch nejchudších, vjel do čtvrti, která nejspíše patřila občanům střední třídy, a zastavil před nějakou venkovní kavárnou. Objevil se další mladý Mexičan, otevřel mu dveře a zavedl ho ke stolu, u kterého osamoceně seděl jakýsi muž.

Postavil se, napřáhl ruku k pozdravu a široce se usmál. „Posaďte se prosím, pane Austine,“ řekl na uvítanou, „jsem Enrico Pedralez.“

Austin se v duchu podivil, jak banálně může zlo na první pohled vypadat, jak je možné, že takové monstrum budí dojem všednosti a spořádanosti. Pedralezovi mohlo být kolem padesátky. Na sobě měl bavlněné kalhoty a bílou košili s krátkým rukávem. Potkat jej v nějakém obchodě pro turisty, člověk by si jej klidně mohl splést s prodavačem a požádat ho o sombrero či barevnou přikrývku. Měl černé vlasy, kníry, které vypadaly jako obarvené, a několik zlatých prstenů a náramků a zlatý řetízek kolem krku.

Číšník před ně postavil dvě vysoké sklenice se studenou ovocnou šťávou. Austin se napil a rozhlédl se kolem sebe. U čtyř stolů sedělo celkem osm snědých mužů, vždy po dvou. Nehovořili spolu. I když se snažili budit zdání, že je Austin ani v nejmenším nezajímá, koutkem oka si tu a tam všiml jejich letmých pohledů jeho směrem. Pedralez se možná na veřejnosti choval domýšlivě, rozhodně ale nic neponechával náhodě.

„Musím vám poděkovat, pane Austine, že jste přijel tak rychle. Doufám, že vám to nezpůsobilo žádné potíže.“ Anglicky hovořil jen s lehkým přízvukem.

„Ani v nejmenším. Možnost sejít se tak rychle s potencionálním kupcem jsem naopak uvítal. Zítra totiž musím ze San Diega odjet.“

„Seňor Latham se zmínil, že jste se zúčastnil toho závodu člunů.“

„Skončil jsem bohužel mezi poraženými. Můj člun se potopil.“

„To nerad slyším,“ řekl na to Pedralez. Sundal si sluneční brýle a upřel lačný pohled na kazetu s pistolemi. Nedočkavě si zamnul ruce a zeptal se: „Mohu je vidět?“

„Samozřejmě,“ odvětil Austin, s cvaknutím odepjal přezku a zvedl víko kazety.

„Ach, jsou opravdu úchvatné,“ pronesl Pedralez s dychtivostí dlouho napínaného znalce. Vyndal jednu pistoli a namířil ji na muže sedícího u nejbližšího stolu. Muž se nervózně usmál. Drogový magnát poté přejel prsty po naolejované hlavni. „Boutet. Stará dobrá anglická škola. Bezpochyby vyrobeno pro nějakého zámožného lorda.“

„Jsem téhož názoru.“

„Po řemeslné stránce jsou dokonalé, jak jsem očekával.“ Opatrně pistoli uložil zpátky do kazety a teatrálně si povzdechl. „Bohužel už podobný pár mám.“

„Ale, neříkejte,“ řekl Austin záměrně hlasem, který prozrazoval, že se snaží skrýt roztrpčení. Zatímco kazetu zavíral, Pedralez na ni položil ruku.

„Možná se ale domluvíme. Rád bych ty pistole věnoval jednomu dobrému příteli. Už jste uvažoval o ceně?“

„Ano,“ odvětil Austin opatrně. Rozhlédl se a s nadějí, že Gomezův slib o poskytnutí alespoň nějakého zajištění nebyl planý, tiše řekl: „Potřebuji nějaké informace.“

Mexičanovy oči se zúžily. „Nechápu,“ pronesl podezíravě.

„Dělám tak trochu do nemovitostí. Na pobřeží Kalifornského zálivu stojí jedna továrna. Na tortilly. Podle mých informací byla poškozena požárem a je na prodej.“

„Máte špatné informace,“ řekl Pedralez chladně a luskl prsty. Muži sedící u okolních stolů okamžitě zbystřili pozornost. „Kdo jste?“

„Zastupuji jednu organizaci, která je mnohem větší než ta vaše.“

„Jste od policie? FBI?“

„Ne. Pracuji pro Národní agenturu pro podmořský výzkum. Jsem oceánolog. Vyšetřuji příčiny exploze, k níž došlo poblíž vašeho podniku. Ty pistole vám dám jako protihodnotu za poskytnuté informace.“

Dosavadní blahosklonný úsměv z Pedralezových rtů zmizel a jeho ústa se zkřivila do dravčího úšklebku, na hony vzdáleného jakékoli veselosti. „Považujete mě snad za hlupáka? Tahle restaurace mi patří. Tito muži, číšníci, kuchař, ti všichni pracují pro mě. Můžete klidně zmizet. Beze stopy. Odpřísáhnou, že vás nikdy neviděli. Co mně je do vašich pistolas.“ dodal s opovržením. „Mám jich spoustu.“

Austin mu pohlédl přímo do očí. „Povězte mi, pane Pedralezi, jako kolega sběratel, co vás na těch zbraních fascinuje?“

Zdálo se, že Mexičana ta otázka pobavila. Plameny v Pedralezových očích trochu pohasly, teplota jeho spalujícího pohledu ale poklesla jen o několik stupňů.

„Představují moc a jsou symbolem jejího získání. Zároveň ale nepostrádají krásu ženského těla.“

„Velmi pěkně řečeno.“

„A co na nich přitahuje vás?“

„Když pomineme řemeslnou dokonalost, připomínají mi, že životy lidí a jejich osud často mění náhoda. Ukvapené zmáčknutí spouště. Až moc zdlouhavé míření. Jen těsné minutí nějakého životně důležitého orgánu. Představují štěstí či smůlu v loterii života a smrti.“

Vypadalo to, že Mexičana Austinova odpověď zaujala. „Musíte mít mimořádnou důvěru v přízeň osudu, pane Austine. Jinak byste se mi tak nedával všanc.“

„Ale vůbec ne. Jen jsem počítal s tím, že si budete chtít trochu popovídat.“

„Vědomě jste podstoupil riziko. Tleskám vaší odvaze. Naneštěstí tohle není váš den. Zmýlil jste se, a doplatíte na to,“ řekl chladně. „Kašlu na to, kdo jste a koho zastupujete. Vynesl jste špatnou kartu. Přinese vám smrt.“ Znovu luskl prsty, muži vstali a zamířili k nim. Austin pochopil, jak se asi cítí mazaná liška přechytračená lovci.

V té chvíli se ozvalo uši drásající zaburácení motoru s prasklým výfukem a ke kavárně se přihnal omlácený žlutý taxík. Vůz, stařičký checker, se ještě nepřestal houpat na dávno zchátralých tlumičích nárazů a už z něj vyskočil řidič. Až na poněkud špinavé lehké sportovní sako oblečené přes tričko s logem Hussongova baru byl ten muž až podezřele podobný Zavalovi.

Joe došel na chodník a s těžkým španělským přízvukem zvolal: „Chtěl někdo taxík?“

Jeden z Pedralezových mužů k němu přistoupil a cosi na něj španělsky zavrčel.

„Hledám nějakého Američana,“ odpověděl Zavala anglicky a pohlédl za hrdlořezova záda. „Seržanta Alvina Yorka.“

Muž položil dlaň na Zavalovu hruď, aby tak zdůraznil svá předchozí slova.

„Dobrá, dobrá! Zatracení gringos“ prohlásil Zavala, odkráčel k taxíku, nastoupil a v oblaku nachového dýmu odjel.

Pedralezův strážce se otočil a hlasitě se zachechtal.

Austin si oddechl. Zvedl oči k nízké střeše a usmál se.

Zavala mu právě předal důležitou informaci. Stručnou, ale velmi užitečnou. Seržant York byl totiž známý kentucký ostrostřelec, který si za likvidaci velkého počtu německých kulometčíků vysloužil za první světové války Medaili cti.

„To vás ten chlap tak pobavil, pane Austine?“

„Velmi mě pobavil.“

„To jsem rád. Už ale musím jít. Adios, pane Austine. Už se bohužel neuvidíme.“

„Počkejte.“

Mexičan se na Austina podíval způsobem, jako by si znechuceně prohlížel smítko na košili.

„Na vašem místě bych se nehýbal. Mají vás na mušce odstřelovači. Jeden špatný pohyb, a vaše hlava se rozletí jako přezralý meloun. Jestli mi nevěříte, koukněte se na střechu, na támhle tu taky.“

Pedralez zakroutil hlavou ze strany na stranu jako kudlanka nábožná a pozorně si prohlédl okraje nízkých střech. Tři vhodně umístění odstřelovači se ani nepokoušeli skrývat. Znovu se posadil.

„Zdá se, že se nespoléháte jen na osud. Co chcete?“

„Jen bych rád věděl, kdo vlastní tu továrnu na tortilly na břehu Kalifornského zálivu.“

„Je samozřejmě moje. Docela nese, opravdu.“

„A co ta divná laboratoř na dně zátoky? Co o ní víte?“

„Jsem velmi zaneprázdněný muž, pane Austine, takže vám to v krátkosti vysvětlím a rozejdeme se. Před dvěma roky mě kdosi navštívil. Jeden právník ze San Diega. Předložil mi nabídku. Nějací lidé by prý rádi postavili jakousi továrnu. Stavbu by financovali oni, zisk by ale šel do mé kapsy. Měli určité podmínky. Musí stát na opuštěném místě a v těsné blízkosti vody.“

„Mě ale zajímá, co dali postavit pod vodou.“

„To netuším. Jednoho dne připlula nějaká velká loď a všude se objevilo plno ozbrojených hlídek. Dopravili něco až do zátoky a spustili to na dno. Pak mezi tou věcí a továrnou natáhli spoustu trubek. Jak ti lidé přišli, tak zase odešli. Já se na nic neptal.“

„Co je vám známo o té explozi?“

Pokrčil rameny. „Krátce poté někdo zavolal a řekl, že si nemám dělat starosti. Že mi všechny ztráty nahradí. Víc nevím. A policie se o to taky nestará.“

„Jak se jmenoval ten právník, co vám učinil tuhle nabídku?“

„Francis Xavier Hanley. Teď už ale musím jít. Řekl jsem vám všechno, co vím.“

„Ano, jistě, jste přece velmi zaneprázdněný muž.“

Pedralez mávl rukou. Jeho muži vstali od stolů a vytvořili kolem něj těsný koridor, který končil na okraji chodníku. Odkudsi se najednou vynořil známý modrošedý mercedes, zastavil a jeho dveře se dokonale plynulým pohybem otevřely. Ochranka naskákala do dvou džípů cherokee, které zabrzdily před a za mercedesem.

„Pane Pedralezi,“ zavolal na Mexičana ještě Austin. „Dohoda je dohoda. Zapomněl jste si tu své pistole.“

Pedralez ho obdařil úsměvem, který neobsahoval ani náznak vstřícnosti. „Můžete si je nechat,“ odvětil a přidal ještě několik slov. Pak nastoupil do auta, zavřel za sebou dveře a zmizel v dáli. Pot, který Austina při jeho odjezdu poléval, nebyl způsoben pouze horkem.

Opět se přiřítil omšelý taxík, zastavil před Austinem a zatroubil na něj.

Austin se naklonil ke spuštěnému okýnku a udiveně pohlédl dovnitř. „Kde jsi splašil tuhle rachotinu?“

„To agent Gomez ji sehnal. Už na mě čekala. Má skvělý motor a taky vysílačku, takže jsem našim přátelům mohl dát vědět, kam tě zavezli. S touhle károu se budu loučit jen nerad. Řekl ti Pedralez něco?“

Austin pozvedl kazetu s pistolemi. „Jo. Poradil mi, abych se před příští návštěvou Tijuany postaral o to, abych měl tyhle věcičky nabity.“

Ruka Boží

TA SCÉNA BYLA VE SVÉ HROZIVÉ KRÁSE tak podmanivá, že Paul téměř zapomněl na nesnáze, které je tam přivedly. Seděl na kamenné římse přečnívající nad jezerní hladinu, nohama pohupoval asi dvacet stop nad vodou a nepřetržitě kroutil hlavou na všechny strany, aby si zas a znova mohl vychutnat panoramatický pohled na tu nádheru. Aby zahlédl začátek vodopádu, musel hlavu pořádně zaklonit. Neustále vířící chuchvalce drobné vodní tříště sahaly až do výše několika set stop. Sluneční paprsky si s drobnými kapičkami pohrávaly a v bezprostřední blízkosti všech pěti kaskád vytvářely četné duhové oblouky. Hřmění padajících vodních mas připomínalo vzdálené dunění stovky lokomotiv ženoucích se plnou parou kamsi do dálky. Paul nebyl věřící člověk, při tom pohledu jej ale napadlo, že jestli nějaká Ruka Boží existuje, právě teď se na ni dívá.

Ze snivého zamyšlení jej vytrhl povzdech. „Co děláš?“ zeptala se ho Gamay, která ležela ve stínu pod nedalekým stromem, a zívla.

„Jen tak uvažuji, že je to skvělé místo pro nějaký hotel.“

„Hm,“ řekla Gamay a zamračila se. Pak se posadila a setřela si z obličeje pot. „Jestli se pustíš do jeho stavby, tak nezapomeň na klimatizaci.“

Asi před hodinou krátce sprchlo, ale pak se slunce vrátilo a začalo pomstychtivě pálit s dvojnásobnou intenzitou. Jejich útočiště bylo příjemně zastíněno stromy a křovisky, a tak si na chvíli zdřímli, před dusnou vlhkostí vzduchu však žádná obrana neexistovala. První se probudil Paul.

„Přinesu ti trochu vody,“ prohlásil, vyrobil z palmového listu trychtýřovitou nádobu, sestoupil k jezeru a nabral do svého provizorního vědra vodu. I když šel opatrně, při zpáteční cestě polovinu obsahu vybryndal. Gamay našel, jak se ze svých notně rozčepýřených vlasů pokouší dostat stébla trávy. S očima přivřenýma blahem se několikrát napila a pak palmový list se zbytkem vody vrátila Paulovi.

„Díky,“ pronesla s úsměvem. „To bylo osvěžující. Doufám, že ti nebude vadit, když se v naší studni trochu smočím.“ Po těch slovech sešla k jezeru, vrhla se do něho a několika tempy se vzdálila od břehu.

Paul zrovna přemítal o tom, jestli by se k ní neměl připojit, když tu koutkem oka zachytil v místech, kde z jezera vytékala řeka, nějaký pohyb. Varovně na Gamay zakřičel, ta jej ale ve hřmění vodopádů nemohla slyšet. Částečně seběhl a částečně se skutálel k vodě a po hlavě do ní skočil. Co nejrychleji vyrazil ke Gamay, která se pokojně vznášela na hladině na zádech, a popadl ji za tričko.

Nejprve se vyděsila, ale pak se rozesmála. „Poslyš, to není nejvhodnější čas na nějaké hrátky.“

„Ticho!“ umlčel ji chvatně. „Zpátky na břeh. Rychle.“

Naléhavost v Paulově hlase jí nemohla uniknout. Bez jakýchkoli dalších řečí se obrátila a s Paulem za zády vyrazila ke břehu. Když se na něj vydrápala a chtěla začít šplhat do svahu, Paul ji chytil za ruku a vtáhl ji do křoví. Pak si přiložil ke rtům prst a ukázal k jezeru.

Gamay vyhlédla mezerou v listoví a ztuhla. Na slunci se zaleskla mokrá pádla a pak spatřila i jakési modré a bílé skvrny. Chulové. Pluli ve čtyřech kánoích. Právě ty Paul předtím zahlédl, jak vyplouvají z řeky na jezero. Mířily přímo k místu, kde se ještě před okamžikem koupala Gamay. Pluly těsně vedle sebe a v každé z nich byli tři indiáni. Dva vždy pádlovali a ten třetí svíral v rukou brokovnici a v klíně měl navíc položen luk. Zdálo se, že je nezajímá nic jiného než cíl jejich cesty a že si Gamay s Paulem nevšimli.

Kánoe s indiány minuly jejich úkryt jen o pár yardů. Propluly kolem tak blízko, že by mohli spočítat kapky potu na lesknoucích se svalech Chulů. Indiáni pokračovali téměř neslyšně dál, přepluli jezero, pomalu se pohroužili do jemného oparu a nakonec zmizeli v mlžném příkrovu, který halil úpatí vodopádů.

„Tomu říkám zmizení,“ pronesl tiše Paul a obdivně zamručel.

„Teď už víme, proč se jim říká lidé z mlhy a vodní tříště,“ řekla Gamay.

Paul opatrně narovnal své šest stop a osm palců vysoké tělo a zadíval se opačným směrem, aby se ujistil, jestli za těmito čtyřmi kánoemi nepluje ještě nějaká další. „Čistý vzduch,“ prohlásil. „Raději bychom odtud měli zmizet. Pořád ještě mám ten švýcarský armádní nůž. Třeba se nám podaří vyrobit ze silnějších větví a popínavých rostlin nějaký prám a odplout na něm.“

„Mám lepší nápad,“ řekla Gamay s očima upřenýma na mlžný závoj a pak se na chvíli odmlčela. „Možná je ale trochu riskantní,“ dodala pak.

„Trochu riskantní?“ zeptal se se smíchem Paul. „Nezapomínej, že dobře znám způsob tvého myšlení. S největší pravděpodobností mi teď navrhneš, abychom se vydali za těmi indiány a jednu kánoi jim ukradli.“

„Proč ne? Podívej, tohle je jejich vlastní území, takže něco takového nebudou očekávat. Třebaže ani v nejmenším nepochybuji o tvých schopnostech vykouzlit pomocí švýcarského armádního nože téměř cokoli, přece jen si neumím představit, že bychom mohli na koleně vyrobit prám, který by nás bezpečně dopravil bůhví kolik mil daleko po proudu, aniž bychom se potopili či narazili na další indiány. Plavba po řece nebyla jednoduchá ani v tom našem člunu, natož v kánoích. Nemůžou pádlovat celý den. Občas je musí vytáhnout na břeh. Stačí je jen najít, počkat do tmy a pak jednu šlohnout. Vsadila bych se, že si toho do rána vůbec nevšimnou. A jestli už nikam dál nepoplují, tak si toho možná nevšimnou vůbec nikdy.“

V Paulových ořechově zbarvených očích to vesele zajiskřilo. „Zdá se mi to, nebo jsem ve tvém návrhu zaregistroval náznak vědecké zvídavosti?“

„Dobrá, připouštím, že je v tom víc než jen snaha o vyřešení otázky našeho vyváznutí. Netvrď mi, že o těch předmětech, které jsme našli ve vaku toho mrtvého indiána, celou dobu nepřemýšlíš a že ti nevrtají hlavou ty povídačky o jakési bílé bohyni.“

„Spíše by mě zajímalo, jestli by se u nich nenašlo něco k snědku,“ řekl Paul a smutně si přejel dlaní břicho. Pak utrhl stéblo trávy a zamyšleně ho začal přežvykovat. „Ne, vážně, jsme v docela pěkné bryndě a nemáme moc možností. Netušíme, kde jsme, a nemáme představu, jak se odtud dostat. Nemáme žádné zásoby. Jak jsi sama podotkla, je to jejich území. Navrhuji průzkum. Jsme vetřelci na cizím teritoriu. Budeme proto postupovat pomalu, a jestli začne být situace příliš nebezpečná, rychle zmizíme.“

„Souhlasím,“ řekla bez váhání Gamay. „A teď k jídlu. Energii z těch tyčinek, co jsme našli v gondole, jsem už spotřebovala. Pozorovala jsem ale ptáky, jak se krmí bobulemi z tohohle keře. Žádné mrtvé ptáky tu nevidím, takže asi nejsou jedovaté.“

„Kdyby nebyly skvělé, určitě by je nevzali do zobáku,“ prohlásil Paul.

Mýlil se. Bobule byly tak trpké, že nedokázali pozřít ani jednu, aniž by přitom znechuceně křivili ústa. Na cestu kolem jezera se proto vydali prázdnými žaludky. V jednom místě, kde bahno vypadalo podezřele a budilo dojem, že je pohltí stejně jako tekutý písek, vyšplhali trochu výše a narazili na pěšinu. Cestička byla zarostlá a zdála se být delší dobu nepoužívaná. Přesto po ní postupovali opatrně a byli připraveni v případě nebezpečí okamžitě skočit do křoví.

Když po stezce urazili asi míli, dostali se k místům, kde se chuchvalce mlhy valily do okolního lesa, jako by nějaký torpédoborec pokládal kouřovou clonu. Listy rostlin byly mokré jako při lijáku a hřmění padajících vod připomínalo hru orchestru s tisíci bubny. Počítali s tím, že rachot vodopádů dokonale pohlcuje jejich kroky, uvědomovali si však, že je zároveň natolik silný, že by si vůbec nevšimli, kdyby proti nim pořadovým krokem pochodovala celá armáda. Teplota vzduchu značně poklesla, ovzduší bylo ale tak nasyceno vodními parami, že si museli zacpat nos, aby nezačali dávit. Neviděli dál než na pár stop, stezku rozpoznávali jen stěží, a tak dále raději kráčeli skloněni.

Pak mlha najednou skončila. Pokud někde v koutku duše očekávali, že by se mohli vynořit v nějakém čarokrásném údolí jako třeba poutníci v Šangri-la, byli zklamáni. Les tu byl úplně stejný jako předtím. Stezka se ale odpoutala od břehů jezera a vinula se podél jakéhosi přítoku, do něhož kánoe zřejmě zamířily.

Gamay se po několika minutách zastavila a zamyšleně zakroutila hlavou. „Nemáš pocit, že na téhle říčce je něco podivného?“

Paul se zastavil na okraji vyvýšeného břehu. „Ano, na dílo přírody je až moc rovná. Vypadá, jako kdyby někdo pomocí lopaty a krumpáče její původní koryto upravil.“

„Mám přesně týž dojem.“ Gamay opět vyrazila. „Jak jsem už řekla, ti Chulové jsou fascinující.“

Postupovali vpřed několik hodin. Z palmových listů si vyrobili primitivní pokrývky hlavy a občas se zastavili, aby vodou z říčky uhasili žízeň. Jednou se museli schovat před krátkým lijákem. Pak se stezka rozšířila, a tak postupovali dále s maximální obezřetností. Jejich napětí ještě vzrostlo. V měkké tmavé hlíně začali stále častěji nacházet otisky bosých lidských nohou.

Krátce se poradili a rozhodli se ještě chvíli postupovat podél řeky a pak v úkrytu vyčkat příchodu tmy. Byli nesmírně unaveni a potřebovali načerpat novou energii. Po několika minutách pak narazili na nějakou stezku, která mizela kdesi v lese napravo od řeky. Při pohledu na její povrch vydlážděný tisíci plochých kamenů si Gámay automaticky vzpomněla na staré mayské či incké cesty. Tahle komunikace nebyla o nic horší než via Appia, kterou roku 312 před naším letopočtem nechal z Říma do Capuy postavit Appius Claudius. Jejich zvědavost dostoupila vrcholu. Zahnuli na dlážděnou cestu a pár minut po ní kamsi kráčeli, když náhle mezi stromy spatřili cosi lesklého.

Stezka ústila na dokonale kruhové prostranství. V průměru měřilo přibližně padesát stop a jeho povrch byl rovněž vydlážděn. Přesně uprostřed se nacházelo cosi zvláštního, nepatřičného.

„Ať se propadnu,“ vydechli unisono.

Proudový letoun byl na dvě části. Oddělení pro cestující jako by někdo odřízl. Zachována zůstala pouze téměř neporušená příď a jen mírně poškozená ocasní část, která byla ke kokpitu těsně přiražena, takže vrak budil dojem, že původní letoun byl nezvykle krátký. Barva na jeho povrchu už vybledla a místy oprýskala, nikde ale neviděli žádné šlahouny popínavých rostlin či mech, jak by se za normálních okolností dalo očekávat.

Popraskaným čelním sklem pohlédli dovnitř. Předpokládali, že spatří lidské kostry, ale sedadla v kokpitu byla prázdná. Přímo před pilotní kabinou zela v zemi mělká prohlubeň nesoucí znaky ohně. Na jejím dně ležely zuhelnatělé kosti nějakých malých zvířat. Po obvodu celého prostranství stálo množství vyřezávaných totemů velikosti dospělého muže. Navzájem se od sebe lišily. Na vrcholu každého z nich však spočívala zvláštní skulptura z tmavého dřeva. Představovala vždy nějakou okřídlenou ženu s napřaženýma rukama. Něco podobného už viděli. Na medailonu, který našli u toho mrtvého indiána.

„Vypadá to jako nějaká svatyně,“ zašeptala Gamay. Sklonila se nad začernalou prohlubní. „A tohle určitě bude obětní místo. Většinou jsou to kosti menších zvířat.“

„Jak povzbudivé,“ řekl na to Paul. Pohlédl na slunce a pak na své náramkové hodinky. „Ten vrak i ty kůly jsou umístěny tak, aby to celé fungovalo jako sluneční hodiny. Připomíná mi to Stonehenge, tu megalitickou stavbu se soustřednými kruhy z opracovaných kamenů, které sloužily jako nebeský kalendář.

Gamay položila dlaň na příď letounu. „Není ti to kombinování modré a bílé barvy nějak povědomé?“

„Co ty víš. Třeba to jsou už stovky let chulské tradiční barvy.“

Gamay na něj pohlédla, všimla si ale něčeho v lese za jeho zády a překvapením se jí rozšířily oči.

„Ten vrak není jedinou modrobílou věcí, na kterou tady můžeš narazit.“

Paul se otočil a spatřil, jak se z lesa vynořuje asi dvacet Chulů. Jejich těla i obličeje pokrývaly obrazce v barvě oblohy a kostí. V duchu se proklel, že se nechal objevem vraku unést a zapomněl na veškerou opatrnost. Tiše jako duchové, za něž byli ostatně považováni, je Chulové obstoupili. Utéct nebylo kam. Byli dokonale obklíčeni.

Indiáni nejprve s napřaženými oštěpy přistoupili až těsně k nim, pak ale učinili podivnou věc. Jejich kruh se v jednom místě rozestoupil a jeden z indiánů jim pohybem oštěpu naznačil, aby se tím směrem vydali. Troutovi na sebe beze slova pohlédli a v doprovodu mlčenlivých indiánů, kteří je po obou stranách provázeli jako vojenská čestná stráž, opustili prostranství, prošli lesem a pokračovali dále po stezce lemující břeh říčky.

Pěšinu po chvíli vystřídala široká cesta vedoucí k nějaké kůlové palisádě. Tu v jednom místě přerušovala brána tak široká, že by jí mohlo projet nákladní auto. Po obou stranách vrat již z dálky spatřili vysoké dřevěné stožáry zakončené nahoře podobně jako vlajkové žerdě čímsi kulatým. Když se k bráně přiblížili, sevřela Gamay Paulovu dlaň ještě silněji.

„Podívej se, Paule,“ zašeptala.

Zadíval se stejným směrem. „Ach bože.“

Kulaté předměty na dřevěných sloupech byly ve skutečnosti lidské hlavy. Obličeje nešťastníků na slunci již zhnědly jako jablka přešlá mrazem a staly se terčem četných nájezdů hmyzu a ptáků, v jednom z nich ale bylo možno vyčíst Hoffmanovy rysy. Neusmíval se. Stejně tak Arnaud či jeho nemluvný společník Carlo. Čtvrtá hlava patřila jejich indiánskému přisluhovači. Paul ho poznal podle baseballové čepice se znakem New York Yankees.

Brána i její odpudivá výzdoba zůstaly za nimi. Uvnitř palisádou ohraničeného prostoru stálo na břehu říčky několik tuctů dlouhých sroubených stavení s doškovými střechami. Nikde ale nespatřili jedinou ženu či dítě. Indiáni sklonili oštěpy a uložili do toulců šípy. K případnému umravnění Troutových ale byli evidentně připraveni kdykoli použít sílu svých paží.

„Koukni na to vodní kolo,“ prohlásil Paul, „v Nové Anglii jsou podobná.“

Voda byla v jednom místě z říčky odváděna dřevěným náhonem k nějakému kolesu, jehož lopatky roztáčela. Možnost prohlédnout si to zblízka ale Troutovi nedostali. Jejich strážní je zavedli k nějaké budově postavené v samotném středu opevnění. Byla čtyřikrát větší než ostatní stavení a její stěny pokrývala vrstva jakési jílovité omítky v barvě okenního tmelu. Zůstali stát před vchodem, který připomínal velkou, rozevřenou tlamu. Přímo nad ním bylo zavěšeno turbodmychadlo z nějakého proudového leteckého motoru. Indiáni se pečlivě seřadili, odložili zbraně a padli na kolena. Hlavami se téměř dotýkali země.

„Co teď? Utečeme?“ zeptala se Gamay, překvapena tou náhlou změnou chování až dosud výhružně se tvářících indiánů.

„To bych nedoporučoval. Zasáhli by nás dříve, než bychom uběhli deset stop. Podle mě se po nás chce, abychom vstoupili dovnitř. Až po vás, madam.“

„Ne. Vejdeme tam společně.“

Když ruku v ruce vešli dovnitř, obklopilo je šero. Nejprve prošli dvěma menšími místnostmi a pak se ocitli v jakémsi velkém sále. U protější stěny spatřili ve světelném kuželu procházejícím kruhovým otvorem ve střeše nějakou sedící postavu. Zvedla ruku a pokynula jim, aby přistoupili blíž. Váhavě poslechli. Podlaha místnosti nebyla hliněná jako v ostatních staveních, která v těchto končinách předtím navštívili, ale dřevěná.

Člověk, k němuž se pomalu blížili, seděl na čemsi, co vypadalo jako trůn, k jehož výrobě posloužilo sedadlo z letadla. S výjimkou snědých a pěkně tvarovaných nohou zakrývala celou postavu oválná modrobílá maska pocházející snad z natáčení nějakého šíleného hororu. Byly na ní namalovány obrovské oči a široká tlama plná špičatých zubů. Troutovi zůstali nervózně stát poblíž sedící postavy. Neměli ani ponětí, co by teď měli udělat.

„Uf. Pod touhle věcí je pořádně horko,“ promluvila anglicky krásná žena, kterou odpudivá maska ukrývala. Sundala si ji a postupně se oběma zadívala do očí.

„Doktor a doktorka Troutovi, předpokládám.“

Jako první se z údivu probrala Gamay. „Jak to, že znáte naše jména?“ zeptala se.

„My, bílé bohyně, vidíme a víme všechno,“ odpověděla žena, a když si všimla, jak nechápavě se oba tváří, rozesmála se. „Jsem to ale mizerná hostitelka, když si své hosty tak dobírám.“

Znovu se usmála a lehce tleskla. Na Troutovy čekalo další překvapení. Dlouhé závěsy za podivným trůnem zašustily a objevila se Tessa, Hofifmanova manželka.

San Diego

PRÁVNICKÁ KANCELÁŘ FRANCISE Xaviera Hanleye se nacházela ve dvanáctém patře modré skleněné věže, která se tyčila nad sandiegským přístavem. Austin a Zavala vystoupili z výtahu, prošli přijímací místností a představili se mladé a atraktivní sekretářce. Ta zmáčkla jedno z tlačítek na telefonu, chvíli s někým tiše hovořila, pak se na oba usmála a vyzvala je, ať jsou dál. Když otevřeli dveře, vyšel jim vstříc rudolící muž s postavou trochu obtloustlého vyhazovače z nočního klubu. Představil se jako Hanley a pak je gestem vybídl, aby usedli do empírových křesel. Sám se posadil do plyšového otáčecího křesla stojícího za velkým mahagonovým stolem, propletl si prsty obou rukou a zahleděl se na Austina se Zavalou jako vlk slintající nad párkem uvázaných kůzlat.

Měl ostatně důvod být nedočkavý. Austin do jeho kanceláře zavolal hned po návratu z Tijuany a požádal o schůzku. Připravil si za tím účelem lákavě znějící historku. Prohlásil, že on a jeho partner „vydělali spekulacemi pár melounů“ a rádi by ty peníze investovali. Hanley jim nabídl okamžité setkání.

Podle dravčího lesku v Hanleyových světle zelených očích se dalo soudit, že návnada zabrala. Několikrát netrpělivě přelétl pohledem z jednoho na druhého. „Zastávám názor, že nejlepší je vždy přejít rovnou k věci,“ vychrlil ze sebe. „Při našem telefonickém hovoru jste se zmínil, že by vás zajímaly možnosti investic v zahraničí.“

„V prvé řadě nás zajímá Mexiko,“ řekl na vysvětlenou Austin.

Advokát měl na sobě drahý oblek v barvě žraločí šedi a jeho tučné ruce zdobilo tolik zlata a diamantů, že by to poslalo ke dnu i Titanic. Ani ten nejlepší krejčí by ale nedokázal zamaskovat tělo rváče a ani ta sebevětší hromada šperků by nezastřela drsnost a dravost, které přímo čišely z každého jeho slova či pohybu. Austin a Zavala na sobě měli džínsy, trička a krátké kožené bundy. Oblékli se tak záměrně. Už dávno si všimli, že v Kalifornii se jako milionáři snaží vypadat jen ti, kdo jimi ve skutečnosti nejsou.

Hanleyovi neunikl Zavalův latinskoamerický zjev. „Tak to jste na správném místě,“ prohlásil domýšlivě. Pokusil se na ně udělat dojem přátelským úsměvem, když ale zvedl koutky svých podivně tvarovaných úst, působil spíše dojmem obtloustlého supa. „Máte na mysli nějakou konkrétní oblast?“

„Máme rádi tortilly,“ odvětil Austin s vážnou tváří.

V právníkově růžovoučkém obličeji se usadil nechápavý výraz. „Co prosím?“ zeptal se, protože si nebyl jist, jestli se náhodou nepřeslechl.

„Však víte, co jsou tortilly,“ řekl na to Austin a naznačil prstem několik kroužků. „Doslechli jsme se, že je to rychle se rozvíjející odvětví.“

Hanleyovi konečně došlo, o čem je řeč. „To tedy skutečně je,“ zareagoval po malé pauze, „potravinářský průmysl si vede čím dál lépe a tohle odvětví zažívá přímo zlaté časy.“

Austin se nemohl zbavit pocitu, že Hanley by zareagoval stejně, i kdyby mu řekli, že se chtějí pustit do velkovýroby dětských báboviček. Už před schůzkou se on a Zavala dohodli, že půjdou rovnou k věci, že zopakují tutéž strategii, která tak spolehlivě zapůsobila na Pedraleze a donutila jej k okamžité a ostré reakci.

Zavala se teď proto usmál a řekl: „Slyšeli jsme o jednom podniku na pobřeží Kalifornského poloostrova. Měl by stát nedaleko Tijuany a být na prodej. Údajně velmi levně.“

Hanleyovy vodnaté oči téměř zastíněné hustým obočím se zúžily. „Kde jste to slyšeli?“ zavrčel.

„Tak různě. Povídá se to.“ Koutky Zavalovych úst se pozvedly do tajemného úsměvu.

„Je mi líto, pánové, ale o žádné továrně na tortilly v těch místech nic nevím.“

Zavala se obrátil k Austinovi. „Tak on nám bude tvrdit, že o ní nic neví.“

Austin jen pokrčil rameny. „Vaše odpověď nás překvapuje. Enrico Pedralez totiž říká, že vy o ní víte úplně všechno. Dal nám vaše jméno a ujistil nás, že jste to byl vy, kdo pro něj všechno vyjednal.“

Hanleyova ostražitost při zmínce toho mexického gaunera dosáhla maxima. Nebyl si jist, jak otevřený k těm lidem může být. Rychle v duchu prolétl možná rizika: mohli by být od policie, z finančáku nebo nějakého podobně otravného kontrolního úřadu. Ti muži ale do žádné škatulky nezapadali. Rozhodl se přejít do útoku.

„Můžete se mi nějak prokázat, pánové?“

„To nebude nutné,“ odvětil Austin.

„V tom případě máte pět vteřin. Jestli do té doby z mé kanceláře nezmizíte, vyhodím vás sám.“

Austin sebemenším pohybem nenaznačil, že by se snad chtěl zvednout. „Můžete to zkusit,“ pronesl ledovým hlasem, „já bych vám to ale nedoporučoval. A voláním těm vašim mexickým komplicům bych se taky neobtěžoval.“

Když Hanley pochopil, že tato taktika nezabere, sáhl po telefonu. „Zavolám policii.“

„Pokud chcete někam telefonovat, proč raději nezavoláte do Advokátní komory?“ zeptal se Austin. „Jsem si jist, že by se jistě rádi dozvěděli, proč se jeden z členů komory zapletl s jistým nechvalně známým mexickým mafiánem. Ten zarámovaný diplom tady na zdi pak určitě nebude mít ani cenu papíru, na kterém je vytištěn.“

Ruka sahající po telefonním sluchátku klesla a právník na ně chvíli jen němě zíral. „Kdo vlastně jste, pánové?“ To poslední slovo ze sebe dostal jen se sebezapřením. Nejraději by použil úplně jiný termín.

„Jen dva lidé, kteří by se rádi dověděli víc o tom Pedralezově podniku,“ odvětil Austin.

Hanley je propaloval očima a snažil se udělat si na ně nějaký názor. Podle atletických těl a opálených obličejů by se dalo soudit, že je to jen párek plážových povalečů, on ale pod jejich zevnějškem cítil tvrdost a výbušnost.

„Ale i kdybyste byli spořádaní občané, stejně bych vám nemohl pomoci,“ řekl po chvíli. „V té záležitosti jsem vázán mlčením. Jde o důvěrné informace mezi právníkem a klientem.“

„To je sice pravda,“ souhlasil s ním Austin, „na druhé straně je ale také pravdou, že za spolupráci se známým zločincem a napomáhání v nelegální činnosti byste mohl jít do vězení.“

Na právníkových rtech se objevil neupřímný úsměv. „Dobrá, vyhráli jste,“ řekl. „Povím vám, co mohu. Ale učiňme dohodu. Vy mi na oplátku prozradíte, proč vás ta továrna tak zajímá. Bylo by to jen a jen spravedlivé.“

„To máte pravdu,“ řekl na to Austin, „jenže tenhle svět spravedlivý není.“ Upřel na Hanleye své korálově zelené oči. „Ale trochu vás uklidním. Vaše špinavé kšefty nás nezajímají. Jestli nám povíte, kdo vás na tu záležitost s továrnou najal, existuje šance, že už nás v životě neuvidíte.“

Hanley přikývl, natáhl ruku ke zvlhčovači doutníků a jeden vyndal. Nabídnout také jim po jednom ho ani nenapadlo. Zapálil si a vyfoukl kouř směrem k nim. „Asi před dvěma roky mě kontaktoval jeden obchodní zástupce ze Sacramenta. Doslechl se o mých, ehm, vazbách na určité lidi jižně od hranic a domníval se, že bych mohl být ideálním člověkem pro zprostředkování jisté záležitosti. Riziko žádné a finanční odměna vysoká.“

„Byla to zkrátka nabídka, jakou jste nemohl odmítnout.“

„Přesně tak. Byl jsem ale opatrný. To víte, každý Kaliforňan chce zbohatnout, a mnohdy mu je úplně jedno, jaké k tomu použije prostředky. Musel jsem se tedy ujistit, že nejede v něčem nelegálním. Najal jsem si soukromého detektiva a nechal si ho prověřit. Všechno bylo v pořádku.“

Austin se neubránil lehkému úsměvu. Představa, že by se tenhle vykutálený právník bál o svou bezúhonnost, ho pobavila. „Na co konkrétně si vás najal?“

„Lidé, které zastupoval, hledali nějaký vhodný pozemek na Kalifornském poloostrově. Měl být v ústraní a v těsné blízkosti moře. Měl jsem jim ho sehnat, postarat se o kupní smlouvu a vyběhat na úřadech veškerá povolení nutná pro zahájení podnikatelské činnosti v Mexiku.“

„Tedy pro spuštění výrobní linky na Baja Tortillas.“

„Ano. Chtěl, aby oficiálním vlastníkem továrny byl Mexičan. Prohlásil, že to tak bude jednodušší. Vše bude dodáno na klíč. Sám zajistí veškerou projektovou dokumentaci a najme stavební firmu. Jako podmínku stanovil, že jeho klienti budou mít po dokončení stavby do objektu umožněn volný přístup, zaručí se prý ale, že do samotné výroby zasahovat nebudou. Řekl, že majitel, tedy Pedralez, si bude moci ponechat polovinu veškerého zisku a že po pěti letech do jeho kapsy půjde celý.“

„A to jste nechtěl vědět, proč chce někdo investovat takové peníze a být potom tak štědrý?“

„Jsem královsky placen, protože takové otázky nekladu.“

„Zdá se, že vaši přátelé chtěli celou tou věcí něco zakrýt,“ řekl na to Zavala.

„To víte, že mě to taky napadlo. Když chtěli nějací Japonci instalovat podél pobřeží řadu odsolovacích zařízení, pořádně narazili. Ochráncům přírody se díky vlivným známostem podařilo vyvolat takový rozruch, že mexická vláda raději rychle zasáhla a projekt zakázala. Domníval jsem se, že klienti toho muže viděli, jak ti Japonci dopadli, a chtěli si podobné těžkosti ušetřit.“

„A kdo byl ten člověk, co vás kontaktoval?“

„Jmenoval se Jones. Ano, to bylo jeho skutečné jméno,“ dodal, když si všiml jejich skeptických pohledů. „Živí se hlavně nakupováním a prodejem různých výrobních podniků.“

„Koho zastupoval?“

„To mi nikdy neprozradil.“

Austin se naklonil nad stůl. „Netahejte nás za nos, pane Hanleyi. Jste opatrný člověk. To vaše soukromé očko se to určitě pokusilo zjistit.“

Hanley pokrčil rameny. „Proč bych to měl zapírat? Jeho klienti se ale svou identitu pokusili zastřít celou sítí nastrčených korporací.“

„Řekl jste pokusili. Takže o koho jde?“

„Dostal jsem se jen ke společnosti jménem Mulholland Group. Je to uzavřené sdružení napojené na firmy zabývající se budováním čerpacích stanic a vodovodních sítí.“

„Co jste ještě zjistil?“

„Víc nevím.“ Hanley se zadíval na své náramkové hodinky značky Cartier. „Nezlobte se, pánové, ale mám schůzku se skutečným klientem.“

„Rádi bychom dostali adresu a telefonní číslo toho muže.“

„K ničemu by vám to nebylo. Před několika týdny zemřel. Jeho auto se zřítilo z nějaké horské silnice.“

Austin měl již delší dobu upřen zrak do velkého okna za Hanleyovými zády. Pozoroval nějakou helikoptéru, jak poletuje sem a tam nad celým přístavem. Při každém průletu se dostala blíž. Když teď zaslechl Hanleyova slova o neobvyklé smrti onoho muže, rychle zbystřil pozornost.

„I tak bychom ale byli rádi, kdybyste nám poskytl všechny informace, které o něm máte. A dal nám všechny písemnosti týkající se té záležitosti s továrnou.“

Hanley se zamračil. Domníval se, že s touhle protivnou dvojicí už skončil. „Originály vám dát nemohu. Pořídím pro vás ale kopie. Pár hodin to potrvá.“

„To nevadí. Vrátíme se za dvě hodiny.“

Vrásky na právníkově čele se prohloubily. Pak se opět usmál, postavil se a pokynul ke dveřím.

„Zavoláme Yaegerovi,“ prohlásil Austin, když se ocitli ve výtahu, „aby se na Mulholland Group podíval taky.“ Jejich agenturní spolupracovník Hiram Yaeger byl počítačový maniak. Pomocí Max, jak říkal svému systému navzájem propojených počítačů, které v sídle agentury zabíraly skoro celé desáté podlaží, měl přístup k obrovskému množství oceánografických údajů nacházejících se v četných databázích všude ve světě. Nabourat se kamkoli nepředstavovalo pro Max žádný problém.

Opustili budovu a ocitli se pod žhavým kalifornským sluncem. Když Zavala zamířil k obrubníku, aby zastavil nějaké taxi, ozval se přímo nad nimi hrozivý rachot. Přibližně sto stop od skleněné fasády se nad ulicí vznášela zelená helikoptéra. Překvapeně se na ni stejně jako ostatní chodci zahleděli. Pak to Austinovi došlo.

„Musíme rychle zpátky,“ křikl a popadl Zavalu za paži.

Zavala ještě jednou letmo pohlédl na vrtulník a vyrazil k otáčivým dveřím. Vběhli do kabiny výtahu a zmáčkli tlačítko patra, ve kterém se nacházela právníkova kancelář. Když byli asi v půli cesty, ozvala se tlumená rána a výtah se zakymácel. Austin okamžitě zmáčkl tlačítko jedenáctého poschodí. Když tam výtah zastavil, vyskočili z něho, prohnali se kolem udivených úředníků a pustili se po schodech nahoru.

Schodiště bylo plné štiplavého černého kouře. Austin nahmatal dveře, které schodištní prostor oddělovaly od kanceláří ve dvanáctém patře. Opatrně po nich přejel dlaní. Byly studené. Nic nenasvědčovalo tomu, že by za nimi zuřil požár. Když je mírně pootevřel, vevalil se na schodiště další dým. Rozevřeli dveře tak, aby se jimi mohli prosmýknout, klesli na všechny čtyři a v oblacích dusivého dýmu zamířili k přijímací kanceláři. Hasicí systém již byl aktivován, a tak se na ně při tom od stropu snášela hustá sprška chladné vody. Právníkova sekretářka ležela na koberci hned vedle svého stolu.

„Co je s Hanleyem?“ křikl Joe do hustého kouře, který se valil ze dveří kanceláře.

„Ten ti už na srdci ležet nemusí. Je po něm.“

Dotáhli bezvládnou sekretářku ke schodišti a snesli ji o patro níž. Po krátkém dýchání z úst do úst přišla k sobě. Zanedlouho se objevili hasiči a po nich i lékaři záchranné služby. Svěřili sekretářku do jejich péče a vydali se pěšky dolů. Výtah použít nechtěli – kdyby došlo k výpadku proudu, mohli by uváznout. Ve vstupní hale se to požárníky jen hemžilo. Policie už začala budovu evakuovat. Na ulici se připojili k davu zvědavců, brzy ale pochopili, že už tu nemají co dělat, a tak zamířili pryč. Minuli pár domovních bloků a pak si zastavili taxi.

Řidič, podle údajů na vystavené licenci Senegalec, udiveně pohlédl na jejich umouněné obličeje. „Byli jste tam? Páni, právě to hlásili v rádiu. Prý nějaká exploze.“

Zavala se podíval zadním oknem na zmatek, který panoval před budovou. Policie tam odkláněla veškerý provoz a organizovala vytváření ochranné protipožární zóny.

Zavala se pokusil otřít si z tváří alespoň trochu sazí. „Jak jsi věděl, co se stane?“

„Já to nevěděl. Všiml jsem si ale toho vrtulníku, když jsme mluvili s Hanleyem. Létal nad přístavem sem a tam.“

„Zaregistroval jsem ho taky, ale nevěnoval jsem tomu větší pozornost. Domníval jsem se, že jen sleduje dopravní provoz.“

„Nejdříve mě napadlo totéž. Když se pak ale objevil přímo nad námi, něco jsem si uvědomil. Ta samá helikoptéra nebo jí velmi podobná se objevila po výbuchu v té zátoce.“

„Vzpomínám si na ni. Byla tmavě zelená. Několikrát přeletěla nad zátokou a pak někam zmizela,“ řekl Zavala a zapřemítal, jakou by to mohlo mít spojitost. „Ať už ta helikoptéra patří komukoli, rozhodně chtěl, aby Hanley zemřel velmi nepříjemným způsobem.“

„Lidi, se kterými se zapletl, rozhodně nejsou žádní beránci.“

„Myslíš, že to byl Pedralez?“

„Je to možné. Věděl, že si s Hanleyem budeme chtít promluvit. Překvapilo mě, že Hanleyovi nezavolal, aby ho před námi varoval.“

„Přemýšlel jsem o Jonesovi, tom chlapovi, který Hanleyovi tu nabídku předložil,“ pronesl Zavala zachmuřeně. „Možná ho navždy umlčeli taky.“

„Dokud se neobjeví nějaké jiné, lepší vysvětlení, budeme počítat s tím, že za celou věcí stojí Pedralez,“ řekl na to Austin.

Lepšího vysvětlení se jim dostalo hned po návratu do hotelu. Zatímco se Austin sprchoval a převlékal, Zavala se díval na televizní zpravodajství. Přineslo i záběry kouře valícího se z právníkovy kanceláře a pohled na množství hasičských aut. Mluvčí městského Hasičského sboru poté na kameru uvedl, že i když muselo být ošetřeno mnoho lidí přiotrávených zplodinami, mrtvého člověka nalezli jen jednoho. Jeho jméno ale bude oznámeno až poté, co se tu tragickou novinu dovědí jeho příbuzní. Příčina výbuchu je zatím neznámá. Když zpráva skončily a Zavala už se chystal televizi vypnout, objevil se na obrazovce známý obličej.

„Kurte, tohle musíš vidět,“ zakřičel.

Austin přiběhl právě tak včas, aby si z úst hlasatele vyslechl poslední novinku.

„A ještě tady máme jednu čerstvou zprávu. Enrico Pedralez, údajně člen mexické mafie zapletený do obchodu s drogami, dnes zahynul Tijuaně při výbuchu svého automobilu. Spolu s ním zahynuli i dva další muži, zřejmě jeho osobní strážci.“

Pak hlasatel přečetl dlouhý a podrobný seznam Pedralezových zločinů.

„Zdá se, že majitel našeho zeleného vrtulníku nemá rád otevřené konce,“ prohlásil Austin.

Sotva to dořekl, ozval se telefon. Zavala zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, pak zamumlal Nemáte zač a zavěsil. „To byl agent FBI Miguel Gomez,“ řekl poté.

„Co chtěl?“

Zavala se hořce usmál. „Jen nám chtěl poděkovat, že jsme mu trochu usnadnili práci.“

„Valhala“, kalifornský břeh jezera Tahoe

BRYNHILD SIGURDOVÁ SVÉ ROZSÁHLÉ impérium řídila z věžní kanceláře, která se nacházela vysoko nad novodobou vikingskou osadou, které říkala Valhala. Místnost postrádala okna a měla kruhový půdorys, tedy tvar, který se z geometrického hlediska nejvíce blíží dokonalosti. Stěny kanceláře byly zářivě bílé a prosty jakékoli výzdoby. Seděla před monitorem počítače a na dosah ruky měla telefonní přístroj z bílé umělé hmoty. To bylo vše, co k řízení svých operací, ať už probíhaly kdekoli na světě, potřebovala. Vzduch v místnosti měl v zimě i v létě konstantní teplotu jen těžko uvěřitelných pěti stupňů Celsia. Těch pár lidí, kterým bylo kdy do této svatyně umožněno vstoupit, svorně tvrdilo, že vejít dovnitř je jako vlézt si do mrazáku, ale jí to vyhovovalo.

Když jako malá holka žila na osamělé farmě v Minnesotě, zimu a neustálý chlad si zamilovala. V mrazivém vzduchu cítila jakousi čistotu, záruku neposkvrněnosti. Hodiny a hodiny se tehdy dokázala pod noční oblohou sama prohánět na lyžích, často v takové zimě, že ji z ní bolestivě štípaly tváře. Jak rostla, vzdalovala se společnosti čím dál víc. Stále méně a méně jí záleželo na těch „malých lidech“, jak jim říkala, kteří v ní většinou viděli jakousi podivnou zrůdu. Byla od přírody velmi inteligentní, takže když později studovala v Evropě, dosáhla vynikajících výsledků, přestože na přednášky téměř nechodila. Ta léta, po která se nemohla skrývat a musela snášet zvědavé pohledy druhých, jen podpořila její ambice, přilila benzin do doutnající nevraživosti vůči lidské společnosti a zasela semínko budoucí megalomanie.

„Děkuji vám za podporu legislativních úprav ohledně vody z Colorada, senátore Barnesi,“ řekla Sigurdová do mikrofonu hlasitého telefonního přístroje. „V získávání potřebných hlasů si vedete velmi dobře, zvláště od té doby, co firma vašeho bratra začala podepisovat smlouvy na provedení prací, na nichž jsme se domluvili. Doufám, že se řídíte radou, kterou jsem vám dala.“

„Ano, madam, řídím. Děkuji vám. Musím samozřejmě dávat pozor, abych nebyl obviněn ze střetu zájmů, ale s bratrem jsme si velmi blízcí, jestli chápete, jak to myslím.“

„Chápu, senátore. Už jste mluvil s prezidentem?“

„Před chvílí jsem měl hovor se šéfem jeho kanceláře. Bílý dům bude vetovat každý návrh zákona, který by směřoval ke zrušení námi prosazených privatizačních úprav. Prezident je pevně přesvědčen, že soukromý sektor si vždycky povede lépe než státní úředníci, ať už by se jednalo o cokoli – chod věznic, sociální zabezpečení či čerpání vody.“

„Jakou má podporu ten Kinkaidův návrh?“

„Jen minimální. Nic, co by nás muselo znepokojovat. Je mi líto té Kinkaidovy nehody. Měl jsem ho rád. Když tu ale není, aby mohl vytáhnout do boje v čele svých vojsk, každé takové snahy jsou předem odsouzeny k neúspěchu.“

„Výborně. A jak to vypadá s těmi ostatními privatizačními návrhy?“

„Všechno je na nejlepší cestě. Zanedlouho se privatizace vodních zdrojů rozběhne v celé zemi.“

„Takže žádné problémy nejsou?“

„Snad jeden. Poměrně velké starosti mi dělá vydavatel jedněch novin v našem hlavním městě. Dělá kolem toho rozruch, a já mám určité obavy, že by nám to mohl zkomplikovat.“

Zeptala se ho na vydavatelovo jméno a senátorovu odpověď si zapamatovala. Na desce stolu neležela ani jedna tužka, ani sebemenší kousek papíru. Spoléhala se zásadně jen na svou paměť.

„Mimochodem, senátore Barnesi, byla naše podpora kampaně za vaše znovuzvolení dostatečná?“

„Ano, madam. Vzhledem ke skutečnosti, že v podstatě nemám žádnou opozici, dokonce velmi velkorysá. Takový finanční kapitál každého protivníka rychle odradí.“

Na telefonním přístroji se rozblikala červená žárovka.

„Ještě se uslyšíme. Na shledanou, senátore.“

Jen co zmáčkla tlačítko, otevřely se dveře. Do místnosti vstoupili bratři Kradzikové, jako obvykle oděni do černých kožených bund.

„Nuže?“ zeptala se jich stručně.

Na rtech obou mužů se objevil zcela totožný krutý úsměv.

„Mexického farmáře i toho právníka…“

„… jsme podle rozkazu odstranili.“

„Nějaké komplikace?“

Zavrtěli hlavou.

„Vyšetřováním farmářovy smrti úřady příliš mnoho času ztrácet nebudou,“ řekla Sigurdová. „A ten právník měl mnoho nepřátel. A teď k dalším záležitostem. Jde o tu explozi při naší mexické operaci.“

Dotkla se obrazovky a na té se okamžitě objevily dvě fotografie. První představovala záběr pořízený bezpečnostní kamerou v továrně na břehu Kalifornského zálivu a zachycovala Austina se Zavalou ve vstupní hale. Druhá byla zvětšeninou snímku týchž mužů na palubě Mořského kohouta poblíž Ensenady. Sigurdová se na chvíli zadívala na bělovlasého muže s širokými rameny a pak přesunula pohled na jeho hezkého tmavovlasého kolegu.

„Znáte ty muže?“

Bratři zavrtěli hlavou.

„Jsou to zaměstnanci Národní agentury pro podmořský výzkum. Tohle je Kurt Austin, šéf skupiny pro zvláštní úkoly, a ten druhý je José Zavala, člen té skupiny.“

„Kdy je máme…“

„… eliminovat?“

Jako by teplota v místnosti poklesla o dalších dvacet stupňů.

„Jestli jsou za ten výbuch odpovědní, zaplatí za to životem,“ řekla Sigurdová. „Ale ne teď. Nejprve je třeba zvládnout jeden menší problém.“ Pak uvedla jméno vydavatele, o němž se zmínil senátor Barnes. „To je všechno. Můžete jít.“

Bratři Kradzikové vyběhli z místnosti jako párek psů spěchajících za hozenou kostí a Sigurdová opět osaměla. Nehnutě seděla a přemýšlela o podmořském komplexu na dně zátoky. Všechna ta práce byla nadarmo. A co hůř, při výbuchu přišli i o všechny katalyzátory. Očima plnýma nenávisti se zadívala na obličeje obou mužů na monitoru.

„Malí lidé. Malí ubozí tvorečkové,“ zavrčela.

Mávla rukou a obrazovka potemněla.

Ruka Boží

PAUL TROUT ZASTAVIL VODU A JEŠTĚ jednou se na celý sprchovací systém s obdivem zahleděl. Voda byla dovnitř přiváděna dřevěným potrubím zakončeným vydlabanou tykví s množstvím malých navrtaných dírek. Průtok se dal regulovat jednoduchou dřevěnou záklopkou. Použitá voda odtékala kruhovým otvorem v podlaze z nějakého tvrdého dřeva. Opustil zvláštní sprchovací kout, osušil se, další bavlněný ručník si omotal kolem beder a prošel dveřmi do vedlejší místnosti, kterou osvětlovala řada lamp z pálené hlíny.

Gamay ležela na pohodlné, trávou vycpané matraci spočívající na široké posteli. Když se osprchovala, zahalila se ručníkem jako tógou, rozčesala si vlasy, zapletla si je do copu, natáhla se a jako nějaká vznešená římská občanka si začala pochutnávat na ovoci připraveném na velké míse. Zvedla oči a pobaveně se podívala na Paula. Ručník, do něhož byl zahalen, na jeho přerostlém těle vypadal až směšně malý. „Tak co si o tom všem myslíš, domorodý hochu?“

„V takzvaném civilizovaném světě už jsem viděl i horší instalatérskou práci.“

„Copak nevíš, že úroveň jednotlivých civilizací se dá poměřovat kvalitou koupelen?“

„O tom zcela necivilizovaném zvyku místního domorodého obyvatelstva narážet na špičaté kůly lidské hlavy se raději zmiňovat nebudu, samotná vesnice je ale obdivuhodná. Jen se podívej na ty stěny,“ vyzval ji a přejel prsty po bílé omítce. „Napadá mě možná milion otázek. Nějaký vzkaz od naší hostitelky?“

„Poslala Tessu, aby nám vyřídila, že se s námi setká, až si trochu odpočineme. Říkala něco o vytáhnutí králíka z klobouku. A už vůbec nechápu, co tu dělá samotná Tessa. Myslela jsem si, že ji Chulové chytli a zabili.“

Podivná bohyně jim žádné vysvětlení neposkytla. Když se s nimi přivítala a přivolala Tessu, řekla pouze: „Buďte prosím trpěliví. Vysvětlím vám všechno v pravý čas.“

Poté zatleskala a zpoza závěsů se s úslužně skloněnými hlavami vynořily dvě indiánky. Tyto dvorní dámy či komorné s obnaženými prsy je pak zavedly do tohoto pokoje, ukázaly jim, jak funguje sprcha, nechaly jim tam mísu ovoce a zase odešly.

„Téhle bílé bohyni by se asi odporovat nemělo. Co si o ní myslíš?“

„Zkusme vyjmenovat nejprve to, co je zřejmé,“ řekla Gamay a začala počítat na prstech. „V těchto končinách nevyrostla. Její angličtina má lehký přízvuk. Je chytrá. Chová se přátelsky. A určitě se vyzná v ovoci. Zkus tohle malé žluté. Nevím, co to je, ale chutná to jako pomeranč posypaný skořicí.“

Paul si vložil do úst jakési ovoce velké asi jako švestka, skousl a uznale přikývl. Pak se položil na postel. Byla pro něj trochu krátká, a tak mu nohy kousek přečuhovaly. Chtěli si jen na chvíli odpočinout, ale únava z celodenního putování pod pražícím sluncem a příjemně malátný pocit, který se dostavil po sprše, brzy zapůsobily a oba usnuli hlubokým spánkem.

Když se probudili, nebyli sami. Na zemi seděla se zkříženýma nohama indiánka a upírala na ně pohled. Zaregistrovala, že jsou vzhůru, a tak se vztyčila a tiše odešla. Na stole spatřili své šaty, které kdosi odnesl, když byli oba v koupelně. Nějaká neznámá pradlena jejich trička a kraťasy zbavila potu i zažrané špíny, dala je usušit a pak je pečlivě složila. Paul se podíval na hodinky. Spali celé tři hodiny. Rychle se oblékli. Kromě jiného je popoháněla i vůně jídla linoucí se odněkud z kuchyně.

Pak se objevila Tessa a pokynula jim, aby ji následovali. Zavedla je dlouhou chodbou do nějaké velké místnosti. V jejím středu stál tmavý dřevěný stůl a kolem něj tři látkou zahalené stoličky. Nějaká indiánka se skláněla nad keramickými hrnci bublajícími na hliněné peci. Stoupající pára se zachycovala v zavěšeném sběrači a odcházela dlouhou trubkou mizející ve stropu.

Bílá bohyně je nenechala dlouho čekat. Tiché kroky jejích bosých nohou sice nezaslechli, její vstup ale ohlásilo jemné cinkání kovových náramků a spon obepínajících nad kotníky její nohy. Na krku se jí houpal podobný medailon, jaký měl u sebe ten mrtvý indián. Hruď a bedra jí halily dvě jaguáří kožešiny, které dávaly vyniknout ladným křivkám jejího bronzově snědého těla. Měla orientální oči a vystouplé lícní kosti. Vlasy, jimž častý kontakt s tropickým sluncem dodal medově zlatavou barvu, si učesala dozadu, jen vpředu měla ofinu po vzoru místních domorodých žen.

„Vypadáte celkem odpočatě,“ řekla, když se posadila za stůl.

„Sprcha nám opravdu velmi pomohla,“ prohlásila Gamay.

„Máte to skvěle vymyšlené,“ připojil se s pochvalným komentářem Paul. „Jako rodilého Novoangličana mě vaše yankeeovská vynalézavost velmi mile překvapila.“

„Děkuji za pochvalu. Byl to jeden z mých prvních projektů. Vodní kolo vodu čerpá do větší nádrže, díky níž se v trubkách udržuje stálý tlak. Z nádrže vychází celý systém neustále odvzdušňovaných trubek, které vedou těmito zdmi a udržují uvnitř příjemný chládek i za těch nejparnějších dnů. Vzhledem k materiálu, jaký jsem měla k dispozici, jsem lepší klimatizační zařízení vybudovat snad už ani nemohla.“ Protože správně očekávala, že budou mít celou řadu otázek, rychle dodala: „A teď se najíme. Promluvíme si až pak.“

Kuchařka přinesla na stůl maso dušené v zelenině a zeleninový salát a vše jim naservírovala v modrobílých miskách. Jakmile se Paul a Gamay pustili do jídla, které zapíjeli velmi osvěžujícím a mírně alkoholickým nápojem, okamžitě na všechny otázky zapomněli. Jako zákusek se podávaly nějaké příjemně nasládlé koláče. Jejich hostitelka pobaveně sledovala, jak v nich jídlo mizí.

Když dojedli i poslední drobeček, bohyně konečně promluvila. „Nastal čas, abyste za večeři zaplatili,“ řekla a usmála se. „Musíte mi popsat, co všechno se ve světě za posledních deset let přihodilo.“

„Za takovou hostinu je to nízká cena,“ pronesl uznale Paul.

„Ukojit mou zvědavost potrvá hodně dlouho. Mezitím určitě změníte názor. Jestli by to bylo možné, začněte s vědou. Jaké objevy, význačné i méně důležité, byly v poslední dekádě učiněny?“

A tak se střídavě pustili do popisování nové výpočetní techniky, počítačových programů, značně rozšířeného využívání internetu a bezdrátové komunikace, častých letů raketoplánů, Hubbleova vesmírného teleskopu, vypouštění automatických kosmických sond, objevů, které NUMA učinila v oceánografii, a pokroku v oblasti medicíny. Fascinovaně jim s bradou zapřenou do dlaně naslouchala, občas jim položila nějakou doplňující otázku, která prozrazovala, že sama není vědeckým diletantem, většinou ale jen tiše hltala informace. Měla přitom zasněný pohled člověka, jehož plíce jsou už delší dobu plné opiového kouře.

„A teď mi prosím popište politickou situaci,“ požádala je.

Znovu se pohroužili do paměti a pokusili se rozpomenout na nejdůležitější události: prezidentova rozhodnutí a jeho oficiální politiku, vztahy s Ruskem, válku v Perském zálivu, spory na Balkáně, dlouhá období sucha, hladomory, terorismus, Evropskou unii. Zeptala se jich na Brazílii, a byla potěšena, když jí odpověděli, že se z ní stala demokratická země. Pak se rozhovořili o filmech, divadelních hrách, hudbě a výtvarném umění, o úmrtích světoznámých osobností. Až během tohoto hovoru si Paul a Gamay uvědomili, jak byla uplynulá dekáda nabita událostmi. Už je z toho vyprávění pomalu začínala bolet pusa.

„Co rakovina? Už našli lék?“

„Bohužel ne.“

„A co pitná voda? Představuje ještě pořád pro mnoho zemí problém?“

„Větší než kdykoli dříve. Stejně je na tom i oblast využívání přírodních zdrojů, o znečištění životního prostředí ani nemluvě.“

Smutně pokývala hlavou. „Tak moc,“ pronesla nepřítomným hlasem, „tak moc mi toho uteklo. Vlastně ani nevím, jestli jsou mí rodiče ještě vůbec naživu. Chybí mi, zvláště matka.“ V oku se jí zaleskla slza, rychle si ji ale otřela papírovým ubrouskem. „Musím se vám omluvit, že po vás toho tolik chci, nemáte ale představu, jak hrozné to je, být izolována tady v pralese, bez možnosti spojení s okolním světem. Byli jste velmi laskaví a trpěliví. Nastal čas, abyste si vyslechli můj příběh.“ Dala indiánce pokyn, aby jim přinesla čaj, a pak ji poslala pryč. V místnosti zůstali jen oni tři.

„Jmenuji se Francesca Cabralová,“ spustila. Víc než hodinu uchváceně naslouchali ženinu líčení jejích životních osudů. Začala svou rodinou, popsala jim studia v Brazílii i Spojených státech a pokračovala dále až po zřícení letadla, ve kterém cestovala.

„Přežila jsem jen já,“ řekla tiše. „Druhý pilot byl sice bestie, ale letadlo řídit uměl. Plácli jsme sebou do bahnitého mokřadu poblíž téhle řeky. Bahno ztlumilo náraz a zabránilo vzniku požáru. Když jsem přišla k sobě, zjistila jsem, že ležím v nějaké chýši. Indiáni mě tam dopravili. Bolelo mě celé tělo. Měla jsem spoustu odřenin a menších ran a zlomenou pravou nohu. Byla to komplikovaná zlomenina, vůbec nejhorší, jaká může být. Srovnali mi kosti a pravidelně mi dávali nějaké léky, které tišily bolest a podporovaly hojení. Později jsem se dozvěděla, že jsme přistáli přímo na střeše chýše jejich náčelníka a zabili ho. Vůbec mi to ale nevyčítali. Právě naopak.“

„Udělali z vás svou bohyni,“ prohlásila Gamay.

„Sami vidíte proč. Chulové se stáhli z dosahu bílých lidí už dávno. Byli od zbytku světa dokonale izolováni. A pak jsem se najednou objevila já. Spadla jsem mezi ně skoro jako z oblohy kometa. U bohů se předpokládá, že se budou chovat právě tak. Že vždycky udělají něco proto, aby je obyčejní smrtelníci poslouchali. Došli k názoru, že jejich náčelník bohy nějak naštval. A začali mě uctívat.“

„Věřili v příchod nějakého nadpřirozeného dobrodince?“ zeptala se Gamay.

„Když nějací domorodci spatřili během druhé světové války poprvé v životě přelétat letadla, udělali si jejich primitivní modely a těm se pak klaněli,“ řekl Paul.

„To je pravda,“ souhlasila Gamay. „Vzpomínáš si na film Bohové musí být šílení? Z letadla vyhozená láhev od koly se v něm stala předmětem božího původu a způsobila spoustu potíží.“

„Přesně tak,“ prohlásila Francesca. „A teď si zkuste představit, jak by asi takoví domorodci zareagovali, kdyby se jim dostalo do rukou skutečné letadlo.“

„To vysvětluje to kruhové posvátné místo s vrakem uprostřed.“

Přikývla. „Odvlekli kus po kuse celý stroj až tam a pak ho nějak záhadně dali dohromady. Považují to za druh božského vozu. Čas od času před ním musíme obětovat nějaké zvíře, aby bohové na kmen neposlali nějakou další pohromu.“

„Ten letoun měl bílomodrý nátěr,“ poznamenala Gamay. „Ti domorodci se pomalovávají stejně. Souvisí to?“

„Věří, že je to ochrání před nepřáteli.“

„Jak se sem dostala Tessa?“

„Tessa je poloviční Chulo. Její matka byla při vpádu jednoho sousedního kmene zajata a prodána nějakému Evropanovi, který s ní pak Tessu počal. Když poté během nějaké roztržky v rámci kmene zahynul, stala se Hoffmanovým majetkem. Věděl o Chulech a Tessu si vzal, když byla ještě dítě. Mylně se domníval, že mu to umožní přístup ke kmeni a léčivým bylinám, se kterými obchodoval.“

„Proč s ním zůstala?“

„Byla přesvědčena, že nemá na vybranou. Hoffman jí neustále připomínal, že je míšenka, podřadná ženská. Vyvrženec.“

„A co ten mrtvý indián, kterého jsme našli?“

„Tessa nebyla první dítě své matky. Měla nevlastního bratra, který žil tady. Rozhodl se, že najde svou rodinu, a začal pátrat v oblasti pod vodopády. Zjistil, že jeho matka už umřela, ale že má sestru. Tessu. Vydal se i hledat, aby ji mohl přivést zpátky. Pro Chuly je rodina a její čest nadevše. Ti chlapi, pro které dělal Hoffman, ho chytili. Chtěli po něm, aby jim ukázal, kde našel krvavé listí.“

„Arnaud se o té rostlině zmiňoval.“

„Je to zázrak přírody. Díky ní jsem se po havárii letadla dala rychle dohromady. Domorodci ji považují za posvátnou. Odmítl jim prozradit, kde by ji mohli najít, tak ho začali mučit. Nakonec ho zastřelili na útěku. Jeho tělo jste pak našli. Hoffman ty rostliny ukradl. Poslala jsem skupinu indiánů dolů po řece, aby se po Tessině bratrovi podívali. Narazili na Tessu, když byla zrovna na cestě sem. Všechno jim vylíčila. Poslala jsem ji k Hoffmanovi s instrukcemi, aby nás průběžně o všem informovala. Poté jste se nečekaně objevili vy. Tessa se vás pokusila varovat. Když to nezabralo, tak vám pak pomohla utéct. Aspoň se to dosud domnívala. Znovu jste se totiž objevili na našem prahu.“

„Ale živí a zdraví. To se o Hoffmanovi a jeho přátelích říct nedá.“

„Indiáni mi jejich hlavy přinesli jako dar.“ Přelétla pohledem jídelnu, jejíž zdi zdobily pruhy látek s výšivkami zobrazujícími život ve vesnici. „Hnijící hlavy by se stávající výzdobou nešly moc dohromady, tak jsem jim řekla, ať je dají ven.“

„Jste taky zodpovědná za ten uvítací výbor?“

„Ó ano. Musíte uznat, že ten velký oranžovomodrý balon, kterým jste přiletěli, nebyl zrovna nenápadný. Mí lidé ohlásili, že se vám skoro podařilo vletět do vodopádů. Vydala jsem příkaz, že v případě kontaktu máte být jen pozorováni. Nemělo vám být nikterak ublíženo. Sledovali vás pak celou dobu. Byla jsem překvapena, že jste zamířili tímhle směrem. Nechápu, jak jste mohli zabloudit.“

„My jsme nezabloudili. Jen jsme si chtěli půjčit kánoi.“

„Ach. Jak odvážné! Neměli byste nejmenší šanci. Pověst těch lidí je absolutně zasloužená. Sledovali vás celé míle. Někdy mám pocit, že to jsou opravdu duchové. Dokážou lesem neslyšně proplouvat jako chuchvalce mlhy, z níž jsou podle slov ostatních indiánů stvořeni.“

Paulovi ale vrtaly hlavou starší události. „Proč by se chtěl někdo zmocnit letadla a unést vás?“

„Určitou představu bych měla. Pojďte se mnou. Něco vám ukážu.“

Francesca vstala od stolu a zavedla je řadou pochodněmi osvětlených chodeb do nějaké velké místnosti. Sáhla do dřevěné truhly a vytáhla z ní nějaký potlučený a poškrábaný hliníkový kufřík. Položila ho na postel a otevřela jej. Spatřili chaotickou změť polámaných drátů, trubiček a různých obvodů.

„Tohle byl model jednoho experimentálního zařízení. Byl se mnou na cestě do Káhiry. Nebudu zacházet do technických podrobností, řeknu to stručně – kdybyste na téhle straně vlili dovnitř mořskou vodu, sůl by z ní byla odstraněna a tady by vytekla čistá pitná voda.“

„Odsolovací proces?“

„Ano. Jednalo se o zcela revoluční postup, absolutně odlišný od všeho, co se tehdy používalo. Pilování posledních detailů mi trvalo dva roky. Ty problémy ale za to stály. Tenhle systém by dokázal přeměnit stovky galonů slané břečky na pitnou vodu skoro zadarmo. Při přeměně se zároveň uvolňovala snadno využitelná tepelná energie,“ řekla a potřásla hlavou. „Z pouští by se mohly stát rozkvetlé zahrady a lidé by navíc získali i zdroj energie.“

„Pořád tomu nerozumím,“ povzdechl si Paul. „Proč by měl mít někdo zájem na tom, aby svět o něco tak užitečného zůstal ochuzen?“

„V uplynulých deseti letech jsem si tuhle otázku položila už mnohokrát a ještě jsem nenalezla žádnou uspokojivou odpověď.“

„Tohle byl jediný model?“

„Ano,“ odvětila smutně. „V Sao Paulu nezůstalo nic, všechno jsem si vzala s sebou do letadla. Veškerá dokumentace pak shořela při jeho zřícení.“ Pak se jí tvář poněkud rozjasnila. „Své schopnosti jsem alespoň částečně mohla využít zde. Jen tak sedět a nechat se uctívat, to člověka časem znudí. Jsem tu jako vězeň. Po zřícení letadla proběhla velká pátrací akce, indiáni mě ale ukryli a pečlivě hlídali. A dělají to vlastně dodnes. Jediné místo, kde můžu být opravdu sama, je tahle budova. Vstoupit do ní mohou jen ti, kdož jsou pozváni. Služebnictvo jsem si vybrala osobně. Všechno jsou to lidé, kteří jsou mi absolutně oddáni. Mimo budovu jsem pod dohledem své císařské osobní stráže.“

„Být bílou bohyní asi není takový med, jak se ostatní domnívají,“ prohlásil Paul.

„Přesně tak. Proto jsem taky tak ráda, že jste se tu objevili. Hezky se vyspěte. Zítra vás provedu vesnicí a začneme plánovat.“

„Plánovat co?“ zeptala se nechápavě Gamay.

„To je snad jasné, ne? Plánovat útěk.“

Předměstí Washingtonu

AUSTIN SI VE SVÉM DOMĚ, KTERÝ SE KRČIL na břehu Potomaku pod starými faiffaxskými palisádami, připravil k snídani šunku s vejci a zamyšleně se pustil do jídla. Co chvíli zvedl oči a toužebně se zahleděl na pomalu plynoucí řeku. Nutnost nasednout do auta a pohroužit se do hustého ranního provozu na Beltway by s radostí vyměnil za krátkou projížďku ve skifu. Poslední události ale rozhodly jinak. Když někdo dvakrát po sobě jen těsně unikne smrti, dostane k případu, na němž pracuje, poněkud osobnější vztah.

Po snídani nasedl do tyrkysového džípu cherokee, který pro něj NUMA zakoupila, vyrazil nejprve na jih, pak zahnul na východ a přes most Woodrowa Wilsona přejel do Marylandu, kde Beltway opustil. Na předměstí Suitlandu zastavil před komplexem kovových budov, jejichž architektura byla tak nudná a nicneříkající, že je nemohl dát postavit nikdo jiný než federální vláda.

Jakási úřednice pracující v návštěvnickém centru si vyslechla jeho jméno a kamsi zavolala. O pár minut později se objevil nějaký dobře vypadající muž středního věku. Na sobě měl ošoupané džínsy, pracovní košili z téhož materiálu a baseballovou čepici s logem Smithsonova národního muzea letectví a kosmonautiky a pod paží držel psací podložku s nějakým papírem. Stiskl Austinovi chlapsky ruku a představil se.

„Jmenuji se Fred Miller. Hovořili jsme spolu po telefonu,“ řekl.

„Díky, že jste si na mě tak rychle našel čas.“

„To nebyl problém,“ odvětil Miller a pak tázavě pozvedl obočí. „Jste tentýž Kurt Austin, který našel v Guatemale hrob Kryštofa Kolumba?“

„Ano. To jsem byl já.“

„To ale muselo být úžasně napínavé a dobrodružné.“

„Mělo to pár světlých chvil.“

„To se vsadím. Musím se vám ale omluvit. Moc toho o té vaší agentuře nevím. Vlastně skoro nic. Jen to, co o vašem podmořském výzkumu napsali v novinách.“

„Možná bychom se mohli trochu poučit navzájem. O Garberově centru toho také moc nevím. Vaše webbová stránka tvrdí, že se zabýváte restaurováním historických a z rozličných důvodů zajímavých letounů.“

„To je jen špička ledovce,“ řekl na to Miller a pokynul ke dveřím. „Pojďte se mnou, provedu vás tu.“

Vyšel s Austinem ven, a zatímco jej vedl podél řady zcela identických budov s nízkými střechami a velkými posuvnými dveřmi, seznamoval ho se základními informacemi. „Paul Garber byl, naštěstí pro nás, letecký nadšenec. Jako malý kluk na vlastní oči viděl Orvilla Wrighta létat v prvním vojenském letounu na světě. Později pracoval pro různé Smithsonovy instituce a pomohl založit Národní letecké muzeum. Americké letecké a námořní síly ještě pořád vlastnily řadu strojů, které vyhrály druhou světovou válku, a taky pár letadel druhé strany. Chtěly se jich zbavit. Garber nechal udělat letecký průzkum, díky němuž našel tady v tom zapadákově jednadvacetiakrový pozemek patřící federální vládě. Dnes tu stojí celkem dvaatřicet budov.“ Na chvíli se zastavil před jednou z nich. „Tohle je budova číslo deset. Provádíme v ní restaurování letounů.“

„Na té webbové stránce jsem viděl pár záběrů, jak to děláte.“

„Možná jste viděl i mě. Pracuji totiž uvnitř. Několik let jsem sice dělal v Seatlu manažera konstrukční kanceláře Boeingu, ale pocházím z Virginie, a když jsem dostal šanci pracovat tady, hned jsem po ní skočil. Průběžně pracujeme vždy na několika projektech najednou. Právě dokončujeme restaurování jedné stíhačky Hawker Hurricane. Trochu jsme se dostali do skluzu, protože jsme měli problémy se sháněním některých součástek. Pracujeme také na trupu Enoly Gay, bombardéru B-29, který svrhl atomovou bombu na Hirošimu. Máme tu taky jeden úžasný malý dvojplošník Pitts Special pro akrobatické létání. Už dostal nový plátěný potah a právě ho natíráme. Nejsou tu však jenom letadla. Taky tady máme jednu ruskou raketu typu vzduch-země, nějaké letecké motory, dokonce i model kosmické lodě z filmu Blízká setkání třetího druhu. Cestou zpátky se tu můžeme zastavit.“

„To by se mi líbilo. Vypadá to na úžasnou kolekci.“

„Ó ano, to je. Máme tady letadla doslova z celého světa. Od nás putují rovnou do muzeí. My sami výsledky své práce vystavujeme ve třech budovách. Je to samá vybraná společnost. Jen tak nějaké letadlo do ní nemá přístup. Jednotlivé kousky musí mít nějakou výjimečnou vlastnost z technického či historického hlediska, jsou třeba posledním vyrobeným strojem určitého typu. A jsme zde. O tohle se zajímáte.“

Vešli do budovy sloužící jako skladiště. Po celé ploše se táhly vysoké kovové regály s obrovským množstvím pečlivě uložených a popsaných lepenkových krabic všemožných rozměrů. „Skladování je po restaurování nejdůležitějším aspektem naší činnosti,“ začal vysvětlovat Miller. „V celém komplexu máme více než sto padesát letounů a tuny a tuny jednotlivých konstrukčních dílů a součástek. Většina komponentů je uložena právě zde.“

Pohlédl do počítačového výstupu, který měl připnutý k podložce, a zamířil s Austinem do jedné uličky mezi regály.

„Jak najdete, co potřebujete?“ zeptal se Austin poněkud zmateně.

Miller se zasmál. „Není to tak těžké, jak si možná myslíte. Každá důležitá součástka z každého letadla na světě nese nějaké označení. Máme kompletní seznamy výrobních čísel, evidenčních čísel i písmenných kódů. Tady je, co hledáte.“

Pomocí kapesního nože odstranil lepicí pásku z jedné krabice, sáhl do ní a vyndal z ní přibližně dvě stopy dlouhý kovový válec. Austin se nejprve domníval, že je to ten, který jim poslal z Kalifornie, tenhle byl ale příliš lesklý a na jeho povrchu nebyly žádné škrábance.

„Je stejný jako ten kousek, co jste nám poslal.“ Vytáhl z krabice válec, který vylovili v zátoce. „Podívali jsme se na jejich výrobní čísla. Ten první pochází z nějakého letadla, které bylo vyřazeno z provozu a rozebráno na součástky. Proto je taky v tak dobrém stavu.“

Podal válec Austinovi, který jej potěžkal. Byl z hliníku, a tak vážil jen pár liber.

„K čemu to sloužilo?“

„Byla to vlastně absolutně vzduchotěsná a vodotěsná schránka. Tahle je zachovalá, protože letoun, ze kterého pochází, nebyl nikdy zařazen do aktivní služby. Pečlivě jsme prozkoumali vnitřek té vaší schránky, dovnitř se ale dostala mořská voda a zničila i poslední zbytky původního obsahu. Pokud samozřejmě pouzdro kdy nějaký mělo. Můžeme vám ale říci, z jakého konkrétního letadla tahle věc pochází.“

„Pomůže nám cokoli.“

Miller přikývl. „Slyšel jste někdy o Northropově létajícím křídle?“

„Jistě. Dokonce jsem viděl fotky. Šlo o první letoun s delta-křídlem.“

„Jack Northrop značně předběhl dobu. Stačí se jen podívat na neviditelný bombardér a je jasné, že to byl génius.“

„A co mají létající křídla společného s těmihle válci?“

„Oba z nich pocházejí. Kde jste, mohu-li to vědět, tu schránku našel?“

„V moři u pobřeží Kalifornského zálivu.“

„Hm. To vaše přízračné letadlo je tak ještě záhadnější.“

„Přízračné?“

Miller položil oba válce na polici regálu. „Náš kousek pochází z letounu, který po válce skončil ve starém železe. Pomocí čísel na jeho povrchu můžeme jeho historii vystopovat až k montážní lince.“ Pak poklepal prstem na poškrábaný válec. „Číselné označení na téhle schránce se neshoduje s žádnou námi registrovanou položkou. Váš válec pochází ze stroje, který nikdy neexistoval.“

„Jak je to možné? Došlo k nějaké chybě? Omylu?“

„Vyloučit to nejde, ale je to nepravděpodobné. Kdybych měl hádat, řekl bych, že si vláda objednala letadlo, o kterém neměl nikdo vědět.“

„Můžete typ letounu určit konkrétněji?“

Miller opatrně uložil oba válce zpátky do krabice a tu znovu přelepil páskou. „Zvu vás na malou procházku.“

Budova číslo dvacet byla doslova přecpána letadly, bombami a částmi letounů. Zastavili se před podivně tvarovaným jednomístným strojem s širokým šípovým křídlem. Měl dvě vrtule, ty ale byly umístěny neobvykle na odtokové hraně křídla.

„Tohle je Nl-M, Northropův první projekt. Chtěl dokázat, že samokřídlo může létat i bez trupu, tedy bez vystupující motorové a ocasní části.“

Austin stroj pomalu obešel. „Vypadá jako přerostlý bumerang.“

„Northrop mu říkal Jeep. Postavil ho v roce 1940 vlastně jako plně funkční maketu. Během testovacích letů se sice objevila řada vážných problémů, Northropa ale výsledek natolik uspokojil, že přemluvil válečné letectvo, aby si objednalo zkonstruování bombardéru B-35.“

„Zajímavé, co to ale má společného s těmi válci?“

„Northrop tenhle model použil při přesvědčování generála Hapa Arnolda, že je třeba investovat do vývoje větších samokřídel, až do velikosti bombardéru. Po válce předělali pár velkých vrtulových B-35 na tryskový pohon. Nový stroj dostal označení B-49. Překonal všechny dosavadní rychlostní i vzdálenostní rekordy. Měl osm proudových motorů, které mu ve výšce čtyřiceti tisíc stop umožňovaly letět rychlostí čtyř set mil za hodinu. Přestože se jeden letoun během testování zřítil, válečné letectvo si objednalo třicet strojů s různými draky. Pilotům se to letadlo líbilo. Tvrdili, že se ve vzduchu nechová jako velký bombardér, ale spíše jako stíhačka. V roce 1949, jen pár měsíců po podepsání velké objednávky, letectvo od programu létajících křídel odstoupilo a dalo přednost B-36, i když šlo o horší stroj. Jedno šestimotorové samokřídlo se zachovalo v rozloženém stavu. Naše válcová schránka pochází právě z něho. Ta vaše je z jiného bombardéru.“

„Z toho, který nikdy neexistoval.“

Miller přikývl. „Po porážce Německa došlo k celé řadě šílených věcí. Vypukla studená válka. Lidé hledali komunisty i pod vlastní postelí. Všechno bylo tajné. Když Rusové vyvinuli svou první jadernou pumu, naše vláda se málem zbláznila. Počítám, že ten stroj nechala postavit pro nějakou tajnou akci, o které nikomu nic neřekla.“

„Jaký druh akce máte na mysli?“

„Jistý si nejsem, ale odvážím se tipnout si to.“

„Jen do toho, příteli, odvaha je cenná vlastnost.“

Miller se zasmál. „Ten Northropův bombardér představoval vůbec první neviditelný letoun. V těch dobách byly radary ještě relativně primitivní a zachytit štíhlou siluetu toho stroje pro ně nebyl snadný úkol. V roce 1948 se s jedním samokřídlem vydali nad Pacifik a pak si to namířili zpět k pevnině rychlostí pěti set mil za hodinu. Směřovali přímo proti radarové stanici velitelství pobřežního letectva v Half Moon Bay jižně od San Franciska. Radar až do chvíle, než se letoun ocitl nad ním, vůbec nic nezachytil.“

„Letoun s takovými vlastnostmi by se někomu mohl hodit, kdyby se potřeboval nenápadně dostat na nějaké nebezpečné či cizí území a stejným způsobem z něho vyklouznout.“

„Přesně to si myslím i já, ale nemám pro to žádný důkaz.“

„Co se tomu stroji mohlo přihodit?“

„I když je radarem tak obtížně zachytitelný, stejně je ho možno sestřelit. Pravděpodobnější však je, že byl stejně jako ostatní dán do šrotu nebo se zřítil při zkušebním nebo bojovém letu. Celou dobu se na téhle konstrukci totiž vychytávaly nějaké mouchy.“

„Žádná z těch možností ale nevysvětluje, jak se kus toho stroje mohl dostat do nějaké zátoky na mexickém pobřeží.“

Miller pokrčil rameny.

„Třeba se mi něco podaří najít v záznamech,“ prohlásil Austin.

„Hodně štěstí. Vzpomínáte si, co jsem říkal o poválečných šílenostech? Když letectvo zrušilo kontrakt na poslední várku samokřídel, poslalo do letecké továrny svá auta, dalo všechny rozpracované stroje naložit někam je odvezlo. Údajně do šrotu. Žádost Smithsonova muzea na poskytnutí jednoho stroje, aby mohl být vystaven jako muzejní exponát, odmítlo a nařídilo všechny obráběcí vodicí šablony a lisovací matrice zničit. Všechny oficiální záznamy týkající se létajícího křídla záhadně zmizely, zřejmě na přímý rozkaz samotného Trumana.“

„To znělo přesvědčivě,“ okomentoval to Austin a zahleděl se na létající křídlo, jako by se odpovědi na tu záhadu nacházely někde uvnitř jeho aerodynamického trupu, neobvyklý exponát ale mlčel stejně zarputile jako jeho vlastní mozek. „Děkuji vám za pomoc,“ řekl nakonec. „Zdá se, že tohle nikam nepovede.“

„Přál bych si, abych vám mohl být užitečnější,“ řekl na to Miller. „Něco mě ještě napadlo. Možná to k ničemu nepovede, ale nedaleko odtud bydlí vdova po jednom zkušebním pilotovi. Jednou se tu ukázala a sháněla nějaké informace o svém manželovi. Zahynul během testování jednoho z těch velkých samokřídel. Pro své děti a vnoučata chtěla vytvořit něco na způsob vzpomínkového alba. Dali jsme jí pár fotek. Hrozně ji to potěšilo. Možná se před ní manžel o něčem zmínil. Třeba o tom neexistujícím stroji něco věděl. Musíte ale počítat s tím, že to možná budou jen nepodložené zkazky.“

Austin se podíval na hodinky. Do své kanceláře v sídle agentury se stejně chtěl vrátit až odpoledne. „Díky za tip. Zkusím ji najít.“

Vrátili se spolu do návštěvnického centra a pokusili se zjistit ženino jméno a adresu. Netrvalo to dlouho. Vyšlo totiž najevo, že Garberovu centru věnovala jménem svého muže značnou finanční částku. Austin Millerovi poděkoval, nasedl do auta a vyrazil na jih. Když za sebou nechal předměstí, která obtáčela Washington jako obří prsten, zástavba prořídla a krajina získala venkovský charakter. Na udané adrese našel dvoupodlažní, přezdobený viktoriánský dům. Stálo před ním auto. Austin vystoupil, došel k domovním dveřím a zazvonil. Dveře přišel otevřít atleticky stavěný muž po padesátce.

Austin se mu představil. „Hledám paní Phyllis Martinovou. Jsem tu správně?“

„Ano, to je dům Martinových. Obávám se ale, že jste přijel trochu pozdě. Matka před několika týdny zemřela.“

„To je mi líto,“ řekl Austin. „Doufám, že vás neobtěžuji.“

„Ale vůbec ne. Jsem Buzz Martin, její syn. Zařizuji nějaké věci ohledně domu. Můžu vám nějak pomoct?“

„Možná. Jsem zaměstnancem NUMA, Národní agentury pro podmořský výzkum. Provádím právě nějaký historický výzkum týkající se létajících křídel. Doufal jsem, že by mi vaše matka mohla poskytnout nějaké informace o vašem otci.“

„Domníval jsem se, že podmořský výzkum souvisí zejména se zkoumáním moře.“

„To máte pravdu, mohla by tady ale existovat určitá souvislost.“

Buzz Martin se na Austina dlouze zahleděl. „Dobrá, můžeme si promluvit. Nebude mě to obtěžovat, právě naopak. Dělal jsem něco ve sklepě a rád se nadýchám čerstvého vzduchu. Posaďte se do některého křesla tady na verandě. Já mezitím přinesu trochu ledové kávy. Před chvílí jsem ji připravil.“

Zmizel v domě a za okamžik se vrátil se dvěma sklenicemi, v nichž cinkaly kostky ledu. Posadili se do dvou proutěných křesel a Martin se dlouze zadíval na řadu vzrostlých dubů vrhajících stín na rozlehlou travnatou plochu.

„Vyrostl jsem tady. Když jsem ale začal pracovat a pořídil jsem si rodinu, moc často jsem se tu neukázal. Poblíž Baltimoru jsem si zařídil leteckou přepravní službu.“ Odmlčel se a napil se kávy. „Ale dost o mně. Co byste chtěl vědět o mém otci?“

„Cokoli, co by mi mohlo pomoci vyjasnit jednu záhadu, která se týká samokřídel, na nichž létal.“

Martinův obličej se rozzářil jako pouliční lampa. „Ach tak! Já věděl, že se to jednou provalí.“

„Provalí? A co?“

„Celá ta hnusná záležitost s mým otcem a tím předstíraným zřícením,“ pronesl Martin hořce.

Austin vycítil, že se dozví víc, když toho sám řekne co nejméně. „Povězte mi, co víte,“ vyzval ho.

Ani jej nemusel pobízet. Martin už čekal celé roky, až konečně přijde někdo ochotný vyslechnout si celý příběh.

„Omlouvám se,“ řekl Martin a zhluboka se nadechl. „Už se to ve mně hromadilo dlouho.“ Postavil se a začal přecházet po verandě. Obličej se mu zkřivil bolestí. Ještě jednou se několikrát zhluboka nadechl, aby dostal emoce alespoň částečně pod kontrolu. Pak se posadil na zábradlí, založil ruce a pustil se do vyprávění.

„Můj otec zemřel v roce 1949. Podle matky testoval jedno z těch nových létajících křídel. Konstrukce měla nějaké mouchy, a tak se pořád něco opravovalo a vylepšovalo. Během jednoho letu se otcův stroj údajně dostal do vývrtky a on let nedokázal vyrovnat. Zahynul v jeho troskách při dopadu. Bylo mi tenkrát sedm.“

„Muselo to pro vás být hrozné.“

„Byl jsem ještě hodně malý,“ prohlásil Martin s pokrčením ramen, „a všechno to bylo tak vzrušující – všude samý oficír, prezidentova kondolence… Otce jsem stejně skoro nevídal. Za války se doma neukázal skoro vůbec.“ Na okamžik se odmlčel. „Opravdový šok pro mě vlastně znamenalo až zjištění, že není mrtvý.“

„Tvrdíte, že váš otec nezahynul při zřícení letounu?“

„Když jsem ho uviděl na Arlingtonském hřbitově, vypadal docela zdravě.“

„To mluvíte o okamžiku, kdy jste ho spatřil ležet v rakvi?“

„Ne. Stál opodál a celý pohřeb sledoval.“

Austin se mu pátravě zahleděl do tváře, třebaže si nebyl jist, co z ní chce vyčíst. Žádné známky šílenství ale nespatřil.

„Rád bych se o tom dověděl víc,“ řekl pak.

Martin mu věnoval široký úsměv. „Na tahle slova jsem čekal více než čtyřicet let.“ Zahleděl se jen tak před sebe, jako by někdo začal na jakési neviditelné plátno celou scénu ještě jednou promítat. „Pořád si pamatuji spoustu podřadných věcí. Bylo to na jaře, všude kolem poletovali drozdi. Vybavuji si, jak se slunce odráželo od knoflíků vojenských uniforem, pamatuji si vůni hlíny a čerstvě posečené trávy. Stál jsem u rakve, hned vedle mámy. Držel jsem ji za ruku a pořád jsem se ošíval, protože mi v obleku bylo horko a škrtil mě límec. Ministr monotónním hlasem cosi pateticky mlel a všichni na něm viseli očima.“ Jak se mu vybavovaly další a další podrobnosti, dýchal čím dál přerývaněji. „Pak jsem si všiml nějakého pohybu, snad to byl pták, v každém případě jsem se ale podíval přes rakev na druhou stranu. Opodál stál u stromu nějaký muž. Byl celý v černém. Na tu vzdálenost jsem sice nebyl schopen rozlišit v jeho obličeji žádné detaily, neměl jsem ale nejmenší pochyby. Byl to on. Otec měl totiž velmi zvláštní postoj. Váhu vždy přenášel jen na jednu nohu. Staré zranění z fotbalu.“

„Co dělal?“

„Nic. Jen tam tak stál. Věděl jsem, že se dívá na mě. Pak trochu zvedl pravou ruku, jako by mi chtěl zamávat. V té chvíli k němu přistoupili dva muži. Hovořili spolu. Vypadalo to, že se hádají. Pak všichni tři odešli. Chtěl jsem to říct mámě, ale zasyčela na mě, ať jsem zticha.“

„Jste si jist, že to nebyl jen přelud? Přání bývá často otcem myšlenky, zvlášť když jde o malého a silně rozrušeného kluka.“

„Ano. Ale já si byl tak jistý, že jsem to pak po pohřbu mámě přece jen řekl. Rozbrečela se. Na tý její slzy do smrti nezapomenu. Už jsem se jí o tom nikdy nezmínil. Byla ještě mladá, a tak se znovu vdala. Můj nevlastní otec byl prima chlap. Úspěšně podnikal a oběma se vedlo dobře. Spoustu let spolu byli opravdu šťastní.“ Zasmál se. „Byl jsem synem svého otce. Matka se mi sice snažila vytlouct létání z hlavy, ale já si šel za svým a stal se pilotem. Ta záležitost ve mně hlodala celou tu dobu. Několikrát jsem se pokusil přijít tomu na kloub, nikdy jsem se však nikam nedostal. Byl jsem přesvědčen, že pravda nikdy na povrch nevyplave. A pak se tu ukážete vy a začnete se vyptávat.“

„Co všechno o práci svého otce víte?“

„V době, kdy ještě sloužil u letectva, ho najala Avion Corporation, tedy firma, kterou Northrop založil, aby v ní vyráběl létající křídla. Párkrát vyvázl jen tak tak. Samokřídlo sice představovalo skvělou myšlenku, jenže vzhledem k tehdejším materiálům a znalostem byla práce zkušebního pilota velmi nebezpečným povoláním. Proto taky zřícení jeho letadla nikoho nepřekvapilo.“

„Byl jste sice malý, nevzpomínáte si přesto na něco, co by řekl?“

„Moc toho není. Matka ale tvrdila, že na samokřídlech létal velmi rád a že podle jeho slov měla jednou znamenat revoluci v letectví. Zdálo se, že ho ta práce vzrušuje. Jednu dobu na pár týdnů někam zmizel. Kontaktovat jsme jej mohli jen v tom nejnaléhavějším případě. Máma mi později vyprávěla, že když se konečně vrátil a ona mu řekla, jak je hezky opálený, zasmál se prý a odpověděl, že je spíš spálený od sněhu, nikdy jí ale nevysvětlil, co tím myslel.“

„Zůstaly po něm nějaké papíry nebo deníky?“

„O ničem takovém nevím. Vzpomínám si, že když zemřel, tedy údajně zemřel, přišlo do domu pár lidí od letectva. Pokud tu něco bylo, možná to vzali. Pomůžou vám ty informace nějak?“

Austin se v duchu vrátil k rozhovoru s Fredem Millerem z Garberova centra, zvláště k jeho zmínce o prvních neviditelných letounech. „Domnívám se, že váš otec se někde na severu připravoval na nějakou tajnou misi.“

„Ale to bylo před padesáti lety. Proč by to ještě pořád mělo být tajné?“

„Utajované skutečnosti mají zvláštní schopnost přeceňovat sebe samy.“

Miller se zamyšleně zahleděl na zastíněný trávník. „Nejhorší je vědět, že můj otec byl možná celé ty roky naživu.“ Upřel oči znovu na Austina. „Třeba žije pořád. To už by mu ale táhlo na devadesátku.“

„Je to možné. Stejně tak by ještě pořád mohl žít i někdo jiný, kdo zná pravdu.“

„Byl bych rád, kdyby se vše konečně vysvětlilo, pane Austine. Pomůžete mi?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Ještě chvíli spolu hovořili. Než se rozloučili, vyměnili si telefonní čísla. Austin slíbil, že pokud něco zjistí, okamžitě se ozve. Pak nasedl do auta a vydal se zpátky do Washingtonu. Jako každý dobrý detektiv už zazvonil u spousty dveří a skoro si prošoupal boty, ale tahle záležitost byla na obvyklé metody příliš stará a příliš zamotaná. Nastal čas navštívit toho agenturního počítačového šílence Hirama Yaegera.

Venezuelský deštný prales

TA INDIÁNSKÁ VESNICE PŘEDSTAVOVALA z urbanistického hlediska hotový zázrak. Jak se tak Troutovi procházeli po vyšlapaných chodnících mezi roubenými budovami, skoro zapomněli, že je doprovází záhadná a překrásná bílá bohyně v jaguáří kůži a šest ozbrojených Chulů zdobených barvami jednoho zříceného proudového letounu.

Francesca celou skupinu vedla. Indiánští bojovníci, tři na délku oštěpu vpravo a tři vlevo, s nimi tiše drželi krok. Francesca se zastavila u velké studny ve středu vesnice. Zatímco z ní indiánky nabíraly do hliněných džbánů vodu, jejich nahé děti pobíhaly bezstarostně okolo a s křikem se honily. Francesca se pyšně rozhlédla.

„Každé vylepšení, které tady vidíte, je součástí komplexního systému,“ řekla a máchla rukou kolem sebe. „Přistupovala jsem k tomu, jako bych budovala novou infrastrukturu pro Sao Paulo. Než se poprvé koplo do země, strávila jsem přemýšlením celé měsíce. Vše jsem měla vymyšleno do posledního detailu. Včetně množství potřebného materiálu, počtu lidí na jednotlivé práce a podobně. Musela jsem také zajistit nářadí a nástroje na výrobu dřevěných trubek, záklopek, ventilů a spojovacích dílů. Ať už se ale připravovalo či budovalo cokoli, normální chod vesnice to nesmělo ohrozit. Lov či polní práce musely pokračovat.“

„Pozoruhodné,“ prohlásila Gamay s pohledem upřeným na řadu umně rozestavených domů. Nemohla si odpustit srovnání téhle vesnice se špinavým královstvím Dietera Hoffmana nebo osadou doktora Ramireze. „Velmi pozoruhodné,“ zopakovala uznale.

„Děkuji, ale když už byly všechny přípravné práce hotovy, nebylo to zase až tak obtížné, jak to možná vypadá. Základem bylo zajištění dostatku vody. Ta zde představuje stejnou podmínku pro udržení života jako v takzvaném civilizovaném světě. Vyčlenila jsem proto určitý počet indiánů na vykopání přívodního kanálu. Musela jsem řešit tytéž problémy jako kterýkoli jiný stavbyvedoucí. Kopáči si stěžovali, že na ně moc spěchám a že tím trpí kvalita práce.“ Zasmála se. „Docela jsem se v takových situacích bavila. Vybudovali jsme tedy kanál, kterým jsme přivedli vodu z jezera. Jakmile jsme jí měli dostatek, rozvést ji do veřejných rezervoárů už byla hračka. Princip vodního kola je už ostatně znám celá staletí.“

„To vaše vodní kolo se plně vyrovná těm nejlepším, jaké jsem měl možnost vidět ve starých průmyslových městech Nové Anglie,“ řekl Paul, když se zastavili před jednou chýší, která nebyla větší než garáž pro jedno auto. „Co na mě ale opravdu udělalo dojem, to je kanalizační systém, na který jsou napojeny veřejné záchody. Tam, odkud pocházím, se ještě po značnou část dvacátého století používaly kadibudky.“

„Na ty veřejné záchodky jsem mimořádně hrdá,“ řekla, zatímco je vedla dále. „Když jsem se nakonec smířila s tím, že můj odsolovací proces zmizel ze světa spolu se mnou, nasměrovala jsem veškeré své úsilí na zlepšení života těchhle chudobných vesničanů. Žili na úrovni doby kamenné. O nějaké hygieně se vůbec nedalo hovořit. Hodně žen umíralo při porodu. Kojenecká úmrtnost byla hrozivá. A dospělí měli v sobě tolik parazitů, kolik se jich v tomhle pralese vyskytuje. Jejich tradiční léčebné prostředky si s tou záplavou zdravotních problémů nedokázaly poradit. Všichni trpěli podvýživou. Zajištění kvalitního vodního zdroje se projevilo dvojím způsobem. Za prvé se zbavili zdravotních problémů, které je do té doby sužovaly, a za druhé jim to umožnilo začít pěstovat takové plodiny, které by jim prospívaly a udržovaly je v dobrém zdravotním stavu.“

„Uvažovali jsme s Paulem, jestli se náhodou taky nevyznáte v chirurgii,“ ozvala se Gamay. „Tessin bratr měl totiž na těle velmi zvláštní jizvu.“

Spráskla ruce jako radující se dítě. „Ach, ta operace slepého střeva?! Kdybych něco neudělala, tak by umřel. Absolvovala jsem pouze kurs první pomoci. Naštěstí jsem měla k dispozici zdejší lékárnu. Špičky šípů, které Chulové vystřelují pomocí dlouhých foukaček, jsou namáčeny do šťávy z nějaké rostliny. Paralyzují tak zasaženou zvěř. Ale i malá kapka té látky stačí na uspání člověka. Kápla jsem proto trochu na velký list a ten mu přiložila na kůži. Zafungovalo to jako anestetikum pro lokální umrtvení. K zašití rány jsem použila vlákna z jedné rostliny, která podle všeho brání vzniku a šíření infekcí. Použila jsem nůž s obsidiánovým ostřím tenčím než skalpel. Nic zvláštního a světoborného to nebylo.“

„Přál bych si, abych něco podobného mohl říct i o zbraních našich strážných,“ prohlásil Paul s očima upřenýma na kovové hroty oštěpů, které indiáni třímali v rukou. Každý z nich měl rovněž luk a toulec plný šípů se stabilizačními plochami z ptačího peří.

„K výrobě luků a hrotů použili hliník z letadla. Krátké luky při chůzi lesem tolik nepřekážejí a tyhle šípy z nich navíc létají dost daleko.“

„Kdyby byl Arnaud a jeho druzi ještě naživu, mohli by jejich účinnost dosvědčit,“ řekl na to Paul.

„Je mi těch mužů opravdu líto, ale mohli si za to sami. Chulové představují relativně malý kmen, a tak se vždy raději místo boje stáhli. Jistě, občas nějakého protivníka snědí a jeho hlavu někde vystaví, většinou se ale zdržují na svém území a výpady podnikají jen minimálně. Chtějí jen mít klid a svou samotu. Běloši je zahnali dále do pralesa. Když dorazili k Velkému vodopádu, domnívali se, že jsou v bezpečí, bílí vykořisťovatelé je však následovali a obtěžovali dále. Kdybych je nenaučila lépe se bránit, už by dnes nežili.“

„Všimla jsem si, jak je celá vesnice uspořádána,“ promluvila po delší době Gamay. „Z architektonického hlediska mi připomíná středověké hradební město.“

„Velmi dobrý postřeh. Kterýkoli protivník, kterému by se podařilo dostat za palisádu, by se ocitl ve velmi nevýhodné situaci. Vesnice je plná slepých uliček a míst vhodných pro přepadení ze zálohy.“

„A co kdyby někdo zaútočil proto, aby vás zachránil?“ zeptal se Paul. „Neobrátila by se pak všechna tahle opatření proti vám?“

„Naděje na záchranu jsem se vzdala už dávno. Otec by se určitě postaral o to, aby byl tenhle prales pečlivě prohledán. Musel ale dospět k přesvědčení, že jsem mrtvá. Možná je to tak dobře. Na palubě letounu kvůli mně zahynuli tři lidé a náčelník kmene byl zabit při nouzovém přistání. Asi bych nechtěla mít na svědomí ještě další mrtvé.“

„Je to ironické,“ zamumlala Gamay, „čím víc pro ty lidi uděláte, tím menší máte naději, že vás někdy propustí.“

„Máte pravdu, oni by mě tu ale drželi stejně, i kdybych jen tak nečinně seděla na zadku, hrála si na opravdovou bohyni a spokojeně tloustla. Když už tu musím být, bylo by zločinem, kdybych nevyužila svých schopností a nepokusila se jim pomoci. Doufám, že až sem běloši dorazí, použijí Chulové při kontaktu s nimi místo zbraní své znalosti. V současnosti mám ale na jejich vražedné instinkty jen minimální vliv. Když Arnaud a jeho přátelé dali najevo nepřátelské úmysly, znamenalo to pro ně rozsudek smrti. Pro jejich záchranu jsem nemohla udělat vůbec nic. Ve vašem případě to bylo jednodušší. V pralese jste byli tak bezmocní, že ve vás až do této chvíle nespatřovali žádnou hrozbu.“

„Hrozbu?“ zareagovala Gamay překvapeně.

„Snažte se chovat a vypadat klidně,“ odvětila Francesca. Na rtech jí hrál úsměv, pohled ale měla smrtelně vážný. „Našim slovům sice nerozumí, dokážou toho ale hodně vycítit.“ Zastavila se, aby jim ukázala jednu dřevěnou trubici, která sloužila jako požární hydrant, a pak na oko lhostejně pokračovala v chůzi. „Jsou vyplašení. Myslí si, že jste nějací podřadní bohové.“

„Když jsme tak nedůležití, tak čeho se obávají?“ zeptala se Gamay.

„Bojí se, že jste přišli, abyste mě odvedli zpátky na oblohu.“

„To vám řekli?“

„Nemuseli mi nic říkat. Důvěrně je znám. Navíc Tessa občas něco zaslechne. Kolují řeči, že nejlepší by bylo oba vás upálit. Kouř stoupající z vašich hořících těl by vás odnesl zpět na nebe. Jednoduché řešení.“

Paul se odvážil koutkem oka pohlédnout na strážné, jejich kamenné tváře ale vypadaly pořád stejně.

„Nechci jakkoli napadat jejich logické vývody, ale takové řešení by odstranilo jejich problém, nikoli náš,“ řekl pak.

„Souhlasím. Tím spíš bychom ale měli utéct co nejdříve. Pojďte se mnou. Existuje možnost, jak si o tom promluvit, aniž by nám tahle palácová stráž koukala přes rameno.“

Došli na začátek chodníku vydlážděného bílými kameny, který vedl k lesní svatyni. Francesca je zavedla až na kruhové prostranství s letounem a usedla na dřevěnou lavičku, která stála kousek od přídě Learjetu. Paul i Gamay se posadili se zkříženýma nohama na zem.

„Chodím sem, když chci být sama. Na tohle místo mají přístup jen bozi a ti, kteří s nimi mohou rozmlouvat. Naše stráž zůstala v lese, odkud bude pozorovat každý náš pohyb, my ale budeme mít možnost v klidu si připravit plán útěku.“

Gamay se zadívala mezi stromy, v jejichž stínu se jejich doprovod ztratil. Nikoho neviděla.

„Doufám, že jste už něco vymyslela. My totiž zatím nepřišli na nic,“ řekla.

„Váš prvotní záměr byl správný. Jediná cesta odtud vede opravdu po vodě. Umělým kanálem k jezeru a pak dál po proudu řeky. Pralesem bychom jít nemohli. Buď by nás brzo chytili, nebo bychom zabloudili a nikdy nenašli cestu ven.“

„Viděl jsem je plout v kánoi,“ prohlásil Paul. „Jsou v tom mistři. Museli bychom mít velký náskok.“

„Budeme mít pár hodin k dobru. Pádlovat ale umí opravdu dobře a vydrží se hnát po vodě dlouho. My už budeme unavení a oni tomu teprve začnou přicházet na chuť.“

„Co by s námi udělali, kdyby nás chytli?“ chtěl vědět Paul. „Samozřejmě čistě teoreticky.“

„O tom není třeba teoretizovat,“ odpověděla Francesca. „Zabili by nás.“

„I vás, svou bohyni?“

Přikývla. „Obávám se, že útěkem bych na jejich společenském žebříčku poněkud poklesla. Má hlava by skončila na palisádě hned vedle těch vašich.“

Paul se nerozhodně poškrábal za krkem.

A pak najednou nebyli sami. Na kruhové prostranství vešel nějaký indián následován osmi ozbrojenými bojovníky. Byl o pár palců vyšší než ostatní Chulové a na rozdíl od nich neměl tak plochý oválný obličej. Jeho profil byl téměř římský. Svalnaté tělo měl sice rovněž pomalováno, ale červeně. Přistoupil k Francesce a něco jí začal říkat. Zatímco hovořil, každou chvíli kývl směrem ke Troutovým. Francesca se náhle prudce vztyčila a ostře znějícími slovy ho umlčela. Indián na ni chvíli zlobně hleděl, pak ale lehce sklonil hlavu. Ostatní učinili totéž. Pak všichni udělali několik kroků vzad, obrátili se a chvatně svatyni opustili. Francesca jejich odchod sledovala žhnoucím pohledem.

„To není dobré,“ řekla pak.

„Kdo byli ti lidé?“ zeptala se Gamay.

„Ten vysoký indián je syn náčelníka, kterého zabilo naše letadlo. Dala jsem mu jméno Alarich, podle toho slavného krále Vizigótů. Je docela inteligentní a rozený vůdce, jednou z něj ale bude tyran. Rád by mě sesadil. Obklopil se proto skupinou mladých gaunerů. Skutečnost, že vkročil na zapovězené místo, svědčí o tom, že už se mě nebojí. Evidentně se snaží využít váš příchod a s tím spojené problémy ve svůj prospěch. Musíme se vrátit zpátky do mého sídla.“

Jen co lesní svatyni opustili, vynořili se zpoza stromů jejich strážní a připojili se k nim. Francesca spěchala, a tak do vesnice dorazili během několika málo minut. Jen co prošli branou, okamžitě zjistili, že se uvnitř něco změnilo. Všude postávali muži. Když je míjeli, uhýbali očima. Přátelské úsměvy, které je provázely cestou ven, byly ty tam.

Před vchodem do hlavní budovy stálo asi dvacet ozbrojených mužů. Uprostřed nich zahlédli Alaricha. Na Francesčin pokyn se sice rozestoupili, Gamay ale neuniklo, že tak učinili až po krátkém váhání. Ve dveřích je přivítala Tessa. Vypadala vyděšeně. Francesca si s ní krátce v místním jazyku pohovořila a pak Troutovým sdělila, co se dověděla.

„Už bylo učiněno rozhodnutí. Zítra ráno zemřete. Indiáni spát nepůjdou. Budou sbírat odvahu a připravovat pohřební hranice.“

Gamayiny rysy ztvrdly. „Je mi líto, že na to grilování nemůžeme počkat,“ řekla. „Kdybyste byla tak hodná a řekla nám, kde najdeme nejbližší kánoi, tak bychom se rádi rozloučili a odjeli.“

„To nepřipadá v úvahu! Neuběhli byste ani pár stop.“

„Tak co máme dělat?“

Francesca se posadila na svůj trůn a upřela oči na dveře. „Čekat.“

Washington

STARODÁVNÁ GALEONA SE VZNÁŠELA V prostoru, jako by byla zavěšena na neviditelných lanech. Namodralé tenké linky znázorňující linii jejího trupu i s četnými palubami se lehce třpytily, velké čtvercové plachty nadouval neviditelný vítr a na vrcholu stěžně se třepotala podivná vlajka.

Hiram Yaeger se pohodlně opřel a pozorně se zadíval na nehmotný model, který visel ve vzduchu nad malou plošinou umístěnou před ovládacím panelem ve tvaru koňské podkovy. „Je nádherná, Max,“ prohlásil Hiram, „ještě ale potřebuje vypilovat některé detaily.“

Místnost naplnil měkký ženský hlas, který se linul z tuctu reproduktorů zabudovaných ve stěnách. „Chtěl jste ukázat jen technický výkres, Hirame.“ Jako by v tom hlase zazněl náznak nedůtklivosti.

„To máš pravdu, Max,“ řekl na to Hiram, „a ty jsi udělala mnohem víc. Teď bych ale rád viděl co nejvěrnější ztvárnění.“

„A je to,“ ozvala se vzápětí Max.

Jako přízrak zhmotňující se z ektoplasmy se najednou objevil zdánlivě pevný zelený trup po celé délce zdobený umnými zlatými řezbami. Yaegerovy oči na chvíli spočinuly na zobci lodě v podobě krále Edgara sedícího na svém válečném hřebci, který svými kopyty dupal po sedmi padlých vladařích, jejichž uťaté vousy již zdobily lem Edgarova pláště. Pak se zadíval na stylizované části hvězdné oblohy opěvující věčnou slávu bohů sídlících na Olympu a nakonec si prostudoval vyvýšenou záď s výzdobou v podobě biblických postav. Každičký detail byl absolutně dokonalý.

„No páni!“ vydechl obdivně. „Nesvěřila ses mi, že jsi vytvořila program pro absolutně věrnou podobu. Teď už chybí jen párek delfínů.“

Okamžitě poté se kolem lodě zavlnilo umělé moře, z něhož vyskočili dva delfíni. Zatímco se místností neslo jejich pískání, trojrozměrný obraz se pomalu otáčel kolem svislé osy.

Yaeger spráskl ruce a rozesmál se jako malé dítě.

„Max, ty jsi zkrátka fantastická!“

„Musím být,“ odvětil mu ženský hlas, „vždyť jste mě vytvořil vy.“

Yaeger ale nevytvořil jen ohromný počítačový systém s umělou inteligencí, on mu navíc poskytl i svůj vlastní hlas. Hovořit ale sám se sebou se mu nelíbilo, a tak původní program upravil tak, aby měl Max ženský hlas. Za to, že se Max jako žena i choval, už ale nemohl. Počítačový systém k takovému chování časem dospěl sám. Sám od sebe také začal Yaegerovi vykat. Hiram časem rezignoval, na hru přistoupil a z toho Maxe se při jejich komunikaci stala ta Max.

„S takovými lichotkami to dotáhneš daleko,“ řekl na to Yaeger.

„Díky. Jestli to už stačilo, dala bych si přestávku a trochu zchladila obvody. Hologramy mě vždycky zmáhají.“

Yaeger věděl, že Max ráda přehání a že na holografické ztvárnění té lodě potřebovala jen nepatrný zlomek svých obvodů. Spolu s ženskou verzí vlastního hlasu celému systému ale také naprogramoval určité obecné povahové rysy, včetně potřeby slyšet občas chválu. Mávl rukou. Loď, vlnící se moře i hrající si delfíni, to vše mrknutím oka zmizelo.

Když se za ním ozvalo hlasité aplaudování, otočil se a spatřil tleskajícího Austina.

„Ahoj, Kurte,“ pozdravil ho a přátelsky se na něj zašklebil, „posaď se u mě.“

„To teda byla podívaná,“ řekl Austin a usedl do křesla hned vedle Yaegera. „Včetně toho závěrečného zmizení. Pochybuji, že by to David Copperfield dokázal udělat lépe.“

Yaeger byl opravdový kouzelník, jen s tím rozdílem, že místo hůlky a klobouku používal výpočetní techniku. Na mága sice moc nevypadal – na sobě měl levisky, bílé tričko a džínovou bundu a na nohou notně omšelé kovbojské boty – svá počítačová dítka zabírající v sídle agentury téměř celé desáté patro ale ovládal s precizností skutečného čarodějnického mistra. Tohle počítačové středisko shromažďovalo a zpracovávalo tak obrovské množství informací týkajících se oceánografie a všech souvisejících vědních oborů, že se dalo bez nadsázky říct, že na tomto poli drží světový primát.

„To nic nebylo,“ prohlásil Yaeger, třebaže se dmul pýchou jako malý kluk. Jeho šedé oči se za starodávnými brýlemi s drátěnými obroučkami leskly vzrušením. „Počkej, až uvidíš, co pro tebe s Max chystáme.“

„Už se nemůžu dočkat. To je Vládce moří?“

„Správně. Postavený na rozkaz Karla I. a spuštěný na vodu v roce 1637. V té době to byla jedna z největších lodí na světě.“

„Také jedna z nejhůř vyvážených. Pokud se nepletu, tak měla těžiště příliš vysoko. Museli jí ubrat jednu palubu. Vzhledem k tomu, že Karel nakonec přišel o hlavu, to byla docela příhodná úprava.“

„Tohle je původní verze, tu mladší vytvořím někdy jindy. Kterákoli univerzita, na které se přednáší historie mořeplavectví, ji bude moci bezplatně využívat. Max takhle zpracovává stovky a stovky starých lodí. Krmíme počítače výkresovou dokumentací, kresbami, základními rozměry, historickými údaji a všemi možnými informacemi, které se nám k tomu či onomu plavidlu podaří najít. Max to všechno přežvýká, každou loď zrekonstruuje a vytvoří její holografickou podobu. Pokud nějaké údaje chybí, sama je doplní. Max, neobtěžovalo by tě ukázat Kurtovi, co jsme pro něj na základě toho jeho materiálu připravili?“

Na obrovské obrazovce se objevila krásná ženská hlava. Její ústa se sladce usmála.

„Když jde o pana Austina, pauzu na kafe přeruším vždycky ráda,“ řekl počítač koketně.

Laserové projektory ukryté ve zdech ožily a nad plošinou se rozzářilo modravé světlo. Svazky paprsků rychlostí světla vytvořily model nějaké dlouhé otevřené lodě s jednou čtvercovou plachtou.

„Pojď,“ řekl stručně Yaeger, vstal a zamířil k plošině. Když se na ní Austin ocitl, na okamžik se mu všechno kolem rozmazalo, pak ale obraz znovu znehybněl a on zjistil, že stojí přímo na palubě lodi. Před ním se zvedala elegantně zakřivená příď a po obou stranách viděl řadu kulatých dřevěných štítů.

„Tohle bude další programová lahůdka. V seznamu vybranou loď budeš mít možnost nejen vidět, ale dostat se i na ni a projít se přímo po jejích palubách. Během chůze se samozřejmě bude měnit i virtuální perspektiva. Vzhledem k jednoduchosti tohohle plavidla jsme to zvládli celkem bez obtíží, čekají nás ovšem mnohem složitější případy.“

„Řekl bych, že jsem přímo na palubě jedné z lodí objevených u Gokstadu.“

„Správně. Postavili ji v Norsku někdy mezi léty sedm set až tisíc našeho letopočtu. Na délku měla sedmdesát devět stop a stavební materiál představovalo jen dubové dřevo. Dá se říct, že byla jen o něco málo hmotnější než paprsek světla. Tenhle model je vytvořen v polovičním měřítku.“

„Je nádherná,“ řekl Austin, „ale co má společného s tím materiálem, který jsem ti dal?“

„Hned ti ukážu, co jsem našel.“

Prošli jemně se chvějící stěnou ze svazků laserových paprsků a vrátili se ke konzole.

„Najít informace týkající se Mulholland Group nebylo jednoduché,“ začal Yaeger. „Jak ti řekl před smrtí ten právník, tahle společnost se zabývá převážně vodohospodářskými projekty. Musel jsem trochu zapátrat, nakonec jsem však zjistil, že je součástí jedné větší korporace jménem Gokstad. Logo mateřské společnosti vidíš před sebou.“ Hologram zmizel a na obrazovce se objevila stylizovaná verze téhož plavidla.

„Pověz mi víc.“

„Požádal jsem Max, aby si Gokstad proklepla. Moc toho nezjistila, zřejmě se jedná o velkou nadnárodní korporaci, která se zabývá vším možným. Finančnictvím, bankovnictvím, stavebnictvím a taky strojírenstvím.“

Podal Austinovi cédéčko. „Máš tam všechno, co jsem našel. Nic zvláštního. Budu ale pátrat dál.“

„Díky, Hirame. Kouknu se na to. Mám ale na tebe a Max ještě jednu prosbu,“ řekl a pak mu popsal návštěvu Garberova centra a rozhovor se synem údajně mrtvého pilota. „Rád bych věděl, jestli to letadlo bylo opravdu postaveno a co se stalo s tím pilotem.“

Max je samozřejmě po celou dobu poslouchala. Na obrazovce se objevila fotografie nějakého velkého podivného letadla.

„Ten snímek pochází z archivu Smithsonova muzea. Je na něm YB-49A, poslední Northropovo bombardovací samokřídlo, které se vzneslo do vzduchu,“ oznámila jim hluboko posazeným hlasem Max. „Jestli chcete, mohu vám ukázat trojrozměrnou verzi, jako jsem to udělala v případě těch lodí.“

„Takhle to prozatím stačí. Ale označení vyražené do povrchu válce bylo YB-49B.“

Fotografii vystřídal technický výkres. „YB-49B měl vypadat takhle,“ oznámila Max.

„Jaký je rozdíl mezi tím, co vidíme teď, Max, a tím, co jsi nám ukázala před chvílí?“

„Konstruktérům se podařilo vyřešit problém s vibracemi, k nimž předtím u těch bombardérů docházelo. Navíc by ten stroj mohl létat rychleji a měl by i delší dolet. Nikdy ale nebyl postaven.“

Austin věděl, že s Max nemá cenu diskutovat, a tak jen tiše výkres studoval. Pak se pustil do pročítání technických dat uvedených dole v tabulce. Něco tu nehrálo.

„Počkat,“ zvolal. „Podívejte se na ta data. Stojí tam, že cestovní rychlost činí pět set dvacet mil za hodinu. Jak to mohli vědět, když se žádné zkušební lety neuskutečnily?“

„Možná je to jen odhad,“ prohlásil Yaeger.

„Snad. O nějakém odhadu tam ale není ani zmínka.“

„Máš pravdu. V té době by to jinak než testováním nezjistili. Neměli k dispozici tak chytré věcičky, jako je Max, aby mohli provést simulovaný let.“

„Díky za kompliment, i když už jsem slyšela lepší, a třebaže ani zdaleka nevystihuje skutečnost,“ ozvala se Max. „Kurt se nemýlí, Hirame. Zatímco jste spolu mluvili, trochu jsem zapátrala v archivech a zjistila, že ve všech případech, kdy k realizaci projektu nedošlo, byla v příslušné kolonce uvedena rychlost odhadovaná. Tohle je jediná výjimka.“

Také Yaeger věděl, že diskutovat s Max nemá cenu. „Že by ten letoun nakonec opravdu existoval? Co se s ním ale stalo?“

„Víc toho v této chvíli nevíme,“ prohlásil Austin. „Northropovy záznamy i veškerá dokumentace leteckých sil týkající se těchto strojů zmizela. Co by nám Max mohla říct o tom pilotovi? O Franku Martinovi?“

„Chcete obyčejnou pátrací akci, nebo pečlivý průzkum?“ zeptala se Max.

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Obyčejná pátrací akce by proběhla v registru příslušníků ozbrojených sil. Je k dispozici v Pentagonu a obsahuje jména všech lidí, kteří kdy sloužili v našich jednotkách, bez ohledu na to, jestli ještě žijí, nebo jsou dávno po smrti. Pečlivý průzkum nám zajistí informace z tajných spisů Pentagonu. Jen tak pro legraci bych se taky mohla mrknout do záznamů Národní rady pro bezpečnost, FBI a CIA.“

„Jen tak na okraj – není nabourání se do jejich databází náhodou protizákonné?“

„Nabourání, takový škaredý výraz…“ řekla na to Max, „já bych to nazvala přátelským pokecem s jiným počítačovým systémem za účelem výměny drbů.“

„V tom případě si přátelsky tlachej, s kým chceš,“ vybídl ji Austin.

„Zajímavé,“ ozvala se Max za okamžik. „Chtěla jsem otevřít pár vrátek, Harry je ale všechna uzamkl.“

„Kdo je Harry, nějaký další počítač?“ zeptal se Yaeger.

„Ne, hlupáčku. Harry Truman.“

Austin se poškrábal na hlavě. „Chceš říct, že všechny spisy o panu Martinovi byly na rozkaz prezidenta zapečetěny?“

„Přesně tak. Několik základních informací je sice k dispozici, všechno ostatní je ale ještě pořád tajné.“ Následovala neobvykle dlouhá pauza. „To je divné,“ ozvala se konečně Max. „Něco jsem našla. Vypadá to, jako by někdo otevřel dlouho uzamčená vrátka. Tady toho svého letce máte.“ Objevila se fotografie mladého muže v uniformě příslušníka amerických leteckých sil. „Žije poblíž Cooperstownu v severní části státu New York.“

„On je ještě pořád naživu?“

„V tomto ohledu je zde určitý rozpor. Pentagon tvrdí, že zahynul při letecké havárii v roce 1949. Je tu ale jedna nová informace a ta říká pravý opak.“

„Třeba jde o omyl.“

„To by mě nepřekvapilo. Lidské bytosti jsou omylné a chybující. Já ne.“

„Je tam uvedený telefon?“

„Ne, ale je tu adresa.“

Z tiskárny vyjel pruh papíru. Stále ještě trochu zmatený Austin se na jméno a adresu nedočkavě zahleděl, jako by byly vytištěny rychle mizejícím inkoustem. Pak papír složil a strčil si ho do kapsy. „Díky, Hirame, tobě taky, Max. Velmi jste mi pomohli.“ Poté se otočil a zamířil ke dveřím.

„Kam se teď vypravíš?“ zavolal za ním Yaeger.

„Do Cooperstownu. Může to být pro mě jediná šance, jak se dostat do Baseballové síně slávy.“

Ústředí CIA, Langley, Virginie

J. BARRETT BROWNING, ANALYTIK pracující na ředitelství tajné služby v nové správní Budově CIA postavené v Langley na druhé straně Potomaku ve Virginii, již chvíli přemýšlel, jestli je možné, aby jeho počítač dostal úpal. Pak se tento specialista na východní Evropu postavil a zadíval se přes přepážku do vedlejší kóje.

„Poslyš, Jacku, neměl bys vteřinku a nepodíval se na něco opravdu divného?“

Muž s nezdravě nažloutlým obličejem zvedl hlavu od nějakých ruských novin, které právě pročítal, položil je na hromadu různých papírů a tiskovin pokrývajících celý stůl a protřel si hluboko posazené oči.

„Sex, zločiny a zase sex. Neumím si představit, že by mohlo existovat něco divnějšího než ruský denní tisk,“ prohlásil John Rowland, uznávaný překladatel, který vstoupil do služeb CIA poté, co trochu utichla Nixonova aféra. „Ty noviny vypadají jako reklamní letáky, co je u nás dostaneš zadarmo v supermarketu. Skoro jsem přehlédl statistiku výroby traktorů.“ Vstal a zamířil k Browningovu stolu. „Tak jaký máš problém?“

„Dostal jsem nějakou šílenou zprávu,“ odpověděl Browning a potřásl hlavou. „Procházel jsem nějaký historický materiál ohledně Sovětského svazu a tohle se mi objevilo na obrazovce.“

Rowland se naklonil k monitoru. Byl na něm následující text: „PROTOKOL POTVRDIL SANKCI. POSTUPOVAT S MIMOŘÁDNOU ŘÍZNOSTÍ.“

Rowland si promnul šedivou bradku. „S mimořádnou řízností? Takový jazyk už nikdo nepoužívá.“

„Co to znamená?“

„Je to eufemismus. Pochází z období studené války a války ve Vietnamu. Je to způsob, jak zmínit tvrdý úder na nepřítele.“

„Prosím?“

„Copak tě na Yale nic nenaučili?“ zeptal se Rowland s úsměvem. „Sankcí se myslí definitivní řešení. Odstranění člověka. Jako v bondovce.“

„Aha, chápu,“ řekl na to Barrett a rozhlédl se po ostatních kójích. „Tak který z mých ctihodných kolegů je asi takový vtipálek?“

Rowland ale na jeho slova nezareagoval. Měl svraštělé čelo a nad něčím úporně přemýšlel. Pak se posadil do Browningova křesla a zadíval se na podtržené číslo nějakého souboru, které bylo uvedeno na konci zprávy. Najel na ně myší a odklikl. Objevila se dlouhá číselná řada.

„Pokud je to vtip, tak není špatný,“ zamumlal. „Od té doby, co tu po druhé světové válce šéfoval Allen Dulles, nikdo tohle kódování nepoužil.“

Rowland si nechal zprávu vytisknout a pak i se svým udiveným kolegou zamířil ke svému stolu. Někam zatelefonoval, pak číselnou řadu přepsal do svého počítače a něco na klávesnici vyťukal. „Posílám to jednomu známému do dešifrovacího oddělení. Je to docela archaická šifra. S programy, které má k dispozici, mu rozluštění nezabere víc než pár minut.“

„Odkud to podle tebe přišlo?“ zeptal se Browning.

„Co jsi zrovna v té chvíli pročítal?“

„Archivní materiály. Většinou diplomatické zprávy. Jeden chlápek ze Senátu to potřebuje pro svého šéfa, který je ve výboru pro ozbrojené síly. Chtěl přehled nejčastějších reakcí Rusů na dění ve světě, asi aby mohl nějak podložit žádost o zvýšení rozpočtových výdajů na obranu.“

„O čem ty zprávy byly?“

„Posílali je terénní pracovníci a byly určeny přímo řediteli. Týkaly se vývoje sovětských jaderných zbraní. Byly to všechno staré zprávy, které Clinton nechal odtajnit.“

„Zajímavé. Znamená to, že původně k nim mohly mít přístup jen ty nejvýše postavené osoby.“

„Asi ano. Ale co má znamenat ten protokol?“

Rowland si povzdechl. „Rád bych věděl, co tahle firma bude dělat, až staří veteráni jako já odejdou do důchodu. Takže dovol, abych ti vysvětlil, jak to tu chodilo kdysi, když ještě každá akce měla oficiální krytí. Nejdříve se k nějakému problému zaujalo jednoznačné stanovisko. Na tom se dohodli a písemně to stvrdili nejdůležitější lidé v zemi. Náš šéf, vedení Národní bezpečnostní agentury, sbor náčelníků štábů. Prezident oficiálně nic nevěděl, aby nemohl být později obviněn z nějakých levot. Ze stanoviska pak byl odvozen další postup podle toho, o jakou hrozbu či jaké hrozby šlo. To byl právě protokol. Na základě toho pak byl vydán určitý rozkaz. A ten byl samozřejmě rozpracován do řady dílčích pokynů.“

„To dává smysl. Ti, kdo pak prováděli jednotlivé dílčí pokyny, znali jen malou část z celého plánu. Vše se tak lépe dalo udržet v tajnosti.“

„Tak přece jen tě na té škole něco naučili. Škoda jen, že to všechno byly blbosti. Ty nesmyslné plány, jako třeba na svržení Castra či íránských revolucionářů, vznikly přesně tak, a všechny ztroskotaly.“

„K čemu potom takový protokol vůbec je?“

„Existuje hlavně proto, aby ta největší zvířata mohla popřít jakoukoli odpovědnost. Protokol se obvykle používal jen v těch nejvážnějších situacích. V našem případě zřejmě hovoříme o odstranění politika. To je vážná věc. Od nejvyšších představitelů států se neočekává, že by mohli připravovat svržení některých svých zahraničních kolegů či odstranění nepohodlných lidí z vlády ve vlastní zemi. Kdyby se něco takového provalilo, vznikl by nepříjemný precedens. Proto byla vždy vydávána celá řada rozkazů, každý na jiné úrovni. Neměly zůstat žádné stopy, které by vedly k někomu výše postavenému. Muselo by se stát něco opravdu neobvyklého, aby došlo k vyzrazení celé posloupnosti.“

„Připomíná mi to bezpečnostní opatření používaná při nasazení bombardérů pro útok jadernými zbraněmi. Existovala celá řada kroků, které musely vždy proběhnout, a každá taková mise mohla být i na poslední chvíli odvolána.“

„Něco takového. Dovol mi ještě jednu analogii. Má se za to, že existuje nějaká hrozba. Někdo sáhne po zbrani. Nebezpečí narůstá. Někdo jiný vloží do hlavně náboj. Napětí se dále stupňuje. Ruka někoho třetího natáhne kohoutek. Pak teprve dojde ke zmáčknutí spouště a hrozba je eliminována. Zbraň nevystřelí, dokud neproběhnou všechny potřebné akce a reakce.“

Browning přisvědčil. „Rozumím tomu, co říkáš, ale neumím si představit, jak se ta zatracená věc mohla dostat do mého počítače.“

„Možná to zase není až tak velká záhada, jak se na první pohled zdá.“ Rowland trávil většinu pracovní doby pročítáním nudných novinových článků a jejich analyzováním, a tak s radostí přivítal možnost trochu si potrápit mozek. Pohodlně se opřel, zaklonil hlavu a zadíval se na strop.

„Ten protokol měl kdysi zřejmě podobu písemného dokumentu, možná napsaného tak, aby každá stránka obsahovala jen jednu jeho část. K jeho realizaci nikdy nedošlo. Agentura pak přejde z papírů na počítače. V agenturní databázi je uložen v zakódované podobě. Odpočívá v pokoji celá desetiletí. Pak nastane okamžik, kdy všechny mechanismy potřebné ke stisknutí spouště proběhnou. Ředitel je sice pravděpodobně automaticky informován, jenže tyhle údaje byly mezitím odtajněny, a tak počítač nemá ani páru, že spolu s ředitelem si takový soubor bude moci přečíst i nějaký zcela nedůležitý analytik.“

„Brilantní,“ řekl pochvalně Browning. „Teď musíme jenom zjistit, co tenhle padesát let starý protokol oživilo. Stejné soubory jsem si prohlížel i včera. Nic takového tam nebylo.“

„To znamená, že k aktivaci protokolu došlo během posledních čtyřiadvaceti hodin. Počkej…“ Počítač zrovna obdržel nějakou elektronickou poštu. Rowland zprávu otevřel.

„Zdravím tě, Rowlande. Tady máš tu svou tajnou depeši. Byla to brnkačka. Zkus příště poslat něco kapánek složitějšího.“

A pak následovala stručná slova: „Sankce odstartována.“

„To je dekódované hlášení člověka pověřeného provedením úkolu,“ řekl Rowland. Browning zavrtěl hlavou. „Zajímalo by mě, co to bylo za gaunera.“

„Nemyslím, že by nás měla nějak znepokojovat minulost. Starosti mi spíše dělá budoucnost.“

„Nestraš, Jacku. Ke schválení tohohle protokolu došlo před půl stoletím. Všichni, kteří s tím měli co dělat, jsou už dávno po smrti. Chlap, který měl zmáčknout spoušť, a jeho oběť jakbysmet.“

„Možná ano,“ odvětil Rowland, „možná ne.“ Zaťukal špičkou prstu na slova zobrazená na monitoru. „Ta odpověď byla poslána teď. To znamená, že najatý vrah ještě pořád žije a jeho cíl taky. Alespoň prozatím.“

„Co tím chceš říct?“

Rowland sáhl po telefonu. Obvykle laskavý a bodrý výraz v jeho obličeji vystřídaly hluboké chmury.

„Ředitel rozkaz neodvolal, takže dojde k dalšímu kroku. K vraždě.“

Browling se chtěl na něco zeptat, Rowland jej ale gestem zadržel. „Spojte mě, prosím, okamžitě s ředitelem,“ štěkl do telefonu. „Ano, je to důležité,“ dodal nezvykle zvýšeným a poněkud rozechvělým hlasem. „Zatraceně důležité!“

San Diego

KDYŽ SE ZAVALA VRÁTIL K BUDOVĚ, V NÍŽ míval svou právnickou kancelář Hanley, požár už byl uhašen a hasiči již jen odklízeli trosky. Nachystal si agenturní průkaz a podlezl žlutou policejní pásku. Když ho pak zastavil nějaký vyšetřovatel, zamával mu plastikovou kartičkou se svou fotografií před nosem a rychle ji strčil zpátky do kapsy. Rozhodně se nechtěl pouštět do vysvětlování, co někdo z federální agentury, která se zabývá výzkumem moří, pohledává v San Diegu na místě, kde probíhá vyšetřování příčin požáru.

Vyšetřovatel, který se mu představil jako Connors, řekl, že podle svědků přilétla k budově nějaká helikoptéra a že těsně před explozí zahlédli podivný světelný záblesk, dodal ale, že on sám nemůže vyloučit ani možnost výbuchu z nějakých jiných příčin. Zavala mu to nemohl vyčítat. Nestává se každý den, že by armádní vrtulníky útočily na kancelářské budovy.

„Jak je na tom ta zraněná žena?“ zeptal se Zavala.

„Pokud vím, tak dobře,“ odvětil Connors. „Pár chlapů ji odneslo dolů ještě před tím, než se požár stačil rozšířit.“

Zavala mu poděkoval, otočil se a šel si chytit taxi. Ve chvíli, kdy zvedal ruku, aby na jeden zamávaly zastavil u obrubníku černý sedan značky Ford. Za jeho volantem seděl Miguel Gomez. Agent FBI se natáhl po klice protějších dveří a otevřel je. Zavala si nastoupil.

Gomez na něj upřel unavený pohled. „Od té doby, co jste se svým kolegou přijeli do města, je tu nějak rušno,“ prohlásil. „A nejen tady. Pár hodin po naší rozmluvě se někdo úspěšně pokusil usmažit Farmáři toho jeho slizkého právníka. Nechtěli byste se tu ještě pár dnů zdržet? Celá mexická mafie a jejich přisluhovači se navzájem vyvraždí a já přijdu o práci, což mi bude plně vyhovovat.“

Zavala se zachechtal. „Ještě jednou díky za pomoc v Tijuaně.“

„Když jsem dostal přes hranice tým odstřelovačů, a riskoval tak mezinárodní incident, možná byste mi na oplátku mohl říct, co se to tu pro Kristovy rány vlastně děje?“

„To bych sám rád věděl,“ odvětil Zavala s pokrčením ramen. „Co se stalo Pedralezovi?“

„Projížděl právě Obrerou, což je jedno velmi nezdravé místo západně od Tijuany. Jel samozřejmě v obrněném voze a vpředu i vzadu ho doprovázela ochranka v džípech. Nejdříve to dostal první vůz. Hned poté vyletělo do vzduchu i Pedralezovo auto. Musela to být pořádná šupa, protože ta jeho limuzína spíše připomínala tank. Řidič třetího auta to rychle otočil a raději z těch jatek zmizel.“

„Protitanková střela by si s takovým pancéřováním snadno poradila.“

Gomez na Zavalu upřel pátravý pohled. Ten chlap se na jeho vkus trefoval do černého až moc často. „Mexická policie našla v jedné postranní uličce odpalovací tubus švédské protitankové zbraně Gustav.“

„Švédové vedou válku proti mexickým drogovým magnátům?“

„Přál bych si to. Tyhle hráčky se dají na černém trhu se zbraněmi lehce sehnat. Možná je taky dávají jako zvláštní prémii, když si koupíte deset pytlů mouky. Slyšel jsem, že se odpalují i vstoje z ramene. Dva chlapi dokážou za jedinou minutu odpálit i šest střel. A co vy víte o té záležitosti s Hanleyem?“

„Když jsme s Kurtem vyšli z budovy, uviděli jsme nad sebou nějakou zelenou helikoptéru. Visela ve vzduchu jen kousek od oken Hanleyovy kanceláře. Vrátili jsme se rychle dovnitř a spěchali nahoru, ale když jsme byli ve výtahu, uslyšeli jsme výbuch. Pár očitých svědků zpozorovalo záblesk. Možná právě v té chvíli došlo k odpálení nějakých střel.“

„Kolik střel je třeba na odstranění jednoho slizkého právníka? To zní skoro jako začátek nějaké právnické anekdoty.“

„Hanley se jí už nezasměje.“

„Stejně neměl smysl pro humor. Ale zkusme přijít na to, proč byla použita tak nepřiměřeně velká ničivá síla. Zdá se, že někomu na jeho smrti opravdu záleželo a že nechtěl nic ponechat náhodě. Jinak by si s tím nedal takovou práci.“ Na chvíli se odmlčel. „Proč jste se vůbec do té budovy vraceli?“

„Ten vrtulník podle Kurta vypadal jako jedna helikoptéra, kterou jsme viděli po explozi v té mexické zátoce.“

„Takže s Hanleyem jste mluvili už dříve.“

Ten chlap vypadá, jako že neumí do pěti počítat, pomyslel si Zavala, ale zapaluje mu to rychle.

„Zeptali jsme se ho na ten podnik na výrobu tortill. Řekl nám, že ho kontaktoval nějaký chlápek ze Sacramenta, údajně v zastoupení klienta, který chce uskutečnit nějakou zastírací akci v Mexiku. Hanley ho zkontaktoval s Pedralezem.“

„Jak se ten dohazovač jmenoval?“

„Jones. Ale nebojte se, práci vám nepřidělá – je totiž mrtvý.“

Gomez se usmál. „Nic mi neříkejte. Povím to sám. Jeho auto vyletělo do vzduchu.“

„Sjelo z útesu. Má se za to, že šlo o nehodu.“

K autu přistoupil nějaký muž v tmavomodrém obleku a zaťukal na okénko. Agent na něj pohlédl, přikývl a otočil se zpátky k Zavalovi. „Chtějí mě uvnitř. Budeme ale ve spojení.“ Pak přešel do španělštiny. „My mexickoameričtí chillipaprikové musíme držet při sobě.“

„To si pište,“ řekl na to Zavala a otevřel dveře. „Vracím se do Washingtonu. Jestli dojdete k názoru, že bych mohl nějak pomoct, zavolejte mi do ústředí agentury.“

Zavala byl ke Gomezovi otevřený jen do určité míry. Záměrně pomlčel o tom, že mu Hanley řekl o Mulholland Group. Nemyslel si sice, že by FBI při shánění informací nadělala zbytečný rozruch, chtěl se však vyhnout riziku, že by mu to zkomplikovalo vlastní pátrání. Když se vrátil do hotelu, zavolal do Los Angeles na tamní telefonní ústřednu a požádal o spojení s Mulholland Group. V sídle společnosti vzala telefon nějaká žena s příjemně znějícím hlasem a vysvětlila mu, jak se k nim dostane. Pak zazvonil na hotelovou recepci a požádal o zajištění osobního auta. Za chvíli už seděl za volantem a spěchal na sever do Los Angeles.

Před polednem sjel z Hollywoodské dálnice a ocitl se v oblasti typických kalifornských vilových čtvrtí s množstvím soukromých pláží. Nebyl si jist, co by měl po té explozi v zátoce a bizarní smrti Hanleye a Pedraleze vlastně očekávat, tím, co zde nalezl, byl ale překvapen. Sídlo Mulholland Group se totiž nacházelo v technicky pojaté budově vmáčknuté mezi nějaké skladiště a pizzerii a bylo zřetelně označeno.

Vstupní hala byla prostorná a vzdušná. V recepci nalezl tutéž přívětivou ženu, která mu předtím po telefonu vysvětlila cestu. Svůj šarm ani nemusel použít. Ochotně zodpověděla všechny jeho otázky ohledně společnosti, dala mu nějaké brožury a řekla, že kdyby někdy potřeboval cokoli z oblasti vodohospodářských projektů, ať klidně zavolá. Vrátil se do auta, sedl za volant, a zatímco se díval na prostou fasádu budovy, přemýšlel, co by měl podniknout dál. Ze zamyšlení ho vytrhlo zazvonění mobilního telefonu. Byl to Austin. Volal mu ze své kanceláře v sídle agentury.

„Tak jak to dopadlo? Měl jsi nakonec štěstí na nějakou zajímavou informaci?“ zeptal se ho Kurt.

„Právě teď sedím v autě před kancelářemi Mulholland Group,“ odvětil Zavala a pak ho seznámil s výsledkem své cesty. Austin ho na oplátku informoval o své návštěvě Garberova centra, o rozhovoru s Buzzem Martinem a zjištěních, která učinila Max.

„Zvládl jsi toho mnohem víc než já,“ prohlásil Zavala.

„Žádná z těch cest ale nikam nevede. Odpoledne mám namířeno do severní části státu New York. Pokusím se tam vyjasnit záhadu týkající se toho pilota samokřídel. Když už jsi v Los Angelés, možná by ses mohl mrknout na ten Gokstad.“

Domluvili se, že se sejdou na druhý den ve Washingtonu a povědí si, jak dopadli. Pak Zavala zavěsil, zavolal do redakce Los Angels Times a nechal se přepojit do oddělení zpráv. Když se mu ohlásilo, představil se a požádal, jestli by mu nemohli k telefonu zavolat Randyho Cohena z finanční a obchodní rubriky.

Zakrátko se ve sluchátku ozval chlapecky znějící hlas.

„Joe Zavala, to je ale překvapení! Jak se máš?“

„Mám se fajn, díky. A jak se vede nejlepšímu investigativnímu novináři západně od Mississippi?“

„Dělám, co mi zbývající mozkové buňky dovolí. Po těch našich tequilových celonočních jízdách jich už moc nemám. Ještě pořád držíš tu vaši agenturu nad vodou?“

„Abych se přiznal, jsem zrovna ve městě, něco pro agenturu zjišťuji a asi bych potřeboval pomoc.“

„Pro starého spolužáka jsem vždy plně k dispozici.“

„Díky, Randy. Oceňuji to. Potřeboval bych nějaké informace o jedné kalifornské společnosti. Už jsi někdy slyšel o korporaci jménem Gokstad?“

Na druhém konci linky se na chvíli rozhostilo ticho. „Říkal jsi Gokstad?“ ozvalo se pak.

„Přesně tak.“ Zavala mu název firmy raději přehláskoval, aby nedošlo k žádnému omylu. „Nějaký problém?“

„Zavolej mi na tohle číslo,“ odvětil stručně Cohen, nadiktoval mu ho a okamžitě zavěsil. Zavala na nic nečekal a učinil tak. „Omlouvám se, že jsem ten hovor tak uťal,“ ozval se ze sluchátka Cohen. „Teď mluvím z mobilu. Kde jsi?“

Zavala mu to řekl. Cohen, který se v těch končinách dobře vyznal, mu dal adresu jedné nedaleké kavárny. Zavala ji bez problémů našel. Když popíjel u barového pultu druhé espresso, vešel jeho kolega z dob univerzitních studií. Jakmile spatřil Zavalu, na tváři se mu objevil široký úsměv. Rychle k němu došel a potřásl mu rukou.

„Bože, vypadáš skvěle, Joe. Ani trochu ses nezměnil.“

„Ty taky ne,“ prohlásil Zavala, a měl pravdu. Reportér vypadal skoro stejně jako v dobách, kdy spolu psali do univerzitních novin. Přibral sice pár liber a jeho černý plnovous byl místy protkán šedivými nitkami, chodil ale stejně vzpřímeně jako kdysi a jeho modré oči za brýlemi s kostěnými obroučkami hořely týmž dychtivým pohledem.

Cohen si objednal dvě deci minerálky a přátelskou herdou Zavalu nasměroval ke stolku, který stál poněkud stranou. Posadil se, pomalu se napil, rozhlédl se po kavárně, pak se naklonil nad stolek a hlubokým hlasem řekl: „Tak a teď mi pověz, starý brachu, proč se NUMA o Gokstad zajímá.“

„Předpokládám, že jsi slyšel o tom stádu mrtvých velryb nedaleko San Diega.“

Cohen přikývl.

„Pátrání po možné příčině jejich smrti nás přivedlo až na pobřeží Kalifornského poloostrova. Děje se tam něco zvláštního a nějak to souvisí s činností Mulholland Group. Mateřskou firmou téhle společnosti je právě Gokstad.“

Cohenovy oči se zúžily. „Co zvláštního se tam děje?“

„Nesměj se,“ řekl Zavala, který si Cohenovu reakci špatně vyložil. „Na co ty hned nemyslíš. Jde o podnik na výrobu tortill.“

„Když jde o tuhle záležitost, nesměju se nikdy.“

„Takže ty jsi informován.“

„Podrobné. Proto jsem byl při našem telefonátu tak překvapen. Jsem členem investigativní skupiny novinářů, která se Gokstadem zabývá už téměř rok. Bude z toho série článků se společným titulkem Vodní piráti.“

„Domníval jsem se, že pirátství odzvonilo, když zemřel kapitán Kidd.“

„Tohle pirátství dosahuje rozměrů, o jakých se Kiddovi nikdy ani nesnilo.“

„Co vás na to téma přivedlo?“

„Obyčejná náhoda. Snažili jsme se odkrýt pozadí nějakých fůzí, na první pohled nedůležitých a nenápadných, takových, které palcové titulky většinou neohlašují, ale zároveň takových, které mají na život prostých obyvatel velký dopad. Pořád jsme přitom naráželi na tutéž sotva patrnou stopu. Jako když jde lovec lesem a tu a tam nalezne stopy, které jsou sice většinou už úplně zaváté sněhem, ale pořád je z nich ještě možno vyčíst, že patří stále témuž zvířeti.“

„A ty stopy vedly ke Gokstadu.“

Cohen přikývl. „Strávili jsme nad tím celé měsíce a ještě pořád jsme si nedokázali vytvořit celkový obrázek. Gokstad, to je gigant! Disponuje stovkami miliard dolarů a je to zřejmě největší konsorcium, jaké kdy spatřilo světlo světa.“

„Musím se přiznat, že Wall Street Journal nečtu každý den, ale i tak mě překvapuje, že jsem o téhle podnikatelské partě ještě nikdy neslyšel. Jestli je tak velká, jak říkáš, asi bych o ní něco vědět měl.“

„S tím si hlavu lámat nemusíš. Utrácejí miliony, aby svou činnost udrželi v tajnosti. Obchodují v ústraní, vytvářejí množství falešných korporací a používají všechny triky, které v téhle branži existují. Díky bohu za počítače! Naládovali jsme všechna data do geografického informačního systému. Ten je schopen vložené informace roztřídit podle zeměpisné polohy a výsledek zobrazit na mapě. Policie tentýž systém používá, když chce zjistit, jak navzájem spolupracují gangy. Díky počítačům teď máme alespoň přibližnou představu, jak Gokstad roztahuje svá chapadla všude po světě.“

„Kdo za tou mamutí korporací stojí?“

„Jsme si v podstatě jisti, že opratě třímá v rukou jediná osoba. Jmenuje se Brynhild Sigurdová.“

Zavala, který se honosil vcelku zaslouženou reputací proutníka, při zaslechnutí ženského jména zbystřil pozornost. „Pověz mi něco o té Sigurdové.“

„Není toho mnoho, co bych ti mohl říct. Na seznam nejmocnějších a nejbohatších žen planety se nikdy nedostala, i když by si to rozhodně zasloužila. A byla by v něm na čelném místě. Víme, že se narodila ve Spojených státech, že její rodiče pocházejí ze Skandinávie, že studovala v Evropě a že založila původně strojírenskou firmu jménem Mulholland.“

„Právě jsem se z ní vrátil. Škoda že jsem to nevěděl. Mohl jsem požádat o rozmluvu s touhle dámou.“

„To by k ničemu nevedlo. Je sice oficiálně prezidentkou společnosti, ale zásadně se tam nevyskytuje.“

„Jsem trochu zmatený ohledně jména té společnosti. Její kanceláře nejsou na Mulholland Drive.“

Cohen se shovívavě usmál. „Slyšel jsi někdy o skandálu v Owensově údolí?“

„Mám pocit, že to mělo něco společného se zásobováním Los Angeles vodou.“

„Správně. Dneska se tomu dá už jen těžko věřit, ale Los Angeles bylo ve dvacátých letech minulého století jen malým pouštním městem. Nejbližší zdroj pitné vody se nacházel v ospalém Owensově údolí asi dvě stě mil na sever. Město tam ve vší tichosti poslalo pár lidí, aby skoupili vlastnická práva na jednotlivé úseky řeky. Když si tamní obyvatelstvo konečně uvědomilo, co se děje, bylo už pozdě. Původně jejich voda už tekla směrem k Los Angeles.“

„Co se s Owensovým údolím stalo?“

„Bylo odvodněno a vyschlo.“ Ďábelsky se zachechtal. „Většina vody, za kterou daňoví poplatníci zaplatili, měla však namířeno nikoli do Los Angeles, ale do San Fernandova údolí. Pár místních podnikatelů tam levně nakoupilo půdu. Když tam vodu přivedli, ceny pozemků vystřelily vzhůru a oni na tom vydělali miliony. Muž, který to všechno po technické stránce připravil, se jmenoval William Mulholland.“

„Zajímavé. A co má Mulholland Group společného s Gokstadem?“

„Mulholland Group byla vlastně zárodkem dnešního Gokstadu. Dnes je to jen dceřiná firma, která pro mateřskou korporaci zajišťuje různé projektové a dodavatelské služby.“

„Čím přesně se zabývá Gokstad?“

„Nejprve získali rozhodující podíl v mnoha stavebních a energetických společnostech a firmách zabývajících se pokládáním dálkových vodovodních potrubí. Pak se vrhli na různé finanční instituce, pojišťovací společnosti a masové sdělovací prostředky. Několik posledních let se zaměřují na jediný produkt – modré zlato.“

„Já se vždycky zajímal jen o to čtrnáctikarátové.“

Cohen pozvedl sklenici.

„Modré zlato je voda?“

„Trefa.“ Cohen podržel sklenici proti světlu, jako by v ní bylo vzácné víno, pak ji přiložil ke rtům a dal si pořádný doušek. „Voda už není obyčejný přírodní produkt, je to komodita, která může mít brzy větší cenu než benzin. A Gokstad v tomhle oboru hraje první housle. V celosvětovém měřítku. Má rozhodující podíl ve vodohospodářských firmách ve sto padesáti zemích šesti kontinentů a vodu dodává celkem dvěma stům milionům lidí. Jejich nejdůležitějším krokem se stalo prosazení zákona o privatizaci řeky Colorada.“

„Něco jsem o tom četl. Řekni mi toho více.“

„Colorado představuje hlavní vodní zdroj pro všechny západní a jihozápadní americké státy. Vodohospodářskou politiku vždycky řídila federální vláda. Spolupracovala s jednotlivými státy a velkými městy, organizovala a financovala stavbu přehrad a tak dále. Podle přijatého zákona už ale nebude mít nad vodou kontrolu. Vše budou řídit soukromé společnosti.“

„Privatizování je v dnešní době docela běžné. Soukromé společnosti už řídí dokonce i chod věznic. Tak proč by neměly mít pod palcem vodu?“

„Právě tenhle argument při prosazování zákona zazněl nejčastěji. Jednotlivé státy se přou o vlastnická práva ve vodohospodářské oblasti už roky. Do kapes právníků putovaly obrovské hromady peněz. Prosazovatelé návrhu zákona tvrdili, že privatizace to ukončí. Voda bude distribuována hospodárněji. Investoři vloží peníze do dalšího rozvoje vodovodních sítí. Jejich největší trumf ale představovalo sucho. Městům pomalu dochází voda a lidé se začínají bát.“

„A jakou roli v tom hraje Gokstad?“

„Podle privatizačního projektu to vypadá tak, že coloradskou vodu by mělo společně obhospodařovat několik samostatných společností.“

„Aby veškerá odpovědnost nespočívala jen na jedné firmě a aby případné zisky nešly do jedné jediné kapsy?“

„To byl záměr. Problém ale spočívá v tom, že všechny ty společnosti jsou ve skutečnosti majetkem Gokstadu.“

„Takže Gokstad má dneska v rukou celou řeku?“

Cohen přikývl. „Přesně o totéž se pokoušejí, jen v menším měřítku, všude ve Státech. Získali povolení k získávání vody z aljašských ledovců. Vrhli se i na Kanadu, která má na našem kontinentu největší vodní zdroje. Kontrolují její distribuci na většině území Britské Kolumbie. Velká kanadská jezera se za chvíli stanou taky jejich majetkem.“

Zavala tiše hvízdl. „To je děsivé, ale zcela v duchu globalizace. Ekonomická moc se soustřeďuje do stále méně a méně rukou.“

„Jistě. Nemusí se nám to líbit, ale přebírání vlastnictví těch nejdůležitějších přírodních zdrojů soukromými společnostmi je zcela legální. Jenže Gokstad nehraje podle pravidel, a to je ještě děsivější.“

„Co přesně máš na mysli?“

„Dám ti příklad. Kongresman Jeremy Kinkaid návrh zákona na privatizaci coloradské vody tvrdě napadal a vyhrožoval, že Senát vyzve, aby předchozí rozhodnutí zrušil. Zahynul při nehodě.“

„Při nehodách umírá spousta lidí.“

Reportér vytáhl z kapsy mapu světa a rozložil ji na stole. Skoro šeptem pak řekl: „Vidíš ty červeně čtverečky? Ani se je nesnaž počítat. Jsou jich tam tucty.“

„Všechno podniky, které vlastní Gokstad?“

„Ano, ale proto tam ty čtverečky nejsou. Když začal Gokstad roztahovat svá chapadla, narazil na spořádané protivníky, kteří v té či oné zemi vlastnili práva na využívání vodních zdrojů. Mám na mysli zavedené firmy a městské úřady. V mnoha případech vlastník práv nabídku Gokstadu odmítl.“ Poklepal prstem na mapu. „Porovnali jsme údaje o uskutečněných koupích s údaji o zaměstnancích prodávající strany. Na každém místě, kde vidíš červený čtvereček, došlo k podpisu smlouvy bezprostředně poté, co vedení oslovené strany postihla nějaká tragická ztráta. Občas se dokonce stalo, že pár důležitých lidí jednoduše zmizelo.“

„Gokstad buď používá metody pouličních gangů, nebo má až moc velké štěstí.“

„Názor si můžeš udělat sám. Během posledních deseti let Godstad pohltil množství nadnárodních vodohospodářských společností ve Francii, Itálii, Velké Británii i Jižní Americe. Jako ve Hvězdných válkách, kdy moc mimozemské rasy Borgů roste tím, že si podrobuje ostatní obyvatele vesmíru. Gokstad získal koncese i v Asii a Jižní Africe…“ Cohen ze sebe přestal chrlit slova a vyplašeně pohlédl ke dveřím. Když však zjistil, že do kavárny vstoupila jen nějaká žena s dítětem, uklidnil se.

Zavala překvapeně zvedl obočí, raději to ale nekomentoval.

„Omlouvám se,“ řekl Cohen, „ale začínám z toho být paranoidní.“

„Malá paranoia občas neuškodí, příteli.“

Cohen opět přešel do šepotu. „Je docela možné, že máme v redakci někoho od nich. Proto jsem taky chtěl, ať mi zavoláš na mobil.“ Začal si nervózně pohrávat s ubrouskem. „V našich novinách se děje až moc divných věcí.“

„Jakých věcí?“

„Žádné důkazy nemám, ale složky jsou občas zpřeházené, do redakce přicházejí podivní lidé, sem tam zvláštní pohled…“

„Není to jen výplod tvé představivosti?“

„Nejsem jediný, kdo si toho všiml. Sakra, to jsou mé obavy tak patrné?“

„Dokonce tak, že jsem z toho nervózní i já.“

„To je dobře. Já chci, abys byl nervózní. Lidi z Gokstadu totiž neváhají ani vteřinu a každého, kdo jim stojí v cestě, okamžitě odstraní.“

„V cestě za čím?“

„Tak v tom mám absolutně jasno. V cestě za ovládnutím zdrojů pitné vody na celém světě.“

Zavala se nad těmi slovy zamyslel. „To není malý cíl. To, co se jim podařilo v Severní Americe a v Evropě, je sice působivé, ale ovládnout všechny zdroje? To se přece jedné společnosti nemůže podařit.“

„Není to zase až tak složité, jak si myslíš. Na světě je sice vody spousta, ta sladká z toho ale představuje jen půl procenta. Zbytek tvoří voda mořská, případně voda v podobě ledovců či voda podzemní. Značná část sladké vody je navíc tak znečištěna, že nejde použít. A to nesmíš zapomínat na to, že celosvětová potřeba vody neustále roste.“

„Copak ale většina využitelné vody není v rukou různých důvěryhodných společností a vlád?“

„Už ne. Gokstad to dělá tak, že si vyhlídne nějaký vodní zdroj, nabídne se, že se o něj postará, a naslibuje hory doly. Když se dveře trochu pootevřou a Gokstadu se do nich podaří strčit nohu, pomocí úplatků, vydírání i mnohem tvrdších metod zařídí, aby celý podnik přešel do jeho vlastnictví. V posledních pěti letech se téhle firmě podařilo tempo přijímání privatizačních projektů značně zvýšit. Napomáhají tomu mezinárodní dohody, podle nichž by jednotlivé země své vodní zdroje neměly vlastnit. Pro Boha svatého, Joe, tohle je Owensovo údolí v bledě modrém, tentokrát ale v celosvětovém měřítku!“

„Vypadá to, že ta tvoje mamutí společnost je pěkně velká chobotnice.“

„Pěkná analogie, ale už jsem ji v životě párkrát slyšel.“ Cohen vytáhl z kapsy červenou tužku a nakreslil do mapy několik čar a šipek. „Tohle jsou její chapadla. Voda poteče z Kanady a Aljašky do Číny. Ze Skotska a Rakouska bude plynout do Afriky a na Střední východ. Austrálie podepsala kontrakt na dodávky vody do Asie. Na první pohled to může vypadat jako výsledek rozličných zájmů. Prostřednictvím nastrčených korporací ale bude všechno řídit Gokstad.“

„Jakým způsobem budou tak obrovské množství vody distribuovat?“

„Jedna jejich dceřiná společnost už přišla na způsob, jak ji přepravovat přes oceán v obrovských vacích. Navíc Gokstad vlastní loděnice, v nichž už začala stavba speciálních obřích tankerů o výtlaku padesáti tisíc tun. Budou moci převážet jak ropu, tak vodu.“

„To by se ale pěkně prodražilo.“

„Jsou přesvědčeni, že se jim to vyplatí. Že zákazníci zaplatí jakoukoli cenu. Žízeň většiny těch, kteří se snaží uživit obděláváním vyprahlé půdy, asi neuhasí, ale to ani nemají v plánu. Většina vody skončí v rozvinutých průmyslových oblastech, shodou okolností právě v těch, které nejvíce znečišťují životní prostředí a za stávající stav vlastně můžou.“

„Celá ta věc je neuvěřitelná.“

„Raději zůstaň sedět, Joe, a něčeho se pevně přidrž, protože to ještě není všechno.“ Poklepal prstem na mapu Severní Ameriky. „Největší poptávka je tady. Ve Spojených státech. Vzpomínáš si, co jsem říkal o kontrole kanadských vodních zdrojů? Existuje dokonce plán, podle něhož by se část vody z Hudsonova zálivu odvedla přes Velká kanadská jezera na americký jih.“ Sklouzl prstem nahoru k Aljašce. „Kalifornie a ostatní pouštní státy vysají Colorado prakticky až do dna, což by se dalo řešit postupným rozpouštěním ledovců na Yukonu. Takto získaná voda by se na americký západ přiváděla prostřednictvím systému kanálů a přehradních nádrží. Desetina území Britské Kolumbie by byla zaplavena. Spousta lidí by ztratila domov, pod vodou by skončila mnohá důležitá naleziště nerostných surovin. Vodní elektrárny by začaly do rozvodné sítě dodávat obrovské množství elektrické energie. Hádej, kdo si pak zařídí, aby mu peníze z jejího prodeje plynuly do kapsy a kdo stejně tak dostane zakázku na stavbu těch elektráren?“

„Myslím, že odpověď znám.“

„Samozřejmě. Shrábli by miliardy! Plány na ten nesmysl existují už několik let. Lidé, kteří s nimi původně přišli, zatím neuspěli, protože ten jejich projekt je tak destruktivní a nákladný, teď ale získali značnou podporu, a tak existuje riziko, že se jim to přece jen nakonec povede.“

„Předpokládám, že myslíš podporu ze strany Gokstadu.“

„Zapaluje ti to rychle,“ prohlásil Cohen. Jeho vzrušení rostlo. „Teď už nikdo proti nebude. Gokstad si koupil noviny i televizní stanice. Může s jejich pomocí vytvořit takový nátlak, že mu nebude snadné vzdorovat. Gokstad může vytvořit i tlak politický. V jeho službách jsou bývalí prezidenti, premiéři a ministři zahraničních věcí četných států. Proti tomu se nedá bojovat. Dodej takovou finanční a politickou podporu někomu, kdo používá metody pouličních gangů, a hned pochopíš, proč jsem tak nervózní.“

Odmlčel se, aby se vydýchal a trochu uklidnil. Tváře mu hořely vzrušením. Na čele se mu leskly kapičky potu. Zíral na Zavalu, jako by ho vybízel, ať se s ním pustí do diskuse, ať něco namítne, ať ho usvědčí z omylu.

Pak v něm napětí ochablo. „Promiň,“ začal se omlouvat, „asi se v tom svinstvu hrabu už moc dlouho. Mám pocit, že se každou chvíli nervově zhroutím. To bylo poprvé, co jsem se z toho mohl před někým cizím trochu vymluvit.“

Zavala přikývl. „Čím dříve to otisknete, tím lépe. Na kdy to chystáte?“

„Bude to co nevidět. Sháníme poslední potřebné informace. Chtěli bychom ještě zjistit, proč si nechali postavit tolik obřích tankerů.“

„Určitě to souvisí s plánem na přepravování velkého množství vody.“

„Ano, víme o existenci smluv na dodávku vody z aljašských ledovců, my si ale provedli vlastní výpočty. Pro stávající trh je těch tankerů moc a bylo by jich moc, i kdybys chtěl s jejich pomocí zásobovat také celou Čínu.“

„Než postavíš velkou loď, chvíli to trvá. Možná jen chtějí být připraveni. Třeba ty lodě zakonzervují a počkají, dokud nenastane pravý čas.“

„Jenže právě tady je zakopaný pes. Ty lodě nejsou zakonzervované. Každý tanker má kapitána a kompletní posádku. Klidně si kotví v aljašských vodách, jako by na něco čekaly.“

„Čekaly na co?“

„Právě to bychom rádi zjistili.“

„Něco se chystá,“ zamumlal Zavala.

„Můj novinářský čich mi říká totéž.“

Zavalu náhle přepadl nepříjemný pocit, jako by se jedno z těch slizkých chapadlech, o nichž právě teď hovořili, dotklo jeho zad. Vzpomněl si na to, jak si s Austinem povídali o občasném strachu z něčeho, co by se mohlo skrývat někde pod mořskou hladinou. Kurtovy předtuchy se zase jednou vyplnily. Zavalovi jeho vlastní instinkty totiž právě teď říkaly, že někde v namodralé temnotě se skrývá cosi velkého a hladového, co všechno pozorně sleduje a vyčkává. A že to něco se jmenuje Gokstad.

Jezdecký klub v McLeanu, předměstí Washingtonu

ŘEDITEL CIA ERWIN LEGRAND HLEDĚL NA svou čtrnáctiletou dceru Katherine, jak se k němu blíží na kaštanově zbarveném valachovi, a dmul se pýchou. Když u něj zastavila a seskočila na zem, podala mu trofej za první místo v parkúru.

„To je do tvé pracovny, tati,“ vychrlila ze sebe. Z očí modrých jako chrpy jí vyzařovalo; vzrušení. „Patří to tobě, protože jsi ten nejlepší táta na světě. To ty jsi mi koupil Vala a zaplatil tolik peněz za tréninkové hodiny.“

LeGrand dárek přijal a pak dceru dojatě objal. Nemohl se přitom zbavit myšlenky, jak moc se Katherine podobá své matce. „Díky, Katie, ale to jsem nebyl já, kdo strávil hodiny a hodiny tvrdou prací, aby Valiantovi ukázal, kdo má koho poslouchat.“ Pak se usmál. „Vezmu si to, ale jen pod tou podmínkou, že mi to pouze půjčuješ. Jen co se s tím v práci každému pochlubím, poputuje to do vitríny k ostatním cenám.“

Pýcha, kterou zažíval, se mísila s pocitem viny. Jistě, dceřinu zálibu v koních finančně podporoval, tahle soutěž byla ale první, které se po dlouhé době osobně jako divák zúčastnil. Pak se objevil fotograf z místního jezdeckého oddílu a požádal je o snímek, na kterém by byl vidět on, Katie i kůň. Vyhověli mu. Zatímco se LeGrand díval do objektivu, myslel na svou ženu. Přál si, aby stále ještě žila. Bez ní téhle fotografii bude něco chybět.

Když Katie zamířila s Valem do stáje, vydal se pomalu přes závodiště a cestou rozmlouval se svou sekretářkou, na první pohled sice tuctovou a nezajímavou, ale ve skutečnosti velmi inteligentní ženou jménem Hester Leonardová. LeGrand byl občas novináři nazýván bezvousým Lincolnem, za což vděčil své pověsti čestného muže i jisté vzhledové podobnosti s tímto šestnáctým americkým prezidentem. Byl vysoký a vypadal prostě, nebylo ale nejmenších pochyb, že tenhle dlouhán je mimořádně schopným mužem ryzího charakteru. Všeobecně se vědělo, že největší světovou zpravodajskou organizaci řídí velmi svědomitým a čestným způsobem. Kdyby žil v nějakých jiných, zdravějších časech, kdy ještě neexistovala televize, zřejmě by byl považován za vhodného kandidáta na prezidentskou funkci.

Ozval se mobilní telefon. Leonardová jej vyndala z kabelky a přiložila k uchu. „To je pro vás, pane,“ řekla pak váhavě, „máte hovor z Langley.“

LeGrand se zamračil a tiše zamumlal něco o tom, že člověku není dopřáno ani kousku klidu. Neučinil žádný pohyb či gesto, z něhož by se dalo soudit, že si chce telefon vzít. „Copak jsem vysloveně neřekl, že po ty dvě hodiny, co budu v McLeanu, nechci být kromě skutečně velmi naléhavých případů vyrušován?“

„Volá John Rowland. Tvrdí, že je to mimořádně důležité.“

„Rowland? Dobrá, v tom případě…“ prohlásil rezignovaně a vzal si od sekretářky telefon. „Zdravím tě, Johne,“ řekl hlasem, ve kterém najednou nebyl ani náznak nelibosti. „Nemusíš se omlouvat. Voláš právě včas, abych ti mohl sdělit jednu dobrou zprávu. Katie právě vyhrála místní přebor v parkúru… Díky. A teď mi pověz, co tak důležitého se přihodilo, že to nesnese odkladu a že Katie bude mít pokažený možná nejdůležitější okamžik svého života?“

Zatímco LeGrand poslouchal, ve tváři se mu zračily čím dál větší chmury. „Ne, o tom jsem nikdy neslyšel… ano, jistě… počkej na mě v mé kanceláři.“

Vrátil Leonardové telefon, přeletěl pohledem závodiště a zakroutil hlavou. „Zavolejte řidiči, ať okamžitě přijede ke stájím. Musíme se ihned vrátit do Langley. Pak zavolejte do naší kanceláře a řekněte jim, ať udělají všechno, co po nich bude John Rowland chtít. Teď se budu muset jít rozloučit a zapřísáhnout se, že je to naposled a že se určitě polepším. Bože, asi mě to bude stát dalšího koně.“ Pak se vydal omluvit dceři.

O dvacet minut později už jeho černá limuzína brzdila před ústředím CIA. LeGrand vystoupil a chvatně vešel do budovy. Na konci vstupní haly ho už čekal jeden z jeho asistentů. Vzal si od něj nějakou složku a nastoupil do výtahu. Během jízdy si její obsah prostudoval. Když pak vstoupil do své kanceláře, John Rowland už na něj čekal. Spolu s ním tam byl nějaký nervózní mladý muž, kterého mu Rowland představil jako svého kolegu Browninga.

Rowland a LeGrand si potřásli rukama jako staří přátelé, jimiž ostatně byli. Před lety zastávali v agentuře přibližně stejnou pozici. LeGrand měl ale politické ambice a nutkání dostat se v oboru až na samotný vrchol. Rowland dával přednost tomu zůstat po celou dobu na stejné židli a ve vztahu k mladým zaměstnancům deroucím se vzhůru hrát roli rádce. LeGrand měl v Rowlanda bezmeznou důvěru. Nebýt jeho, už párkrát by šlápl do lejna.

„Právě jsem si přečetl materiály, které jsi mi připravil. Co z toho všeho vyvozuješ?“

Rowland ho stručně seznámil se svou analýzou.

„Nedá se to zastavit?“ zeptal se LeGrand.

„Protokol byl aktivován. Sankce bude dotažena do konce.“

„Zatraceně! Tohle si někdo odskáče. Budou padat hlavy. Kdo je terčem?“

Rowland mu podal list papíru. Když na něj LaGrand pohlédl a přečetl si jméno, z tváří se mu vytratila veškerá barva.

„Zavolejte tajnou službu. Řekněte jim, že se podle našich informací chystá atentát na předsedu Sněmovny reprezentantů. Potřebuje ochranu. Okamžitě. Pane bože, může mi někdo vysvětlit, jak k něčemu takovému mohlo dojít?“

„Budeme to muset důkladně prošetřit, abychom zjistili více,“ řekl na to Rowland. „Zatím víme pouze to, že k aktivaci protokolu došlo na základě několika dotazů, které vůči zpravodajcům vznesla Národní agentura pro podmořský výzkum.“

„NUMA?“ zvolal překvapeně a poté vyslovil několik stručných, ale velmi jadrných komentářů, při nichž v místnosti zhoustl vzduch. Pak udeřil pěstí do stolu tak silně, že ze stojanu vyskočilo inkoustové psací pero, a zařval na nejbližšího asistenta: „Okamžitě mi k telefonu sežeňte Jamese Sandeckera!“

Martinova farma poblíž Cooperstownu

„JSME ASI DVACET MINUT OD ALBANY,“ prohlásil Buzz Martin.

Austin přikývl a znovu vyhlédl z bočního okénka Martinova dvoumotorového letounu Piper Seneca. Viditelnost byla pořád tak dobrá, jako když brzy odpoledne odstartovali z Baltimoru. Kdyby se o to pokusil, možná by bez větších problémů dokázal přečíst i jména plavidel roztroušených na hladině Hudsonu.

„Ještě jednou díky za dopravu. Obvykle mě na podobné výlety bere můj kolega Joe Zavala, ale ten je zrovna teď v Kalifornii.“

Martin mu dal vztyčeným palcem najevo, že o nic nejde. „Já jsem ten, kdo by měl poděkovat. Navíc si jsem absolutně jist, že byste se tam dokázal stejně rychle dostat i bez mé pomoci.“

„Možná, ale já vaši nabídku přijal i z jiného důvodu. Potřebuji totiž, abyste svého otce identifikoval.“

Martin se zahleděl na západ, kde se rýsovaly vrcholky Catskill Mountains. „Zajímalo by mě, jestli ho po těch letech ještě vůbec poznám. Je to tak dávno. Určitě se dost změnil.“ Na jeho příjemné a usměvavé tváři se náhle objevil posmutnělý výraz. „Zatraceně, od té chvíle, co jste zavolal a požádal mě, abych vás tam hodil, pořád přemýšlím o tom, co bych mu měl říct. Nevím, jestli ho mám obejmout, nebo raději praštit, hajzla jednoho starého.“

„Pro začátek by stačilo podat mu ruku. Přivítat dlouho ztraceného otce úderem pěsti, to není nejlepší způsob, jak obnovovat rodinné vztahy.“

Martin se zasmál. „Jo, máte pravdu. Ještě pořád mám ale na něj vztek. Chci, aby mi řekl, proč opustil matku i mě, proč se před námi celé ty roky schovával a nechal nás v domnění, že je mrtvý. Ještě štěstí, že matka už je po smrti. Byla to ženská ze staré školy. Kdyby zjistila, že se znovu provdala, zatímco její první manžel ještě žil, asi by ji to zabilo. Bože,“ řekl chvějícím se hlasem, „doufám, že na něj nezačnu řvát.“

Nasadil si sluchátka, navázal spojení s kontrolní věží na albánském letišti a požádal o instrukce k přistání. Během několika minut dosedli na přistávací dráhu.

U přepážky místní autopůjčovny žádný jiný zákazník nestál, a tak po chvíli už seděli v pathfinderu s náhonem na všechna čtyři kola a směřovali ven z města. Napojili se na silnici číslo 88 a kopcovitou krajinou s množstvím malých farem vyrazili na jihozápad k Binghamtonu. Asi hodinu poté, co opustili Albany, sjel Austin z hlavní silnice a zamířil na sever k Cooperstownu, idylické vesnici, která působila dojmem, jako by v ní natočil některý ze svých filmů Frank Capra. Z Cooperstownu se vydali na západ, tentokrát po okresce. Ocitli se v krajině z románů Jamese Fenimora Coopera. Austin by při troše představivosti možná mezi stromy zahlédl pár skrývajících se indiánů. Vzdálenosti mezi jednotlivými městečky i samostatně stojícími domy se podstatně zvětšily. V téhle části světa žilo rozhodně mnohem více krav než lidí.

I když měli mapu, najít to správné místo nebylo jednoduché. Austin proto zastavil u jedné benzinové pumpy s malým obchodem a Buzz se šel přeptat na cestu. Když se vrátil, byl evidentně vzrušený.

„Ten stařík uvnitř tvrdí, že Buckyho Martina zná celé věky. „‚Dobrej chlap‘, prohlásil o něm, ‚akorát trochu uzavřenej.‘ Máme jet touhle cestou. Až ujedeme půl míle, máme zahnout doleva. K jeho farmě je to pak asi pět mil.“

Cesta byla úzká, samý výmol, a asfaltu na ní už moc nezbývalo. Mezi jednotlivými farmami rostl tak hustý les, že odbočku málem přehlédli. Jedinou známku toho, že by mohla vést k nějakému lidskému obydlí, představovala hliníková poštovní schránka, na které nebylo napsáno žádné jméno či popisné číslo. Kamsi mezi stromy od ní vedla vyježděná cesta. Ze silnice žádné stavení neviděli, lesní porost byl zrakem neproniknutelný. Když na prašnou cestu zahnuli a vydali se po ní dále, les brzy skončil a objevily se pastviny s několika malými stády pasoucích se krav. A pak konečně spatřili i samotnou farmu.

Velká dvoupodlažní budova byla postavena v době, kdy na farmách spolu ještě žily tři generace. Ozdobná okna s barevnými skly svědčila tom, že původní majitel byl natolik úspěšný, že si mohl dovolit víc než jen nezbytné investice. Podél čelní stěny se táhla dlouhá veranda. Za domem byla vidět červeně natřená hospodářská budova, zřejmě chlév či stáj, a silo. Hned vedle červené budovy spatřili ohradu a v ní dva koně. Ve dvoře parkovala docela nová dodávka.

Austin zahnul na obloukovou příjezdovou cestu a zastavil před domem. Nikdo je nepřišel přivítat. Ani za okny nespatřili žádný zvědavý obličej.

„Možná bych měl jít první,“ navrhl Austin. „Asi by neškodilo, kdybych si s ním nejdříve promluvil, než se setkáte tváří v tvář.“

„Asi máte pravdu,“ odvětil Buzz Martin. „Docela rychle ztrácím odvahu.“

„To bude v pořádku,“ řekl Austin a stiskl mu paži. Neměl představu, jak by se na jeho místě choval on. Pochyboval ale, že by dokázal zachovat takový klid. „Trochu si ho proklepnu a opatrně mu sdělím, kdo ho přijel navštívit.“

„To bych vám byl vděčný,“ řekl Martin.

Austin vystoupil, došel ke vchodovým dveřím a několikrát na ně zaklepal. Zevnitř se neozval žádný zvuk. Dokonce ani tehdy, když dvakrát stiskl starobyle vypadající tlačítko zvonku. Otočil se a bezradně rozpřáhl paže, aby Martin pochopil, že zatím neuspěl. Pak sestoupil ze schodů, obešel dům a zamířil k hospodářské budově. K uším mu doléhalo jen tlumené kdákání slepic a občasné zachrochtání nějakého ryjícího prasete.

Vrata byla otevřena. Jen co vstoupil dovnitř, napadlo jej, že taková místa voní všude na světě úplně stejně. Pokaždé jde o tutéž kombinaci vůně sena, velkých zvířat a hnoje. Když míjel jeden box, ozvalo se z něj zafrkání koně, který se zřejmě domníval, že mu nese kostku cukru, Martina staršího ale nikde neviděl. Křikl haló, protože ale nedostal žádnou odpověď, vyšel zadními vrátky zase ven. K nedalekému plotu se okamžitě začaly hnát slepice a kuřata, protože si myslely, že by pro ně mohl něco mít, přilákal i pár vepřů, to ale bylo všechno. Tedy pokud nepočítal jestřába, který osamoceně kroužil oblohou. Otočil se a vešel znovu dovnitř.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Před sebou spatřil nějakého muže, nebo spíše jen jeho siluetu.

„Jste pan Martin?“ zeptal se Austin.

„Ano, to jsem já. A kdo jste vy?“ ozval se znovu muž. „A mluvte hlasitě, synku. Sluch mi už neslouží tak jako dřív.“

Muž přistoupil trochu blíž. Na rozdíl od svého podsaditého syna byl Martin starší vysoký a jeho tělo budilo dojem síly. Pokud by si nějaká firma chtěla dát udělat reklamu na nový traktor, vhodnějšího představitele klasického farmáře by hledala jen těžko. Na sobě měl sluncem vybledlou košili a kalhoty, holínky a umazanou baseballovou čepici, zpod níž mu vyčuhovaly sněhobílé vlasy. Obličej měl opálený a plný hlubokých vrásek. Pod hustým obočím na návštěvníka zvědavě hleděly modré oči. Austin hádal, že by mu mohlo být přes sedmdesát, možná i přes osmdesát. V ústech žmoulal konec doutníku.

„Jmenuji se Kurt Austin. Pracuji pro Národní agenturu pro podmořský výzkum.“

„Co pro vás mohu udělat, pane Austine?“

„Hledám pana Buckyho Martina, který v padesátých letech pracoval jako zkušební pilot. Předpokládám, že jste to vy.“

Mužovy modré oči se pobaveně zaleskly, jako by Austin řekl něco směšného. „Jo, to jsem já.“

Austin na chvíli zaváhal. Nebyl si jist, jestli by neměl přejít rovnou k věci a povědět tomu muži bez okolků, že se na něj přijel podívat jeho syn. Starý pán ale ticho prolomil první.

„Přijel jste sám?“ zeptal se.

Byla to podivná otázka. Austinův mozek začal okamžitě bít na poplach. Něco tu nehrálo. Starý muž ale na odpověď nepočkal. Vyšel ven a zamířil k místu, odkud měl výhled na auto z půjčovny. Zkoumavě na něho pohlédl, hodil zbytek doutníku na zem, podpatkem ho rozdrtil a pak se, zřejmě uspokojen tím, co viděl, vrátil k Austinovi. Buzze zřejmě v autě nespatřil, nebo jeho syn mezitím někam odešel.

„Člověk si musí dávat bacha a blízko sena raději nekouřit,“ prohlásil s úsměvem. „Jak jste mě našel?“

„Našli jsme vaši adresu v jednom souboru z vládního archivu. Jak dlouho už tady farmaříte?“

Martin starší si povzdychl. „Někdy mám pocit, že snad celou věčnost, synku, a možná tomu tak skutečně je. Člověk se nemusí hrabat v hlíně a starat o zvířata dlouho, aby pochopil, proč se za starých časů lidé snažili z farem utéct a dostat se od nich co nejdál. Je to zatraceně těžká práce. No, zdá se, že můj trest je u konce, jen jsem nečekal, že se ukážete tak brzy.“

„Vy jste mě čekal?“‚ zeptal se překvapeně Austin.

Martin rychle přiskočil ke vratům, vytáhl odkudsi dvouhlavňovou brokovnici a namířil ji Austinovi na břicho. „Měl jsem telefonní hovor, přesně v duchu příslušného protokolu. Na vašem místě bych se nehýbal. Ani zrak mi už neslouží tak jako kdysi, ale mohu vás ubezpečit, že vás vidím zřetelně a jasně.“

Austin pohlédl do tmavých ústí hlavní. „Raději tu věc skloňte. Mohlo by dojít k nechtěnému výstřelu.“

„Je mi líto, synu, to nemůžu udělat,“ řekl na to Martin starší. „A támhlety vidle nechte raději na pokoji. Než po nich stačíte sáhnout, budete jako cedník. Já bych to udělal nerad, ale ten zatracený protokol to vyžaduje.“

„Pořád nechápu, o čem to mluvíte.“

„Samozřejmě že ne. Ten protokol možná vznikl ještě v době, kdy jste ani nebyl na světě. Nemám ale pocit, že by to čemukoli uškodilo, kdybych vám před tím, než vás zabiju, všechno vysvětlil.“

Austinovo srdce bilo jako splašené. Byl zcela bezbranný. Mohl jen hrát o čas. „Myslím, že děláte chybu.“

„Žádnou chybu. Proto jsem se taky zeptal, co tady chcete. Nechtěl jsem zastřelit nějakého turistu, který se tu mohl zastavit pro domácí vajíčka. Skutečnost, že hledáte muže jménem Martin, dokazuje, že jste tu, abyste mě zastavil.“

„Zastavil v čem?“

„Ve snaze splnit podmínky smlouvy.“

„O žádné smlouvě nic nevím. Ale z vašich slov jsem vyrozuměl, že Martin nejste.“

„To si pište, že nejsem. Toho chlapa jsem zabil už dávno.“

„Proč? Vždyť to byl jen zkušební pilot.“

„Nebylo v tom nic osobního, stejně jako ve vašem případě. Pracoval jsem pro Úřad strategických služeb, když ještě v jeho čele stál Divoký Bill Donovan. Já byl to, čemu dnes říkají nájemný vrah. Po válce jsem ještě splnil několik úkolů, ale pak jsem jim řekl, že bych rád odešel do penze. Šéf tenkrát odvětil, že mě nemůžou nechat odejít. Věděl jsem příliš mnoho. Tak jsme spolu uzavřeli dohodu. Měl jsem zůstat v aktivní službě, abych mohl vykonat ještě jednu práci. Problém byl ale v tom, že tehdy nikdo nevěděl, kdy přesně bych měl úkol provést. Mohlo to být za pět měsíců, ale třeba taky za pět let.“ Zachechtal se. „Kdo by si pomyslel, že to potrvá tak dlouho. Ani ve snu by mě to nenapadlo.“

Austin si uvědomil, že mužův hlas už nezní tak farmářsky, tak prostě a bodře.

„Koho jste měl zabít?“

„To vláda držela v absolutní tajnosti. Nechtěla, aby se o tom kdokoli dověděl. Ti lidé vymysleli chytrý systém – kdyby někdo začal být zvědavý a dostal se moc blízko, došlo by k aktivaci protokolu. Vůbec nejchytřejší a tom ale bylo to, že byli schopni zařídit, aby se ten, kdo by představoval potenciální hrozbu, pokusil přijít za mnou sám. Poslali mě sem, do téhle Bohem zapomenuté části země. Když jste začal čmuchat, vyprovokoval jste řadu rozkazů. Na základě prvního jste se dozvěděl, kde mě najít. Poslední byl určen přímo mně. Mám provést tak dávno naplánované odstranění předsedy Sněmovny reprezentantů. Zdá se, že se o tom vládním tajemství dověděl a hodlá začít bít na poplach.“

„Vždyť ale ten protokol, o kterém mluvíte, musí být už přes padesát let starý. Kongresman, kterého jste měl podle tehdejšího rozhodnutí někdy zabít, musí být dávno po smrti.“

„Na tom nesejde,“ řekl muž a zavrtěl hlavou. „Ještě pořád musím poslouchat rozkazy. Smutné na tom je to, že to tajemství je tak staré, že už je možná úplně jedno, jestli zůstane či nezůstane tajemstvím.“ Znovu promluvil jako farmář, modré oči mu ale ztvrdly a čišel z nich chlad. „V každém případě jsem rád, že jste se tu objevil, synu. Až tohle vyřídím, budu moci konečně oficiálně odejít do důchodu.“

Brokovnice se pohnula. Austin se začal připravovat na smrtící výstřel. Napjal břišní svaly, jako by snad mohly broky zastavit. Kdyby na to měl čas, možná by se zamyslel nad ironií osudu a zapřemítal, proč má teď, po přežití nespočetných velmi nebezpečných úkolů, zahynout rukou napůl slepého, napůl hluchého osmdesátiletého nájemného vraha.

Za starcem se náhle objevila nějaká postava. Byl to Buzz. Oči starému vrahovi pořád ještě sloužily dost dobře na to, aby zaregistrovaly nechtěnou změnu ve výrazu Austinoyy tváře. Prudce se otočil.

„Ale vy nejste můj otec!“ vykřikl Buzz. Pak si všiml brokovnice v mužových rukou. Dokud k němu stařec stál obrácen zády, neměl o její existenci ani ponětí.

Farmář začal zbraň zvedat, aby si ji zapřel do ramene, ale už nebyl tak rychlý jako před lety. Austin se musel ve zlomku vteřiny rozhodnout, co udělat. Mohl by sklonit hlavu a udeřit s ní do mužových zad jako beranidlem. Došel ale k závěru, že na to není čas.

„Martine!“ vykřikl a zároveň se vrhl k balíku slámy se zapíchnutými vidlemi.

Farmář se obrátil zpátky k Austinovi, který vidle vytrhl a mrštil jimi po starci, jako by to byl oštěp. Mířil na bok a paži, ve které muž třímal zbraň, stařec se ale pohnul tak nešťastně, že mu hroty vidlí projely plícemi i srdcem. Vykřikl bolestí a zmáčkl spoušť, ale broky se zaryly neškodně do střechy. Kůň začal vyvádět a pokusil se dostat ven ze svého stání i za cenu, že ho rozmlátí. Brokovnice vypadla farmáři z rukou. Obrátil oči v sloup a zhroutil se na dřevěnou podlahu.

Austin zbraň odkopl, ale spíš jen ze zvyku. V tomto případě to už nebylo nutné. Buzz se probral ze šoku, přistoupil blíž a poklekl k bezvládnému tělu. Austin muže obrátil, aby si mohl lépe prohlédnout jeho obličej.

Buzz na muže chvíli pátravě hleděl a pak k Austinově úlevě tiše řekl: „Ne, tohle určitě není můj otec. V prvé řadě je moc velký. Otec byl podsaditější, asi tak jako já. A jeho obličej vypadal úplně jinak. Kdo to jen proboha mohl být?“

„Tvrdil o sobě, že se jmenuje Martin, ale to nebylo jeho pravé jméno. Jak se opravdu jmenoval, to nevím.“

„A proč se vás, vlastně nás, pokoušel zabít?“

„Pravý důvod sám neznal. Byl jako jedna z těch upravených bomb, co je za války shazovali Němci. Ty totiž vybuchovaly až tehdy, když se je pyrotechnici snažili zneškodnit. Mimochodem, domníval jsem se, že jste byl rozhodnut počkat na mě v autě.“

„Čekal jsem tam, nakonec jsem to ale nevydržel a musel jsem vystoupit. Zašel jsem za dům, a když jsem tam nikoho neviděl, vydal jsem se sem. Říkal jsem si, že bych vás tu možná mohl najít.“

„Jsem rád, že jste se tak rozhodl,“ vyjádřil mu Austin svůj dík a pak nastražil uši. „Mám pocit, že jsem něco zaslechl.“ Ještě jednou se podíval na mrtvého muže. „Hezký důchod, Bucky,“ řekl a zamířil ven.

Když ho Buzz na dvorku došel, vyřítilo se z lesa černobílé auto s modrým majáčkem na střeše a v oblaku prachu zastavilo v jejich blízkosti. Veliká písmena na dveřích auta hlásala, že majitelem vozu je místní šerif. Z auta vystoupili dva muži v modrých uniformách. Jeden z nich byl mladý a statný, druhý hubený a prošedivělý. Mladý policista si položil dlaň na pouzdro se služební zbraní a zamířil k nim. Podle odznaku na košili šlo o zástupce šerifa.

„Který z vás dvou je Austin?“ zeptal se.

„Já,“ odvětil Kurt.

Policista, který zřejmě čekal nějaké vytáčky, nevěděl, co by měl říct dál.

Starší policista svého mladšího kolegu jemně odstrčil stranou. „Jsem šerif Hastings. Viděl někdo z vás Buckyho Martina?“

„Je uvnitř,“ odvětil Austin a pokynul za sebe.

Zástupce šerifa vešel do červené budovy, a když se po chvíli zase vrátil, byl v obličeji úplně bílý.

„Ježíši Kriste,“ vychrlil a sáhl po zbrani, „starý Bucky je mrtvý. Propíchnutý vidlemi. Kdo z vás to udělal?“

Hastings dal svému kolegovi gestem najevo, že by se měl uklidnit, a pak mu řekl, ať zavolá na okres a nechá sem poslat nějakého specialistu na vraždy.

„Můžete mi povědět, pane Austine, o co tu šlo?“ zeptal se pak.

„Pan Martin se nás pokusil zastřelit brokovnicí, která teď leží na zemi kousek od jeho těla. Musel jsem ho zabít. Chtěl jsem ho sice původně jen zranit, ale dopadlo to jinak.“

„Já měl na mysli, o co tu šlo doopravdy. Proč ten muž musel zemřít, proč mi najednou volají z Washingtonu a tak.“

„Z Washingtonu?“

„Přesně tak. Nejdřív se ozve guvernérova kancelář a radí mi, abych se držel zpátky a nic nepodnikal, pak mě kontaktuje nějaký šílený admirál jménem Sandecker a tvrdí, že jeden z jeho mužů, nějaký Austin, se ocitl v nebezpečí, a že pokud se hned nevypravím na Martinovu farmu, tak prý tam dojde k vraždě. Když jsem se ho zeptal, jak ví, že by měl být někdo zabit, začal na mě řvát, že jestli nepřestanu klást pitomé otázky a hned se nevydám na cestu, tak se mnou osobně vymete celou kancelář.“ Pak se usmál a dodal: „Jsem rád, že jsem ho poslechl. Asi to nebyly plané vyhrůžky.“ Poté se obrátil k Buzzovi. „A jak se jmenujete vy?“

„Buzz Martin.“

Šerif překvapeně zamrkal. „Vy a ten mrtvý jste byli příbuzní?“

Austin a Martin na sebe pohlédli, protože ani jeden z nich netušil, jak by na tuhle otázku měli odpovědět.

Austin nakonec zakroutil hlavou a řekl: „Doufám, že máte dost času, šerife. Tohle je totiž pořádně dlouhá a zamotaná historie.“

Venezuelský deštný prales

TO BUBNOVÁNÍ UŽ TRVALO ASI HODINU. Nejprve se ozýval jen jeden buben. Jednotlivé údery byly tak pravidelné, že připomínaly tepot srdce. Pak se přidaly další. Časem se údery natolik zrychlily, že už to bylo spíše neustávající víření. Ale nebyly to jen ty bubny. Na pozadí zlověstně znějícího dunění se ozýval monotónní zpěv. Francesca přecházela sem a tam trůnní místností jako lev zavřený v kleci. Ruce měla za zády a hlavu skloněnou v hlubokém zamyšlení. Troutovi seděli kousek od trůnu a trpělivě čekali, až Francesca konečně promluví. Tessa v místnosti nebyla. Opět jim totiž předvedla dokonalý akt zmizení.

Před vchodem do paláce nastal nějaký rozruch. O pár vteřin později vběhly dovnitř obě Francesčiny komorné, padly na kolena a začaly něco rychle brebentit. Francesca na ně promluvila konejšivým hlasem, uchopila je jemně za paže, přinutila je vstát, něžně je pohladila po rozcuchaných vlasech a odstranila jim z obličeje pár neposlušných pramínků. Vyslechla je, sundala si dva náramky vyrobené z kovu pocházejícího z letadla a navlékla jim je. Pak každou políbila na čelo a poslala je pryč.

Když odešly, otočila se k Troutovým a řekla: „Vyvíjí se to rychleji, než jsem čekala. Podle těch žen se Alarich snaží kmen přemluvit k okamžité akci proti nám.“

Gamay se zamračila. „Domnívala jsem se, že do paláce nevstoupí.“

„Vždycky jsem tvrdila, že Alarich je inteligentní. Pustil ty služebné dovnitř, aby mi jeho plán vyzradily. Evidentně se snaží vyvíjet psychický nátlak. To bubnování je také jeho práce.“ Ukázala na strop. „Palácové stěny jsou hliněné, ale střechu tvoří vrstva slámy. Zapálí to tady. Alarich tvrdí, že opravdoví bohové dokáží povstat z popela. Jestli vyběhneme ven, abychom unikli plamenům, bude to důkaz, že jsme podvodníci, což on údajně ví už dlouho. Jestli to uděláme, rychle se s námi vypořádají.“

„Skutečně by mohli ublížit své královně?“ zeptala se Gamay.

„Nebylo by to poprvé, co by se oddanost a úcta k vladařce takhle vytratily. Už jste zapomněli na Marii Stuartovnu nebo Annu Boleynovou?“

„Chápu, co tím myslíte,“ řekla na to Gamay. „Co budeme dělat?“

„Utečeme. Jste připraveni?“

„Žádné věci k balení nemáme, takže můžeme vyrazit kdykoli. Záleží jen na vás,“ odvětil Paul. „Jak se ale dostaneme přes ten vzpurný dav tam dole?“

„Ještě pořád mám v zásobě pár božských triků. No sláva, Tessa se vrátila.“ Indiánka se odněkud vynořila stejně tiše a tajemně, jako předtím zmizela. Řekla Francesce několik slov ve svém rodném jazyce a ta jen přikývla. Pak Tessa uchopila jednu z pochodní, které hořely po stranách trůnu.

„Doktore Troute,“ oslovila pak Frahcesca Paula, „kdybyste byl tak laskav a pomohl Tesse…“ Paul přistoupil blíž, uchopil Tessu v pase a zvedl ji. Byla lehká jako pírko. Zarazila pochodeň zešikma do místa, kde hliněná stěna končila. Až plameny o pár palců postoupí, dotknou se stropu. Pak vzali druhou pochodeň a u protější stěny učinili totéž.

„Žhářstvím jsem se zatím ještě nezabývala, ale výčitky svědomí mít nebudu. Ten nechutný čin od nás odvrátí pozornost v okamžiku, kdy to budeme nejvíce potřebovat,“ řekla Francesca a pak se rozhlédla. „Navždy sbohem,“ pronesla smutně, aniž by svá slova adresovala někomu konkrétnímu. „Svým způsobem mi má panovnická éra bude chybět.“ Pak se obrátila k Tesse a chvíli s ní vzrušeně rozmlouvala. Když jejich diskuse skončila, tvářila se Tessa náramně spokojeně. Francesca si těžce povzdechla. „Vidíte, jak jsem dopadla? Mí poddaní se už staví na zadní. Nařídila jsem Tesse, aby tu zůstala, ale ona chce odejít s námi. Na další hádání však není čas. Pojďte za mnou.“

Francesca je zavedla temnými chodbami do své ložnice. Proč a kam Tessa předtím zmizela, to pochopili, když na posteli spatřili dva plátěné vaky. Francesca vyndala z dřevěné truhly svůj otlučený hliníkový kufřík a pomocí dlouhého popruhu, který k němu byl přivázán, si ho připevnila na záda. Pak podala jeden vak Paulovi, druhý předala Gamay a na vysvětlenou jim řekla, že obsahují jídlo a pár „maličkostí, které by mohli potřebovat“.

Gamay se po místnosti rozhlédla. Nebylo v ní ani jedno okno. „Kam odtud půjdeme?“ Víření bubnů tady sice znělo tlumeně, ale i tak bylo zřejmé, že je mnohem rychlejší.

„Do koupelny. Dáme si sprchu,“ odvětila Francesca záhadně.

Uchopila malou lampu z pálené hlíny, přiložila k ní pochodeň, a když se lampa rozsvítila, zamířila do koupelny, kde pak nadzvedla dřevěnou podlážku. Objevil se kruhový otvor.

„Dolů vede žebřík. Je strmý, takže buďte opatrní.“

Slezla jako první, aby mohla ostatním posvítit na cestu. Když se k ní připojili, zjistili, že se nacházejí na dně nějaké úzké, štěrkem vysypané šachty, která sloužila jako jímka vody při sprchování. Kamsi do tmy vedl nějaký tunel.

„Přijměte mou omluvu, Paule. S někým tak vysokým jsem nepočítala. Tenhle tunel jsme s Tessou kopaly celé roky. Vykopanou hlínu jsme po troškách vynášely ven a nenápadně se jí zbavovaly. Ta chodba vede do zakrytého příkopu, který jsem nechala kdysi dávno vyhloubit pro případ, že bych někdy své vodní dílo chtěla vylepšit.“

Opatrně začali chodbou postupovat. Zatímco ostatním většinou stačilo jen se přikrčit či sklonit hlavu, Paul musel často klesnout na všechny čtyři. Zem pod jejich nohama byla hladká, stejně tak stěny tunelu, strop zajišťovaly před sesutím dřevěné podpěry. Stísněné prostory se brzy naplnily štiplavým kouřem, a tak Francesca lampu raději zhasla a dále postupovali ve tmě. Když urazili asi padesát stop, narazili na další, tentokrát mnohem širší chodbu.

„To je přívodní kanál,“ oznámila jim Francesca tiše. „Musíme být zticha. Jsme jen pár stop pod zemí a Chulové mají zatraceně dobrý sluch.“

Pak vytáhla primitivní zapalovač podobný tomu, jaký našli u Tessina nevlastního bratra, opět lampu zapálila a vydala se dále. Po patnácti minutách opatrné a velmi pomalé chůze tunel skončil. Francesca na Paula mávla, aby přistoupil blíž. Pak vytáhla ze svého vaku malou lopatku a zabořila ji do hliněné stěny před sebou. Po chvíli kopání se ozval tlumený a dutě znějící zvuk.

„Ještě jednou bych potřebovala využít vaši sílu, Paule. Zatlačte prosím na ta dvířka. Pochybuji sice, že by u řeky někdo byl, ale i tak buďte opatrný,“ řekla a ustoupila, aby měl Paul více místa.

Paul se do prken zapřel ramenem, napjal svaly a začal tlačit. Postupně tlak zvyšoval, až konečně ucítil, jak prkna povolují. Zatlačil ještě silněji. Objevila se malá mezera. Opatrně vyhlédl ven a spatřil říčku, která k vesnici přiváděla vodu. Znovu zatlačil a kruhový poklop se vyvalil ven.

Otvor ústil na šikmý travnatý břeh. Paul z něj vylezl a pak pomohl ven i ostatním. Dostat se z tmavé a studené podzemní chodby na denní světlo, to pro ně byl šok. Chvíli jen tak mhouřili oči a snažili se tomu jasu přivyknout. Paul ústí tunelu zase zakryl, lehl si na zem, doplazil se na okraj svahu a rozhlédl se po okolí.

Kůlový plot i jeho ponurá výzdoba nebyly daleko. Tunel musel vést přímo pod palisádou. Za tou stoupala k obloze vířící mračna černého dýmu. Zaslechl také podivné zvuky, které tak trochu připomínaly štěbetání hejna ptáků. Když se zaposlouchal pozorněji, zjistil, že jde o lidské hlasy. Rychle sklouzl zpátky.

„Zdá se, že se všichni oddávají tepelné úpravě své panovnice,“ oznámil jim s úsměvem. Pak se obrátil k Francesce a dodal: „A vy mi netvrďte, že jste se ještě nikdy nevěnovala žhářství. Máte v tomto ohledu určitě talent.“

Francesca místo odpovědi jen pokynula rukou a vybídla tak ostatní, aby ji následovali podél říčního břehu. Postupovali skloněni, chráněni před nežádoucími pohledy svahem. Po několika minutách narazili na přibližně tucet vydlabaných kánoí. Dvě z nich odtáhli stranou. Paula napadlo, že by nebylo od věci ostatní potopit, trupy kánoí byly ale masivní a udělat do nich díry by vyžadovalo spoustu práce.

„Nemá někdo z vás motorovou pilu?“ zeptal se ostatních. „Možná by stačila i sekyrka.“

Francesca sáhla do svého vaku a vyndala nějakou nádobu s víčkem. Našla si na břehu malý plochý kámen, nabrala s ním z nádoby nějakou tmavě žlutou hmotu a začala ji roztírat po zbývajících kánoích. Když skončila, postupně všechny loďky zapálila. Z podivné mazlavé hmoty okamžitě vyšlehly mohutné plameny.

„Řecký oheň,“ řekla. „Je to namícháno z pryskyřice několika místních stromů a hoří to intenzivněji než napalm. Jestli se to někdo pokusí uhasit, bude mít smůlu. Jen oheň rozšíří.“

Troutovi s úžasem sledovali, jak se plameny zakusují do dřeva. Uvědomovali si, že jim tahle sabotáž pomůže, zároveň jim ale bylo jasné, že jakmile indiáni na jejich ničivé dílo přijdou, začnou je pronásledovat po dobře udržované stezce vinoucí se podél břehu.

Rozdělili se tak, aby při pádlování pluly obě loďky přibližně stejně rychle. Francesca a Gamay usedli do jedné, Paul a Tessa do druhé. Odrazili od břehu a vyrazili. Přibližně po hodině přistáli, aby se napili a pět minut si odpočali, a pak se hnali dál. Jejich dlaně brzy pokrývaly bolestivé puchýře. Francesca vytáhla ze svého kouzelného vaku nějakou podivnou mast a řekla jim, ať si postižená místa natřou. Bolest se okamžitě zmírnila. A zase pádlovali a pádlovali, aby je soumrak zastihl co nejdál od vesnice.

Světlo se ale začalo vytrácet až moc rychle. Plavba byla stále obtížnější, nakonec se stala nemožnou. Kánoe se každou chvílí zamotaly do plujících rostlin či uvázly na mělčině nebo písečných nánosech. Téměř nepostupovali a navíc je to stálo mnoho sil. Vzdali to a zamířili ke břehu, v jehož blízkosti pak pojedli trochu sušeného masa a ovoce. Pokusili se usnout, dna kánoí ale mnoho pohodlí neskýtala, a tak jen přivítali, když konečně začalo svítat.

S opuchlýma očima a protestujícími svaly a klouby se opět vydali na cestu. Vzdálené bubnování opět zesílilo a přinutilo je na bolest zapomenout. Zdálo se jim, že hřmění bubnů přichází snad ze všech stran.

Kánoe si razily cestu chuchvalci mlhy visící nad hladinou. Chulové je sice přes mlhu nemohli zahlédnout, museli ale plout pomalu, protože překážky v říčním korytu se vždy zjevily až na poslední chvíli. Když se slunce vyhouplo nad obzor, začala mlha řídnout a brzy ji vystřídal jen průsvitný mlžný závoj. Jakmile se viditelnost zlepšila, okamžitě zrychlili tempo a pádlovali ze všech sil, dokud se bubnování nevzdálilo. Pokračovali ale dále, protože se báli zastavit. Přibližně po hodině zaregistrovali nějaký jiný zvuk.

Gamay nastražila uši. „Poslouchejte,“ vyzvala ostatní.

Odněkud z dálky k nim doléhalo hluboké dunivé hřmění, jako by si pralesem razil cestu vlak.

Francesca, která se až dosud tvářila velmi vážně, se lehce usmála. „To nás zdraví Ruka Boží.“

Povzbudilo je to. Zapomněli na prázdné žaludky i na bolavé zadky a opět se chopili pádel. Rachot zesílil, ale nedokázal přehlušit jiný zvuk, podivné zasvištění, jako by jim těsně nad hlavou prosvištěl nějaký říční pták, a poté hlasité ťuknutí.

Paul sklonil hlavu. Tomu, co spatřil, se mu nechtělo věřit. Z boku jeho kánoe trčel asi tři stopy dlouhý šíp. Jen pár palců výš a skončil by v jeho hrudníku. Pohlédl ke břehu. Mezi stromy spatřil míhající se postavy. Těla indiánů byla zdobena důvěrně známými bílými a modrými obrazci. Ozval se děsivý válečný pokřik.

„Útočí na nás,“ vykřikl Paul, ale jeho varování bylo zbytečné.

Gamay a Francesca při pohledu na šípy dopadající do vody na nic nečekaly, co nejvíce se sklonily, zabraly pádly a snažily se co nejrychleji dostat mimo dostřel.

Pronásledovatelé však s nimi lehce drželi krok. Když stezka zmizela v lese, vzdálili se, kdykoli ale porost poněkud prořídl a oni svou kořist znovu spatřili, neodolali a pokusili se ji zasáhnout. Zkusili to několikrát, ale kánoe byly pokaždé moc daleko. I když byly jejich zbraně díky Francesčině pomoci velmi kvalitní, měly svá omezení.

Bylo zřejmé, že tahle hra kočky s myší brzy, skončí. I na Paulovi se už začalo projevovat vyčerpání. Každou chvíli někdo zabral špatně a jejich pádlování ztratilo rytmus. Když už se zdálo, že jim na další útěk nezbývají síly, otevřelo se před nimi jezero. Na minutu se zastavili, aby se pečlivě rozhlédli a vymysleli, co dál. Rozhodli se co nejrychleji překonat otevřenou vodní plochu a najít místo, kde z jezera vytéká řeka. Podél jejích břehů bude les tak hustý, že by je to mělo před šípy Chulů ochránit.

Ta vyhlídka jim vlila čerstvou krev do žil. Vyrazili na druhou stranu jezera, pluli ale tak, aby byli přibližně uprostřed mezi vodopády a břehem. Hřmění tisíců tun vody, která se pěti kaskádami řítila dolů, bylo nepředstavitelné. Nad hladinou se vznášela tak hustá mlha a tolik jemné vodní tříště, že na sebe v kánoích téměř neviděli. Paul si svatosvatě slíbil, že řekne Gamay, že ohledně vybudování hotelu ve zdejších končinách změnil názor. Pak mlhu konečně nechali za sebou. Přestali pádlovat a začali pátrat po mezeře v porostu, která by znamenala začátek řeky.

Gamay, která seděla v první kánoi, máchla pádlem ke břehu. „Vidím to. Je to támhle… Ach bože! Jen to ne!“

Okamžitě si všimli, co ji tak vyděsilo: bílomodré skvrny na třech kánoích, které právě z řeky mířily na jezero.

Francesca přimhouřila oči, protože ji oslepovaly sluneční paprsky odrážející se od hladiny. „To jsou lovci,“ prohlásila pak, když konečně rozeznala detaily. „Nebyli ve vesnici, a tak nevědí, že se snažíme utéct. Pořád mě považují za svou královnu. Zkusím si pro ně vymyslet nějakou povídačku. Zamíříme přímo proti nim.“

Paul a Gamay potlačili obavy a poslechli Francesku. Indiáni v blížících se kánoích nedávali najevo žádné nepřátelské úmysly, pár jich dokonce zamávalo. Pak se ze břehu ozval výkřik a z lesa se vynořil Alarich se svými muži. Začali cosi křičet a mávat na své druhy, aby připluli ke břehu. Sotva kánoe přirazily, vytáhli Alarichovi muži lovce ven a zaujali jejich místo.

Čtyři utečenci toho malého zdržení využili a ze všech sil pádlovali k řece, jejich pronásledovatelé se k nim ale brzy začali z boku blížit.

„K řece se nedostaneme!“ vykřikla Gamay. „Odříznou nám cestu.“

„Třeba bychom se jim mohli ztratit v té mlze,“ řekl Paul.

Gamay otočila kánoi a zamířila s Franceskou k vodopádům. Paul s Tessou pluli těsně za nimi. Když se k padajícím vodním masám přiblížili, voda kolem nich začala pěnit. Indiáni pokračovali odhodlaně v pronásledování. Byli mnohem silnější a obratnější, a tak se vzdálenost, která je dělila, stále zkracovala. Konečně je zahalila mlha. Kdyby se ale ke hřmící vodě přiblížili ještě víc, mohlo by se jim to stát osudným.

„Francesko,“ pokusil se Paul přehlušit burácení, „potřebovali bychom, aby nám nějak pomohl ten váš kouzelný vak!“

Francesca jen bezmocně zavrtěla hlavou.

Na Paulovu naléhavou žádost ale zareagovala Tessa. „Něco bych tu měla,“ řekla a podala mu vak, který předtím ležel u jejích nohou. Sáhl do něj a nahmatal nějaký tvrdý předmět. Když jej vyndal, zjistil, že třímá v ruce pistoli ráže devět milimetrů.

„Jak jste k ní přišla?“ zeptal se udiveně.

„Patřila Dieterovi.“

Paul pohlédl na blížící se kánoe a pak se zadíval na dunící kaskády. Chápal sice, že Francesca by si nepřála, aby se kterémukoli z jejích bývalých poddaných cokoli stalo, na druhou stranu si ale uvědomoval, že pokud něco neudělá, buď se utopí, nebo je zabijí indiáni. K obloze se vznesly další šípy.

Znova strčil ruku do vaku a pokusil se najít nějaké náhradní náboje. Tentokrát nahmatal satelitní telefon systému GlobalStar. Hoffman ho asi používal pro komunikaci se svými odběrateli. Chvíli na něj jen tak zíral, než mu došlo, jak důležitý nález právě učinil. Vykřikl radostí.

Gamay připlula blíž. „Myslíš, že to bude fungovat?“ zeptala se, když si všimla, co Paul drží.

Paul zmáčkl příslušné tlačítko a ozvalo se pípnutí. „No to mě podrž!“ vydechl překvapeně a pak telefon podal Gamay. „Zkus to sama. Já se mezitím pokusím ty chlapy zahnat.“

Gamay vyťukala nějaké číslo. Za několik vteřin se ozval důvěrně známý hlas.

„Kurte!“ zakřičela Gamay do telefonu, „to jsem já!“

„Gamay? Už jsme o tebe měli strach. Jste ty i Paul v pořádku?“

Pohlédla na blížící se indiány a těžce polkla. „Jsme v pořádně velkém srabu, a to je ještě slabé slovo.“ Musela křičet, aby hřmění vodopádů přehlušila. „Nemám čas na vysvětlování, ale volám ti prostřednictvím Global-Staru. Můžeš si zjistit naši polohu?“

Prásk!

Paul vystřelil nad Alarichovu kánoi, ale ta nezpomalila.

„To byl výstřel?“

„Jo. A střílel Paul.“

„Skoro tě v tom kraválu neslyším. Počkej chvíli.“

Vteřiny se vlekly jako roky. Gamay se nedomnívala, že by jim ten telefonát mohl nějak pomoci. I když zjistí jejich polohu, potrvá to možná dny, než se někdo objeví. Ale jejich přátelé aspoň budou vědět, co se jim řihodilo. V telefonu se opět ozval Austinův hlas. Zněl klidně. „Zaměřili jsme vás.“

„Dobře! Tak sebou hoďte!“ zakřičela Gamay a prudce se sklonila, aby uhnula šípu, který kolem prosvištěl jako nazlobená včela.

Zatímco měli Paul i Gamay práci, jejich kánoe se natočily bokem k vlnám šířícím se od úpatí nejbližší kaskády. Uchopili pádla a obě plavidla nasměrovali příděmi přímo k běsnícím živlům. Nebezpečně se při tom zakymácela, ale oni toho nedbali a zamířili do vodní tříště, kde by se snad mohli ukrýt.

Indiáni zaváhali, pak si však uvědomili, že štvanice se už možná chýlí ke konci, a spustili bojový pokřik. Na každé přídi klečel jeden lukostřelec. Každou chvíli na své bezmocné oběti zamíří a z bezpečné vzdálenosti na ně vypustí smrtonosné šípy.

Paulovi došla veškerá trpělivost. Zvedl pistoli a vzal si na mušku Alaricha. Jestli zabije vůdce, ostatní se možná stáhnou. Francesca něco vykřikla. Paul se domníval, že se ho snaží zastavit, ale pak si všiml, že ukazuje rukou někam nad vodopády.

Nad kaskádami spatřil cosi, co vypadalo jako velká vážka. Rychle se to snášelo dolů. Proletělo to duhou a chuchvalci mlhy a zůstalo to viset asi sto stop nad hladinou jezera. Vrtulník. Na okamžik znehybněl, pak se prudce spustil dolů a vyrazil proti kánoím s indiány. Lukostřelci zahodili zbraně, popadli pádla a jako šílení vyrazili ke břehu.

Paul sklonil pistoli a zašklebil se na Gamay. Pak všichni čtyři uchopili pádla a zamířili na klidnější vodu. Vrtulník obletěl celé jezero, vrátil se a zůstal viset ve vzduchu jen kousek od nich. Z bočního okénka jim kdosi zamával a pak se vyklonila nějaká hlava. Ta rozesmátá ústa, hustý šedivý knír a hluboko posazené oči už někde viděli. Byl to doktor Ramirez.

Zazvonil telefon a ozval se Austinův hlas: „To jsem já, jste oba v pořádku?“

„Nic nám není,“ odvětila a najednou pocítila takovou úlevu, že se musela rozesmát. „Díky, že jsi nám poslal taxi. Budeš mi ale muset vysvětlit, jak jsi to tak rychle zvládl. To byl tedy výkon, dokonce i na našeho skvělého Kurta Austina.“

„Všechno ti povím později. Uvidíme se: zítra. Potřebuji vás oba tady. A připravte se na to, že vás čeká práce.“

Z vrtulníku jim spustili provazový žebřík.

Ramirez ukázal na Francesku a gestem ji vyzval, aby vylezla nahoru jako první. Na okamžik zaváhala, pak se ale žebříku pevně chytla a začala – jak se sluší a patří na bílou bohyni – stoupat k obloze, z níž před deseti lety spadla.

Podzemní garáže vydavatelství Los Angeles Times

KDYŽ SANDY WHEELEROVÁ OTEVŘELA dveře své Hondy Civic a chystala se nastoupit, přistoupil k ní nějaký divný muž a nedokonalou angličtinou se jí zeptal, jak se dostane do inzertního oddělení Los Angeles Times. Instinktivně si přitiskla k tělu kabelku a rozhlédla se. Jakmile zjistila, že v podzemních garážích jsou i další lidé, ulevilo se jí. V Los Angeles vyrostla a na podivná individua byla zvyklá, to neuvěřitelné vodní pirátství, na kterém v poslední době pracovala, ji ale poněkud vyvádělo z míry a pocit bezpečí jí nepomohla navodit ani perletí vykládaná pistole ráže .22, kterou měla neustále při sobě. Ten chlap navíc vypadal tak, že by té její pistolce klidně ukousl hlaveň.

Sandy si už osvojila onu typickou novinářskou schopnost odhadnout člověka na první pohled a někam si jej podle vzhledu zařadit, a tenhle muž vypadal jako onen zápasník, který při wrestlingovém klání vždycky hraje roli zlého muže. Byl vysoký jako ona, ale kdyby měl nějaký krk, mohl by být vyšší. Tmavě zelená tepláková souprava by mu možná seděla lépe, kdyby byla o pár čísel větší, případně kdyby jeho tělo nebylo tak přehnaně svalnaté a nevypadalo, jako kdyby ho někdo poskládal dohromady z náhradních dílů k ledničce. Při pohledu na jeho oválný obličej a blonďaté vlasy ostříhané v pruském stylu si vybavila jednu z těch oblud ze Sendakovy knížky Tam kde žijí divočiny. Akorát že tahle obluda vypadala hůř. Nejvíce ji ale zarazily mužovy oči. Jejich duhovky byly tak tmavé, že se v nich zřítelnice úplně ztrácely.

Sandy mu chvatně vysvětlila cestu, nasedla do auta a okamžitě dveře zajistila. Bylo jí úplně jedno, jaký dojem to na něj udělá. Zařadila zpátečku a vycouvala z řady aut. Nezdálo se, že by muž někam spěchal. Jen tam tak stál a upřeně ji pozoroval. Nebylo to tak dávno, co oslavila třicáté narozeniny, měla dlouhé kaštanové vlasy a pravidelným cvičením vypracovanou pružnou postavu. Její snědý obličej byl poněkud ostřeji řezaný, ale nikoli nehezký, navíc měla výrazné oči v barvě letní oblohy. Byla zkrátka dost atraktivní na to, aby tu a tam vzbuzovala pozornost těch podivných individuí budících dojem, že právě slezla odněkud ze stromu. Věděla, jak to v životě chodí, a jako novinářka, kterou často posílali na místa spáchání nějakého závažného trestného činu, si vytvořila schopnost emocionálně se obrnit. Měla zkrátka pro strach uděláno, ale ten pobuda ji opravdu vyděsil. A nešlo jen o jeho vzhled. Jako by se nad ním vznášelo znamení smrti.

Když se podívala do zpětného zrcátka, s překvapením zjistila, že už ho nevidí. Jak přišel, tak odešel, kmitlo jí hlavou. Pak si začala vyčítat, že ho nezaregistrovala dříve. V tomhle městě vyrostla. Už jako dítě se naučila mít o svém okolí neustále přehled. Ta pitomá záležitost s vodou ji zcela pohltila a zřejmě jí přerostla přes hlavu. Otupila její ostražitost. Cohen slíbil, že to otisknou už za pár dnů. Pár dnů! Včera bylo pozdě. Brát si domů diskety s veškerým materiálem bylo skoro nad její síly. Cohen má ale asi pravdu, když tvrdí, že nechávat taková data v budově by mohlo být nebezpečné. Každé odpoledne proto všechny údaje zkopírovali a on osobně pak příslušný soubor z počítače vymazal. Ráno se vždy opakoval opačný proces.

Sandy mu to neměla za zlé. Na celé té historii bylo opravdu něco podivného. Možná to bude na Pulitzerovu cenu. Ostatně není sama, kdo si to myslí. Cohen práci všech tří reportérů pracujících na případu koordinoval. Ona dostala na starost Mulholland Group a tu její záhadnou šéfovou Brynhild Sigurdovou. Druhý novinář dostal za úkol zaměřit se na dceřiné společnosti ve Spojených státech a třetí se soustředil na vazby se zahraničím. Měli možnost kdykoli využít služeb jednoho právníka a jednoho odborníka na účetnictví. To tajemství bylo střeženo lépe než Manhattanský projekt za druhé světové války. Vydavatel novin o kauze věděl, ale netušil, jak je závažná. Povzdechla si. Až s tím za pár dnů vyjdou ven, odletí na Havajské ostrovy a dopřeje si dlouhou dovolenou na Maui.

Vyjela z podzemních garáží a zamířila domů do Culver City. Cestou se zastavila v obchodě a koupila pár věcí včetně láhve kalifornského zinfandelu. Cohen se s ní totiž domluvil, že se u ní později zastaví, aby si spolu ještě promluvili o některých nevyřešených otázkách, a ona mu při té příležitosti slíbila, že něco dobrého uvaří. Když u pokladny platila, všimla si, že za výlohou někdo stojí a dívá se přes sklo dovnitř. Byl to týž chlápek, na kterého narazila v garážích. Usmíval se. To nemohla být náhoda. Určitě ji sledoval. Vyšla z obchodu, pohlédla na něho a pak odhodlaně zamířila k autu. Jakmile nastoupila, vytáhla z kabelky pistoli a zastrčila ji pod bezpečnostní pás. Pak zavolala mobilním telefonem Cohenovi. Kladl jí totiž na srdce, aby se okamžitě ozvala, kdyby se dělo něco neobvyklého. V kanceláři nebyl, a tak mu nechala na záznamníku vzkaz, že je na cestě domů a že ji asi někdo sleduje.

Nastartovala, pomalu vyjela z parkoviště a pak prudce přidala plyn a prosvištěla křižovatkou přesně ve chvíli, kdy na semaforu naskočila červená. Všechna auta jedoucí za ní se zastavila. V těch místech se dobře vyznala, a tak za okamžik zahnula, projela několika parkovišti před sousedícími motely a domů se vydala oklikou po vedlejších cestách. Srdce jí během jízdy tlouklo jako splašené, jakmile ale zastavila před pětipodlažním domem, v němž měla pronajatý byt, trochu se uklidnila. Vběhla dovnitř a vyjela výtahem do čtvrtého patra. Vystoupila z výtahu, a málem jí taška s nákupem vypadla z ruky. Na konci chodby totiž spatřila zase toho pobudu. Nehybně stál a s přihlouplým úsměvem se na ni díval. Došla jí trpělivost. Položila nákupní tašku na zem, vytáhla pistoli a namířila ji na něj.

„Jestli se ke mně zkusíte přiblížit, ustřelím vám ho i s koulema,“ řekla co možná nejpevnějším hlasem.

Muž se ani nehnul. Jen se začal usmívat ještě pitoměji.

Nechápala, jak ji mohl předběhnout. No samozřejmě. Určitě znal její adresu. Zatímco se proháněla ulicemi, aby ho setřásla, on si to namířil rovnou sem. Majitel tohohle baráku si ta svá bezpečnostní opatření může strčit za klobouk. To, co mu řekne, si za rámeček nedá. Možná o tom dokonce napíše článek.

Aniž by na něj přestala mířit, nahmatala v kabelce klíče, odemkla dveře svého bytu a rychle je za sebou přirazila. Konečně je v bezpečí. Položila pistoli na malý odkládací stolek, zamkla dveře, zajistila je řetízkem a pak přiložila oko ke kukátku. Stál jen kousek ode dveří a jeho obličej v kukátku vypadal dokonce ještě groteskněji. V ruce držel její nákupní tašku, jako by si hrál na poslíčka. Šel jí na nervy. Tohle tak nenechá. Tentokrát nebude ztrácet čas telefonováním Cohenovi. Vytočí 911 a oznámí, že ji někdo sleduje a obtěžuje.

A pak ji náhle přepadl nepříjemný pocit, že není sama.

Otočila se a zůstala nevěřícně zírat před sebe. Přepadl ji takový strach, že se nedokázala ani pohnout.

Ten muž s nepříjemnýma očima a odporným úsměvem byl uvnitř jejího bytu. To přece není možné. Vždyť je za dveřmi. Stojí na chodbě. A pak to náhle pochopila.

Dvojčata.

Poznání ale přišlo pozdě. Ve chvíli, kdy začala couvat zpátky ke dveřím, se muž pohnul a pomalu k ní zamířil. Oči se mu přitom třpytily jako černé perly.

Cohenův hlas zněl v telefonu značně rozrušeně.

„Proboha, Joe, už se tě snažím sehnat hodinu!“

„Promiň, ale byl jsem pryč,“ prohlásil omluvně Zavala. „Co se děje?“

„Sandy zmizela. Ti hajzlové ji dostali.“

„Uklidni se,“ řekl na to Zavala, „a pověz mi, kdo je Sandy a které hajzly máš na mysli. A vem to popořádku.“

„Dobrá, dobrá,“ odvětil Cohen. Na chvíli se odmlčel, aby se sebral, a když pak opět promluvil, zněl poněkud vyrovnaněji, z jeho hlasu šlo ale přesto poznat, že je velmi zneklidněn.

„Byl jsem chvíli mimo redakci. Když jsem se vrátil, sedl jsem si k počítači, i když jsem nemusel. Byl to jen takový divný pocit, že něco není v pořádku. Všechny naše důležité materiály jsou pryč. Byly uloženy v jednom zablokovaném souboru. Ten je teď ale prázdný.“

„Kdo měl do něj přístup?“

„Jen členové našeho týmu. Všichni jsou absolutně spolehliví. Jediný způsob, jak by se někdo do toho souboru mohl dostat, je přiložit někomu z nich k hlavě pistoli. Ach bože…“ vyklouzlo Cohenovi, když si uvědomil význam svých slov.

„Pokračuj,“ řekl rychle Zavala, který pochopil, jakým směrem se Cohenovy myšlenky ubírají. „Co bylo dál?“

Cohen se zhluboka nadechl. „Jistě. Omlouvám se. Prověřil jsem obsah pevných disků. Nic. Aby ses do nich dostal, potřebuješ znát heslo. To znali jen členové týmu. Na závěr každého pracovního dne jsme vždycky všechna data zkopírovali a já pak před odchodem příslušný soubor vymazal. Dneska bych to samozřejmě udělal taky. Diskety si vždy bral jeden z nás domů. Postupně jsme se střídali. Dnes byla řada na Sandy Wheelerové. Nechala mi na záznamníku vzkaz, že ji někdo sleduje. Volala z parkoviště před jedním obchodem nedaleko svého bytu. Chtěli jsme spolu dneska povečeřet a probrat pár věcí, než pustíme do světa první článek plánované řady. Když jsem si vzkaz vyslechl, hned jsem jí zavolal. Nebrala to. Tak jsem se tam vypravil. Mám od jejího bytu klíč. Na stole ležela taška s nákupem. V té byla láhev vína. Sandy by ji takhle nikdy nenechala, na to byla přímo háklivá. Na lahve s vínem měla v kuchyni speciální stojan.“

„Takže zmizela beze stopy? Nikde žádný lístek se vzkazem?“

„Přesně tak. Vypadl jsem odtamtud, jak nejrychleji to šlo.“

Zavalu přepadl nepříjemný pocit. „A co ostatní členové týmu?“

„Pokoušel jsem se jim dovolat. Ani jeden to nebral. Co mám dělat?“

Odjezdem do bytu své kolegyně a okamžitým útěkem z něj si Cohen zřejmě zachránil život. Ti lidé, kteří se rozhodli s Cohenovou skupinou vypořádat, u Sandy už byli, to ale neznamenalo, že by se tam nemohli vrátit ještě jednou.

„Odkud voláš? Slyším nějakou muziku.“

„Z nějakého příšerného baru nedaleko jejího bytu.“ Cohen se nervózně zasmál. „Měl jsem pocit, jako by mě někdo sledoval, a tak jsem do něho zapadl. Bylo to první veřejné místo, na které jsem narazil.“

„Vešel někdo dovnitř hned po tobě?“

„Myslím, že ne. Vypadá to tu jako doupě nějakého motorkářského gangu. Dobrovolně sem nikdo nevleze.“

„Můžeš mi zavolat ještě jednou za pět minut?“ zeptal se Joe.

„Jo, ale hoď sebou. Nějaký přerostlý transvestita po mně už delší dobu hází očkem.“

Zavala vytočil číslo agenta FBI. Gomez zvedl sluchátko už při třetím zazvonění. Zavala se tentokrát úvodními formalitami nezdržoval.

„Jsem v L. A.,“ vychrlil ze sebe. „Potřebuji někoho ukrýt. Můžete mi pomoci? Na nic se mě teď prosím neptejte. Slibuji, že vám všechno později vysvětlím.“

„Má to něco společného s tou věcí, kvůli které jste se vypravil sem k nám?“

„Jo, a nejen s ní. Omlouvám se, že nemohu být konkrétnější. Tak můžete mi pomoct?“

Chvíli bylo ticho. Pak se Gomez znovu ozval a hovořil jen k věci. „Máme k dispozici jedno tajné a bezpečné místo v Inglewoodu. Je tam ochranka. Zavolám tam a řeknu, že je na cestě zásilka.“ Pak Zavalovi vysvětlil, kde se to místo nachází.

„Děkuji. Spojím se s vámi co nejdříve a všechno vysvětlím.“

„To doufám,“ řekl na to Gomez.

Jen co Zavala položil sluchátko, telefon znovu ožil. Nadiktoval Cohenovi adresu, kterou mu právě dal Gomez, a pak mu řekl, ať si raději vezme taxi. „Na své auto zapomeň. Nech ho tam. Mohlo by být napíchnuté a dalo by se vysledovat.“

„Jistě, poslechnu tě. Něco takového by mě samotného nikdy nenapadlo. Bože můj. Já věděl, že to je pořádně velké svinstvo, ale že až tak velké… Chudák Sandy a ostatní. Cítím za ně odpovědnost.“

„Nic jiného jsi nemohl udělat, Randy. Nevěděl jsi, že tihle hoši kopou zcela jinou ligu.“

„O co tu proboha vlastně jde?“

„Řekl jsi to sám, když jsme se setkali minule,“ odvětil Zavala. „O modré zlato.“

Washington, sportovní klub

ČERNÝ GUMOVÝ MÍČEK SE MIHL vzduchem jako meteor, ale Sandecker přesně odhadl jeho dráhu a jeho lehká dřevěná raketa mu vylétla vstříc jako rozeklaný jazyk z hadí tlamy. Pohotovým bekhendem poslal míček proti stěně na pravé straně kurtu. LeGrand se pokusil zareagovat, špatně však odhadl rotaci míčku a máchl raketou jen tak do vzduchu.

„A mám to v kapse, pokud se nepletu,“ prohlásil Sandecker a obratně zachytil poskakující míček. Snažil se žít co nejzdravěji, a svým pohybovým aktivitám a posedlosti správnou výživou vděčil za to, že mohl klidně kdykoli změřit síly i s mnohem mladšími a většími muži. Lehce se rozkročil a druhým koncem rakety si několikrát udeřil do dlaně levé ruky, jako by chtěl vyzvat nějakého dalšího soupeře. Na čele se mu neleskla ani jediná kapička potu. Stejně tak by člověk na jeho hlavě nenašel jediný ryšavý vlas, který by nespočíval přesně na místě, kam patří. O pečlivě zastřižených vousech ve stylu van Dyka se dalo říct totéž.

LeGrand byl naproti tomu mokrý jako myš. Unaveně si sundal ochranné brýle a začal si ručníkem otírat obličej. Dobře věděl, proč se před časem rozhodl, že se Sandeckerem už nikdy hrát nebude. Admirál měřil jen něco málo přes pět stop, a tak měl nad ním výškovou převahu, dokonce byl i svalnatější, jenže pokaždé, když s ním vlezl na kurt, rychle zjistil, že ve squashi nevítězí síla, ale taktika. Za normálních okolností by své předsevzetí dodržel a jeho návrh, aby si spolu zahráli, odmítl, když ale na druhý den po tom incidentu ve státě New York zavolal, nešlo říct ne.

„Zamluvil jsem v klubu kurt,“ řekl mu Sandecker do telefonu veselým hlasem. „Jak by se vám líbilo trochu si zapinkat s tím malým kulatým nesmyslem?“

I když jej Sandecker oslovil žoviálním tónem, LeGrand ani na vteřinu nezapochyboval o skutečném významu jeho slov. To nebyla nabídka, ale rozkaz. Odvolal proto všechny dopolední schůzky a zastavil se v komplexu Watergate pro své věci. Sandecker už na něho v klubu čekal. Na sobě měl modrou sportovní soupravu lemovanou zlatými proužky. Ale i když byl oblečen takto neformálně, člověk si ho dokázal lehce představit, jak se v nějakých dávných časech prochází po palubě lodi, křičí na své muže, ať pořádně napnou plachty, nebo dává povel k plné boční salvě proti nějaké šalupě plné barbarských pirátů. Svou agenturu řídil stejným způsobem – jedním očkem stále sledoval, odkud zrovna vane vítr, a tím druhým pozoroval své protivníky. A jako každý dobrý velitel i on vždy myslel na dobro své posádky.

Když zjistil, že se Austin dostal kvůli nějakému pitomému tajnému plánu do velkých potíží, začal soptit tak, že by se hanbila i Krakatoa. A když se pak dozvěděl, že se na té věci podílela i CIA, rozzlobil se ještě víc. LeGranda měl sice celkem rád, tu jeho organizaci ale považoval za příliš zhýčkaný a až moc dobře dotovaný spolek.

Přestože se mu vyhlídka na to, že bude moci šéfovi CIA zatopit, celkem zamlouvala, nechápal to jen jako možnost vybít si vztek. Nebyl nad politické intrikaření povznesen. Ve skutečnosti na ně byl zvyklý a sám se ho někdy aktivně účastnil. Jednou z jeho cenných vlastností byla schopnost nedávat se unášet zlostí a projevy hněvu používat jako prostředek k dosažení určitých cílů. Lidé, kteří se stali oběťmi jeho vzteklých výbuchů, většinou vůbec netušili, že uvnitř je někdy zcela klidný a že se tím občas i dost dobře baví. Tato schopnost mu už mnohokrát posloužila. Šéfové obou parlamentních stran ho respektovali a projevovali mu úctu. Senátoři i kongresmani dělali všechno možné proto, aby si s ním udrželi dobré vztahy, případně je ještě vylepšili. Ministři svým lidem neustále kladli na srdce, že kdyby se někdy ozval, nemají se na nic ptát a okamžitě ho přepojit.

LeGrand admirálovo pozvání na squash ochotně přijal, protože za ten newyorský incident cítil určitou odpovědnost a jen vítal možnost projevit svou lítost, i když to znamenalo, že prohraje, a to zřejmě dost ponižujícím způsobem. Byl proto velmi překvapen, když ho Sandecker přivítal s úsměvem a před hrou ani během ní se o té události ani nezmínil.

Dokonce se nabídl, že u baru zaplatí první rundu. Tedy džusu.

„Díky, že jste tak rychle našel čas,“ pronesl Sandecker se svým typickým aligátořím úsměvem.

LeGrand usrkl trochu papájové šťávy a zavrtěl hlavou. „Jednou přijde ten den, kdy vás porazím.“

„To byste si nejdříve musel zlepšit bekhend,“ opáčil Sandecker. „Mimochodem, když už s vámi mluvím, rád bych vám poděkoval, že se vám podařilo odvrátit tragédii, která málem postihla mého zaměstnance Austina.“

Možná to nakonec nebude tak zlé, jak jsem čekal, blesklo LeGrandovi hlavou.

Sandeckerův znepokojující úsměv nepohasínal. „Škoda jen, že se vám nepodařilo najít někoho, kdo by zareagoval rychleji. Možná byste teď nemusel sedět na tak vratké židli,“ řekl a sklouzl pohledem na vysokou barovou stoličku.

LeGrand se poněkud nuceně usmál. Moc dobře věděl, že Sandecker mluví o jeho funkci. Vlastně ne. Hovořil o obou židlích, i té barové stoličce. Nebýt té zapeklité záležitosti, nemusel by na ní sedět. Admirál si s ním zřejmě ještě chvíli bude hrát jako štěně s kostí.

„Je mi vážně líto, že k té politováníhodné události došlo. Skutečný rozsah toho… ehm… problému vyšel najevo až později. Bylo to velmi zamotané.“

„Slyšel jsem,“ řekl na to Sandecker. „Povím vám, co hodlám udělat, Erwine. Zapomenu, alespoň pro tuto chvíli, že ten idiotský plán, který vymyslel Úřad strategických služeb a který provedla Ústřední zpravodajská služba, se podělal, že to málem stálo život šéfa mé agenturní skupiny pro zvláštní úkoly a jednoho nevinného civilisty a že to ohrozilo bezpečnost předsedy Sněmovny reprezentantů.“

„Jste velmi šlechetný, Jamesi,“ hlesl LeGrand.

Sandecker přikývl. „Nikdo z mých lidí se o té nepovedené tajné taškařici nikde ani nezmíní.“

„Zpravodajská služba vám bude velmi vděčná.“

Admirál významně zvedl své rudé obočí. „Zas až tak snadno vám to ale neprojde,“ prohlásil a vychytrale se ušklíbl. „Na oplátku budu chtít, abyste mě o celé té špinavé aféře podrobně informoval.“

LeGrand moc dobře věděl, že to bude něco za něco. U Sandeckera tomu nikdy nebylo jinak. Ještě před tímhle setkáním se proto rozhodl, že vyloží karty na stůl.

„Myslím, že na takovou žádost máte plné právo,“ řekl odevzdaně.

„Mám na to stejný názor,“ souhlasil s ním Sandecker.

„Dát tak rychle dohromady všechny informace a vyřešit tajenku nebylo vůbec jednoduché, to vám tedy povím, ale i přes tu složitost se vám pokusím co nejsrozumitelněji vysvětlit, co se vlastně stalo.“

„Možná byste měl v tomhle případě spíše říct,“ skočil mu do řeči Sandecker, „co se naštěstí nestalo.“

LeGrand se unaveně usmál. „Celý příběh začal na konci druhé světové války. Když Německo kapitulovalo, spojenecká koalice se rozpadla. Churchill pronesl svou slavnou řeč o železné oponě a studená válka mohla začít. Spojené státy byly ještě pořád spokojené, protože nikdo jiný zatím atomovou bombu neměl. Jenže tahle spokojenost skončila ve chvíli, kdy Sověti odpálili svou první nukleární pumu. Začaly závody ve zbrojení. Sestrojením vodíkové pumy jsme získali určitý náskok. Rusové nám ale dýchali na záda, a tak bylo jen otázkou času, kdy s námi opět srovnají krok. Jistě víte, že vodíková bomba není založena na principu štěpení.“

„Ano, tahle termonukleární puma využívá syntézy,“ odvětil Sandecker, který se vzhledem k létům stráveným na ponorkách s jaderným pohonem v tomto oboru celkem dobře vyznal.

LeGrand přikývl. „Ano, jde o syntézu těžkých izotopů vodíku. Slunce a miliony dalších hvězd používají podobnou metodu k uvolňování své energie. Ale dál. Když se přišlo na to, že na Sibiři existuje obrovská laboratoř, kde tento problém řeší, vláda začala uvažovat o sabotáži. Sebevědomí, které jsme získali porážkou zemí Osy, ještě nevyprchalo a někteří lidé dokonce s nostalgií vzpomínali na útok na tu norskou továrnu, kde se vyráběla těžká voda. Předpokládám, že o té akci víte.“

„Máte na mysli zařízení pro získání izotopu potřebného k vyrobení německé atomové bomby,“ odvětil Sandecker.

„Přesně tak. Ten útok Němce zbrzdil.“

„Podobný útok na nějakou sibiřskou laboratoř by byl velmi ambiciózním projektem, a to mě napadají i jiná slova, jak ho označit.“

„Ve skutečnosti by takový plán byl neuskutečnitelný,“ řekl LeGrand. „Už ta akce v Norsku byla mimořádně složitá, a to nám hrála do karet snadná dostupnost cílového prostoru a mohli jsme počítat s podporou partyzánů. Těch výhod bylo víc.“

Sandecker, který se vždy snažil na každý problém pohlížet ze všech možných úhlů, řekl: „Když se ten útok uskutečnil, byli Spojenci s Německem ve válečném stavu. Ale Sovětský svaz a Spojené státy si válku nevyhlásily. Obě strany se snažily přímé vojenské konfrontaci vyhnout. Útok na sovětskou laboratoř by byl považován za zjevný nepřátelský akt, a jako takový by jej Rusové nemohli ignorovat.“

„To máte pravdu. Kdyby Rusové zničili nějakou laboratoř třeba v Mexiku, dopadlo by to stejně. Rozpoutalo by to skutečnou válku.“

Když šlo o politicky ožehavé otázky, Sandecker vždy rád popustil uzdu fantazii. „Takovou akci by bylo možno uskutečnit, musela by se ale připravit a provést v absolutní tajnosti. Nesměla by být zanechána sebemenší stopa.“

LeGrand přikývl. „Přesně to řekl prezident, když s tím za ním přišli.“

„Skutečně nelehký úkol,“ poznamenal admirál.

„To si pište, oni ale nebyli obyčejní lidé. Téměř z ničeho vytvořili největší vojenskoprůmyslovou mašinérii na světě a nemilosrdně ji použili k likvidaci dvou hrozivých protivníků roztahujících se po několika kontinentech a oceánech. Ale ani veškeré jejich odhodlání a moc na takový úkol nestačily. Naštěstí pro ně ale došlo k souběhu dvou na první pohled zcela nesouvisejících událostí a oni pochopili, kudy povede cesta. Za prvé to byl vývoj letounu, který začal být později označován jako létající křídlo. Z konstrukčního hlediska měl sice nějaké mouchy, ale disponoval některými původně neplánovanými vlastnostmi, které vzbuzovaly pozornost. Mluvím o takzvané neviditelnosti. Ten letoun měl tak štíhlou siluetu a takový povrch, že jej za určitých okolností radar vůbec nemusel zachytit.“

„Počítám, že máte na mysli ruský radar,“ řekl na to Sandecker.

LeGrand se záhadně usmál. „Všechna létající křídla, včetně těch právě vyráběných, byla údajně z rozkazu velitelství leteckých sil zničena. Prezident dal ale pokyn, aby se v tajnosti začala připravovat upravená verze. Měla větší dolet i rychlost. Stručně řečeno, disponovali jsme strojem, který mohl doletět až na Sibiř a zase se vrátit, aniž by si toho kdokoli všiml.“

„Pokud vím, Rusové nejsou žádní hlupáci,“ namítl Sandecker. „Kdyby ta jejich laboratoř vylétla do vzduchu, spočítali by si, že za tím stojí Spojené státy.“

„Nepochybně, proto taky byla tak důležitá ta druhá část rovnice,“ pokračoval LeGrand. „Tou bylo objevení anasazia. Šlo o vedlejší produkt výzkumu v Los Alamos. Vědec, který tu látku objevil, byl amatérský antropolog. Fascinovaly ho staré indiánské kultury, které kdysi žily v pueblech na americkém jihozápadě. Jejich souhrnné označení Anasazi má kořeny v jazyce Navahů. Právě tohle slovo ten vědec použil. Jeho látka má řadu zajímavých vlastností. Největší pozornost ale vzbudila její schopnost lehce změnit atom vodíku. Kdyby bylo možné dopravit anasazium nějakým nenápadným způsobem do té sovětské laboratoře, ovlivnilo by to výsledky výzkumu. Než by přišli na to, v čem je chyba, ztratili by podle našich odhadů několik let. Spojené státy by získaly čas na zkonstruování mezikontinentálního bombardéru a vyrobily by obrovské množství tak moderních raket, že Rusové by se ocitli na hony za námi. Nikdy by nás už nedohnali. Bomby s anasaziem měly být z letadla shozeny na padácích. Při výbuchu by se ta látka dostala do vzduchu v podobě drobných kapiček, které by pak do laboratoře pronikly ventilačním systémem. Lidem by v žádném případě neuškodila. Není o nic nebezpečnější než obyčejná voda. Přítomní vědci by se ve chvíli útoku pravděpodobně domnívali, že někde v blízkosti zvláštním způsobem hřmí.“

„To nevypadá na dvakrát přesné bombardování.“

„To máte pravdu. Ale jak se říká, zoufala doba si žádá zoufalé prostředky.“

„Co kdyby se ten letoun z nějakých technických příčin zřítil?“

„S tou možností počítali. Kapsle s jedem, jako byla například ta, kterou si nevzal Francis Gary Powers, když v Rusku havaroval se svým U-2, se sice rozdávat neměly, ale žádní přeživší, kteří by mohli žvanit, stejně zůstat neměli. Posádka se musela obejít bez padáků. Stejně by neměla možnost z letadla vyskočit. Katapulty v té době ještě neexistovaly a překryt pilotní kabiny nešel žádným způsobem otevřít. Kdyby se našly trosky, vždycky by bylo možné říct, že šlo o experimentální letoun, který ztratil orientaci.“

„Posádka to věděla?“

„Byli to velmi motivovaní dobrovolníci, kteří si možnost nějakého selhání vůbec nepřipouštěli.“

„Škoda že ten plán nevyšel,“ prohlásil Sandecker.

„Právě naopak,“ řekl LeGrand. „Ta akce byla mimořádně úspěšná.“

„Cože? Jestli mě paměť neklame, tak Rusové odpálili vlastní vodíkovou bombu jen chvíli po nás.“

„To ano. Svou první termonukleární pumu úspěšně odzkoušeli v roce 1953, dva roky po Spojených státech. Vzpomínáte si, jak jsem mluvil o přílišném sebevědomí? Ti naši troubové si neuměli představit, že by je takový ignorantský ňouma jako Stalin mohl přechytračit. Jenže on byl mimořádně podezřívavý. Igoru Kurčatovovi, což byl takový ruský Oppenheimer, dal rozkaz vybudovat ještě jednu podobnou laboratoř, a to na Urale. No a ta uralská laboratoř úkol vyřešila. Stalin došel k názoru, že sibiřská výzkumná stanice neuspěla záměrně, a dal proto všechny tamní vědecké pracovníky zlikvidovat.“

„Překvapuje mě, že nebyla podniknuta žádná akce proti té laboratoři na Urale.“

„Zvažovala se, pak se ale od jejího provedení upustilo. Možná byla považována za příliš nebezpečnou, nebo se u toho létajícího křídla vyskytly nějaké nepřekonatelné technické problémy.“

„Co se s tím strojem stalo?“

„I s nákladem ho šoupli do nějakého hangáru. Aljašská základna, z níž operoval, byla vyklizena a veškerý personál byl přeložen. Rozstrkali ty chlapy do všech koutů světa. Nikdo z nich o té operaci neměl ucelenou představu. A tím to skoro skončilo.“

„Skoro. Máte na mysli ten protokol a smrt toho pilota?“

LeGrand se na barové stoličce zavrtěl. „Nejen to. Ve skutečnosti byla zabita celá posádka,“ pronesl tiše. „O akci a cílovém prostoru samozřejmě vědělo více lidí, ale ti čtyři muži byli jediní, kteří neměli nic společného s politikou. Jejich rodinám bylo oznámeno, že zahynuli při nějaké nehodě. Pohřbili je s veškerými vojenskými poctami na Arlingtonském hřbitově.“

„Jak krásné gesto.“

LeGrand si nervózně odkašlal. „Všichni vědí, že se ze všech sil snažím udělat v agentuře pořádek. Občas se stane, že když nějakou záležitost opráším, objevím pod tím prachem hromadu smrdutého bahna. Už jsme toho odkryli a vyčistili spoustu, bohužel se ale o tom ze zcela zřejmých důvodů moc nemluví. Sem tam se zpravodajcům ještě dnes podaří udělat něco, na co nemůžeme být moc pyšní. Mezi takové věci patří i ta nepříjemná epizoda.“

„Austin mě už o svých zjištěních informoval. Ten pilot se prý na svůj pohřeb přišel podívat. Bylo mi řečeno, že ho tam spatřil jeho syn.“

„Trval na tom, že chce ještě jednou vidět svou rodinu,“ řekl na to ředitel CIA. „Sdělili mu, že se na určitou dobu musí uchýlit do ústraní. Že je za tím účelem vytvořen speciální ochranný program. Byla to samozřejmě lest. Krátce poté, co jej odvezli, ho jeho vlastní strážce zabil.“

„Muž, který žil v severní části státu New York.“

„Přesně tak.“

Sandeckerovy modré oči ztvrdly. „Musím se přiznat, že mi ho není ani trochu líto. Byl to chladnokrevný zabiják, dokonce i ve stáří, tedy v době, kdy většina lidí zmoudří. Navíc chtěl zabít Austina. A k čemu měl sloužit ten protokol? Copak zabití posádky nestačilo?“

„Ti pohlaváři, kteří o tom rozhodli, nechtěli připustit sebemenší riziko, že by se celé tajemství vyzradilo. Báli se, že by mohla vypuknout další válka. Vztahy mezi Sovětským svazem a námi byly už tak dost špatné. Ten protokol byl vytvořen, aby v případě nějakého pokusu o odhalení celého tajemství došlo automaticky k protiakci. Mysleli si však, že pokud se nějaký slídil objeví, bude to ze zámoří. Ani ve snu by je nenapadlo, že hrozba přijde z Kongresu. Všechno to bylo absolutně zbytečné. Volby dopadly jinak, předseda Sněmovny reprezentantů se na svou židli nevrátil a skandální odhalení, které měl v plánu, se nikdy nekonalo. Ti potentáti si ale zřejmě mysleli, že těch pár nášlapných min, které nastražili, aby vybuchly pod nohama zvědavců, kteří by jim šli po stopě, se časem deaktivuje samo. Nepočítali zkrátka s tím, že by mohly být nebezpečné ještě po padesáti letech.“

Sandecker pokýval hlavou a propletl si prsty. „Takže můj člověk málem zahynul kvůli takové pitomosti. Kvůli nějakému starému plánu, který dala dohromady banda přitroublých pistolníků. No dobře. Jak jsem pochopil, ten nájemný vrah už měl sbaleno. Chystal se popadnout pušku s dalekohledem a krabici dynamitu a vypadnout. Možná už přemýšlel, jak odchod do penze oslaví. Jaká škoda, že nemůžeme americké daňové poplatníky seznámit s tím, jak pitomě jsou jejich peníze ve jménu demokracie používány.“

„To by byla chyba,“ řekl LeGrand. „Tohle je ještě pořád velmi ožehavá záležitost. Přinutit Rusko ke snížení počtu jaderných zbraní není jednoduché. Kdyby se to provalilo, ruští nacionalisté, kteří tvrdí, že Spojeným státům se nedá věřit, by dostali do rukou pádný argument.“

„Ti nám stejně nebudou věřit,“ prohlásil Sandecker úsečně. „Podle mých zkušeností se mocní ze všeho nejvíc bojí jedné věci – potíží. Doufám proto, že žádné další protokoly, které by mohly ohrozit nevinné a nic zlého netušící občany, neexistují.“

V poslední admirálově větě bylo obsaženo skryté varování.

„Abych se ujistil, že se něco takového nebude opakovat, nařídil jsem důkladnou prohlídku všech našich počítačových souborů,“ řekl na to LeGrand. „Už žádná další překvapení.“

„To doufám,“ pronesl Sandecker zamyšleně.

Washington, sídlo Národní agentury pro podmořský výzkum

AUSTIN SI NALIL DO ŠÁLKU JAMAJSKOU kávu Blue Mountain, lehce usrkl a pak uchopil hliníkový válec, který ležel na desce jeho pracovního stolu. Potěžkal ho ve své obrovité dlani a pak se na jeho poškrábaný povrch zadíval, jako by to byla křišťálová koule. Válec mu ale žádná tajemství nevyjevil, jen mu v poněkud zkreslené podobě nabídl pohled na vlastní do bronzova opálenou tvář a bělavé vlasy.

Odložil válec stranou a vrátil se opět k mapě Aljašky. Už ji sice osobně navštívil několikrát, obrovská rozlehlost tohoto padesátého amerického státu ho ale nikdy nepřestala udivovat. Pátrat po staré základně, z níž kdysi operovalo létající křídlo, v krajině, která patří k nejdivočejším místům na zemi, by nebylo o nic snadnější než hledat na Sahaře jedno konkrétní zrnko písku. Vzhledem k závažnosti celé věci se dalo očekávat, že ji kdysi vybudovali co nejdále od civilizace, aby ji nikdo nepovolaný nespatřil. Přejel prstem od města Barrow, které se nacházelo daleko za severním polárním kruhem, až na jih ke Kenaiskému poloostrovu. Zrovna v něm začínal klíčit jistý nápad, když zazvonil telefon.

S očima zapíchnutýma do mapy se natáhl po sluchátku, přiložil si ho k uchu a nepříliš nadšeně zavrčel prosím. Ze sluchátka se ozval Sandeckerův skřípavý hlas.

„Kurte, mohl byste přijít do mé kanceláře?“

„Nemohlo by to počkat, admirále?“ zeptal se Austin, kterému se zrovna teď nechtělo přerušit slibně se rozvíjející úvahy.

„Ale jistě, Kurte,“ odvětil Sandecker zdánlivě velkodušně. „Stačilo by vám pět minut?“

Právě se rodící nápad při těch slovech prokázal životnost pokojové květiny vystavené polednímu slunci. Sandeckerovi se v takových situacích nedalo oponovat. Navíc jeho myšlenkové pochody probíhaly tak rychle, že měl tendenci vnímat čas jako pomalu se vlekoucí.

„Budu tam za dvě minuty.“

„Výborně. Myslím si, že to nebudete považovat za plýtvání časem.“

Když Austin vstupoval do Sandeckerovy kanceláře, čekal, že admirál bude jako obvykle sedět za svým obrovským stolem, který byl vyroben z palubního poklopu lodě sloužící kdysi Konfederaci k prorážení námořní blokády. Sandeckera ale spatřil v jednom z kožených křesel používaných návštěvami. Rozmlouval s nějakou ženou, která byla k Austinovi obrácena zády. Admirál, jenž měl na sobě námořnické sako se zlatou kotvou vyšitou nad náprsní kapsou, se vztyčil, aby Austina přivítal.

„Děkuji, že jste přišel, Kurte. Mám tady někoho, kdo by se s vámi rád setkal.“

Když se poté postavila i ona žena a obrátila se k němu, na celou Aljašku okamžitě zapomněl.

Byla vysoká a štíhlá a měla eurasijské vystouplé lícní kosti a oči ve tvaru mandlí. Třebaže vypadala tak exoticky, její oblečení bylo konzervativní. Měla na sobě dlouhou, vínově červenou sukni a sako stejné barvy. Velmi světle hnědé vlasy měla stažené do copu, který jí padal až skoro do půlky zad. Nebudila ale pozornost jen svou přirozenou krásou. Byla vzpřímená jako někdo zrozený k vládnutí, a když se mu pak vydala vstříc, aby mu potřásla rukou, všiml si, že má pružnou a lehkou chůzi pantera. Její hluboké hnědé oči byly posety zlatými tečkami a budily dojem, že z nich přímo sálá tropické slunce. Možná za to mohla jen jeho bujná představivost, když ale ucítil její lehce pižmovou vůni, měl najednou pocit, jako by odněkud ž dálky zaznívalo tlumené víření bubnů.

„Nejste náhodou doktorka Cabralová?“

Kdyby místo odpovědi zaznělo jen tiché zavrčení nějaké pralesní šelmy, asi by ho to nepřekvapilo, ona ale hlubokým a mile znějícím hlasem pronesla: „Děkuji vám, že jste si našel čas, pane Austine. Doufám, že jsem vás nevyrušila při nějaké důležité činnosti. Požádala jsem admirála Sandeckera, jestli by nebyl tak laskav a neumožnil mi osobně vám poděkovat za pomoc.“

„Nemáte vůbec zač. Tu nejdůležitější práci odvedli Paul a Gamay. Já jen zvedl sluchátko a vytočil jedno číslo.“

„Jste až příliš skromný, pane Austine,“ prohlásila s úsměvem, který by ve zlomku vteřiny dokázal rozpustit kostku ledu. „Obávám se, že kdy byste tak rychle nezareagoval, moje hlava i hlavy vašich kolegů by dnes zdobily jeden kůlový plot vzdálený tisíce mil od téhle hezky a pohodlně zařízené kanceláře.“

Sandecker přistoupil blíž a jemným gestem Francesce naznačil, aby si opět sedla. „Když už máme tu čest těšit se z vaší společnosti, vadilo by vám, doktorko Cabralová, kdybychom toho zneužili a požádali vás, abyste nám pověděla celý svůj příběh?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděla. „Když o svých zkušenostech vyprávím, svým způsobem to na mě působí jako terapie. Navíc jsem zjistila, že se mi při tom vybavují detaily, na které jsem už zapomněla.“

Sandecker Austinovi pokynul, aby se posadil, pak usedl za svůj stůl a zapálil si jeden z deseti doutníků, které si každý den dopřával. Spolu s Austinem pak napjatě naslouchal Francesčinu vyprávění. Popsala jim únos letadla, nouzové přistání, svůj zápas se smrtí i následnou roli bílé bohyně. Detailně jim vysvětlila projekty, které ve vesnici Chulů uskutečnila a na něž byla tak hrdá. Skončila vylíčením příchodu Troutových, jejich šíleného útěku a záchrany, která se dostavila v podobě vrtulníku.

„Fascinující,“ vydechl Sandecker, „absolutně fascinující. A co se stalo s vaší přítelkyní Tessou?“

„Zůstala u doktora Ramireze. Její znalosti léčivých účinků rostlin budou mít pro jeho výzkum neocenitelnou hodnotu. Už jsem telefonicky kontaktovala své rodiče. Mají se dobře. Chtějí, abych se co nejdříve vrátila domů, ale já jsem se rozhodla zůstat prozatím ve Spojených státech. Než se vrátím do Sao Paula a vrhnu se do víru tamního společenského života, potřebuji nějaký čas na aklimatizaci. Kromě toho jsem se rozhodla pokračovat v práci, která byla před deseti lety přerušena.“

Sandeckerovi neuniklo, jak odhodlaný výraz se objevil ve Francesčině tváři. „Pevně věřím, že minulost se nepromítá jen do přítomnosti, ale že ovlivňuje rovněž budoucnost. Kdybyste nám řekla víc o tom, proč jste tehdy vlastně do toho letadla nasedla, možná bychom tak snáze pochopili, co nás v budoucnu čeká.“

Francesca se zadívala kamsi do dálky, jako by hledala nějakou díru v čase. „Tak to se musím vrátit až do dětství. Už jako malá holka jsem si uvědomovala, že pocházím z privilegované rodiny a že ostatní jsou na tom mnohem hůř. Věděla jsem, že naše město je plné otřesných brlohů, v nichž lidé musí žít. Když jsem trochu vyrostla a začala cestovat, pochopila jsem, že mé rodné město je vlastně zmenšeným příkladem toho, jak funguje celý svět. Na jednom místě tam žili jak boháči, tak i ti, kteří neměli vůbec nic. Také jsem zjistila, že rozdíl mezi bohatými a chudými národy je založen na existenci té nejhojnější látky na světě: vody. Kde je sladká voda, tam probíhá i rozvoj. Bez vody není ani co jíst. A když chybí jídlo, ztrácí se i vůle k životu, snaha zlepšit vlastní životní standard. Problémy mají dokonce i ty země, které disponují bohatými nalezišti ropy. Musí na nakupování či výrobu pitné vody vynakládat většinu takto získaných prostředků. Zvykli jsme si, že když otočíme kohoutkem, začne téct voda, ale tak tomu nebude pořád. Získávat ji je stále složitější a složitější.“

„Spojené státy už boje o vodu zažily,“ přerušil ji Sandecker. „Za starých časů se o přístup k ní bojovalo často.“

„S tím, co nás teprve čeká, se to nedá srovnávat,“ pronesla Francesca ponuře. „V tomto století se války nebudou vést kvůli naftě, jak tomu bývalo dříve, ale kvůli vodě. Situace se stává zoufalou. Množství lidí roste a vody nepřibývá. Není jí více než před dvěma tisíci lety, kdy počet obyvatel činil tři procenta současného stavu. I bez těch nevyhnutelných období sucha, jako je například teď, by se to dále zhoršovalo, protože spotřeba vody by rostla stejně jako počet obyvatel. Některým zemím by voda jednoduše došla a svět by zachvátila další krize. Státní hranice by překročily desítky milionů uprchlíků. Nutnost nějak je živit by se projevila nedostatkem potravin, zejména ryb, životní prostředí by se prudce zhoršilo, docházelo by ke konfliktům, i válečným, životní úroveň by šla rapidně dolů.“ Na chvíli se odmlčela. „Jako lidé, kteří se zabývají výzkumem moří a oceánů, v tom určitě musíte vidět ironii. Čelíme nedostatku toho, co ze dvou třetin pokrývá povrch naší planety.“

„Voda, voda, všude samá voda, ale nikde ani kapka takové, která by se dala pít,“ zadeklamoval Austin úryvek z básně Samuela Taylora Coleridge.

„Přesně tak. Zkuste si ale představit, že by Námořník z téhle básně měl kouzelnickou hůlku, kterou by zamával nad vědrem mořské vody a změnil ji na pitnou.“

„Posádka lodě by přežila.“

„A teď si představte, že by těch věder bylo několik milionů.“

„Celosvětový nedostatek sladké vody by skončil,“ prohlásil Austin. „Skoro sedmdesát procent všech lidí na zemi nežije dále než padesát mil od mořských břehů.“

„Správně,“ pochválila ho Francesca, jejíž nálada se evidentně zlepšila.

„Chcete nám snad říct, že vy takovou kouzelnickou hůlku máte?“

„Něco téměř tak úžasného. Podařilo se mi vyvinout zcela revoluční metodu odstraňování soli z mořské vody.“

„Musíte přece vědět, že odsolování není nic nového,“ namítl Sandecker.

Francesca přikývla. „S odstraňováním soli z mořské vody začali už staří Řekové. Odsolovací zařízení se stavěla a staví všude ve světě, spousta jich je i na Středním východě. Existuje několik metod, ale všechny jsou velmi drahé. V rámci své disertační práce jsem se pustila do hledání zcela nového postupu. Všechny staré metody jsem zavrhla. Chtěla jsem vymyslet proces, který by byl účinný a levný, dostupný i tomu nejchudšímu farmáři, který se snaží vydobýt si nějakou obživu z vyprahlé půdy. Představte si důsledky. Voda by byla téměř zadarmo. Pouště by se zazelenaly a naplnily životem.“

„Jsem si jist, že jste zvážila i nežádoucí dopady,“ řekl Sandecker. „Laciná voda by podpořila další průmyslový rozvoj, došlo by k ještě rychlejšímu růstu počtu obyvatel, kvalita ovzduší by se zhoršila.“

„Dlouho jsem nad tím přemýšlela, pane admirále, ale všechny ostatní alternativy by byly ještě nepříjemnější. Než bych nějaké zemi dovolila ten vynález začít využívat, musela by se zavázat, že bude dodržovat určitá pravidla.“

„Předpokládám, že vaše experimenty proběhly úspěšně,“ ozval se Austin.

„Velmi úspěšně. V letadle jsem s sebou měla funkční model, který jsem na té konferenci chtěla předvést. Na jedné straně by do něj přitékala slaná voda, na druhé by vytékala voda sladká. To zařízení navíc dokázalo získávat využitelnou energii a při celém procesu nevznikal téměř žádný odpad.“

„Něco takového by mělo cenu milionů dolarů.“

„Bezpochyby. Dostala jsem řadu nabídek a mohla jsem na nich nesmírně zbohatnout, chtěla jsem ale svůj vynález poskytnout světu zdarma.“

„To by od vás bylo velmi ušlechtilé. Říkáte, že jste dostala řadu nabídek. Takže existovali lidé, kteří o vašem vynálezu i dalších plánech věděli.“

„Poté co jsem kontaktovala Organizaci spojených národů a požádala jsem o možnost zúčastnit se té konference, stalo se to veřejným tajemstvím.“ Na okamžik se odmlčela. „Jedna věc mi celou tu dobu vrtala hlavou. O mé technologii vědělo mnoho lidí. Ti, kteří se mě pokusili unést, by v případě jakékoli snahy o prodej mého vynálezu byli okamžitě odhaleni a dopadeni.“

„Ještě ale existuje jiná možnost,“ zauvažoval nahlas Austin. „Možná chtěli vaši práci navždy pohřbít, aby se o ní svět nikdy nedověděl.“

„Proč by chtěl někdo odstranit něco, co by lidstvu přineslo takový prospěch?“

„Asi jste moc mladá na to, abyste si to mohla pamatovat,“ ozval se Sandecker, který již delší dobu mlčel a jen hovor pozorně poslouchal, „ale před lety kolovaly pověsti, že nějaký vynálezce zkonstruoval motor, který místo benzinu spaloval vodu. Podle jiné verze by auto s tímto motorem dokázalo na jeden jediný galon benzinu ujet sto mil. Ale detaily nejsou důležité. Ropné společnosti prý tu myšlenku koupily a navždy ji pohřbily, aby se nemusely strachovat o své zisky. Ty řeči se samozřejmě nezakládaly na pravdě, ale chápete, proč o tom mluvím?“

„Kdo by chtěl chudým národům odepřít lacinou vodu?“

„Provedli jsme určitá šetření, a tak máme před vámi trochu náskok, doktorko Cabralová. Dovolte mi jednu hypotetickou otázku. Představte si, že veškerá sladká voda na světě patří vám. Jaký postoj zaujmete k technologii, která by všem lidem dala k dispozici levnou vodu?“

„To vaše teoretické monopolní postavení by má technologie ukončila. Takové úvahy mi ale připomínají hospodské řeči. Není zkrátka možné, aby veškerou vodu vlastnila jediná osoba či společnost.“

Sandecker a Austin si vyměnili pohledy.

Teď si vzal slovo Austin. „Za posledních deset let se stala spousta věcí, doktorko Cabralová. Podrobněji vás do celé té šílené záležitosti zasvětíme později, teď řeknu jen něco. Zjistili jsme, že jedné nadnárodní organizaci jménem Gokstad Corporation do získání takového monopolního postavení už moc nechybí.“

„To je nemožné!“

„Přál bych si, aby tomu tak bylo.“

Francesca se zamračila. „V tom případě to musela být právě tahle korporace, kdo se mě pokusil unést, kdo mě připravil o deset let života.“

„Nemáme žádný solidní důkaz,“ řekl Austin. „Ty nepřímé ale ukazují právě tímto směrem. Povězte mi, co víte o látce jménem anasazium?“

Francesca otevřela překvapením ústa. Rychle se ale vzpamatovala a zeptala se: „Existuje něco, co by lidé z téhle agentury nevěděli?“

„Je toho dost, bohužel. Kromě toho, že je schopno určitým způsobem změnit atom vodíku, toho o anasaziu moc nevíme.“

„To je jeho nejdůležitější vlastnost. Anasazium tvoří základ mého odsolovacího procesu. O jeho existenci ale mnoho lidí neví. Je to velmi vzácná látka.“

„Jak jste se o ní dověděla?“

„Náhodou. Přečetla jsem si o ní v nějaké těžko srozumitelné práci jednoho fyzika z Los Alamos. Nechtěla jsem vylepšovat existující odsolovací metody, chtěla jsem přijít na způsob zcela nový, založený na nějakém zásahu do samotné molekulární struktury vody. Předem jsem nevylučovala ani možnost úpravy atomových jader. Dlouho jsem nebyla schopna nalézt žádné řešení. A pak jsem se dověděla o existenci té látky. Kontaktovala jsem fyzika, který ten článek napsal. Menší množství té látky měl, a když jsem mu řekla, na co ji potřebuji, byl ochoten půlku mi dát.“

„Proč je tak vzácná?“

„Z několika důvodů. Má se za to, že pro ni není žádné ekonomické využití, a tak ji nikdo nechce, ani nenabízí. Další důvod je ten, že získat ji v čisté podobě je dost složité. Ruda, která ji obsahuje, se těží v Africe, bohužel zrovna v místech, kde se téměř neustále bojuje. Měla jsem pár uncí, dost na to, abych mohla sestrojit funkční model. Vystoupila bych s návrhem, aby se všechny země domluvily a pomocí společně vložených finančních prostředků zajistily tolik anasazia, aby mohl být zahájen ověřovací a posléze zkušební projekt. Při vzájemné spolupráci by té látky bylo brzy dost.“

„Gokstad měl u mexického pobřeží nějakou podivnou laboratoř. Byla zničena velkou explozí.“

„Povězte mi o té laboratoři víc.“

Austin jí v rychlosti řekl všechno důležité. Začal smrtí velryb, popsal jí podivný válec, který po výbuchu našli v zátoce, a vylíčil jí, jak je dovedl až k tomu létajícímu křídlu. Sandecker ji poté seznámil s tajnou operací podniknutou během studené války proti té sibiřské laboratoři.

„To je neskutečný příběh. A těch velryb je mi líto,“ řekla smutně. „Při mém procesu se uvolňuje teplo, které může být přeměněno na energii. Ta látka je ale nestálá a za určitých okolností může explodovat. Ti lidé se zřejmě snažili sestrojit větší verzi mého zařízení, jenže nevěděli, že anasazium může být nebezpečné. Jak se k němu vůbec dostali?“

„To nevíme,“ odvětil Austin. „Je nám známo, že na nějakém místě se ho nachází větší množství, přesnou polohu toho místa ale neznáme.“

„Musíme ho najít. Jinak ve svém výzkumu nebudu moci pokračovat,“ naléhala Francesca.

„Existuje pro to ještě jeden pádný důvod,“ vstoupil do hovoru Sandecker.

„Nedokážu si představit, že by mohlo být něco důležitějšího než obnovení výzkumných prací,“ namítla Francesca.

„Všechno má svůj čas, doktorko Cabralová. Jestli se totiž Gokstadu podaří uskutečnit, co chystá, na vaší práci už nebude záležet. Neboť ten, kdo ovládá celosvětové zdroje sladké vody, ovládá i samotný svět.“

„Vypadá to, jako byste hovořil o světové nadvládě, pane admirále.“

„Proč ne? Napoleonovi se to nepodařilo, Hitlerovi také ne, v jejich případě šlo ale o pokusy získat nadvládu silou. Oba přitom narazili na někoho, kdo měl v ruce tlustší klacek.“ Vyfoukl kouř a chvíli ten obláček pozoroval. „Ti lidé, kteří protestují proti globalizaci a všemu, co dělá Světová obchodní organizace a Mezinárodní měnový fond, mají v něčem pravdu. Hrozba není obsažena v těch organizacích či doprovodných jevech, ale ve skutečnosti, že je dnes tak jednoduché získat nad nějakým ekonomickým sektorem absolutní kontrolu.“

„Něco nebo někdo jako globální Al Capone?“ nadhodil Austin.

„Jsou zde určité podobnosti. Capone se dokázal zcela nemilosrdně vypořádat s konkurencí a měl skvělé organizační schopnosti. Ekonomická moc mu přinesla i politický vliv. Pašování alkoholu má ale ke kšeftování s vodou dost daleko. Svět bez vody nemůže existovat. Ti, kdo budou kontrolovat její distribuci, získají obrovskou politickou moc. Kdo by se odvážil vystoupit proti někomu, jehož slovo by mohlo odsoudit celý národ ke smrti žízní? To je důvod, doktorko Cabralová, proč jsem řekl, že existují důležitější věci než váš výzkum.“

„Máte pravdu, pane admirále,“ uznala Francesca. „Kdyby Gokstad našel to anasazium, spadl by mu do klína hotový poklad a mohl by v masovém měřítku upravovat vodu na základě mé metody.“

„Inteligence a krása, to je vskutku báječná kombinace,“ pronesl Sandecker s neskrývaným obdivem. „Tato mladá dáma přesně vystihla mé obavy. Je nezbytně nutné, abychom tu uskladněnou látku našli dříve než Gokstad.“

„Když jste mi volal, admirále, právě jsem se snažil přijít na to, jak určit přesnou polohu té základny. Asi budu potřebovat pomoc.“

„To nebude problém. Veškeré agenturní prostředky jsou vám plně k dispozici. Kdyby to nestačilo, zajistím pomoc zvenčí.“

„Myslím, že se s Joem co nejdříve vypravíme na Aljašku.“

„Než se vypravíte k Yukonu, musíme ještě něco probrat. Dělá mi starosti ta flotila tankerů, o které se zmínil ten Joeův kamarád od novin. Co si o tom myslíte?“

„Gokstad se zřejmě chystá začít někam přepravovat vodu z Aljašky. V poslední době se dost mluví o nutnosti zásobovat vodou Čínu.“

„Možná,“ řekl Sandecker, ale moc přesvědčivě to neznělo. „Promluvím si s Rudi Gunnem. Třeba se jemu a Yaegerovi podaří vrhnout na tu záhadu trochu světla. Zatímco se budete vy a Joe snažit najít to létající křídlo, pokusí se ti dva zjistit něco o těch tankerech.“

Austin se zvedl. „Je čas začít něco dělat,“ řekl a nabídl Francesce rámě. „Vyprovodím vás, doktorko Cabralová.“

„Děkuji. A říkejte mi Francesko, prosím,“ požádala ho cestou k výtahu.

„Jen v případě, že vy mi budete říkat Kurte. Povězte mi něco. Dáváte přednost korejské, thajské, italské nebo naší staré dobré a prosté americké kuchyni?“

„Prosím?“

„Nikdo vás neinformoval?“ zeptal se s předstíraným údivem. „Večeře je součástí slavného Austinova záchranného systému. Doufám, že neodmítnete. Kdo ví, jak dlouho si teď budu muset vystačit s velrybím tukem a mrožími steaky.“

„V tom případě vaše pozvání ráda přijímám. Jak by se vám to hodilo v sedm hodin?“

„To by bylo ideální. Měl bych dost času na to pustit se do přípravy našeho výletu na Aljašku.“

„Takže se uvidíme v sedm. Určitě víte, že bydlím u Troutových. Můžete mě tam vyzvednout. A korejská kuchyně by nebyla k zahození.“

Austin se s Franceskou rozloučil u velkého globusu, který byl umístěn uprostřed atriové vstupní haly, jejíž stěny měly poněkud neobvyklou výzdobu v podobě umělých vodopádů a akvárií s nádherně barevnými a velmi exotickými mořskými živočichy. Pak se vrátil do své kanceláře ve čtvrtém patře, zavolal Zavalovi, aby ho informoval o schůzce u Sandeckera, a poté začal přemýšlet o konkrétním způsobu přepravy na Aljašku.

Když Austin dorazil do Georgetownu a zazvonil u Troutových, byla už Francesca připravena. Chvíli si s Paulem a Gamay povídal, a když došel k názoru, že učinil společenským konvencím zadost, naložil Francesku do auta a odvezl ji do své oblíbené korejské restaurace, která se nacházela v jedné neokázalé budově v Alexandrii.

Austin navrhl, aby si dali belogi, tenké nudličky marinovaného hovězího masa tepelně upravované přímo na stole. Bylo to jeho zamilované jídlo, dnes je ale sotva ochutnal – byl příliš zaneprázdněn zíráním na Francesku. Tentokrát si oblékla jednoduché džínové šaty, jejichž světle modrá barva krásně zvýrazňovala její opálenou pokožku a dlouhé husté vlasy, které budily dojem, že mají zvláštní schopnost pohlcovat sluneční světlo a později je vyzařovat. Pro Austina bylo velmi těžké spojit si obrázek téhle kultivované a nádherné ženy, která se očividně radovala z možnosti pochutnat si na civilizovaném jídlu, s příběhem o jejím postavení bílé bohyně a vládkyně divokých indiánů. Zdála se absolutně uvolněná a bezstarostná, ale i když se spolu smáli jejím nepříliš úspěšným pokusům naučit se jíst hůlkami, nemohl se zbavit pocitu, který jej provázel od chvíle, kdy ji poprvé spatřil. Navzdory civilizované slupce v ní stále zůstávalo cosi divošského, jako by se jí džungle dostala do krve. Cítil to, když pozoroval její půvabné kočičí pohyby, prozrazovala to ostražitost, která jí vyzařovala z tmavých očí. Fascinovalo ho to a přitahovalo, a on si svatosvatě slíbil, že až se vrátí z Aljašky, udělá všechno pro to, aby s ní mohl být co nejčastěji.

Tím hůře nesl, že se musí tak brzy rozloučit. Ale bylo to nutné. Před odletem na Aljašku toho musel ještě hodně zařídit. Když ji před domem Troutových vysadil, zeptal se jí, jestli by si s ním, až se vrátí, nechtěla zase někam vyjít.

„Ale s radostí,“ odvětila bez váhání. „Plánuji zůstat nějaký čas ve Washingtonu a doufám, že budeme mít příležitost lépe se poznat.“

„Už se nemůžu dočkat,“ řekl na to Austin. „Na místě a čase se už nějak domluvíme.“

Usmála se a lehce ho políbila na rty. „Beru to jako rande.“

Paluba tryskového letounu, kurs Aljaška

SE SANDECKEREM ZA ZÁDY SE DALO sehnat všechno, a tak když Austin prohlásil, že chce jedno z agenturních tryskových letadel, dostal ho. Tyrkysová Cessna Citation Ultra přelétla rychlostí pěti set mil za hodinu napříč celou zemí, palivo doplnila v Salt Lake City a pak se hnala směrem na Anchorage. Když se pod nimi konečně objevily první domy tohoto velkého aljašského města, které někteří místní obyvatelé nazývají Los Anchorage, bylo už nad vrcholky Chugachských hor vidět matné narůžovělé světlo. Během několika minut už byli opět ve vzduchu a směřovali ke svému cíli – Nome.

Krátce poté, co agenturní proudový letoun odstartoval z Anchorage, se Zavala vydal do palubní kuchyňky a přinesl dva šálky horké kávy. Austin právě studoval nějakou starou mapu, kterou měl roztaženou na skládacím stolku mezi sedadly. Svou pozornost věnoval hlavně místu, které na mapě vypadalo jako sevřená pěst, jež se téměř dotýká bývalého Sovětského svazu. Do Ruska to odtamtud bylo přes Beringův průliv jen pár mil.

Zavala se posadil na sedadlo naproti Austinovi, usrkl ze svého šálku a pohlédl z okénka. Mezi mraky, jemně nařasenými cirusy, byly vidět černé horské hřebeny ohraničené řekami a obklopené hustými lesy.

„Je to obrovská země,“ řekl Zavala zamyšleně. „Máš nějakou představu, kam bychom se měli vydat z Nome?“

Austin se opřel, založil si ruce za hlavou a zadíval se jen tak před sebe. Na tváři se mu objevil trochu zahořklý úsměv. „Víceméně,“ odvětil.

Zavala věděl, že se jeho kolega nesnaží být záhadný. Austin jednoduše jen neměl rád překvapení. Když na to měl čas, shromáždil a pečlivě prostudoval všechna fakta a až na jejich základě se rozhodl, co podniknout. Zavala ukázal k zemi. „Asi tě nepřekvapí, když řeknu, že podle mě je tam toho dole spíše více než méně.“

„Asi tak šest set tisíc čtverečních mil, pokud si pamatuji. Čeká nás velmi těžký úkol, o tom si nedělám žádné iluze. Mohli bychom hledat a hledat, možná by nám už vznikl nárok na důchod a my bychom pořád ještě nic nenašli.“ Odmlčel se a zamyšleně svraštil čelo. „Proto jsem došel k závěru, že bychom se neměli zabývat tím, o čem nemáme ani páru, ale že bychom měli vyjít z toho, co je nám známo.“

Zavala se jeho slov okamžitě chytil. „Víme, že cíl ležel v Sovětském svazu.“ Ukázal na severozápadní pobřeží Aljašky, které se četnými poloostrovy a výběžky, jedinými pozůstatky pradávného pevninského mostu, jako gigantickými prsty natahovalo po nedaleké Asii. „Jaký byl podle statistik dolet samokřídla?“

„Při rychlosti okolo pěti set mil za hodinu přibližně tři tisíce mil. Předpokládám ale, že pro tuhle akci se pokusili dolet zvýšit zabudováním přídavných nádrží.“

„Nemůžeš vyloučit ani doplnění paliva za letu,“ prohlásil Zavala.

„Uvažoval jsem o tom. Myslím si, že nechtěli celou operaci zbytečně prodlužovat a komplikovat. To by zvýšilo riziko prozrazení.“

Austin vzal do ruky obyčejnou tužku a namaloval mezi Barrowem a deltou Yukonu oblouk.

Zavala tiše hvízdl. „I tak to máš k cílovému prostoru víc než tisíc mil. A pořád ti ještě zůstává obrovská plocha.“

„Jo, ta oblast má větší rozlohu než mnohé státy,“ souhlasil s ním Austin. „Učinil jsem proto logický předpoklad. Ti naši hoši, co v mládí četli moc dobrodružných románů, chtěli ten svůj šílený plán maximálně utajit. Stavět novou základnu by bylo drahé, trvalo by to a – což je nejdůležitější – přitáhlo by to nechtěnou pozornost.“

Zavala luskl prsty. „Použili existující základnu.“

Austin přikývl. „Aljaška se za druhé světové války přímo ježila dělovými hlavněmi a bylo na ní plno polních letišť. Báli jsme se, že by se tam Japonci mohli vylodit. Každý červený puntík na téhle mapě představuje startovací dráhu z těch dob.“

Zavala se nad jeho slovy krátce zamyslel. „Co když jde o tajnou základnu?“

„To určitě je tajná základna, alespoň prozatím,“ odpověděl Austin, zabodl tužku poblíž Nome a pak kolem vzniklé tečky nakreslil velký kruh. „To, co hledáme, najdeme zde. Musím ale přiznat, že i na základě všech slibně vypadajících předpokladů a závěrů je to tak trochu sázka do loterie.“

Zavala se na mapu zadíval a obdařil Austina svým typickým, lehce posměšným úsměvem. „Jak si můžeš být tak jist, že je to správná oblast? To létající křídlo mohlo operovat z tuctů základen.“

„Dostalo se mi menší pomoci ze záhrobí,“ prohlásil Austin, sáhl do náprsní kapsy a vyndal z ní malý zápisník. Jeho hnědé desky byly značně ohmatané, ještě stále se na nich ale dalo přečíst slova „Americké armádní letectvo“ i jméno napsané o kousek níž inkoustovým perem. Austin podal notes Zavalovi. „Vzpomínáš si na Buzze Martina? To je deník jeho otce, pilota, který seděl v kokpitu létajícího křídla při jeho poslední misi.“

Zavala se rozesmál. „Ty musíš být kouzelník. Kdybys přede mnou vytáhl z klobouku králíka, asi bych byl překvapen míň.“

„Tenhle králík mi sám skočil do klína. Jen co si Sandecker promluvil s LeGrandem, CIA prohrabala skříně a vytasila se s Martinovými osobními věcmi. Asi se jich chtěli jako inkriminujících předmětů co nejrychleji zbavit, a tak je ani pořádně neprohlédli. Když pak Buzz ukládal otcovu uniformu, našel v jedné kapse tenhle notes. Napadlo ho, že by snad mohl obsahovat nějaké důležité informace, a proto mi ho těsně před naším odletem předal.“

Zavala zalistoval pokroucenými a zažloutlými stránkami. „Nikde nevidím žádnou mapu, která by nám mohla posloužit jako vodítko.“

„Přece sis nemohl myslet, že to bude tak snadné, nebo ano?“ řekl Austin, vzal si notes zase zpátky a otevřel ho v místě, kde byl založen žlutým přilnavým papírkem na psaní poznámek. „Martin byl dobrý voják. Dobře věděl, že základem úspěchu jakékoli operace je nutnost držet jazyk za zuby. Většina záznamů popisuje jeho stesk po ženě a synovi. Občas mu ale uklouzlo i něco jiného. Přečtu ti hned první odstavec.

Mé drahé ženě Phyllis a mému milovanému synu Buzzovi. Možná to jednoho dne budete číst. Mám tu spoustu času, a tak jsem si cestou do Bezejména začal psát deník. Kdyby ti nahoře věděli, že si ho vedu, asi by mi pořádně zatopili. Ta věc je tajnější než Manhattanský projekt. Ostatně zpravodajci mi opakují dnes a denně, že jsem jen pitomý pilot, který má poslouchat rozkazy a na nic se neptat. Někdy se cítím spíš jako vězeň. Celá naše osádka je neustále pod dohledem. Asi jsem ten deník začal psát právě proto – abych tak řekl: Hej, jsem lidská bytost. Já vím, že sis vždycky dělala starosti, jestli nemám hlad a co vůbec jím, ale neboj se, Phyllis, krmí nás tu dobře. Spousta čerstvého masa, ryb. Ty baráky, ve kterých spíme, se ale hodí spíš do teplejších oblastí. Sníh se na střeše neudrží a holý plech zrovna moc dobře neizoluje. Máme uvnitř kamna na dřevo, trochu to tu vytopí, ale přikládat musíme ve dne v noci. Možná by bylo lepší přestěhovat se do iglú.

To naše letadlo se v tom svém brlohu má mnohem líp. Promiň, že si stěžuji. Jsem šťastný, že s ním můžu lítat! Pořád nemůžu uvěřit tomu, že se tak velká mašina může tak lehce ovládat. Chová se jako stíhačka. Určitě je to letoun budoucnosti.“

Austin přerušil čtení a řekl: „V dalším textu popisuje, jak se mu stýská po domově a jak by se rád vrátil.“

„Škoda že se té budoucnosti nedočkal. Neměl tušení, že není jen vězeň, ale zároveň odsouzenec k smrti.“

„Martin nebyl ani první, ani poslední patriot hozený lvům v zájmu něčeho, co politické špičky označují za lepší budoucnost či všeobecně prospěšnou věc. Bohužel mu bylo odepřeno i zadostiučinění vědět, že nám tenhle jeho notýsek ukáže cestu k Bezejménu.“

„Ale vždyť to je ještě nejasnější než ta pitomá formulace z druhé světové války: Někde v Pacifiku,“

„Myslel jsem si nejprve totéž, pak jsem si ale vzpomněl na jednu historku, kterou jsem kdysi slyšel. Když se nějaký britský námořní důstojník někdy v padesátých letech devatenáctého století vracel z Aljašky, spatřil neznámé pobřeží. Zakreslil ho proto do mapy a místo jména připojil jen otazník. Nějaký zaměstnanec Admirality pak při překreslování jeho mapy místo otazníku napsal poznámku ‚beze jména‘. Pozdějším zkomolením z toho vzniklo Nome. Na tomhle místě je to taky zajímavé:

Poklidný let ze Seattlu. Letoun se ovládá fantasticky. Je to jako sen. Dosedli jsme třicet minut za Bezejménem.“

„Jakou mělo to létající křídlo cestovní rychlost?“ zeptal se Zavala.

„Čtyři sta až pět set mil za hodinu.“

„To by přistáli tak dvě stě až dvě stě padesát mil za Nome.“

„Došel jsem přesně k témuž závěru. A teď si poslechni tohle:

Když jsem poprvé ze vzduchu spatřil náš budoucí domov, řekl jsem klukům, že vypadá jako nos Dougy.“

„Nos dogy?“

„Ne, nos Dougy.“

„To nám tak pomůže. Chlápků s tímhle jménem jsou miliony,“ prohlásil Zavala otráveně.

„Jo, já vím, taky jsem to tak bral, ale pak jsem si přečetl další větu: Přidat tomu fajfku z kukuřičného klasu a vypadalo by to úplně jako starý Orlí zobák.“

„Douglas MacArthur! Jeho profil byl nezapomenutelný.“

„Zvláště pro někoho, kdo bojoval ve druhé světové válce. Navíc z Nome je to do Ruska jen sto jednašedesát mil. Napadlo mě, že by nebylo od věci objednat si nějaké družicové snímky. Zatímco ty jsi během letu chrápal, já si je prohlížel pod lupou.“

Podal Zavalovi několik fotografií. Ten si je chvíli prohlížel a pak zavrtěl hlavou. „Nenašel jsem nic, co by připomínalo orlí zobák.“

„Já taky ne. Ale říkal jsem ti, že to nebude jednoduché.“

Po chvíli dalšího marného studia snímků i mapy jim pilot oznámil, že začínají sestupovat k Nome. Sbalili všechny své věci, přichystali si batohy, a když letadlo zastavilo na konci přistávací dráhy malého, ale moderního letiště, byli připraveni vyrazit. Vzali si taxi a po jedné ze tří místních dvouproudových štěrkových cest zamířili do města. Ostré slunce nijak nenarušovalo monotónnost okolní tundry. Nikde neviděli ani jeden strom, jen v dálce spatřili Kigluaické hory. Taxík zahnul na Front Street, která se vinula podél šedomodrých vod Beringova moře, projel okolo radnice postavené na přelomu devatenáctého a dvacátého století, u které každý rok končil Iditarod, známý závod psích spřežení, a pak je vysadil u přístaviště nákladních a rybářských lodí, kde si pronajali hydroplán.

Zavala měl z toho stroje, jednomotorového Maulu M-7, který potřeboval ke startu i přistání jen malý kousek vodní plochy, velkou radost. Zatímco prováděl předletovou kontrolu, Austin koupil v malé restauraci U tlustého Freddieho pár sendvičů a kávu. Cestovali nalehko. Táhli s sebou převážně oblečení, Austin ale nezapomněl ani na svůj spolehlivý revolver Bowen. Zavala si vzal na cestu malý samopal Ingram, který při rychlé výměně zásobníků dokázal za minutu vypálit i několik set ran. Když se ho Austin zeptal, proč si do téhle pustiny bere tak smrtonosnou zbraň, zamumlal něco o medvědech.

Zavala odstartoval a zamířil podél pobřeží na severovýchod. Letěl nízko a udržoval stálou rychlost sto sedmdesát pět mil za hodinu. Bylo zamračeno, ale déšť, kterým byl tento kraj pověstný, se zatím nedostavil. Pátrali tak, že Austin vždy ukázal na nějaké místo a Zavala pak nad udaným prostorem několikrát zakroužil. Austin poté prohledanou oblast na mapě vyšrafoval. Jak za nimi zůstávaly další a další míle členitého pobřeží, počáteční vzrušení se vytrácelo a z hledání se postupně stala rutina. Zatím nespatřili nic jiného než fádní rovinu, občas nějakou tu řeku a stovky mělkých jezírek napájených vodou z tajícího sněhu.

Aby se nenudili, recitoval Austin během letu básně Roberta Servicea a Zavala je hned překládal do španělštiny. Monotónnost jejich činnosti ale nedokázala otupit ani báseň „Zastřelení Dana McGrewa“. Dobrá nálada, která Zavalu neustále provázela, pomalu začínala dostávat trhliny. „Našli jsme spoustu papouščích zobáků, holubích zobáků, dokonce i jeden želví, ale ani jediný orlí,“ zabručel.

Austin se zadíval do mapy na zašrafovanou oblast. Ještě pořád zbýval pořádný kus pobřeží.

„Čeká nás toho ještě spousta. Já bych rád pokračoval, a co ty?“

„Já taky, ale už nám ubylo hodně paliva. Budeme muset dotankovat.“

„Před chvílí jsme minuli něco, co vypadalo jako rybářský tábor. Co takhle doplnit tam někde staré Betsy palivo a dát si pauzu na oběd?“

Zavala místo odpovědi předvedl plynulý klopený obrat. Zanedlouho přilétli k řece, o níž se Austin zmínil, a zahnuli podél ní. Po deseti minutách spatřil skupinu překližkových chat. U říčního břehu byly vyvázány dva hydroplány. Zavala si vyhlédl jeden rovný úsek řeky, klesl k hladině, téměř dokonale na ni dosedl a pak si to namířil k nedalekému lehce prohnilému molu. Vyšel jim vstříc nějaký podsaditý muž s obličejem tak kulatým, že připomínal měsíc v úplňku, a hodil jim lano.

„Vítejte ve vesnici Tinook. Počet obyvatel sto šedesát sedm, většinou v příbuzenském vztahu,“ prohlásil s úsměvem, jenž si svou oslnivostí nezadal s odrazem slunečních paprsků od čerstvě napadaného sněhu. „Jmenuji se Mike Tinook.“

Nezdálo se, že by jej přílet dvou neznámých lidí, kteří se z nějakého záhadného důvodu rozhodli navštívit tuhle Bohem zapomenutou vesničku, nějak překvapil. Vzhledem k rozlehlosti těchto pustin a věčné samotě nebylo ničím neobvyklým, že někteří obyvatelé Aljašky občas nastartovali letadlo a absolvovali sto mil dlouhý let, jen aby si někde dali snídani. Snad za to mohl nedostatek kontaktu s dalšími lidmi, kterých bylo mimo Anchorage pohříchu málo, v každém případě ale většina zdejších lidí vychrlila důvod, proč tady na severu vlastně kysnou, ani ne pět minut po představení. Ani Mike nebyl výjimkou. Pověděl jim, že se tu narodil a vyrostl, pak že sice nějakou dobu pracoval jako letecký mechanik v Anchorage, ale táhlo ho to domů, a tak se rozhodl vrátit.

Austin mu na oplátku řekl, kdo jsou a že pracují pro Národní agenturu pro podmořský výzkum.

„Hned jsem věděl, že děláte pro vládu,“ prohlásil Tinook vševědoucně. „Na naftaře nebo lovce jste moc málo umazaní a na turisty se zase chováte moc sebejistě. Před lety jsme tu pár lidí od vás už měli. Prováděli nějaký výzkum v Čukotském moři. Co vás do Země půlnočního slunce přivádí?“

„Děláme na jednom geologickém projektu, musím se ale přiznat, že se nám zatím moc nedaří,“ odvětil Austin. „Hledáme nějaký kus země obklopený částečně vodou. Měl by mít tvar orlího zobáku.“

Tinook potřásl hlavou. „Támhleto letadlo je moje. Pokud zrovna nerybařím nebo nejsem u svých sobů, trávím čas ve vzduchu, ale nic mi to neříká. Pojďte se mnou dovnitř do obchodu,“ řekl a vystoupal s nimi po vratkých schodech vedoucích k domku postavenému z překližky. Byl to typický aljašský obchůdek se vším možným – potravinami, léky, nářadím, suvenýry a věcmi pro sváteční pobyt v divočině. Zákazníci si mohli vybrat z řady repelentů, nakoupit si konzervy, sehnat tu náhradní díly pro sněžné skútry a koupit i filmy na videokazetách.

Tinook se zadíval na nástěnnou mapu celé oblasti. „Nic. Vůbec nic, co by vypadalo jako orlí nos.“ Poškrábal se na hlavě. „Možná byste se měli zeptat Clarence.“

„Clarence?“

„Jo, to je můj děda. Vyzná se tu jako nikdo jiný a navíc miluje návštěvy.“

Austin obrátil oči v sloup. Už se nemohl dočkat, až zase odstartují. Zrovna přemýšlel nad tím, jak Tinooka diplomaticky odbýt, aniž by se nějak dotkl jeho citů, když si náhle všiml pušky zavěšené na zdi za pultem. Přistoupil blíž, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Byla to karabina Ml, kterou američtí pěšáci používali za druhé světové války. Několik takových zbraní už v životě viděl, ale tahle byla v mimořádně dobrém stavu.

„To je vaše karabina?“ zeptal se Tinooka.

„Dal mi ji děda, ale já raději při lovu používám svou vlastní pušku. Tahle zbraň má docela zajímavou historii. Skutečně si nechcete s Clarencem promluvit? Podle mě by to pro vás nebyla ztráta času.“

Zavala si všiml, jak Austin okamžitě zbystřil pozornost. „Asi by nebylo na škodu ještě trochu si protáhnout nohy. Stejně nemusíme mít strach, že by nás přepadla tma.“

Měl pravdu. Den v těchto končinách trval více než dvaadvacet hodin a čistě technicky vzato se ani pak nedalo hovořit o tmě.

Mike s nimi vyšel ven, vydal se blátivou ulicí kolem četných obydlí podobného charakteru, hloučků dětí s kulatými obličeji, spících eskymáckých psů a šňůr s pruhy lososího masa sušícího se na slunci, tedy pokud svítilo, došel k malému domku a zaklepal. Někdo je zevnitř pozval dál. Vešli. Místnost, jediná v domě, byla prosáklá kouřem z hořícího dříví a ve vzduchu byla rovněž cítit vůně vařeného masa. Vycházela z hrnce na malých kamínkách pro delší táboření v přírodě. V domě mnoho nábytku nespatřili. V rohu stála patrová postel a uprostřed uviděli stůl s červenobílým ubrusem plným olejových skvrn. U něj seděl jakýsi muž, který vypadal starší než zdejší ledovce, a štětečkem opatrně nanášel barvu na přibližně šest palců velkou dřevěnou sošku ledního medvěda. Na stole stálo v řadě několik hotových sošek vlků, lišek a orlů.

„Dědečku, tihle pánové by si rádi poslechli tvé vyprávění o té karabině.“

V obličeji posetém tisíci vrásek se zaleskly oči, z nichž kromě inteligence vyzařoval i smysl pro humor. Clarence nosil brýle s tmavými obroučkami a husté stříbrné vlasy měl učesány na pěšinku. Ústa se mu při vnukových slovech roztáhla do úsměvu od ucha k uchu. Třebaže mu už určitě táhlo na devadesát, když jim stiskl ruku, měli pocit, jako by jim ji drtil ve svěráku, a vůbec vypadal, že popadnout lvouna a praštit s ním o podlahu by mu nečinilo žádné potíže. Hlas se ale k jeho obrovité postavě nehodil – byl měkký jako čerstvě napadaný sníh.

„Musím se vrátit do obchodu. A taky bych vám měl natankovat nějaký benzin, než se vrátíte,“ prohlásil jeho vnuk a odešel.

„Dělám to pro jeden obchod se suvenýry v Anchorage,“ řekl stařec a odsunul ledního medvěda a sadu barev stranou. „Jsem rád, že jste za mnou zašli. Přišli jste právě včas na něco malého k snědku.“ Ukázal na pár notně omšelých židlí, přistoupil k hrnci, a aniž by vzal jakkoli na vědomí protesty svých hostů, naložil do malovaných čínských porcelánových misek trochu dušeného masa se zeleninou. Pak si sám nabral plnou lžíci, jako by jim chtěl ukázat, že se nemají čeho bát.

„Tak jak vám to chutná?“ zeptal se jich.

Austin a Zavala opatrně ochutnali a prohlásili, že je to docela dobré.

Stařík se rozzářil radostí.

„To je maso z karibu?“ chtěl vědět Zavala.

Muž sáhl do odpadkového koše a vytáhl prázdnou konzervu od hovězího masa se zeleninou.

„Mike je hodný kluk,“ řekl Clarence. „On a jeho žena mě zásobují konzervami, takže vařit nemusím. Stačí to jen ohřát. Co mi umřela žena, žiju sám a oni si o mě dělají starost. Trochu se nudím, pravda, a návštěvy mám rád, ale nechtěl bych vás, pánové, připravovat o čas.“

Austin se rozhlédl po místnosti. Na jejích zdech visely primitivní harpuny a umělecké předměty vyrobené Eskymáky. Hned vedle masky představující rozzuřeného mrože visel plakát s Rockwellovým obrázkem malého kluka v zubařské ordinaci. Bylo tam i několik rodinných snímků, přičemž na většině z nich spatřili i nějakou docela pohlednou ženu, zřejmě manželku toho starce. Některé věci se k sobě nehodily a některé sem nepatřily vůbec. Jednou z nich byl počítač umístěný v rohu. Když si děda Tinook všiml, jak udiveně se Austin tváří, řekl: „Zvláštní, že? Máme tu satelitní spojení, aby děcka věděla, co se děje ve zbytku světa. Díky té mašince můžu být v kontaktu téměř s kýmkoli, takže vlastně nikdy nejsem sám.“

Austin si uvědomil, že tenhle chlápek má do roztřeseného dědečka, který by jen tak posedával a žvýkal kousky velrybího tuku, dost daleko.

Zalitoval, že jej vůbec kdy napadlo chtít se setkání s ním vyhnout. „Kdyby vás to neobtěžovalo,“ řekl, „rádi bychom si vaše vyprávění poslechli.“

Děda Tinook hlasitě dožvýkal poslední kousky masa, naskládal misky do dřezu a znovu se posadil. Zamyšleně přimhouřil oči, jako by se snažil vybavit si hluboko zasuté vzpomínky, jen co se ale rozpovídal, okamžitě vyšlo najevo, že tohle nevypráví poprvé.

„Jednoho dne před mnoha a mnoha lety jsem se vypravil na lov. Všude se pásla stáda karibu, v řekách bylo plno pstruhů a lososů, člověk každou chvíli narazil na lišku. Nikdy jsem se nevracel s prázdnou. Měl jsem malý hliníkový člun se spolehlivým přívěsným motorem. Dalo se s ním dostat dost daleko. Protože nemělo cenu vracet se domů tak pozdě, často jsem zůstal venku. Pár nocí jsem strávil taky na tom starém polním letišti.“

Austin pohlédl tázavě na Zavalu. Aljaška byla plná polních letišť, která si toto označení ani nezasloužila.

„Kde to bylo?“ zeptal se.

„Kus cesty na sever. Pozůstatek druhé světové. Když tenkrát dopravovali letadla do Ruska, používali tu základnu pro mezipřistání. Taky odtamtud vypouštěli balony s chlapy, kteří v nich drželi protiponorkové hlídky. Moc tam toho nezbylo. Bouda, kde jsem mohl rozdělat oheň a zůstat v suchu a trochu v teple. Když jsem se rozhodl zůstat déle, mohl jsem tam nalovenou zvěřinu i vyudit.“

„Jak je to dlouho?“

„Ach, asi tak padesát let. Paměť mi už moc dobře neslouží. Ještě si ale pamatuji, jak mi řekli, že tam musím přestat jezdit.“

„Řekli?“

Stařec přikývl. „Celé měsíce jsem tam nikoho nepotkal. Toho dne, zrovna jsem si pekl pstruhy, přistál nějaký letoun a vystoupili z něho dva muži. Byli to běloši a vypadali dost od rány. Ukázali mi nějaký odznak, řekli, že jsou z vlády, a chtěli vědět, co tam dělám. Nabídl jsem jim, ať si přisednou a vezmou si taky, a hned trochu roztáli. Prohlásili, že se na té základně chystá něco hodně tajného a že už se tam nesmím nikdy vrátit. Že prý ode mě ale kdykoli koupí jakékoli množství čerstvých ryb nebo zvěřiny. Jeden z nich mi pak dal tu karabinu, aby se mi líp lovilo. Nalovil a nachytal jsem toho pro ně spoustu, ale nesměl jsem se k základně přiblížit. Předávání probíhalo napůl cesty.“

„Viděl jste tu někdy nějaká letadla?“

„Jistě, spoustu. Přilétajících i odlétajících. Když jsem byl jednou na lovu, spatřil jsem nějaký stroj, který vydával zvuk připomínající šumění stovek řek. To letadlo bylo větší než celá tahle vesnice a mělo strašně zvláštní tvar.“

„Jak vypadalo?“

Přistoupil ke zdi a sňal z ní jednu harpunu. Dotkl se prstem ostrého kovového hrotu a řekl: „Přibližně takhle.“

Austin ho doslova propaloval pohledem. „Jak dlouho jste jim zvěřinu a ryby dodával?“

„Asi tak šest měsíců, alespoň myslím. Jednou mi z ničeho nic řekli, že už nic nechtějí. Tomu polnímu letišti se mám vyhýbat. Prý by nechtěli, abych šlápl na nějakou minu. Pak řekli, že tu karabinu si můžu nechat, a ve spěchu vypadli.“

„Hledáme jedno staré polní letiště,“ řekl mu na to Austin, „které by mělo být obklopeno vodou a vypadat jako orlí zobák, ale nemůžeme ho najít.“

„To máte štěstí, to místo totiž kdysi vypadalo přesně tak. Příroda je ale mocná čarodějka. V létě se voda vždycky vylije z břehů a dojde tu k záplavám. Když pak opadne, břehy většinou vypadají jinak. To místo se už určitě dávno změnilo. Máte nějakou mapu?“

Austin vytáhl z kapsy svou mapu a roztáhl ji.

Děda Tinook ukázal prstem na jedno místo ve vyšrafované oblasti. „Je to přímo tady,“ řekl.

„Museli jsme přeletět přímo nad tím,“ povzdechl si Zavala.

„Povězte mi,“ oslovil muže znovu Austin, „řekli vám ti chlapi někdy svá jména?“

„Jistě. Hewy a Dewy, alespoň tak se představili.“

Zavala se rozesmál. „Řekl bych, že Lewy zrovna neměl čas.“

Stařec pokrčil rameny. „Když jsem žil v Anchorage a dělal na nákladních lodích, četl jsem všechno, co mi přišlo pod ruku. I Kačera Donalda. Asi si mysleli, že jsem celý život nedělal nic jiného než seděl v téhle díře a žvýkal velrybí tuk. Nechal jsem je při tom.“

„Možná jste udělal dobře.“

„Jak jsem už řekl, byli to tvrdí chlapi, třebaže jsme se docela spřátelili. Později jsem se tam stejně vrátil. Byl jsem přesvědčen, že mi to o těch minách řekli stejně jenom proto, aby mě postrašili. Měl jsem z toho pocit, jako když někdo otráví nějaké zvíře a nechá ho ležet, aby příroda sama zahladila všechny stopy.“ Zamyšleně se na chvíli odmlčel. „Možná mi můžete taky něco říct. Celé ty roky mi vrtala hlavou jedna věc – co bylo to velké tajemství? S Japonci už jsme přece neválčili. Bylo po válce.“

„Někteří lidé nemohou bez války žít,“ odvětil Austin. „Jedna skončí, tak si najdou nějakou jinou.“

„Zní to šíleně, ale co já vím? To všechno však bylo dávno. Co tam, pánové, po těch letech chcete najít?“

Austinovi najednou došla řeč. Mohl mu říct, že hledají jakousi podivnou látku jménem asanazium a že ji nutně potřebují najít dříve, než ji dostane do rukou Gokstad a napáchá na celém světě obrovské škody, uvědomoval si však, že alespoň v jeho případě tomu tak není, že má na celé věci osobní zájem. Nedával mu spát osud Buzzova otce. Ovlivňoval nejen jeho chování, ale i schopnost rozlišit, co je správné a co špatné.

Zmohl se proto jen na následující odpověď: „Jeden malý kluk se kdysi vypravil na pohřeb svého otce, který ve skutečnosti nebyl vůbec mrtvý.“

Starý muž vážně přikývl, jako by jasnější slova nikdy v životě neslyšel.

Austin, který se už ale viděl někde jinde, v hydroplánu, to dále nerozváděl. „Velmi vám děkujeme, že jste nám to všechno povyprávěl. A taky za oběd,“ řekl a vstal.

„Počkejte,“ zarazil ho Clarence. Zadíval se na dřevěné figurky, které sám vyřezal, dvě vzal a podal jim je. „Vezměte si je. Medvěda, aby vám dodal sílu, a mazanou lišku, aby vám poradila.“

Austin i Zavala mu za ty dary od srdce poděkovali.

„Když jste mi řekli, kam máte namířeno, neměl jsem zrovna příjemný pocit. Třeba vám ty figurky přinesou štěstí. Nemůžu se zbavit dojmu, že ho na té staré základně budete potřebovat.“

Tajná letecká základna, Aljaška

SLUNCE SE OD ZRCADLOVĚ ROVNÉ hladiny odráželo tak ostře, že při prvním přeletu označené lokality toho moc neviděli. Ze vzduchu to místo vypadalo jen jako srpek země vybíhající do zálivu ve tvaru hrušky. Bylo ale vidět, že část výběžku je zaplavena. Zavala letoun obrátil a při dalším přeletu jej mírně naklonil. Tentokrát spatřili obrys nosu generála MacArthura zřetelně – tvořila ho ostrá přechodová linie mezi světlejší, dočasně zatopenou částí výběžku a tmavou hlubší vodou. Austin vítězoslavně zvedl palec. Máme to. Pak palcem ukázal dolů. Posaď to někam.

Zavala letoun znovu otočil a přeletěl nad celým poloostrovem ve výšce přibližně dvou set stop. Částečně zatopený srpek země měřil na délku něco víc než míli a na šířku necelou polovinu. Kolem břehu se místy táhlo naplavené černé bahno, které se spolu s vodní a větrnou erozí podepsalo na skutečnosti, že výběžek už dávno ztratil svůj původní tvar.

„Zkus nás dostat co nejblíže k těm morénám,“ řekl Austin a ukázal na nízké valy, které kdysi vytvořil nějaký ledovec v místech, kde poloostrov přecházel v pevninu.

Zavala přiložil špičky prstů ke své baseballové čepici s logem agentury. „Jak je libo. Tahle šikulka dokáže přistát i na špendlíkové hlavičce. Připrav se na ukázkové přistání.“

Austin neměl nejmenší důvod o jeho slovech pochybovat. Jako pilotovi mu bezmezně důvěřoval. Zavala nalétal stovky hodin s letouny všech možných typů. Občas měl ale z té jeho sebejistoty a sebechvály nepříjemný pocit a automaticky si vybavoval Snoopyho, jak svou psí boudu prohlašuje za letoun Sopwith Camel, slavnou britskou stíhačku z první světové války. Když ale Zavala ještě jednou zakroužil a elegantně se snesl k hladině, odpustil mu i tentokrát.

Bezprostředně poté, co se plováky hydroplánu dotkly vody, se někde pod nimi ozval tupý úder a pak drásavý zvuk trhajícího se plechu. Letoun sebou prudce trhl jako atrakce v lunaparku a oběma mužům se do těla zařízly bezpečnostní pásy. Letoun se roztočil, brzy se ale zastavil. Zavala měl vyražený dech, přesto se dokázal natáhnout a vypnout motor.

Když se vrtule přestala točit, zvedl Austin ruce a začal si ohmatávat hlavu, aby se ujistil, že mu ještě pořád sedí na krku. „Jestli tohle bylo ukázkové přistání, rád bych věděl, jak vypadá nějaké nepovedené. Kde máš tu špendlíkovou hlavičku?“

Zavala si sundal baseballovou čepici a narovnal si na nose sluneční brýle. „Omlouvám se,“ pronesl s neobvyklou pokorou. „Ty špendlíkové hlavičky se už asi vyrábějí v jiné velikosti.“

Austin potřásl hlavou a pak navrhl, aby zjistili rozsah škod. Jen co vylezli na plováky, dostavil se zdejší uvítací výbor. Mračno aljašských komárů lačnících po lidské krvi a jen o něco málo menších, než bývají dospělí kondoři, je zahnalo zpátky do kokpitu. Důkladně se namazali údajně mimořádně účinným repelentem značky Cutter a odvážili se znovu ven. U letounu nebyly víc než dvě stopy vody. Slezli do ní a sklonili se k pravému plováku.

„Až tu mašinu budeme vracet, čeká nás asi řada nepříjemných otázek, ale vzlétnout s tím půjde,“ prohlásil Zavala. Pak se otočil a vydal se do míst, kde se dotkli hladiny. Po chvíli se sklonil a zvolal: „Hej, Kurte, pojď se na něco podívat!“

Když k němu Austin došel, spatřil těsně pod hladinou nějakou kovovou trubku. Nahoře byla čerstvě ulomená a vycházel z ní svazek měděných drátů.

„Gratuluji,“ řekl slavnostním hlasem Austin, „podařilo se ti trefit naváděcí světlo.“

„Zavalův orientační smysl je zkrátka neomylný,“ odvětil Joe, jako kdyby to naváděcí letištní světlo trefil záměrně. Pak se pustil do hledání o kus dál a po chvíli nalezl další světlo. Skleněný kryt i žárovka uvnitř byly tentokrát nepoškozené.

Austin si mezitím prohlížel okolí a snažil se zorientovat. Nebylo těžké pochopit, proč někdo tohle odlehlé místo vybral pro tajné polní letiště. Zdejší terén byl od přírody rovný skoro jako paluba letadlové lodě a potřeboval jen minimální úpravy. Pohlédl k nedalekým kopcům, na jejichž svazích se ve slunci leskly jemné pavučinky potůčků napájejících jezero, které tak úspěšně skrylo část přistávací dráhy.

Vyložili letoun, hodili si na záda batohy a vydali se ke kopcům vzdáleným tak maximálně čtvrt míle. Měli sice nepromokavé goretexové boty, ale už si do nich vodu nabrali, a tak byli rádi, že je víc než deset stupňů nad nulou. Vody jim pod nohama postupně ubývalo, až ji posléze vystřídalo bláto. I to ale po chvíli skončilo a oni se ocitli na pevné půdě porostlé tu a tam blatouchy, divokými krokusy a vlčím mákem. Našli mnoho dalších světel, vlastně celou řadu, která směřovala ke kopcům, k nimž měli namířeno. V jednom okamžiku se zastavili a se zaujetím se zadívali na veliké hejno kajek, jež nad mokřinami poletovalo jako podivuhodně hbitý malý tmavý mrak. Všude kolem panovalo takové ticho, že se nemohli zbavit dojmu, že jsou snad na nějaké úplně jiné planetě.

Zanedlouho došli k úpatí malého kopce, jehož svah stoupal nepřirozeně ostře vzhůru. Vrchol podivné homole byl oblý a na pohled to celé připomínalo bochník italského chleba. Třebaže většinu kopce pokrýval nízký porost, mezerami mezi jednotlivými rostlinami bylo vidět tmavé kamenné podloží porostlé místy mechem a lišejníkem. Austina udivilo, že homole stojí tak osamoceně. Od nejbližších kopců ji totiž dělilo několik set yardů. Upozornil na to Zavalu.

„Všiml sis, že kromě tohohle kopečku je to tu absolutně rovné?“

„Kdybych byl geolog, možná bych nějaké vysvětlení měl.“

„Hlavou mi taky vrtají ta naváděcí světla. Směřují přímo k úpatí toho kopce.“

Na okamžik se zadíval na kus obnažené skály, pak přistoupil blíž, sklonil k ní obličej a přejel prsty po vlhkém povrchu. Poté vytáhl švýcarský armádní nůž, přejel ostřím po skále a odloupl z ní plátek velký jako jeho dlaň. Chvíli ten materiál studoval, pak se rozesmál a podal ho Zavalovi.

„Barva,“ vyklouzlo z udiveného Zavaly. Přejel dlaní po lesklém místu, které Austin právě očistil. „Plech a šrouby. Někdo si dal pořádně velkou práci, aby tu něco ukryl.“

Austin o pár kroků ustoupil a zvedl oči k vrcholu homole. „Vzpomínám si, že Clarence Tinook říkal něco o staré základně, ze které byly vypouštěny pozorovací balony. Třeba je to bývalý hangár jednoho z nich.“

„To by dávalo smysl a potvrzovalo teorii, že použili již existující základnu. Teď musíme zjistit, jak se dostaneme dovnitř.“

„Zkus říct Sezame, otevři se a doufej, že se někde ukáže škvíra.“

Zavala kus poodešel a pronesl onu známou větu z Alibaby a čtyřiceti loupežníků. Když se nic nestalo, zopakoval ji pro jistotu ještě španělsky, ale s týmž výsledkem.

„Neznáš náhodou ještě nějaká další tajná hesla a formule?“ zeptal se ho Austin.

„Právě jsi slyšel celý můj repertoár,“ odvětil Zavala a smutně pokrčil rameny.

Vydali se kolem homole. Tu a tam spatřili zbytky základů nějakých budov, možná ubikací, o kterých se ve svých záznamech zmiňoval Martin. Našli i skládku s hromadami konzerv a skleněných střepů, ale nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo nějaký vchod do hangáru, nespatřili.

Ten se znenadání otevřel, a to doslova, přímo pod Zavalou.

Austin, který šel pár kroků před svým kolegou, najednou uslyšel výkřik. Rychle se otočil, ale Zavalu nikde neviděl. Zmizel, jako by ho pohltila zem. O nutnosti vzít tuto nepravděpodobnou možnost vážně jej přesvědčil Zavalův tlumený hlas, vlastně proud španělských kleteb, které vycházely odněkud z podzemí. Austin se opatrně vydal blíž. Zavalu našel na dně nějaké šachtice, kterou nahoře zakrývaly šlahouny rostlin. Austin díru předtím minul jen těsně, vůbec si jí nevšiml.

„Jsi v pořádku?“ zavolal dolů.

Zezdola přilétlo několik dalších kleteb. „Jo, to zelené svinstvo, co máš u nohou, pád zpomalilo. Slez dolů. Jsou tu nějaké schody.“

Slézt do díry, která neměla na výšku víc než osm stop, Austinovi trvalo jen okamžik. Zavalu našel stát u nějakých pootevřených dveří z bohatě nýtované oceli.

„Nic mi neříkej,“ pronesl s úšklebkem Austin. „Slavný Zavalův orientační smysl. Najdeš opravdu všechno.“

„Tys o tom snad pochyboval?“ nenechal se vyvést z míry Zavala.

Austin vytáhl z batohu malou, ale velmi výkonnou halogenovou svítilnu. Když se do dveří opřel ramenem, s hlasitým skřípotem se otevřely. Vstoupil dovnitř první, Zavala jej následoval. Ovanul je tak studený a zatuchlý vzduch, až měli pocit, že se snad ocitli ve větrací šachtě nějakého mauzolea. Ve světle lampy spatřili jakousi chodbu, jejíž betonové stěny a strop vnitřní prostory od věčně promrzlé půdy moc neizolovaly a budily spíše dojem, že chlad jen znásobují. Vyhrnuli si límce a vydali se chodbou dále.

Podzemní chodbu lemovaly několikery dveře. Austin do každé místnosti posvítil. V jedné našli několik zrezivělých patrových postelí a na nich plísní pokryté zbytky matrací. Muselo jít o ložnici. O kus dál narazili na kuchyň a spižírnu. Poslední místnost kdysi sloužila spojařům.

„Vypadli ve spěchu,“ prohlásil Zavala. Zem pokrývaly střepy z rozbitých zářivek a vysílačky byly tak poničené, jako by se někdo snažil všechno rozmlátit kladivem.

O kus dál nalezli v podlaze chodby velký obdélníkový otvor. Mřížový poklop, který jej kdysi překrýval, vlivem vlhkosti už dávno prorezavěl a skoro celý se rozpadl. Austin namířil do otvoru lampu. „Možná to byla součást ventilačního systému nebo to sloužilo k vytápění celého komplexu.“

„Pořád myslím na to, co Clarence Tinook říkal o těch minách,“ pronesl zamyšleně Zavala.

„Musíme doufat, že to byla jen báchorka, která měla odstrašit lovce a rybáře,“ řekl na to Austin.

Chodba skončila krátkým schodištěm, které vedlo k nějakým dalším ocelovým dveřím. Předpokládali, že by mohly vést do hangáru. Třebaže si Austin nebyl stoprocentně jist, že se jeho názor na možný výskyt min zakládá na pravdě, zhluboka se nadechl a dveře otevřel. Když vstoupil dovnitř, okamžitě postřehl změnu. Vzduch tu nebyl tak studený a zatuchlý jako v betonové chodbě a navíc okamžitě ucítil vůni benzinu a oleje.

Napravo ode dveří se na zdi nacházel nějaký vypínač a pod ním spatřili červenou barvou nastříkaný nápis „generátor“. Austin dal Zavalovi gestem pokyn, ať ho vyzkouší. Joe přikývl a přepnul páčku do spodní polohy. Chvíli se nedělo vůbec nic, pak se ale někde ve tmě ozvalo tiché cvaknutí a jakýsi motor se neochotně a škytavě probudil k životu. Vysoko nahoře se objevila matná světýlka, ta se ale brzy proměnila v množství jasně zářících lamp. V jejich světle spatřili klenutý strop a pod ním prostor, který ze všeho nejvíc připomínal obrovskou umělou jeskyni. Zavala téměř oněměl. Přesně uprostřed hangáru totiž stálo na jakési plošině cosi, co vypadalo jako černý, okřídlený netvor z nějakých severských mýtů.

Pomalu došel k letounu, který na pohled připomínal gigantickou tureckou šavli, natáhl ruku a opatrně se dotkl jedné vertikální trysky, která vyčuhovala z trupu.

„Hotové ztělesnění krásy,“ zašeptal, jako by mluvil o nějaké nádherné ženě. „Už jsem o té věcičce něco četl, viděl jsem fotky, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že by mohla být tak fantastická.“

Austin došel až k Zavalovi, zůstal stát vedle něj a obdivně pohlédl na hliníkový povrch stroje. „Buď jsme narazili na Batmanovu skrýš, nebo jsme našli to dlouho ztracené létající křídlo,“ vysoukal ze sebe.

Zavala zamířil pod trup letounu. „Něco jsem o tom opravdu četl. Ty stabilizační trysky přidali, když přešli na tryskový pohon. Celkové rozpětí dělá přibližně sto sedmdesát stop.“

„To je půlka fotbalového hřiště,“ poznamenal Austin.

Zavala přikývl. „Třebaže na délku má jenom asi padesát stop, ve své době to bylo největší letadlo na světě. Koukni na ty proudové motory. Původně bylo všech osm zabudováno do trupu. U tohoto samokřídla ale dva motory umístili níž, aby získali více místa na palivo. Což přesně odpovídá tomu, co jsi říkal o úpravách pro zvýšení doletu.“

Došli k přední části stroje. Šípovité aerodynamické linie při pohledu z toho místa vytvářely ještě působivější dojem. I když letoun vážil stovky tun, zdálo se, že tři podvozkové nohy ani moc nezatěžuje.

„Jacka Northropa při konstruování téhle krásky skutečně políbila múza,“ prohlásil Austin.

„Nepochybně. Podívej na tu nízkou siluetu. Radarové vlny se tam skoro nemají od čeho odrazit. Dokonce to natřeli černou barvou, stejně jako později neviditelné letouny. A teď se pojďme podívat dovnitř,“ vyzval Zavala Austina nedočkavě.

Vystoupali po žebříku k průlezu na spodní straně stroje a ocitli se na krátké rampě. Vnitřní prostory letadla vypadaly stejně neobvykle jako jeho zevnějšek. Jen co Zavala vstoupil do kokpitu, usedl do otáčivého pilotního sedadla, sáhl pod něj, nahmatal malou páčku a pohyboval s ní tak dlouho, dokud se i se sedačkou nezvedl o čtyři stopy. Když skončil, ocitla se jeho hlava přímo pod překrytem z plexiskla, který se nacházel poněkud vlevo od podélné osy letounu. Řídicí prvky, na první pohled zcela normální, se nacházely před sedačkou a v prostoru mezi ním a druhým pilotem, jehož stanoviště bylo umístěno trochu níže. Táhla plynových pedálů nemizela v podlaze, ale naopak mířila nahoru, jako tomu bylo u létajících člunů amerického válečného námořnictva, například u Cataliny.

„Výhled je fantastický,“ poznamenal nadšeně Zavala. „Mám pocit, jako bych se díval z kabiny stíhačky.“

Austin se posadil na místo druhého pilota. Výhled ven mu zajišťovaly průzory umístěné v náběžné hraně křídla. Zase vstal, a zatímco si Zavala pohrával s páčkami na řídicím panelu, vydal se na prohlídku ostatních částí stroje. Stanoviště mechanika našel asi deset stop za kokpitem. Sedával obrácen zády ke směru letu a před sebou měl obrovské množství různých ciferníků a kontrolek. Ven neviděl. Vnitřní prostory se sice Austinovi moc nelíbily, světlou výškou, malou ložnicí s palandami, toaletou a kuchyňkou byl ale překvapen. Vypadalo to, že letoun byl zkonstruován pro velmi dlouhé mise. Posadil se na místo bombometčíka a při pohledu přes průzor v podlaze si pokoušel představit, jak někde hluboko pod ním ubíhá pustá sibiřská krajina. Pak se vsoukal do pumovnice. Když se vrátil do kokpitu, Zavala si ještě pořád hrál na pilota.

„Našel jsi vzadu něco zajímavého?“ zeptal se ho.

„Nejde o to, co jsem našel, ale o to, co jsem nenašel,“ odvětil Austin. „Pumové závěsy jsou prázdné.“

„Žádné bomby v podobě sudů?“

„Dokonce ani v podobě plechovky,“ odvětil a pak se na Zavalu usmál. „Koukám, že se nám tady někdo do té staré holky zamiloval, nemám pravdu?“

Zavala mu úsměv vrátil. „Byla to láska na první pohled. Starší ženy mě vždycky přitahovaly. Něco ti ukážu. Tahle hračka vůbec není bez života,“ řekl a jeho prsty se rozběhly po řídicím panelu. Kontrolky a ciferníky rudě zaplály.

„Má plné nádrže a je připravena ke startu,“ vydechl Austin nevěřícně.

Zavala přisvědčil. „Musí být napojena na ten generátor. A není důvod, proč by to všechno nemělo být plně funkční. Bylo tu chladno a sucho, a až do chvíle, kdy se tenhle lokál rozhodli opustit, byla tahle věcička udržována v perfektním stavu.“

„Když už jsi zmínil lokál, což se trochu porozhlédnout kolem?“

Zavala neochotně opustil kokpit. Slezli po žebříku zase na zem a obešli celý prostor kolem dokola. Vše bylo evidentně navrženo tak, aby veškeré práce na letounu probíhaly co nejefektivněji. V podstatě na dosah ruky stály hydraulické zvedáky a jeřáby, různá kontrolní zařízení a stojany s hadicemi na přečerpávání paliva a oleje. Joe se v jednom místě zastavil a se zalíbením se zadíval na zeď doslova posetou různým nářadím. Každý kousek se leskl čistotou jako chirurgické nádobíčko. Austin pokračoval dále až ke dveřím nějakého skladiště. Strčil hlavu dovnitř, krátce se rozhlédl a okamžitě Zavalu přivolal.

Od podlahy až ke stropu byly uvnitř naskládány lesklé válce, které se nijak nelišily od toho, který nalezli v mexické zátoce. Austin opatrně jeden válec uchopil a potěžkal ho.

„Tohle je mnohem těžší než ta poškrábaná plechovka u mě v kanceláři.“

„Anasazium?“

„Co jiného? Tady máš zase výsledek proslulých Austinových orientačních a navigačních schopností,“ prohlásil s úsměvem. „Musíš přiznat, že tohle je skutečný důvod, proč jsme se sem vláčeli.“

„Vždyť se nehádám. Zároveň ale konečně chápu, proč Martin tomu letadlu tak propadl.“

„Musíme jen doufat, že ve tvém případě nenastane stejný případ osudové přitažlivosti. A taky vymyslet, co dál.“

Zavala se na ty hromady válců bezmocně zadíval. „Na přepravu toho všeho budeme potřebovat něco většího, než je Maule.“

„Dneska jsme měli dlouhý den,“ prohlásil Austin. „Vraťme se do Nome. Můžeme si zavolat posily. Nejsem ale šílenec, aby se mi chtělo vracet stejnou cestou. Zkusme najít nějaký rozumnější východ.“

Ještě jednou celý hangár obešli a pak se zastavili před přídí létajícího křídla. Stálo otočeno čelem k nejdelší stěně, za níž by měl být začátek letištní dráhy. Dveře sice ve stěně rychle našli, byly ale z druhé strany zřejmě zarostlé vegetací a nešly otevřít. Větší část zdi se kdysi dala zvedat a zase spouštět jako garážová vrata. Austin po chvíli hledání našel tlačítko s nápisem „brána“. Protože jim v případě generátoru přálo štěstí, moc se nerozpakoval a tlačítko zmáčkl. Vzduch se naplnil vrčením motorů a pak se ozvalo hlasité kovové skřípění. Rostliny, které v kopci ukrytý hangár v těch místech pokrývaly, sice chvíli vzdorovaly, pak ale síla motorů zvítězila, vrata vyjela vzhůru a v krajní poloze se zastavila.

Byla už téměř půlnoc, slunce se již částečně schovalo za obzor a vrhalo na okolní tundru už jen matné olověné světlo. Austin a Zavala vyšli ven a naposledy se otočili. Zatímco se pohledem loučili s podivným letounem schovaným v hangáru, který otec Buzze Martina označil za brloh, uslyšeli za zády podivné hluboké vrčení. Když se obrátili, spatřili nějakou velkou helikoptéru. Snesla se z oblohy prudce jako dravec.

Vrtulník zakroužil nad jejich hydroplánem a zůstal viset ve vzduchu jen kousek od něj. Poté se velmi pomalu otočil o tři sta šedesát stupňů. Když obrat dokončil, vyšlehlo z jeho přední části ostré světlo a hydroplán zmizel v oslepující explozi žlutých a oranžových plamenů. Z pohřební hranice, která rychle stravovala zbytky letounu, začal k obloze stoupat hustý černý dým. Okolní tundru plameny ozařovaly až do vzdálenosti několika set yardů.

„Mám pocit, že kauce, kterou jsme složili při přebírání hydroplánu, právě propadla,“ povzdechl si Zavala.

Jen co vrtulník splnil první úkol, natočil se přídí proti hangáru. Když se před chvílí objevil a pustil se do svého ničivého díla, Austina i Zavala zůstali ohromeně stát. Austin ale rychle pochopil, jak jsou před hangárem zranitelní, houkl na Zavalu a rozeběhl se zpátky k otevřeným vratům. V okamžiku, kdy se pohnul i Zavala, vyrazil vrtulník jejich směrem. Z hlavní umístěných po obou stranách helikoptéry vyšlehly bílé plameny vzduchem začaly létat kulky. Gejzíry vody z bičovaných kaluží a hroudy hlíny se čím dál rychleji blížily k utíkajícím postavám.

Když vběhli dovnitř, Austin okamžitě práskl rukou po tlačítku, kterým se vrata ovládala. Znova se ozvalo vrnění motorů a skřípění kovu a velká vrata začala pomalu sjíždět dolů. Vrtulník přistál pár set yardů od hangáru, vyskákali z něj nějací muži v tmavě zelených uniformách a s napřaženými automatickými zbraněmi se rozeběhli za nimi.

Zavala svůj samopal naneštěstí zapomněl v létajícím křídle. Austin proto rychle vytáhl Bowen a vypálil z něj několik ran, aby měli neznámí útočníci o čem přemýšlet. Vrata sjela až dolů a s hlasitým tlesknutím se zastavila. Střelba k nim zvenčí téměř nedoléhala.

„Asi bychom měli nějak zajistit zadní východ,“ řekl Austin a vyrazil sprintem k místu, kudy do podzemí vstoupili.

Když doběhli na konec chodby, zjistili, že vnitřní zástrčky už dávno podlehly rzi a že dveře zajistit nejdou. S nadějí, že inteligence útočníků není o nic vyšší než jejich odvaha, zamířili do místnosti s palandami, popadli jednu z matrací a položili ji na ventilační otvor vedoucí do chodby. Pak se rychle vydali zpátky a zajistili alespoň dveře hangáru. Všude panoval klid, o svých nadějích si ale velké iluze nedělali. Bylo sice zřejmé, že muži v uniformách nechtějí létající křídlo poškodit, pár pečlivě odpálených raket či výbušnin by kovové stěny hangáru rozpáralo stejně lehce, jako kdyby to byla krabička sardinek.

„Sakra, kdo jsou ti chlapi?“ vychrlil ze sebe Zavala, zatímco se snažil popadnout dech.

Okamžitě poté se ale ozvala rána, jako by někdo kladivem zkoušel pevnost kovových stěn. Austinovy korálově zelené oči pátravě přeletěly z jednoho konce hangáru na druhý.

„Jestli se nemýlím, tak to brzy zjistíme.“

POKUS O VNIKNUTÍ DOVNITŘ JIM OHLÁSILA ohlušující exploze, která se uvnitř plechových stěn hangáru ozvěnou odrážela, jako by to byl nějaký obří zvon. Z díry, která vznikla v horní části přední stěny hangáru, se dovnitř snesla sprška kovových střepin a kousků hořící vegetace. Objevil se dokonce i kousek oblohy, tlustá vrstva hlíny a kořeny četných rostlin, které během let obrostly téměř celou homoli, ale účinek výbuchu značně zmírnily.

Austin pohlédl na zubatý okraj díry a řekl: „Míří vysoko, aby netrefili letoun. Asi doufají, že nám tím naženou strach.“

„Daří se jim to,“ prohlásil Zavala, „já totiž vyděšený jsem.“

Zavala ale rozhodně vyplašeně nevypadal. Kdyby snadno podléhal panice, už by ze skupiny pro zvláštní úkoly dávno odešel. Očima pozorně přejížděl vnitřek hangáru a hledal něco, co by jim v boji s vetřelci alespoň trochu pomohlo.

Ozvěna sotva dozněla a už se ozvala další rána, tentokrát od kovových dveří v zadní části hangáru.

„Ti se nějak vztekají pro jednu malou pastičku. Obyčejná matrace, a oni s tím nadělají…“ okomentoval to Austin.

Rychle se přesunuli za letoun, popadli pár beden s nářadím, nějaké lavičky a ocelové tyče, zkrátka cokoli, co mohli odvléci, a zatarasili tím dveře. Věděli, že tahle primitivní barikáda útočníky zdrží jen několik minut, více je ale znepokojovala čelní stěna, za níž mají vetřelci zřejmě k dispozici mnohem účinnější zbraně. Když pak oba znovu zamířili pod letoun, pohlédl Zavala mimoděk na proudové motory. Temné výstupní rysky vyčnívající ze zadní části křídla připomínaly hlavně kanónů rozestavených na hradbách pevnosti. Popadl Austina za paži.

„Podívej, Kurte, ty trysky míří přímo proti zadním dveřím. Kdyby se nám podařilo nastartovat motory, mohli bychom těm hochům připravit vskutku vřelé uvítání.“

Austin pomalu přešel pod trupem letounu, jako by ho bušení, které se ode dveří nepřetržitě ozývalo, vůbec nevzrušovalo. Zastavil se před místem, kde se obě náběžné hrany stýkaly, a s rukama zapřenýma v bok se zamyšleně zahleděl nahoru ke kokpitu.

„I kdyby se nám podařilo z hangáru utéct, nevěděli bychom, kam se vrtnout. Možná mám lepší nápad.“

Za ta léta, co Zavala s Austinem pracoval, si už vypěstoval schopnost vycítit, jakým směrem se jeho myšlenky ubírají. I teď okamžitě pochopil, kam míří. „Děláš si srandu,“ prohlásil nevěřícně.

Austinovy oči ale byly smrtelně vážné.

„Tvrdíš, že všechny systémy jsou funkční. Jestli se nám podaří nahodit motory, proč bychom měli plýtvat palivem na smažení nějakých troubů, když jim můžeme jednoduše fouknout? Jen se přiznej,“ dodal, když si povšiml, jak Zavalovi zasvítilo v očích, „že od chvíle, cos tu krásku spatřil, netoužíš po ničem jiném, než se v ní proletět.“

„Jenže je to samé pokud a jestli. Možná se nám ty motory vůbec nepodaří nahodit, nebo se z paliva za tu dobu stala břečka a nám motory chcípnou za letu,“ namítl Zavala. Chvíli ještě pokračoval ve výčtu všeho nepříjemného, co by se mohlo přihodit, pomalu se zvedající koutky jeho úst ale svědčily o tom, že nějaký nezdar si vlastně vůbec nepřipouští. Austin zkrátka zaklepal na ta správná dvířka, na dvířka, za nimiž dřímala Zavalova touha proletět se ve všem, co kdy člověk pro létání postavil.

„Uvědomuji si, že to nebude jednoduché. Určitě tu kdysi měli auta, kterými stroj pokaždé dotáhli na začátek startovací dráhy. My se bez nich budeme muset obejít. V našem případě půjde o letmý start.“

„Budu rád, když se nám podaří odstartovat jakýmkoli způsobem. Ty motory nikdo nenahodil už víc než padesát let,“ prohlásil Zavala.

„Jen si pořád připomínej ten film Woodyho Allena s tím volkswagenem, co nastartuje i po několika staletích strávených v jeskyni. Uvidíš, že to bude úplná hračka.“

Zavala se usmál. „Jenže tohle není volkswagen,“ zaprotestoval Zavala, třebaže jen těžko skrýval vzrušení a nebylo pochyb, že myšlenka na odlet v tomhle stroji v jeho případě znamená mnohem víc než možné řešení otázky života nebo smrti. Byla to pro něj výzva. „Nejdříve budu muset jistit, jestli by se ta stará rachotina nedala trochu narovnat. Na tak splasklých gumách bychom se daleko nedostali. Musíme nafoukat kola.“

„Nějaké vzduchové hadice jsem viděl, máme ale málo času.“

„Začneme s vnějšími pneumatikami a pak nafoukáme kola na předním podvozku. Jestli na to bude kdy, nahustíme i ta vnitřní.“

Chvatně rozvinuli vzduchové hadice a začali s huštěním kol. Kompresor rachotil jen o něco málo rychleji, než jim tloukla srdce. Alespoň oběma to tak připadalo. Pak se Austin najednou zaposlouchal a přestal pumpovat. Údery na zadní dveře přestaly, třebaže barikáda dosud držela. Nelíbilo se mu to. Mohlo to totiž znamenat, že se útočníci chystají dveře vyhodit do povětří. Čas k přemýšlení mu ale nebyl poskytnut. U čelní stěny hangáru se opět ozvala obrovská exploze. Okamžitě se vrhli na zaolejovanou betonovou podlahu. Protivník odpálil druhou raketu jen těsně pod místo, kde zela první díra. Kouř z hořící vegetace vnikal dovnitř a líně se převaloval kousek pod stropem.

„Už nemáme čas!“ vykřikl Austin. „Zbytek kol dofoukáme cestou někde u pumpy. Vlez dovnitř a nechej poklop otevřený. Jakmile uslyším, že motory běží, prásknu do ovladače vrat. Zatímco se budou zvedat, já už budu na cestě za tebou.“

„Nezapomeň odpojit startovací kabely,“ křikl po něm Zavala cestou k průlezu ve spodní části trupu.

Austin se postavil ke stěně a natáhl ruku k vypínači. Věděl, že pravděpodobnost úspěchu je malá, doufal však, že americká bojová technika zase jednou dokáže, že si svou pověst zaslouží.

Zavala skočil do pilotní sedačky a zadíval se na přístrojovou desku. Jak na ty podivné ciferníky a neobvyklé páčky úporně zíral, vše se mu najednou trochu rozmazalo. Tohle bude pořádně uspěchaný rychlokurs, pomyslel si. Protřel si oči a pokusil se uklidnit a vzpomenout si, jak to dělával, když chtěl odstartovat s Catalinou. Nesnažil se přijít na to, k čemu slouží všechny kontrolky, chtěl jen zjistit, které jsou ty nejdůležitější, jež by mohly signalizovat opravdové potíže. Vypadalo to, že je všechno v pořádku. Na konzole mezi oběma pilotními sedačkami identifikoval vysílačku a ukazatele rychlosti a stavu paliva. Když se jeho prsty rozeběhly po panelu, jednotlivé ciferníky se okamžitě rozzářily a přístrojová deska během chvilky svítila jak herní automat.

Zatajil dech a postupně zmáčkl tlačítka pro nahození jednotlivých motorů. Turbíny se pomalu rozeběhly a jejich počáteční hrdelní hučení rychle přeladilo na vyšší tóninu. Spokojeně zamířil k průlezu a zamával na Austina. Ten mu dal gestem najevo, že pochopil.

Zavala se hned vrátil do kokpitu, znova se posadil a otevřel přívody paliva. Austin samozřejmě na nic nečekal a zmáčkl ovládání vrat. Ta se okamžitě dala do pohybu a stále se zvětšující mezerou začalo dovnitř proudit denní světlo. Austin proběhl pod letounem a odpojil startovací kabely. Pak popadl velký perlík, který si předtím připravil, a vyrazil zpod kol dřevěné zajišťovací klíny. Pak konečně v kouři zamířil k žebříku, vyšplhal rychle do letadla a vstupní otvor za sebou zavřel.

Do zadní části hangáru začaly proudit žhavé výfukové plyny. Všechny předměty, které nebyly připevněny, byly mrštěny proti stěně nebo se jednoduše roztekly. Burácení motorů dosáhlo takové intenzity, že to člověku znemožňovalo byť i jen myslet, a hangár se navíc během chvilky naplnil vířícími mračny horkého dýmu.

Austin se těžce svezl na sedačku a přerývaně ze sebe vychrlil: „Tak, a je celá tvoje, kamaráde.“

Zavala mu ukázal vztyčený palec. „Je trochu vrtošivá, jako každá stará dáma, ale jinak celkem ujde.“

Zavalovy oči se doslova vpíjely do stále se zvětšující mezery. Aniž by přestal brzdit, postupně přidával. Kdyby měl k dispozici celou osádku, mechanik by mu řekl, jestli motory běží, jak mají, takhle se ale musel spoléhat jen na svůj zkušený sluch. Zvuk jednotlivých motorů rozeznat nedokázal, jednolité hučení bez sebemenšího zakolísání ale mohl považovat za dobré znamení.

Vrata se na chvíli zadrhla, pak se ale se škubnutím znovu pohnula a vyjela až nahoru. Zavala uvolnil brzdy a letoun vyrazil vpřed. Z pilotního sedadla se ozval hurónský řev. Zavalovo nadšení ale trvalo jen do chvíle, kdy se letoun vynořil z hangáru.

Veliká zelená helikoptéra stála přímo uprostřed startovací dráhy. Jakmile totiž odpálila druhou raketu, znovu, přistála asi půl míle od hangáru. Když se z něj letoun vynořil, muži v tmavě zelených uniformách se zrovna připravovali k útoku. Při pohledu na černou obludu deroucí se z útrob homole jako gigantické monstrózní ptáče ze svého vejce zůstali chvíli překvapeně stát, jejich údiv ale rychle vystřídal děs a oni se rozprchli do stran jako spadané listí při poryvu větru.

Pilot vrtulníku se opíral o svůj stroj a poklidně kouřil cigaretu. Když si podivného letadla všiml a uvědomil si, že míří přímo proti němu, skočil okamžitě do vrtulníku. Musel se co nejrychleji, rozhodnout, co má udělat. Mohl by zůstat na místě a nechat tu příšeru do helikoptéry narazit. Mohl by odpálit rakety či začít střílet z kulometů a doufat, že s boží pomocí zasáhne některou štíhlou podvozkovou nohu létajícího křídla. Nebo se mohl pokusit uletět.

Austin náhle uslyšel podivný zvuk vytvářející dojem, že do trupu stroje začal bušit zobákem nějaký obrovský datel. Zavalu okamžitě napadlo, že se asi začal rozpadat jeden z motorů, Austinovo vysvětlení jej ale uklidnilo jen částečně.

„Střílejí po nás,“ ozval se totiž Austin. „Nechtěl bys nás konečně dostat do vzduchu? Nebo snad chceš dojet po zemi až do Nome?“

Protože přístrojová deska byla dosti neobvyklá a Zavala ze svého místa na všechny budíky neviděl, srovnal letoun tak, aby mířil na helikoptéru a on tak mohl snáze udržovat přímý směr, a křikl na Austina, aby mu přečetl údaj na rychloměru.

„Čtyřicet!“ zařval Austin.

Zavalu překvapilo, jak stroj navzdory své hmotnosti a špatně nahuštěným pneumatikám rychle nabírá rychlost. Jeho příď se už chtěla začít zvedat a Zavala ji musel držet na zemi doslova násilím.

„Šedesát!“

Pneumatiky rozčísly hladinu mělkého jezírka, rychlost letounu ale nadále rostla.

„Osmdesát!“

Austinova hlášení byla skoro zbytečná. Zavala sám z chování stroje i řídicích prvků vycítil, že už skoro dosáhli rychlosti nutné pro start.

„Sto!“

Zavala napočítal do deseti a pak přitáhl. Austin málem prošlápl nohama podlahu, jak se podvědomě snažil tlačit na imaginární plynový pedál, aby tak pomohl dostat stroj ze země. Létající křídlo do vzduchu téměř vystřelilo. Zavala byl sice i nadále přesvědčen, že vrtulník bez problémů přelétnou, teď mu ale zmizel z očí. Viděl jen modrou oblohu.

Pilot helikoptéry se konečně rozhodl, co udělat, rozhodl se ale špatně. Mylně předpokládal, že ten obrovský stroj, který vypadal jako přerostlý netopýr a jenž se řítil přímo proti němu, do vrtulníku narazí. Tedy v případě, že zůstane na zemi. Odstartoval proto, jenže přesně ve chvíli, kdy Zavala zvedl do vzduchu létající křídlo.

Austin ze svého místa zaregistroval, že vrtulník stoupá přímo proti nim. Mohl jen doufat, že si toho pilot helikoptéry včas všimne.

Zavala, který o hrozící kolizi nevěděl, se plně soustředil na start. Z četby věděl, že proudová létající křídla mívala problémy s podvozky. Ty byly totiž konstruovány pro mnohem pomalejší vrtulová samokřídla a zatahovaly se skoro nekonečně dlouho. Vzhledem k rychlé akceleraci tím trpěly hlavně pneumatiky. Piloti na to reagovali tak, že podvozek začali zatahovat mnohem dřív, ještě ve výšce několika set stop, a že stoupali pod mnohem větším úhlem.

Kdyby se Zavala své dávné předchůdce nepokusil napodobit, oba stroje by se srazily. Takto se sice o pár stop minuly, zezdola se ale přesto ozvalo hrozivé kovové třesknutí. Listy rotoru se při kontaktu s jednou podvozkovou nohou rozlétly na kusy. Vrtulník na zlomek vteřiny znehybněl, pak ale zamířil k zemi a při dopadu se proměnil v obrovskou ohnivou kouli. Létající křídlo se při nárazu otřáslo, ale Zavala stroj rychle dostal pod kontrolu. Pokračoval ve stoupání a ve výšce pěti tisíc stop přešel do horizontálního letu.

Uvědomil si, že úplně zapomněl dýchat. S heknutím ze sebe vyrazil zbytky vzduchu a nadechl se tak prudce, až se mu zatočila hlava. Austin se ho hned zeptal, jaké jsou škody. Aniž by opustil své místo, provedl rychlou vizuální kontrolu. Trup letounu byl provrtán kulkami. Na několika místech od okrajů děr odlétaly malé kousky hliníkového plechu a motor číslo dvě začal trochu kouřit.

„Trup vypadá jako plátek ementálu, tuhle holku ale hned tak něco nevyvede z míry. Je to pevný stroj.“

Nasadil kurs, který by je měl přivést do blízkosti Nome. Ke změně výšky neviděl žádný důvod. Náhle se rozesmál.

„Co tě tak pobavilo, compadre?“ zeptal se ho Austin, který si právě hrál s vysílačkou.

„Jen tak přemýšlím, co asi řekneme, až přistaneme s rozstříleným, padesát let starým neviditelným bombardérem.“

„To je jednoduché. Budeme tvrdit, že nás během bojového letu unesli ufoni.“

Zavala potřásl hlavou. „To by znělo skoro stejně nepravděpodobně jako pravda,“ prohlásil.

Přílet prostříleného létajícího křídla se stal největší událostí, k níž v Nome došlo od prvního ročníku Iditarodu. Zkazky o podivně tvarovaném černém stroji, který přistál na břicho do pěnového koberce, se šířily jako stepní požár. Netrvalo dlouho a z města začaly přijíždět davy zvědavců. Austin hned po přistání zavolal Sandeckerovi, sdělil mu, jak jejich výlet dopadl, a požádal ho o pomoc. Admirál se okamžitě spojil s Pentagonem. Rota výsadkářů od jednotek speciálních operací, která právě pobývala v rámci manévrů na elendorfské letecké základně poblíž Anchorage, dostala rozkaz odletět do Nome. Austin se sešel s veliteli výsadkářů a ti se a základě jeho informací rozhodli, že k základně pošlou nejprve jeden vrtulník, aby zjistil situaci, a hned poté provedou výsadek.

Shodou okolností se Austin a Zavala vrátili k tajné základně na palubě vrtulníku Pave Hawk. Jejich čtyřiašedesát stop dlouhá helikoptéra byla strojem téhož typu, jaký byl používán ke hlídkování nad oblastí 51, velmi dobře střeženou tajnou lokalitou, na níž se podle lidí, kteří věřili v existenci UFO, nacházely tělesné ostatky nějakých mimozemšťanů a trosky kosmického korábu, který se zřítil u Roswellu v Novém Mexiku. Vrtulník se k základně přihnal rychlostí sto padesáti mil za hodinu. Přiletěl sám a v malé výšce, aby se vyhnul zpozorování. Když se pod ním základna objevila, přeletěl jednou nad částečně zatopenou letištní dráhou a prozkoumal okolí pomocí senzorů schopných zachytit i tu sebemenší vibraci či pohyb. Když pilot nic podezřelého nezaznamenal, začal nad základnou opisovat široké kruhy. Na palubě vrtulníku se kromě tříčlenné osádky nacházelo osm mohutně vyzbrojených výsadkářů a dva pasažéři, Austin a Zavala. Oči obou dvou se nedočkavě upíraly k obloze. Nemuseli čekat dlouho.

Od moře se přihnal nějaký velký letoun a přeletěl nad základnou. Čtyřmotorový turbovrtulový Combat Talon byl zkonstruován tak, aby mohl výsadkáře vysadit za jakýchkoli podmínek. Od jeho trupu se v rychlém sledu odlepilo množství malých tmavých bodů, nad nimiž se během několika vteřin rozevřelo celkem šestadvacet padáků. Výsadkáři se snesli mezi nízké kopce vystupující z jinak fádní tundry za hangárem, který tak dlouho úspěšně skrýval létající křídlo.

Vrtulník pokračoval v kroužení. Kdyby se výsadkáři dostali do nějakých potíží, vrtulník by přilétl blíž a svými kulomety ráže 7,62 milimetru by se s protivníkem vypořádal, případně by přistál a vysadil záložní jednotku.

Uběhlo několik předlouhých minut. Pak se z reproduktoru ozval hlas velitele vysazené jednotky: „Prostor zajištěn. Můžete dolů.“

Hawk pomalu přeletěl nad roztroušenými troskami a ohořelým vrakem vrtulníku, který se zřítil po nárazu do podvozku létajícího křídla, a přistál přímo před hangárem. Jeho vrata byla stále ještě vytažena a obrovitá díra pod nimi budila dojem široce rozevřených úst pacienta v zubařském křesle. Část maskovacími barvami pomalovaných výsadkářů, v podstatě vražedných monster s útočnými puškami M-16A1 a granátomety, hlídkovala venku, zatímco ostatní prohledávali vnitřek hangáru.

Jen co se vrtulník dotkl země, vyskákalo z něj osmičlenné družstvo a okamžitě se zapojilo do probíhající činnosti. Poté vystoupili i Austin a Zavala a vešli dovnitř. Bez létající křídla vypadal hangár dokonce ještě větší. Všude na podlaze se válelo množství zčernalých a zuhelnatělých předmětů, které tu zanechali po svém působivém startu. Zadní stěna, která byla vystavena žhavým výfukovým plynům ženoucím se z trysek proudových motorů nejvíce, byla opálená a loupala se z ní barva. Obešli stále ještě trochu doutnající harampádí a zamířili přímo do skladiště. Dveře našli otevřené. Všechny válcovité kontejnery byly pryč.

„Je prázdné jako flaška tequily v neděli ráno,“ prohlásil smutně Zavala.

„Toho jsem se obával. Museli si přivolat další vrtulník.“

Vyšli ven, aby se zbavili nepříjemného zápachu, který teď naplňoval celý hangár. Pilot Talonu mezitím našel asi čtvrt míle odtud pruh rovné a suché půdy a právě na něj přistával. Vydali se k vraku vrtulníku. Doufali, že by v něm mohli nalézt něco, co by jim poskytlo alespoň nějakou stopu, kdo by mohli ti neznámí útočníci být. Ve vraku i v jeho blízkosti našli několik ohořelých těl. Zatímco se nad nimi skláněli, došel k nim velitel výsadkářů a potřásl jim rukama.

„Nevím, proč jste chtěli, abychom se sem vypravili s vámi,“ prohlásil a kývl směrem ke zbytkům vrtulníku. „Dokážete si docela dobře poradit sami.“

„Nechtěli jsme zbytečně pokoušet štěstí,“ odpověděl mu Zavala.

Důstojník se usmál. „Tohle místo je čisté jako slovo boží. Prohlédli jsme i ty podzemní prostory, jak jste chtěli. Na dně šachty jsme našli dva mrtvé chlapy. Nevíte o tom něco?“

Austin a Zavala na sebe překvapeně pohlédli.

„Joe a já jsme tam pro naše hosty přichystali takovou malou tygří past. Netušili jsme ale, že by mohla tak dobře fungovat.“

„Ó ano, fungovala skvěle. Připomeňte mi občas, že jestli se vás rozhodnu někdy navštívit, nesmím nikdy vejít bez zaklepání.“

„Budu na to myslet. A omlouvám se, že jsme vám přidělali tolik zbytečné práce,“ řekl na to Austin.

„Člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Však víte, co se stalo na ostrovech Atka a Kiska.“

Austin přikývl. Věděl, co se přihodilo na těchto aleutských ostrovech okupovaných za války Japonci. Američané tehdy s obrovskými ztrátami dobyli jeden z nich, a zatímco připravovali mohutnou invazi na druhý, Japonci se v noci před vyloděním tiše vytratili.

„Totéž se stalo i tady. Kuřátka z kurníku uletěla.“

Důstojník pohlédl na vrak vrtulníku a udiveně hvízdl. „Řekl bych ale, že jste jim parádně přistřihli křídla.“

Austin zavrtěl hlavou. „Ani ne. Vzadu v hangáru bylo něco, co si odtud odnesli. Ale i tak vám děkujeme za pomoc, majore.“

„Bylo mi potěšením. Nic proti výcviku, ale není nad akci, při níž se můžete dostat do opravdové palby.“

„Pokusím se pro vás zase něco připravit.“

Důstojník je oblažil poněkud škrobeným úsměvem. „Podle vzhledu toho starého bombardéru, s nímž jste přistáli v Nome, soudím, že jste muž, jehož slova nejdou brát na lehkou váhu.“

Protože operace skončila tak náhle a neslavně, přijali oba nabídku odletět s výsadkáři do Elendorfu, odkud by pak mohli pokračovat nějakým letadlem do Washingtonu. Když přistáli v Nome, aby tam doplnili palivo, Zavala se dobrovolně nabídl, že využije svého šarmu a agenturního bankovního konta, aby poněkud uchlácholil majitele zničeného Maulu. Učinil tak a dohodl se s ním, že mu NUMA koupí nový hydroplán. Když pak vyšel ven, spatřil Austina, jak mu s velmi zachmuřenou tváří spěchá vstříc. Podal Zavalovi list papíru.

„Tohle právě přišlo z agentury.“

Zavala si zprávu rychle přečetl. Byla stručná.

„Gamay a Francesca byly uneseny. Paul je zraněn. Okamžitě se vraťte. S.“

Beze slov se rozeběhli k Talonu čekajícímu na rozjezdové dráze.

Dům Troutových, Georgetown, Washington

PAUL TROUT LEŽEL S OVÁZANÝM NOSEM zabandážovaným hrudníkem na nemocničním lůžku a už delší dobu se proklínal, že nebyl opatrnější. Když se s Gamay vyhýbali indiánským šípům, jejich instinktivní reakce byly téměř dokonalé, návrat do takzvané civilizace ale jejich smysly otupil. Netušili, že muži, kteří je sledovali z dodávky zaparkované před jejich georgetownským domem, jsou mnohem nebezpečnější než cokoli, na co narazili v deštném pralese.

Písmena nastříkaná na boční dveře dodávky, podle nichž vůz patřil místnímu odboru veřejně prospěšných prací, byla ještě stále trochu vlhká a lepkavá. Uvnitř dodávky se nacházela ta nejmodernější spojovací, odposlouchávací a sledovací technika. Nad televizními monitory a reproduktory, které veškeré dění v cihlovém domě vyzrazovaly, se skláněli bratři Kradzikovi. Sledování a čekání je nebavilo. To v Bosně to bývalo jiné. Tak nádherně jednoduché a přímočaré. Vybrali si vhodný cíl. Spolu s hrstkou podobných mládenců od polovojenských jednotek naskákali do několika nákladních aut, uprostřed noci zabrzdili před vyhlédnutým domem, vyrazili dveře a vytáhli vyděšené spáče z postelí. Muže vyvlekli ven a zastřelili, ženy znásilnili a zabili a dům vydrancovali.

Dostat se do městského domu Troutových bylo trochu problematičtější. Stál sice v postranní ulici, kolem ale pořád někdo přecházel a panoval tam čilý dopravní ruch. Po návratu Troutových bylo v ulici dokonce ještě rušněji. Jejich pobyt v pralese, objevení bílé bohyně a následný dramatický útěk před krvežíznivými domorodci, to byl námět na dobrodružný román či film. Když se o tom CCN zmínila ve zprávách, okamžitě jejich dům oblehla smečka reportérů a fotografů z Washington Post, The New York Times a mnoha dalších seriózních novin i bulvárních plátků. Nechyběly ani televizní štáby.

Paul a Gamay se postupně střídali. Vždy jeden z nich zašel ke dveřím, za oba se reportérům omluvil, prohlásil, že by si chtěli odpočinout, a slíbil, že na všechny otázky odpoví na tiskové konferenci, kterou NUMA na druhý den uspořádá ve svém sídle. Pokaždé dodali, že pokud chtějí nějaké informace hned, mají se obrátit na agenturní tiskové oddělení. Fotografové proto vyfotili alespoň dům a televizní reportéři se museli spokojit s tím, že své příspěvky natáčeli na chodníku s domem v pozadí. Zájem médií se ale rychle vytratil. Ve světě se dělo tolik nechutností, že bylo pořád o čem informovat.

Paul seděl ve své pracovně v prvním patře a psal pro agenturu podrobné hlášení. Gamay a Francesca byly v přízemí a probíraly možnosti, jak odsolovací projekt co nejrychleji opět oživit. Když se Francesca zmínila, že se rozhodla návrat do Sao Paula odložit, Troutovi jí okamžitě nabídli přístřeší a zároveň útočiště před přílišnou pozorností sdělovacích prostředků. Když se ozval domovní zvonek, Gamay si těžce povzdechla. Tentokrát byla řada na ní, aby nějak odbyla žádosti zástupců sedmé velmoci. Nejvytrvalejší byly televizní štáby, a tak Gamay očekávala, že za dveřmi nalezne některý z nich. Když otevřela, spatřila reportéra s notebookem v ruce, nějakého chlápka s kamerou na rameni a muže s přenosnou lampou a kovovým kufříkem.

Pocítila potřebu houknout na ně, ať jim už dají pokoj a vypadnou, místo toho se ale na ně usmála a řekla: „Asi vám zapomněli sdělit, že NUMA zítra ráno pořádá tiskovou konferenci.“

„Nezlobte se,“ pronesl omluvně reportér, „o té konferenci jsme opravdu nevěděli.“

To je přece směšné, blesklo hlavou Gamay. Lidé z tiskového odboru agentury dobře věděli, jak to v médiích chodí. S reportéry byli jedna ruka a těšili se jejich přízni, neboť v agentuře se pořád dělo něco zajímavého a oni v těch šílených podnicích často hráli hlavní roli. Ten chlap ve špatně padnoucím obleku měl ale do vždy elegantního reportéra daleko. Byl malý a podsaditý a na hlavě měl krátký vojenský sestřih. Usmíval se sice, jeho úsměv byl ale krutý. Navíc si zatím nevšimla, že by televizní stanice začaly na místa reportérů brát lidi se silným východoevropským přízvukem. Podívala se za něj. Čekala, že spatří přenosový vůz s parabolickými anténami na střeše, na ulici ale stála jen dodávka odboru veřejně prospěšných prací.

„Je mi líto,“ řekla a chystala se zavřít dveře.

Muž se přestal usmívat a strčil mezi dveře nohu. Gamay to na okamžik vyvedlo z míry, rychle se ale vzpamatovala. Opřela se do dveří tak silně, že muž sykl bolestí. Rozpřáhla se, aby vetřelce udeřila pěstí do obličeje, jeho druzi ale přiskočili ke dveřím a opřeli se do nich rameny. Gamay odlétla a téměř upadla. Když opět nabyla rovnováhy, bylo na boj či útěk pozdě. Takzvaný reportér totiž držel v ruce pistoli a mířil přímo na ni. Muž, který předtím třímal kameru, přistoupil k ní a popadl ji za krk. Zmáčkl jí ho tak, že téměř nemohla dýchat. Pak ji prudce přirazil ke zdi. Zrcadlo z devatenáctého století se při tom nárazu zhouplo a spadlo na zem.

V Gamay se vzedmul vztek. To nádherné zrcadlo v pozlaceném rámu sháněli celé týdny a stálo je tisíce dolarů. Odhodila veškerý strach a vrazila muži do rozkroku koleno. Pustil ji a vrávoravě ustoupil, okamžitě se ale vzpamatoval a s vražedně se lesknoucíma očima se po ní napřáhl. Napjala svaly, údajný reportér ale cosi vykřikl a útočník se stáhl. Zlostně se na ni podíval a přejel si rukou přes ohryzek. Bylo to jednoznačné gesto. Gamay mu pohled vrátila, na víc se ale nezmohla. Instinktivně cítila, že by svou vyhrůžku splnil rád a ve zlomku vteřiny.

Nemýlila se. Třebaže Kradzikové nejraději pracovali samostatně, občas potřebovali pomoc některého ze svých krajanů. Když Brynhild Sigurdová Kradzikům nabídla, že je dostane z Bosny, trvali na tom, aby totéž zařídila i pro deset jejich spolehlivých a chladnokrevných přívrženců. Říkali si tucet špinavců, podle známého filmu, ten americký snímek ale ve srovnání s jejich vlastní činností působil jen jako neškodná pohádka pro děti. Byli zodpovědní za zavraždění, mučení, zmrzačení a znásilnění stovek nevinných civilních osob. Nyní byli roztroušeni všude po světě, během několika hodin ale mohli být kontaktováni a dostat za úkol provést nějakou vraždu nebo se zúčastnit jakékoli operace. Od té doby, co jejich služeb využíval Gokstad, činila jim taková práce ještě větší potěšení.

Francesca zaslechla zvuk tříštícího se skla, a tak se přišla do úzké vstupní haly podívat, co se děje. Muž v nepadnoucím obleku vyštěkl nějaký rozkaz, a než mohla Francesca jakkoli zareagovat, ocitla se u stěny hned vedle Gamay. Druhý muž poté otevřel svůj kovový kufřík a vyndal z něj dva české samopaly Škorpion. Falešný reportér otevřel vchodové dveře a dovnitř vstoupil další muž. Gamay při pohledu na něj napadlo, že vypadá jako přerostlý skřet. Třebaže bylo horko, měl na sobě černý rolák, černou koženou bundu a kalhoty téže barvy. Na hlavě měl vojenský baret, samozřejmě také černý.

Rozhlédl se a řekl ostatním něco, co je muselo potěšit, neboť se usmáli a vrhli po obou ženách dychtivý pohled. Gamay, která už pracovala skoro všude ve světě, si byla jistá, že jejich řeč už slyšela. Zřejmě šlo o srbochorvatštinu. Muž vydal nějaký rozkaz, načež jeden z jeho kolegů uchopil samopal a vydal se halou dále do domu. Opatrně nahlédl do každé místnosti a směřoval k zadním dveřím. Další z nezvaných hostů začal stoupat po schodech do prvního patra.

Muž oděný do černého přistoupil k rozbitému zrcadlu, zadíval se na střepy a pak se obrátil na Gamay.

„Sedm let neštěstí,“ prohlásil s úsměvem.

„Kdo jste?“ zeptala se Gamay.

Muž ale její otázku ignoroval. „Kde máte manžela?“

Gamay mu po pravdě řekla, že neví. Přikývl, jako by věděl něco, co jí bylo utajeno, a obrátil ji obličejem ke zdi. Očekávala úder do hlavy nebo kulku do zad, místo toho ale ucítila na paži ostré bodnutí. Jehla. Hovado! Něco jí vstříkl pod kůži. Když pohlédla do boku, spatřila, že Francesku potkal tentýž osud. Pokusila se k ní natáhnout ruku, nedokázala s ní ale ani pohnout. Během několika vteřin jí zmrtvěl i zbytek těla. Svět se s ní zatočil a pak už jen někam padala a padala.

Když Paul zaslechl tříštivý zvuk, vyšel z pracovny a uviděl Gamay, jak se marně brání nějakému vetřelci. Chtěl seběhnout ze schodů, v té chvíli ale do haly vešel nějaký chlap v kožené bundě. Rychle se proto vrátil do pracovny a pokusil se telefonicky přivolat pomoc. Telefon byl hluchý. Někdo musel přeříznout dráty. Potichu sešel po úzkém zadním schodišti do kuchyně. V přízemní pracovně měl revolver, kdyby se k němu ale chtěl dostat, musel by projít halou. Zaregistroval oba ozbrojené muže a viděl, jak se rozdělují. Jeden se vydal po schodech nahoru, druhý zamířil proti němu. Okamžitě zalezl zpátky do kuchyně.

Rozhlédl se po nějaké zbrani. Mohl by použít nůž, ale proti samopalu by moc šancí neměl. I kdyby měl štěstí a podařilo se mu muže zasáhnout, při zaslechnutí sebemenšího zvuku by ostatní okamžitě přiběhli a vyřídili by ho. Potřeboval muže přilákat na nějaké místo, kde by ho mohl zlikvidovat potichu. Když s Gamay naposledy přestavovali dům, vydali hromadu peněz na úpravu kuchyně. Pořídili si nové dubové skříňky a sporák restauračního typu, to mu teď však k ničemu nebylo. Jediný vhodný prostor představoval obří chladicí box, který měl tak vysoký strop, že se do něj Paul vešel, aniž si otloukal hlavu.

Protože žádnou jinou možnost neviděl, vklouzl do chladicího boxu a dveře přivřel tak, aby zůstala asi šestipalcová mezera. Pak vyšrouboval žárovku, položil ji hned za dveře a vmáčkl se do malého postranního výklenku. Právě včas. Přes namrzlé sklo spatřil, jak muž vstupuje s napřaženým samopalem do kuchyně. Zastavil se a rozhlédl. Pootevřené dveře vzbudily jeho zvědavost. Opatrně k nim přistoupil, loktem je otevřel a vešel dovnitř. Nechtěně kopl do žárovky a ta s rachotem začala poskakovat po dřevěné podlaze. Hlaveň samopalu se okamžitě stočila po zvuku a mužův ukazováček lehce zvýšil tlak na spoušť. Pak na muže spadl strop. Alespoň v první chvíli si to myslel. Na další myšlenky už neměl čas. Podlomily se mu nohy a zhroutil se na podlahu.

Trout odložil zmrzlou virginskou šunku, kterou právě použil jako kyj, zvedl ze země samopal a vrátil se do kuchyně. Dobře si uvědomoval, že on ani obě ženy ještě nemají vyhráno. Nejdříve zkontroloval schody vedoucí z kuchyně do patra. Nikdo na nich nebyl, ostatně druhého muže slyšel chodit nahoře. Vypořádá se s ním, až budou Gamay a Francesca v bezpečí. Opatrně vykoukl na chodbu a zamířil k hale. Samopal mu velkou výhodu neposkytoval. Při střelbě dávkami měl určitě značný rozptyl, a on nechtěl, aby některá z žen byla náhodou zasažena.

Když pohlédl do haly, spatřil dva muže, jak se sklánějí nad nehybnými těly jeho manželky a Francesky. Odvrhl veškerou obezřetnost a vyřítil se na ně. Vůbec si přitom nevšiml dalšího muže, kterého měl za zády.

Najednou ucítil, jak mu mezi žebra proniká chladná ocel. Pokusil se otočit a postavit se útočníkovi, nohy ho ale přestaly poslouchat. Při dopadu na zem si odřel obličej a přerazil nos.

Melo, jenž měl za úkol hlídat zadní dveře, si Paula všiml, když vycházel z chladicího boxu. Když jej teď bez problémů vyřídil, překročil jeho tělo, přistoupil ke svému bratrovi a uznale mu poklepal na rameno.

„To nebyl špatný nápad, brácho, hlídat zadní dveře.“

„Vypadá to tak,“ odvětilo druhé z dvojčat a pohlédlo na Paula ležícího v kaluži vlastní krve. „Co s ním uděláme?“

„Necháme ho tu vykrvácet.“

„Souhlasím. Ty ženské vyneseme zadem. Nikdo nás při tom neuvidí.“

Zavolal na muže v patře, aby sešel dolů. Pak ženy odnesli do čekajícího mercedesu s náhonem na všechna čtyři kola, hodili je na zadní sedadlo a odjeli. Dodávka odboru veřejně prospěšných prací zmizela z ulice o pár minut později.

Když odezněl počáteční šok způsobený bodnou ranou a dostavila se obyčejná bolest, Paul se na chvíli probral. S vypětím všech sil se doplazil do pracovny, našel svůj mobilní telefon a zavolal 911. Pak jej znovu opustilo vědomí a probral se až na nemocniční posteli.

Neustálé proklínání sebe sama jej vyčerpalo, a tak znovu usnul. Když se probudil, zjistil, že není sám. Vedle postele stály dvě rozmazané postavy. Chabě se na ně usmál.

„Proč vám to trvalo tak zatraceně dlouho?“

„Z Elendorfu je špatné spojení. Museli jsme si stopnout pár stíhaček,“ odvětil Austin. „Jak ti je?“

„Pravá půlka těla na tom není špatně, ale v té levé se mi snad někdo hrabe rozžhavenými kleštěmi. A můj nos už na tom byl líp.“

„Nůž minul plíce jen o takovýhle kousek,“ prohlásil Austin a přiložil palec těsně k ukazováčku. „Chvilku to potrvá, než se ti svaly zahojí. Ještě štěstí, že nejsi levák.“

„Taky mě něco podobného napadlo. Máš nějaké zprávy o Gamay nebo Francesce?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Podle nás jsou stále ještě naživu, nevíme ale, kam je ti chlapi, co ti to udělali, odvezli.“

„Policie provádí kontroly na letištích a nádražích, jako vždycky v takových případech,“ ozval se Zavala. „Chystáme se rozjet vlastní pátrací akci.“

Bolest, která dosud vyzařovala z Paulových očí, byla vystřídána rozhodností. Posadil se, spustil své dlouhé nohy z postele a oznámil jim: „Jdu s vámi.“ Při pokusu opustit postel bolest ještě vzrostla, zatočila se mu hlava a udělalo se mu špatně od žaludku. Na několik vteřin znehybněl, pak si vytáhl z ruky jehlu od infuze a postavil se. „Asi budu potřebovat trochu pomoct, hoši. A nepokoušej se mi to rozmluvit,“ řekl, když si všiml, jak znepokojeně ho Austin pozoruje. „To nejlepší, co teď můžete udělat, je dostat mě z tohohle podniku pryč. Doufám, Kurte, že už jsi po nějaké zdejší sestřičce hodil očkem.“

Austin znal Paula dost dobře, aby věděl, že když to nepůjde jinak, klidně se z nemocnice i odplazí. Pohlédl na vyzývavě se usmívajícího Zavalu a pochopil, že z jeho strany v tomto ohledu žádnou pomoc očekávat nemůže.

„Pokusím se s tím něco udělat,“ řekl a pokrčil rameny. „Ty by ses, Joe, mezitím mohl pokusit sehnat našemu pacientovi něco jiného, než je tohle nemocniční pyžamo.“ Pak se otočil a zamířil do sesterny.

Sídlo Národní agentury pro podmořský výzkum, Washington

V KONFERENČNÍ MÍSTNOSTI NA DESÁTÉM patře byla nálada jako v márnici. Admirál Sandecker měl k dispozici zprávy z nemocnice, a tak nečekal, že se Paul na chvatně svolané schůzce objeví. Vytáhlý podmořský geolog vypadal jako v posledním tažení, Sandecker si ale tento názor raději nechal pro sebe. Nic, co by mohl říct, by Paula od úmyslu zúčastnit se pátrání po Gamay a Francesce stejně neodradilo.

Sandecker se na Paula povzbudivě usmál a rozhlédl se kolem stolu. Paulovi po boku seděli jeho agenturní kolegové Austin a Zavala, aby jej zachytili, kdyby začal padat ze židle. Čtvrtou osobou u stolu byl křehký muž s úzkými rameny, jemuž masivní brýle s kostěnými obroučkami dodávaly poněkud profesorský vzhled. Jmenoval se Rudi Gunn, měl na starost operační oddělení a byl admirálovým zástupcem.

Sandecker se podíval na hodinky. „Kde je Yaeger?“ zeptal se hlasem, v němž zazněla jistá netrpělivost.

Yaeger byl sice takový počítačový odborník, že si mohl dovolit ignorovat agenturní zvyklosti v oblasti odívání, na schůzku s admirálem by se ale neodvážil přijít pozdě ani prezident. Zvláště na tak důležitou schůzku, jako byla tahle.

„Bude tu za pár minut,“ řekl na vysvětlenou Austin. „Požádal jsem Hirama, aby se podíval na jednu věc, která by pro nás mohla být velmi důležitá.“

Austin se totiž už nějakou dobu zaobíral jistým nápadem. Když se vrátil z Aljašky, na několik hodin si vlezl do postele, a ten spánek mu zřejmě velmi pomohl. Alespoň jeho mozku. Cestou z Virginie na tohle setkání nu dosud vágní myšlenku konečně polapil do imaginární sítě a dal jí konkrétní podobu. Okamžitě sáhl po mobilním telefonu a zavolal Yaegerovi. Počítačový maniak byl zrovna na cestě z velmi vyhledávané části Marylandu, kde žil se svou ženou a dvěma dorůstajícími dcerami. Austin Yaegera stručně seznámil se svým nápadem, požádal ho, ať se na to podívá, a slíbil mu, že ho na schůzce omluví.

Sandecker přešel rovnou k věci. „Máme tady záhadu, pánové. Neznámí útočníci unesli dvě osoby a třetí zranili. Kurte, mohl byste nám sdělit, co je v té věci nového?“

Austin přikývl. „Policie prošetřuje každou stopu. Ta městská dodávka byla nalezena poblíž Washingtonova památníku. Prázdná. Pachatelé ji ukradli pár hodin před činem. Žádné otisky prstů se nepodařilo nalézt. Všechna letiště a vlaková nádraží jsou pod dohledem. FBI dala s Paulovou pomocí dohromady co nejpodrobnější popis vůdce toho gangu a předala ho Interpolu.“

„Obávám se, že to k ničemu nebude,“ odtušil Sandecker. „Ti lidé, s nimiž máme co dělat, jsou profesionálové. Gamay a doktorku Cabralovou asi budeme muset najít sami. Jak víte, Rudi byl služebně v zahraničí. Pravidelně jsem se ho sice snažil o všem informovat, přesto by ale bylo lepší, kdybyste mu chronologicky ještě jednou všechno popsali.“

Austin byl na tento požadavek připraven. „Začalo to před deseti lety nepovedeným pokusem o únos Francesky Cabralové. Její letoun havaroval při pokusu o nouzové přistání ve venezuelském deštném pralese a mělo se za to, že je mrtvá. Teď těch deset let přeskočíme. Joe a já jsme narazili, klidně to chápejte doslovně, na stádo mrtvých velryb šedých. Stalo se to na moři blízko San Diega. Ty velryby zahynuly poté, co se dostaly do kontaktu s velmi horkou vodou vytékající z nějakého objektu ukrytého pod hladinou jedné zátoky u Kalifornského poloostrova. Ten objekt vybuchl zrovna ve chvíli, kdy jsme v jeho bezprostřední blízkosti prováděli pátrání. Sešel jsem se s jedním mexickým mafiánem, kterému to tam oficiálně patřilo, skutečným vlastníkem v pozadí je ale jistá kalifornská poradenská firma jménem Mulholland Group. Od právního zástupce toho mafiána vím, že Mulholland zase patří nadnárodní společnosti Gokstad Corporation. Mafián i jeho právník byli krátce po rozhovoru s námi zavražděni.“

„A to dost okázalým způsobem, pokud si vzpomínám,“ poznamenal Sandecker.

„Přesně tak. Rozhodně to nebyla obyčejná likvidace, žádný výstřel z auta, které by na chvíli zastavilo u chodníku. Ty vraždy byly velmi pečlivě připraveny a k jejich provedení byla použita ta nejmodernější technika.“

„Což by svědčilo o tom, že jde o dobře organizované zabijáky s velmi kvalitním zázemím,“ prohlásil Gunn, který v rámci agentury před časem šéfoval logistickému oddělení a dobře věděl, jaké těžkosti příprava jakékoli složitější operace obnáší.

„Došli jsme k témuž závěru,“ souhlasil s ním Austin. „Takovou organizaci a technické vybavení může zajistit jen nějaká opravdu velká a náležitě motivovaná korporace.“

„Gokstad?“

Austin přikývl.

„Je ten samotný název Gokstad nějak důležitý?“ zeptal se Gunn. „Co vlastně znamená?“

„Jediné vodítko, které se mi podařilo objevit, představuje logo té firmy. Je na něm vikingská loď, která byla v devatenáctém století objevena u Gokstadu. Požádal jsem Hirama, ať se o té společnosti pokusí něco zjistit. Moc toho nenašel: Dokonce i Max měla se sháněním informací potíže. V podstatě jde o obrovské konsorcium s četnými dceřinými společnostmi všude ve světě. V jeho čele stojí žena jménem Brynhild Sigurdová.“

„Tak žena…“ vyklouzlo překvapenému Gunnovi. „Zajímavé jméno. Brynhild byla valkýra, jedná z bájných ženských bytostí, které podle severských legend přenášely z bojiště do Valhaly padlé válečníky. Její milenec byl Sigurd Drakobijec. Nemyslíte si doufám, že ta naše mocná šéfová se tak opravdu jmenuje, nebo ano?“

„Moc toho o ní ve skutečnosti nevíme.“

„Obří korporace se sice občas chovají dost nevybíravě,“ prohlásil Gunn a zavrtěl hlavou, „my tady ale hovoříme o metodách, ke kterým se spíše uchyluje podsvětí.“

„Jenže ono to vypadá, že v našem případě k tomu skutečně dochází,“ řekl Austin a obrátil se k Zavalovi. „Mohl bys, Joe, informovat Rudiho o tom, co jsi zjistil?“

„Když se Kurt o Gokstadu dověděl, okamžitě mi zavolal,“ začal Zavala. „Promluvil jsem si s jedním novinářem z Los Angeles Times. Byl o Gokstadu velmi dobře informován. Shodou okolností vedl investigativní tým, který se téhle korporaci chtěl dostat na kobylku. Prozradil mi, že dávají dohromady sérii článků o něčem, co nazýval vodním pirátstvím. Měly odhalit, že se Gokstad snaží získat celosvětový monopol na úpravu a distribuci vody.“

„Nedokážu si představit, že by se jediné firmě mohlo podařit ovládnout celý trh,“ zapochyboval o jeho slovech Gunn.

„Taky jsem tomu nejprve nevěřil,“ pokračoval Zavala, „ale z toho, co mi ten novinář řekl, vyplývá, že tak nereálné to zase není. Společnosti, které Gokstad vlastní, se dokázaly legálním způsobem dostat ke kontraktům vyplývajícím z privatizačního projektu, v jehož rámci dojde ke změně práv na využívání vody z řeky Colorada. Voda přestává být státním majetkem na všech kontinentech. Všude přechází do soukromých rukou. Gokstad žádnou konkurenci nepřipouští. Podle toho novináře došlo v posledních letech na celém světě k mnoha záhadným úmrtím a nečekaným zmizením osob, které pro Gokstad znamenaly konkurenci, nebo proti němu vystupovaly.“

Gunn tiše hvízdl. „Až se tohle objeví v novinách, strhne se mela.“

„K ničemu takovému v nejbližší době nedojde. Ten čtyřčlenný tým už totiž neexistuje. Tři kolegové mého přítele zmizeli a on sám se musí skrývat.“

„Nemůže jít o omyl nebo nějakou náhodu?“ zeptal se znepokojeně Gunn.

Zavala pomalu zakroutil hlavou. V místnosti se rozhostilo ticho. Po čase ho prolomil Gunn.

„Pak je za tím určitě nějaký plán,“ řekl. „Nechte mě o tom chvíli přemýšlet.“ I když Gunn vytvářel dojem neslaného nemastného člověka, byl to klam. Nejlepších výsledků ze všech absolventů námořní akademie nedosáhl náhodou. V podstatě to byl génius s neuvěřitelnou schopností myslet analyticky. Chytil se za bradu a na pár vteřin se zcela pohroužil do svých myšlenek. „Něco se změnilo,“ prohlásil náhle.

„Co máte na mysli, Rudi?“ zeptal se Sandecker.

„Jejich metody. Dejme tomu, že náš základní předpoklad je správný a že za všemi těmi vraždami a dalšími nechutnostmi opravdu stojí Gokstad. Až dosud, jak tvrdí Joe, operoval ve vší tichosti. Nepohodlní lidé jednoduše zmizeli nebo zahynuli při takzvaných nehodách. To se ale změnilo zavražděním toho Mexičana a jeho právníka. Jestli se nepletu, admirál pro označení způsobu jejich zavraždění použil výraz okázalý.“

Austin se zasmál. „V porovnání s tím útokem na Aljašce to byla fušeřina. Joe a já jsme tam museli čelit útoku jako vystřiženému z válečného filmu.“

„Útok na můj dům proběhl taky tak,“ ozval se Paul.

„Asi tuším, kam tím směřujete, Rudi,“ řekl Sandecker. „Paule, kdy se rozkřiklo, že doktorka Cabralová žije?“

„Téměř okamžitě,“ odvětil Paul. „Doktor Ramirez se spojil s Caracasem ještě z vrtulníku, který nás zachránil. Venezuelská vláda neztrácela čas a ihned o tom informovala veřejnost. Řekl bych, že CCN odvysílala první zprávu o našich zážitcích už v době, kdy jsme ještě byli v pralese.“

„Události pak dostaly rychlý spád,“ řekl Sandecker. „Pro mě osobně je to jasné. Spouštěcím mechanismem se stala zpráva, že doktorka Cabralová žije. Francesčino zmrtvýchvstání znamenalo, že její odsolovací proces by přece jen mohl spatřit světlo světa. Stačilo by jen najít onu vzácnou látku, která je pro odstraňování soli potřebná. Doktorka Cabralová by světu svou metodu poskytla zadarmo. Lidé, kterým se tato představa nezamlouvá, se jednoduše rozhodli dodělat to, co před deseti lety začali.“

„Jen s tím rozdílem, že tentokrát se jim to povedlo,“ doplnil ho Austin.

„Dobrá,“ ozval se Paul, „to by vysvětlovalo Francesčin únos, ale proč unesli i Gamay?“

„Ti lidé nedělají nic jen tak pro zábavu,“ odpověděl Austin. „Gamay měla v podstatě štěstí. Kdyby ji z nějakého důvodu nepotřebovali, asi by ji hned zabili. Nevzpomněl sis, Paule, náhodou na něco dalšího ohledně toho únosu?“

„Moc jsem toho neviděl. Jejich šéf, chlápek v černé kožené bundě, mluvil s přízvukem, který nejsem schopen nikam zařadit. Ostatní měli přízvuk ještě výraznější.“

Sandecker seděl zapřen do opěradla, ruce měl v klíně a pozorně poslouchal. Najednou se prudce napřímil.

„To jsou jen malé ryby. Musíme se zaměřit na ty, kteří tahají za nitky. Je třeba najít tu ženu s wagnerovským jménem, která Gokstad řídí.“

„Je jako přízrak,“ prohlásil Austin. „Nikdo dokonce neví ani to, kde vlastně žije.“

„Ona a Gokstad představují klíč,“ pronesl Sandecker rozhodným hlasem. „Víme, kde ta společnost sídlí?“

„Mají kanceláře v New Yorku, ve Washingtonu a na západním pobřeží. V Evropě a v Asii je určitě spousta dalších.“

„Pěkná hydra,“ poznamenal Sandecker.

„I kdybychom zjistili, kde mají hlavní stan, moc by nám to nepomohlo. Gokstad se totiž na první pohled jeví jako spořádaná společnost. Kdybychom je z něčeho obvinili, okamžitě by to popřeli.“

Do místnosti tiše vklouzl Hiram Yaeger a posadil se ke stolu. „Omlouvám se,“ řekl, „ale musel jsem něco prověřit.“ Pak se pln očekávání podíval na Austina, který hned spustil.

„Myslel jsem na něco, co mi Hiram před časem ukázal. Byl to hologram jedné vikingské lodi. Tatáž loď tvoří i hlavní motiv loga Gokstad Corporation. Dospěl jsem k přesvědčení, že když se té lodi dostalo takové cti, musí být nějak důležitá. Poprosil jsem Hirama, aby se na Gokstad zaměřil a pokusil se jít do větší hloubky než tehdy, když pro nás Max připravovala základní data o té korporaci.“

Yaeger přikývl. „Řekl jsem Max, aby se podívala na všechny dostupné dějinné a námořně historické spojitosti, které jsem předtím celkem ignoroval. Je toho obrovská spousta, jak si asi všichni umíte představit. Kurt chtěl, abych se přednostně podíval na nějakou spojitost s Kalifornií, snad s Mulholland Group. Max našla jeden zajímavý novinový článek. Jeden norský odborník na stará plavidla navštívil Kalifornii, aby pro jistého velmi bohatého zákazníka postavil repliku té gokstadské lodě.“

„Kdo byl ten zákazník?“ zeptal se Austin.

„To v tom článku nebylo uvedeno. Najít toho norského stavitele lodí bylo cekem snadné. Před několika minutami jsem mu zavolal a zeptal se ho na tu zakázku. Sice tenkrát slíbil, že si vše nechá pro sebe, ale od té doby už uplynulo mnoho let, a tak přece jen něco prozradil. Tu repliku údajně vyrobil pro nějakou velkou ženu ve velkém domě.“

„Velkou ženu?“

„Myslel vysokou. Obryni.“

„To jsou slova jako z nějaké skandinávské ságy. A co ten dům?“

„Prohlásil, že šlo o nějaké novodobé hradiště ve vikingském duchu. Stálo na břehu jakéhosi kalifornského jezera obklopeného horami.“

„Tahoe?“

„Domnívám se.“

„Velké vikingské obydlí na břehu jezera Tahoe. Najít ho by neměl být problém.“

„Už se stalo. Max se napojila na jednu komerční družici,“ oznámil Yaeger a rozdal přítomným několik satelitních snímků. „V blízkosti toho jezera je sice pár velkých staveb, výstavných domů, hotelů a rekreačních středisek, ale nic takového.“

První snímek představoval pohled z velké výšky. Modrá jezerní hladina na něm vypadala jen jako malá louže. Další fotografie představovala detailní pohled na jeden konkrétní rozložitý objekt, v jehož blízkosti stál vrtulník.

„Má tahle kůlna nějakého vlastníka?“ zeptal se Austin.

„Podařilo se mi dostat do databáze tamního pozemkového a daňového úřadu,“ odvětil Yaeger a zasmál se. Kdyby měl ocas, určitě by jím radostně zavrtěl. „Patří to jedné realitní společnosti.“

„To nám moc vodítek nenabízí.“

„Že ne? A co když vám povím, že tahle kancelář patří Gokstadu?“

Sandecker zvedl oči od fotografií. Třebaže se během schůzky ovládal, únos jeho oblíbené zaměstnankyně a zranění jejího muže, rovněž jednoho nejlepších agenturních pracovníků, ho vyváděly z míry stejně jako skutečnost, že spolu s Gamay zmizela, navíc po tom všem, čím musela projít, i krásná a milá doktorka Cabralová. Objev, který by mohl zachránit život spoustě lidí, by mohl být opět ztracen.

„Děkuji, Hirame,“ řekl a přeletěl přítomné chladným velitelským pohledem. „Dobrá; pánové,“ pronesl hlasem ostrým jako břitva. „Vím, co mám dělat.“

„Valhala“, kalifornský břeh jezera Tahoe

MUŽI POZORUJÍCÍ FRANCESKU BYLI BUĎ dvojčata, nebo ubožáci odsouzení až do konce života pykat za nezdar jakéhosi experimentu s klonováním. Nejhorší ale nebyla jejich odpudivost. Bylo to jejich mlčení. Seděli pár yardů od ní, každý po jedné straně, v křeslech natočených k ní. Byli po všech stránkách úplně stejní, počínaje téměř skřetí ošklivostí a konče zálibou v černé barvě a kožených bundách.

Snažila se nedívat do jejich tmavých, krví podlitých očí pod převislým obočím a nevšímat si jejich bledých psychopatických obličejů. Oni na ni naopak zírali téměř hladově, třebaže ty nedočkavé pohledy neobsahovaly nic sexuálního. Nevyzařovala z nich ani ona primitivnost, s jakou se setkávala u Chulů. Byla to ryzí zvířecí touha po krvi. Rozhlédla se po podivné kruhové a nepříjemně chladné místnosti s bílými stěnami. V jejím středu se nacházel ovládací pult počítače. Byl až absurdně velký. Napadlo ji, jestli nejsou ta křesla i ten pult tak velké záměrně a jestli není v místnosti taková zima schválně, aby se tu lidé cítili malí a nicotní. Jinak ale neměla ani tušení, kde vlastně je. Mohlo by to být kdekoli na světě.

Francesca rovněž neměla představu, jak se v téhle sterilní místnosti ocitla. Když ji převáželi, skoro si to ani neuvědomovala. Jednou si na chvíli myslela, že slyší zvuk leteckých proudových motorů, pak ale dostala další injekci a znovu ji obklopila černá prázdnota. Před několika minutami jí ale museli píchnout nějakou stimulační látku, protože bezprostředně poté, co na paži ucítila bodnutí, se rychle probrala. Když otevřela oči, spatřila ta příšerná dvojčata. Ani jeden z bratrů dosud nepromluvil. Jen přivítala, když se pak otevřely dveře, do místnosti vstoupila nějaká žena a gestem ty groteskní muže poslala pryč.

Francesca se nemohla ubránit dojmu, že se omylem ocitla v jakési zrůdné show nebo v nějakém Felliniho filmu. Okamžitě pochopila, proč je tu všechno tak veliké. Ta žena v tmavě zelené uniformě totiž byla obrovská. Posadila se do velikého křesla a usmála se na ni. V tom úsměvu ale nebyl ani náznak jakékoli vstřícnosti.

„Jak se cítíte, doktorko Cabralová?“

„Co jste udělali s Gamay?“

„S vaší přítelkyní z agentury NUMA? Je ve svém pokoji a nic jí nechybí.“

„Chci ji vidět.“

Žena se natáhla a dotkla se prstem obrazovky počítače. Na monitoru se objevila Gamay. Ležela na boku v nějaké posteli. Francesca zatajila dech. Pak se Gamay pohnula, opřela se o loket a pokusila se posadit, ale svezla se zase zpět.

„Nedostala protilátku jako vy. Za pár hodin se z toho vyspí.“

„Chtěla bych ji vidět na vlastní oči. Chci se ujistit, že jí opravdu nic není.“

„Možná později,“ řekla na to žena nekompromisním tónem a znovu se dotkla obrazovky. Ta opět potemněla.

Francesca se rozhlédla. „Kde to vlastně jsem?“

„To není důležité.“

„Proč jste nás sem zavlekli?“

Žena otázku ignorovala. „Vyděsili vás Melo a Radko?“

„Myslíte ty zrůdy, které právě odešly?“

„Ano, ty. Ale odpovídat ani nemusíte. Strach vám přímo vyzařuje z očí. To je dobře. Měli by vás děsit. Bratři Kradzikové při etnických čistkách v Bosně zabili stovky lidí a smrt tisíců dalších plánovali. Zničili celé vesnice a zorganizovali mnoho masakrů. Kdyby nebylo mě, skončili by na lavici obžalovaných u mezinárodního soudního tribunálu v Haagu a zodpovídali by se ze zločinů proti lidskosti. Nemají vůbec žádné svědomí a morální zásady, nevědí, co to jsou výčitky svědomí. Zato mají vrozenou touhu týrat a zabíjet.“ Na chvíli se odmlčela, aby Francesce mohl dojít význam jejích slov. „Pochopila jste, co jsem vám tím chtěla naznačit?“

„Ano. Že nemáte žádné zábrany a zcela bezostyšně si najímáte vrahy.“

„Přesně tak. Najala jsem je právě pro jejich vražedný charakter. Je to totéž, jako když si tesař koupí kladivo, aby mohl zatloukat do prken hřebíky. Kradzikové jsou mým kladivem.“

„Lidé ale nejsou hřebíky.“

„Někteří ne, někteří ano, doktorko Cabralová.“

Francesca zatoužila po změně tématu. „Odkud znáte mé jméno?“

„Vaši práci obdivuji už celé roky, doktorko Cabralová. Vaše celosvětová profesní proslulost je dle mého názoru plně zasloužená a to, že jste v poslední době známá spíše jako bílá bohyně, se s tím vůbec nedá srovnávat.“

„Vy tedy víte, kdo jsem já, ale já nevím nic o vás. Kdo jste?“

„Jmenuji se Brynhild Sigurdová. Třebaže je vaše jméno mnohem známější než mé, obě podnikáme ve stejném oboru. Zajímáme se o to nejvzácnější na této planetě, o vodu.“

„Jste vodohospodářka?“

„Studovala jsem na těch nejlepších technologických institutech v Evropě. Po studiích jsem se přesunula do Kalifornie, kde jsem založila poradenskou firmu, která dnes patří k největším na světě.“

Francesca potřásla hlavou. Až dosud se domnívala, že ve svém oboru zná v podstatě každého. „Nikdy jsem o vás neslyšela.“

„Dávám přednost ústraní. Vždy jsem operovala nenápadně, v pozadí. Měřím skoro sedm stop. Má výška ze mě v očích ostatních vždy dělala zrůdu. Ti, kteří mi nesahali ani po kolena, se na mě dívali přes prsty.“

Přes situaci, v jaké se nacházela, se Francesca neubránila projevu pochopení. „S idioty, kterým se nelíbí, že by v jejich oboru měla excelovat žena, jsem se setkala už mnohokrát. Nikdy jsem se tím ale nenechala vyvést z míry.“

„Možná jste měla. Z mé rozmrzelosti nad nutností skrývat se před veřejností se časem stala výhoda. Usměrnila jsem svůj hněv a překovala ho do podoby nezměrných ambicí. Získala jsem či založila řadu dalších firem. Vždy jsem přitom myslela na budoucnost. Vypadala růžově. Tedy skoro. Měla totiž jednu vadu na kráse.“ Opět se chladně usmála. „Vás, doktorko Cabralová.“

„Mluvíte, jako bych vám už dlouho pila krev.“

„Spíše hrozilo, že mi budete pít vodu. Už před mnoha lety jsem pochopila, že poptávka po ní převýší nabídku, a chtěla jsem se stát tím, kdo bude mít ruku na kohoutcích. Pak jsem se doslechla o vaší revoluční odsolovací metodě. Kdyby se vám ji podařilo prosadit, mé dlouhodobě a pečlivě připravované plány by ztroskotaly. To jsem nemohla připustit. Zvažovala jsem možnost učinit vám nabídku, ale protože jsem se o vás zajímala a znala vaše povahové rysy, nedělala jsem si iluze, že by vám ji ten váš nepraktický altruismus dovolil přijmout. Rozhodla jsem se proto, že vám v tom zabráním jinými prostředky.“

Francesca přímo cítila, jak se jí hrne krev do tváří. „Tak to jste byla vy, kdo stál za mým únosem!“ zasyčela zlobně.

„Doufala jsem, že se mi podaří přimět vás ke spolupráci. Že byste mohla pracovat pro mě. Umožnila bych vám pracovat v laboratoři a tu odsolovací metodu dovést až k dokonalosti. Bohužel se únos nepovedl a vy jste zmizela někde v pralese. Všichni si mysleli, že jste mrtvá. A pak jsem se dočetla o vašich zážitcích s domorodci a jak jste se stala jejich královnou. Myslím, že v tomhle nepřátelském světě jsme obě ve stejné pozici. Jsme ztroskotanci.“

Francesca svůj hněv už ovládla, a tak jí odpověděla klidným hlasem. „Co byste s mou metodou udělala, kdybych vám ji poskytla?“

„Zůstala by pro svět neznámá.“

„Já ji ale vždycky chtěla světu poskytnout, a to zadarmo,“ řekla Francesca pohrdavým tónem. „Mým cílem bylo utrpení zmenšovat, nikoli z něj mít prospěch.“

„To je sice chvályhodné, ale ve vztahu k vaší vlastní osobě kontraproduktivní. Ale zpátky k věci. Když jste zmizela a byla považována za mrtvou, dala jsem v Mexiku postavit laboratoř a pokusila se váš proces zrekonstruovat. Laboratoř byla ale zničena explozí.“

Francesca se málem rozesmála. Věděla, proč k výbuchu došlo, a měla nutkání vmést jí to do tváře. Místo toho ale řekla: „To mě nepřekvapuje. Vysoký tlak a teplota znamenají vždycky riziko.“

„Tak velká škoda zase nevznikla. Naší zdejší hlavní laboratoři se nic nestalo. No a pak se světem rozletěla ta radostná novina, že jste naživu. Znovu jste mi sice zmizela, předpokládala jsem však, že by za tím mohla být NUMA. Když se Troutovi vrátili, okamžitě jsme je začali sledovat.“

„Škoda jen, že i tentokrát marníte čas.“

„Nesouhlasím. Ještě není pozdě. Ještě pořád pro mě můžete pracovat.“

„Máte podivný způsob získávání zaměstnanců. V důsledku vašeho prvního pokusu o můj únos jsem musela strávit deset let v pralese. Pak jste do mě dala napíchat nějaké drogy a unesla mě zase. Proč bych pro vás měla hnout prstem?“

„Pracovala byste v podmínkách, jaké vám nemůže poskytnout nikdo na světe.

„Finanční podporu by mi s radostí nabídly desítky nadací. Ale i kdybych se rozhodla vaši nabídku přijmout, což samozřejmě nehodlám, vyskytl by se jistý závažný problém. Při mém odsolovacím procesu dochází ke komplexní molekulární přeměně. Ta se nemůže uskutečnit bez jedné velmi vzácné látky.“

„Anasazia. Vím o něm. Všechny zásoby, které jsem měla k dispozici, byly při té explozi zničeny.“

„Smůla,“ řekla Francesca. „Bez anasazia to nemůže fungovat. Takže kdybyste byla tak laskavá a nechala mě jít…“

„Mám to potěšení oznámit vám, že mám tolik anasazia, kolik ho pro svou práci potřebujete. Když jsem se dověděla o vašem návratu, obstarala jsem si ho, a to v míře vrchovaté. Právě včas, mohu jen dodat. NUMA totiž pověřila pár lidí ze skupiny pro zvláštní úkoly jeho nalezením. Nyní mohu své plány na ovládnutí veškeré sladké vody na světě dovést do konce. Jsem přesvědčena, že jejich úžasnou jednoduchost oceníte i vy, doktorko Cabralová.“

Francesca se rozhodla předstírat, že ji ten kompliment potěšil. „No, jako vědec, který na tomto poli už něčeho dosáhl, musím přiznat, že mě to zajímá.“

„Období sucha, které teď začíná, bude jedno z nejhorších, jaké svět kdy zažil. Na základě historických zkušeností se dá jeho délka odhadnout jen stěží, může to klidně být i sto let. První důsledky se už projevily v Africe, v Číně a na Středním východě. Citelný nedostatek vody začala pociťovat i Evropa. No a já mám v plánu proces vysychání světa urychlit.“

„Odpusťte, že jsem k vašim vizím tak skeptická, ale je to absurdní.“

„Opravdu?“ odvětila Sigurdová s úsměvem. „Ani Spojené státy nejsou imunní. Největší pouštní města na jihozápadě, Los Angeles, Phoenix či Las Vegas, používají vodu z Colorada, jejíž distribuci ovládám já. K zásobování se využívá systém přehrad, vodních nádrží a kanálů. Je to velmi zranitelný systém. Kdyby k něčemu došlo, dodávka vody by se přerušila a následky by byly katastrofální.“

„Snad nemáte v plánu vyhodit do vzduchu nějakou přehradu?“ zeptala se Francesca vyděšeně.

„Nic tak drastického. Jak se problémy s vodou prohlubují, velká města se stále více spoléhají na další zdroje, samozřejmě na zdroje soukromého charakteru. Naše dceřiné společnosti proto už dlouho investují do nákupu rozsáhlých vodovodních sítí a systémů. Všude. Nedostatek vody můžeme způsobit kdekoli a kdykoli. Stačí otočit příslušným kohoutkem. Vodu budeme dodávat jen tam, kde si ji budou moci dovolit, do velkých měst a vyspělých průmyslových oblastí.“

„A co bude s místy, kde si ji nebudou moci dovolit?“

„Na západě se říká, že za peníze voda teče i do kopce. Bohatí si vždycky dokázali zajistit dostatek levné vody, samozřejmě na úkor ostatních. Budou ji mít i teď, tentokrát ale levná nebude. Takto budeme postupovat všude, nejen u nás, ale i v Jižní Americe, Evropě, Asii a Africe. Bude to kapitalismus v té nejčistší podobě. Cenu bude určovat jen a jen trh.“

„Voda ale není komoditou, jako třeba vepřové maso.“

„Strávila jste v pralese moc dlouhou dobu. Globalizace není nic jiného než trend k monopolizaci v oblasti komunikací, zemědělství, potravinářství či energetiky. Proč by tomu s vodou mělo být jinak? Na základě nových mezinárodních dohod už vodní zdroje nesmějí být státním majetkem. Přecházejí do rukou těch, kteří nabízejí nejvíc, a nejvíce nabízí Gokstad.“

„Odepřete tak vodu těm zemím, pro které vaše tržní ceny budou příliš vysoké. Nastane v nich hladomor a chaos.“

„Chaos nám bude hrát do karet. Připraví pro nás půdu a Gokstad pak převezme z rukou oslabených vlád i politickou moc. Berte to jako vodní darwinismus. Přežijí ti silnější.“

Její ledově modré oči Francesku doslova probodávaly. „Nesmíte si myslet, že se tak hodlám lidem mstít za všechna příkoří, která jsem kvůli svému vzrůstu musela vytrpět. Jsem jen podnikatelka, která si uvědomila, že k úspěšnému podnikání je třeba správné politické klima. Musela jsem za tím účelem vynaložit nemalé finanční prostředky. Už jsem utratila miliony dolarů za flotilu vodních tankerů, kterými budu přepravovat vodu z míst, kde je jí dostatek. Budou ji transponovat nejen v nádržích, ale i v obřích vacích, které potáhnou za sebou. Na tuhle chvíli jsem čekala celé roky. Zatím jsem se celou akci neodvažovala spustit, protože jsem se obávala vaší odsolovací metody. Mohla by můj monopol během několika týdnů zničit. Teď, když mám vás i anasazium, mohu konečně udeřit. Západní polovině země během několika dnů dojde voda.“

„To je přece nemožné!“

„Že nemožné? Uvidíme. Jakmile přestane být k dispozici voda z Colorada, veškerá má opatření se okamžitě projeví. Jak už jsem říkala, Gokstad kontroluje distribuci většiny sladké a pitné vody i v ostatních částek světa. Jednoduše jen otočíme kohoutky. Nejprve je pouze přiškrtíme a pak je budeme pomalu zastavovat. Když si začnou lidé stěžovat, budeme tvrdit, že dodáváme tolik vody, kolik můžeme.“

„Musíte přece vědět, jak to dopadne,“ prohlásila Francesca co nejklidněji, třebaže se jí to moc nedařilo. „Vždyť vy většinu světa přeměníte v poušť. Následky by byly hrozivé.“

„Pro někoho ano, ale nikoli pro ty, kdo kontrolují distribuci vody. O kolik si řekneme, tolik dostaneme.“

„Protože lidi nebudou mít na výběr. Budou v zoufalé situaci. Všichni brzy zjistí, jaké jste vlastně monstrum.“

„Právě naopak. Gokstad oznámí, že postavil flotilu tankerů, kterými začne z Aljašky, Britské Kolumbie a Velkých kanadských jezer přepravovat vodu do ostatních částí světa. Až se naše nádherné tankery objeví u pobřeží, lidé nás budou velebit a oslavovat jako hrdiny.“

„Už teď jste určitě tak bohatá, že si to většina lidí ani neumí představit. Proč byste měla chtít ještě víc?“

„Z dlouhodobého hlediska to všechno světu jen a jen prospěje. O vodu by se určitě začalo bojovat. Já těm válkám zabráním.“

„Krásná představa. Mír pod nadvládou Gokstadu, mír vynucený násilím.“

„Násilí nebude bezpodmínečně nutné. Kdo se mi podrobí, bude odměněn, kdo se mi postaví, toho ztrestám.“

„Necháte ho zemřít žízní.“

„Pokud to bude nutné, tak ano. Vám ale určitě vrtá hlavou, jakou roli v tom bude hrát vaše odsolovací metoda.“

„Předpokládám, že žádnou. Navždy ji pohřbíte, aby ty vaše šílené plány nemohla ohrozit.“

„Právě naopak. Tvoří jejich důležitou součást. Ty tankery nehodlám používat pořád. Budou potřebné jen do té doby, než svět vybuduje infrastrukturu potřebnou k přepravě vody z ledovců na pólech. Rozsáhlé zemědělské oblasti, které se změnily či změní v poušť, budou potřebovat spoustu vody pro zavlažovací systémy.“

„To si žádná země nebude moci dovolit. Mnohé do té doby dávno zbankrotují.“

„Tím snadněji si je podmaním. A nakonec začnu stavět odsolovací zařízení, která budou pracovat na základě vaší metody. Jejich provoz ale budu řídit sama.“

„A vodu, kterou z nich získáte, budete opět prodávat tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Jistě. A teď mi dovolte, abych vám učinila ještě jednu nabídku. Umožním vám pracovat v laboratoři, kde budete mít k dispozici cokoli, na co si vzpomenete.“

„A když odmítnu?“

„Pak se vaše přítelkyně blíže seznámí s bratry Kradzikovými. Bude umírat pomalu a nebude to příjemná smrt.“

„Nic přece neudělala. A s celou tou věcí nemá nic společného.“

„Je to hřebík, který může být v případě nutnosti zatlučen.“

Francesca chvíli mlčela a přemýšlela. „Kde mám jistotu,“ řekla pak, „že vám můžu důvěřovat?“

„Nemůžete mi důvěřovat, doktorko Cabralová. Už dávno byste měla vědět, že důvěřovat nemůžete vůbec nikomu. Jste ale natolik inteligentní, abyste pochopila, že vaše schopnosti pro mne mají větší cenu než život vaší přítelkyně a že určitě budu ochotna uzavřít dohodu. Dokud budete spolupracovat, bude žít. Berete to?“

Ta žena a nechutné plány, které se líhly někde v temných hlubinách její mysli, Francesku pobuřovaly. Brynhild Sigurdová byla očividně megalomankou a utrpení nevinných lidí ji nechávalo zcela chladnou. Francesca by nedokázala přežít deset let v pralese mezi divokými lovci lebek, netopýry sajícími krev a mračny bodavého Hmyzu, kdyby neměla obrovskou vnitřní sílu. Dokázala být tak machiavelistická jako ti nejpokřivenější lidští jedinci. Život v pralese ji vybavil divokostí lovícího jaguára. Od té doby, co unikla smrti, ji sžírala touha po pomstě. Uvědomovala si, že je nemístná a zavrženíhodná, ale nedokázala se jí zbavit. Svým způsobem jí pomáhala udržet se při smyslech. Teď ale svou touhu po odplatě potlačila. Msta musí nějakou dobu počkat. Nejdříve je třeba Gokstad zastavit.

Svěsila hlavu a jakoby rezignovaně prohlásila: „Vyhrála jste. Pomůžu vám dotáhnout tu odsolovací metodu do konce a zavést ji do praxe.“

„Dobře. Ukážu vám laboratoř, ve které budete pracovat. Bude se vám líbit, uvidíte.“

„Nejdříve bych chtěla mluvit s Gamay. Chci se ujistit, že je v pořádku.“

Sigurdová se natáhla k telefonu a zmáčkla nějaké tlačítko. Objevili se dva muži v tmavě zelených uniformách. K Francesčině úlevě to nebyli bratři Kradzikové.

„Zaveďte doktorku Cabralovou k té druhé ženě,“ přikázala jim Sigurdová. „Pak se s ní vraťte sem.“ Obrátila se k Francesce. „Máte deset minut. Chci, abyste se do práce pustila ještě dnes.“

Strážní Francesku provedli labyrintem chodeb, nastoupili s ní do výtahu a svezli ji o několik pater níže. Zavedli ji k nějakým neoznačeným dveřím, které otevřeli pomocí číselného kódu. Pak ustoupili stranou a nechali Francesku vejít dovnitř. V malé místnosti bez oken spatřila Gamay. Seděla na okraji postele a vypadala omámeně, asi jako boxer, když obdrží příliš mnoho ran. Když spatřila Francesku, tvář se jí hned rozjasnila. Pokusila se postavit, ale nohy se jí podlomily a upadla zpátky na postel.

Francesca si k ní přisedla a objala ji kolem rameni. „Jste v pořádku?“

Gamay si odhodila z obličeje rozcuchané vlasy. „Nohy mě neposlouchají, ale jinak to ujde. Dostanu se z toho. A co vy?“

„Píchli mi nějakou stimulující látku. Nějakou dobu už jsem v pohodě. Na vás to taky přestane brzy účinkovat.“

„Zmínil se někdo o tom, co se stalo s Paulem? Když k nám vtrhli, byl nahoře v patře.“

Francesca zavrtěla hlavou.

Gamay na chvíli potlačila obavy o osud manžela a zeptala se: „Máte představu, kde bychom mohly být?“

„Ne. Naše hostitelka se o tom zatím nezmínila.“

„Takže už jste mluvila s někým, komu za tohle přepychové ubytování vděčíme?“

„Ano. Jmenuje se Brynhild Sigurdová. Unesli nás její lidé.“

Gamay se chystala něco říci, Francesca jí ale zacpala rukou ústa a významně několikrát přelétla očima ze strany na stranu. Gamay okamžitě pochopila, co jí chce naznačit. Určitě je odposlouchávají, možná dokonce i pozorují.

„Mám pouze pár minut. Jen jsem vám chtěla říci, že jsem přistoupila na spolupráci s tou Sigurdovou. Dokončím pro ni svou odsolovací metodu. Dokud se mi to nepodaří, budeme tu muset zůstat. Jak dlouho to potrvá, netuším.“

„Chcete dělat pro někoho, kdo nás unesl?“

„Ano,“ odvětila Francesca a zatvářila se odhodlaně. „Pobytem v pralese jsem ztratila deset let. Na té metodě se dá úžasně vydělat, navíc věřím, že právě Gokstad by mohl být zárukou, že bude zavedena a využívána správným způsobem.“

„Jste si jistá, že právě tak to chcete?“

„Ano, jsem si absolutně jistá,“ odpověděla Francesca.

Pak se otevřely dveře a jeden ze strážců jí gestem naznačil, že nastal čas odejít. Přikývla, naklonila se ke Gamay a objala ji. Poté se rychle vztyčila a opustila místnost.

Když Gamay opět osaměla, začala přemýšlet nad tím, co se právě stalo. Než totiž Francesca odešla, mrkla na ni. Byl to vzkaz, o tom se nedalo pochybovat. To děsivé prohlášení, že bude spolupracovat s nepřítelem, zřejmě nemyslela vážně. Teď se tím ale blíže zabývat nebude, rozhodla se. Znovu se položila a zavřela oči. Musí poskytnout odpočinek tělu i mozku. Až se probudí, zkusí přijít na nějaký způsob, jak odtud utéct.

Jezero Tahoe, v blízkosti „Valhaly“

VYSOKO NAD KOBALTOVĚ MODRÝMI vodami jezera Tahoe se vznášel nějaký muž. Nad hlavou měl červenobílý baldachýn, který se nad ním klenul jako kupole klasického padáku, a spočíval v sedačce Skyrider připevněné tažným lanem k motorovému člunu, který se hnal po hladině o dvě stě stop níže. Zapnul vysílačku a zakřičel do ní: „Ještě jednou kolem dokola, Joe!“ Zavala, který seděl za kormidelním kolem, se pootočil a zamával, aby tak potvrdil, že Austinově žádosti rozuměl. Otočil kolem a zahájil pozvolný obrat, který je měl znovu dostat na kalifornskou stranu jezera. Austinovi se při tom manévru naskytl krásný pohled na celé jezero. Bylo se na co dívat. Tahoe, ležící na hranici mezi Kalifornií a Nevadou jen třiadvacet mil jihozápadně od Rena, představovalo totiž největší vysokohorské jezero v celých Spojených státech. Nedaleké rozeklané vrcholky pohoří Sierra Nevada v zimě pokrýval sníh. Jezero leželo více než míli nad hladinou moře a jeho hloubka přesahovala šestnáct set stop. Na délku měřilo dvaadvacet mil a bylo šestnáct mil široké. Vzniklo ve zlomové proláklině, kterou kdysi dávno vytvořily obrovské síly měnící tvář povrchu země. Z jeho celkové plochy dvou set čtverečních mil se dvě třetiny nacházely v Kalifornii. Na severu z něj vytékala řeka Truckee. Na jeho jižním konci rovněž začínal jeden tok, tentokrát to ale byla řeka peněž tekoucích do pokladen četných kasin. Jako první běloch k jezeru pronikl zeměměřič John C. Freemont. Daou, což bylo původní indiánské jméno jezera značící „mnoho vody“, znělo anglicky hovořícím přistěhovalcům jako tahoe, a toto jméno už mu zůstalo.

Když se Austin přiblížil ke břehu na druhé straně jezera, zaměřil svou pozornost na jeden konkrétní úsek pobřeží a tmavý les v pozadí. Pokusil se vtisknout si ten pohled do paměti. Dal by sice přednost videokameře či fotoaparátu, věděl však, že tak blízko doupěte Gokstadu by zbytečně riskoval. Určitě se jeho směrem upírá mnoho zvědavých očí. Jakýkoli nepatřičný zájem z jeho strany, jako třeba objektiv fotoaparátu namířený špatným směrem, by mohl vyvolat poplach.

Prolétl nad dlouhým molem vybíhajícím ze skalnatého břehu. U mola spatřil vyvázaný motorový člun. Za úschovnou lodí či nějakou kůlnou břeh přecházel do nízkého a tmavého skalnatého srázu, za jehož hranou se rozprostírala hustě porostlá velká přírodní plošina. Po několika stech yardech rovina končila a dále se nacházel už jen zalesněný kopec. Při pohledu na věže a střechy vyčnívající nad vrcholky stromů se Austin neubránil pocitu, že se přenesl do nějaké pohádky bratří Grimmů.

Náhle zaregistroval nějaký pohyb. Ke konci mola se hnalo několik mužů. Detaily neviděl, na to byl příliš daleko, nepochyboval ale o tom, že ten mumraj způsobil on. Ani by se nedivil, kdyby do rodinného alba těch prevítů z Gokstadu právě přibyl jeho snímek.

Když urazili další míli a ocitli se mimo dohled, dal Austin Zavalovi pokyn, aby ho stáhl dolů. Naviják zabzučel a přitáhl si ho jako malý kluk papírového draka. Sedačka, vlastně malé lehátko se zvednutými okraji, se šplouchnutím dosedla na vodu. Austin děkoval osudu, že nepoužil klasické závěsné popruhy. Kdyby tak učinil, skončilo by to koupelí. Třebaže panovalo léto, neměla voda v jezeře víc než deset stupňů.

„Viděl jsi něco zajímavého?“ zeptal se Zavala, když Austinovi pomohl vyškrábat se do člunu.

„Před dveřmi jsem žádný rudý běhoun pro vždy vítané návštěvníky neviděl, jestli máš na mysli tohle.“

„Mám pocit, že jsem nějaký uvítací výbor zahlédl na molu.“

„Jo, vyřítili se, když jsme si to kolem šinuli podruhé. Měli jsme pravdu. Hlídají to tam dost pečlivě.“

Když akci plánovali, došli k závěru, že celé místo bude dobře zabezpečené a že potloukat se nenápadně kolem nebude možné. Shodli se ale na tom, že určitá možnost by tu přece jen byla. Ty nejokatější věci bývají totiž většinou nejméně nápadné a podezřelé. Navštívili jednoho muže, který vlastnil padák a motorový člun k jeho tažení, a pomocí hromady bankovek a agenturních průkazek ho přesvědčili, aby jim obojí na pár hodin zapůjčil. Namluvili mu, že vyšetřují jistou mafiánskou skupinu, což vzhledem k blízkosti kasin znělo dost pravděpodobně. Protože zrovna nebyla sezóna, zájemci o jeho služby si u něj dveře nepodávali a oni mu nabídli víc než na kolik by si normálně přišel za celý týden, s radostí jejich nabídku přijal.

Austin pomohl Zavalovi uložit sedačku i padák, pak otevřel nepromokavý vak a vytáhl z něj skicák a tužku. S neustálými omluvami za nedostatek talentu, což vůbec neodpovídalo skutečnosti, namaloval několik skic toho, co spatřil ze vzduchu. Poté vytáhl satelitní snímky, které měl od Yaegera, a porovnal je se skicami. Dostali tak komplexnější představu. Na schody, které vedly od jezera k okraji srázu, navazoval úzký chodník, jenž záhy ústil na cestu vedoucí k hlavnímu komplexu. Ještě před ním ale vedla do strany odbočka, na jejímž konci se nacházela přistávací plocha pro vrtulník.

„Frontální útok od jezera nepřichází v úvahu,“ prohlásil Austin.

„Nemohu říci, že by mi to vadilo. Ještě jsem nezapomněl na ten náš výlet na Aljašku,“ zabručel Zavala.

„Doufal jsem, že něco uvidím pod hladinou. Voda v tomhle jezeru kdysi bývala křišťálově průzračná, ale od té doby, co se tu začalo překotně stavět a podnikat, je plná řas.“

Zavala si mezitím pečlivě prohlížel další snímek. Byl to družicový záběr jezera, který si po strategické schůzce v sídle agentury Austin objednal u Národního úřadu pro oceány a atmosféru. Jezerní hladina na něm byla zachycena v barvách odpovídajícím konkrétní teplotě vody. Téměř celé jezero bylo na snímku modré, jen u západního břehu měla hladina na jednom místě červenou barvu, která indikovala vysokou teplotu. To místo se nacházelo v podstatě přímo pod molem patřícím Gokstadu. Úplně, stejně na snímku vypadala i ona zátoka u Kalifornského poloostrova.

„Fotky nikdy nelžou,“ prohlásil Zavala. „Nemůžeme ale vyloučit, že tam vyvěrá nějaký horký pramen.“

Austin se zamračil.

„Dobrá. Řekněme, že máš pravdu a že je tam podobné podvodní zařízení jako v té mexické zátoce. Jedné věci ale v tom případě nerozumím. Jedná se přece o odsolovací proces. Tohle je sladkovodní jezero.“

„Souhlasím, nedává to smysl. Existuje ale jediný způsob, jak tomu přijít na kloub. Takže navrhuji, abychom se vrátili a koukli se, jestli už dorazila naše zásilka.“

Austin nastartoval motor a namířil příď člunu k městečku South Lake Tahoe. Sytě modrá jezerní hladina kolem nich rychle ubíhala, a tak zanedlouho vpluli do přístaviště. Na konci jednoho mola stála nějaká vytáhlá postava a radostně jim mávala. Paul zůstal na břehu. Jeho zranění byla eště stále bolestivá a plavba ve člunu by mu rozhodně neprospěla. Když u něj zastavili, natáhl zdravou ruku, popadl lano a pevně člun přivázal.

„Máte tu balíček,“ oznámil jim. „Najdete ho na parkovišti.“

„Tomu říkám rychlost,“ prohlásil potěšené Austin. „Tak se na něj pojďme podívat,“ dodal a spolu se Zavalou zamířil na parkoviště.

„Počkejte,“ křikl za nimi Paul.

Austin se už ale nemohl dočkat, až zásilku spatří. „Všechno ti vylíčíme později,“ houkl přes rameno.

Paul si povzdechl. „Rozhodně mi nebudou moci vyčítat, že jsem se je nepokusil varovat,“ zamumlal si pro sebe.

Na kraji parkoviště stál tahač s dlouhým návěsem. Objekt, který se na plošině nacházel, tvarově i velikostně odpovídal asi tak dvěma za sebe postaveným osobním automobilům a byl přikryt tmavou plachtou. Austin k němu zamířil, aby si ho mohl prohlédnout zblízka. Tu se dveře tahače otevřely a ná asfalt seskočila postava s důvěrně známým obličejem a s širokým úsměvem se jim vydala vstříc. Byl to Jim Contos, kapitán Mořského kohouta.

„No tohle…“ vyklouzlo z překvapeného Zavaly.

„Jime,“ přivítal Contose Austin, „to je ale překvapení!“

„Můžeš mi říct, Kurte, co se k čertu děje?“ zeptal se Contos místo pozdravu a jeho úsměv vyprchal.

„Jde o případ nouze, Jime.“

„Jo, to mě napadlo hned, když mi Rudi Gunn uprostřed testování zavolal a řekl, ať SeaBus okamžitě pošlu do tohohle zapadákova. Tak jsem si v San Diegu do toho náklaďáku vlezl taky, abych zjistil, kdo tu mou holku chce.“

Austin si všiml nedalekého piknikového stolu, a tak navrhl, aby se k němu posadili. Pak Contosovi celou situaci vysvětlil a ukázal mu satelitní snímky i kresby. Starý mořský vlk tiše naslouchal a jeho rysy postupně tvrdly.

„To je všechno,“ ukončil své vyprávění Austin. „Když jsme viděli, že existuje jen jedna možnost, jak se tam podívat, pokusili jsme se zajistit nejbližší ponorku. Bohužel je to zrovna ta, kterou právě testuješ.“

„Proč ta Hra na slepou bábu?“ zeptal se Contos, narážeje na riskantní tajné podmořské operace z doby studené války. „Proč tam jednoduše nevlezete?“

„Protože to místo je střeženo lépe než Fort Knox. Možnosti dostat se tam po zemi jsme si prověřili. Kolem celého komplexu se táhne plot z ostnatého drátu. Je napojený na tak citlivé poplašné zařízení, že se spustí, když na něj dýchneš. Kolem dokola je plno stráží. Dovnitř vede jen jedna cesta. Prochází hustým lesem a je rovněž dobře hlídaná. Kdybychom tam poslali těžce vyzbrojené přepadové komando pro boj s teroristy, někdo by mohl přijít k újmě. Navíc co když se mýlíme a ty ženy jsou drženy někde jinde, a ať už je za tím plotem cokoli, je to zcela legální?“

„S tou možností ale příliš nepočítáte, že?“

„Ne, nepočítáme.“

Contos se zadíval na plachetnice pokojně křižující jezerní hladinu a pak pohlédl na Paula, který se k nim mezitím připojil.

„Ty si myslíš, že tam Gamay je?“

„Jo. Je tam a já ji dostanu ven.“

Contos sklouzl pohledem na Paulovu paži, ještě pořád spočívající na závěsu. „Řekl bych, že minimálně ještě jedna ruka by se ti docela hodila. A ti tví kamarádíčci tady by zase potřebovali píchnout s ponorkou.“

„Vždyť jsem ji sám nakreslil,“ namítl Zavala.

„To dobře vím, jenže jsi nebyl při testech, takže neznáš její vrtochy. Například baterie by měly vydržet šest hodin. Většinou se ale vybijí dřív než za čtyři. Podle toho, co jsi říkal, by to místo mělo být odtud dost daleko. Už vás napadl způsob, jak ji tam dostanete?“

Austin a Zavala na sebe pobaveně pohlédli.

„Abych řekl pravdu, už jsme ten problém vyřešili,“ odvětil za oba Austin. „Chtěl by ses na to mrknout osobně?“

Když Contos přikývl, zvedli se a zamířili přes parkoviště k doku. Čím k němu byli blíž, tím udiveněji se jejich přítel tvářil. Už mu prošlo za ty roky rukama tolik „uměleckých“ výtvorů pocházejících z dílny Národní agentury pro podmořský výzkum, že čekal něco na způsob ošklivého vlečného člunu plného drátů, antén a jeřábů. Nic takového totiž nikde neviděl.

„Tak kde ten zázrak máte?“ zeptal se.

„Mám pocit, že právě připlouvá,“ odvětil Austin.

Když Contos upřel oči na jezero, málem mu vypadly z důlků. K přístavišti se totiž blížil stařičký kolesový parník sloužící jako výletní loď.

„To si děláte srandu,“ stěží ze sebe dostal. „Chcete ponorku spustit do vody z tohohle? Vypadá to jako svatební dort plovoucí po vodě.“

„Jo, ale výletní parníky tak vyšňořené obvykle bývají. Vyráží na druhou stranu jezera každý den. Nikdo z místních mu už nevěnuje pozornost. Pro tajnou operaci si lepší mimikry ani nemůžeme přát. Co říkáš, Joe?“

„Slyšel jsem, že se na něm podává skvělá snídaně,“ odvětil Zavala s vážnou tváří.

Contos zachmuřeně pozoroval blížící se plavidlo. Pak, aniž by cokoli řekl, se prudce otočil a vyrazil zpátky na parkoviště.

„Hej, kapitáne, kam ten spěch?“ zahalekal za ním Austin.

„Do kabiny pro bendžo.“

„Valhala“, kalifornský břeh jezera Tahoe

FRANCESCA STÁLA NA PALUBĚ VIKINGSKÉ lodě a hleděla na její dlouhé elegantní linie, půvabně zakřivenou příď i záď a barevnou čtvercovou plachtu. Třebaže loď měla masivní kýl a silné plaňky, působila dojmem křehkosti. Pak přeletěla pohledem celý sál, jeho klenutý strop, hořící pochodně a vysoké kamenné zdi vyzdobené středověkými zbraněmi a podivila se, jak se něco tak nádherného může nacházet v tak ošklivé a bizarní místnosti.

Brynhild Sigurdová, která Francesku pozorovala od kormidelního vesla, si její zadumané mlčení chybně vyložila jako nadšený úžas.

„Mistrovské dílo, nemám pravdu? Originálu, který vznikl skoro před dvěma tisíci lety, stavitelé říkali skuta. Nebyla to největší loď, jakou kdy postavili, takzvané dračí lodě nebo též drakary bývaly delší, byla ale nejrychlejší. Nechala jsem si postavit dokonalou repliku. Všechno je absolutně stejné, od dubových planěk až po pruhy hovězí kůže, které byly používány jako ucpávka. Na délku měří více než sedmdesát devět stop a na šířku má šestnáct. Originál je v norském Oslu. Jedna její starší replika dokonce přeplula Atlantik. Určitě se sama sebe ptáte, proč jsem vynaložila tolik námahy a peněz, abych si ji nechala postavit a umístit do tohoto skvostného sálu.“

„Někdo sbírá známky, jiný stará auta. Proti gustu žádný dišputát.“

„To nemá se sběratelskými vrtochy nic společného,“ prohlásila Brynhild, sundala ruku z kormidelního vesla a pomalu došla k Francesce. Té se z její blízkosti udělalo na okamžik poněkud nevolno. Třebaže Brynhild byla tak vysoká a svalnatá, hrozba, která z ní vyzařovala, nebyla pouze fyzického charakteru. Zdálo se, že kdyby chtěla, mohla by za bouřky klidně natáhnout ruku a vysát energii přímo z blesku. „Tu loď jsem zvolila za symbol mé společnosti, protože je v ní obsažen duch Vikingů. Ti, kdož se na ní plavili, vždy dosáhli toho, co si umanuli. Často sem chodívám, abych tu hledala inspiraci. Na vás by to mělo působit stejně, doktorko Cabralová. A teď pojďte, ukážu vám, kde budete pracovat.“

Když se Francesca po krátkém setkání s Gamay vrátila v doprovodu strážných do Brynhildiných komnat a zamířila s ní do sálu s lodí, prošla cestou tolika křivolakými chodbami, že měla pocit, jako kdyby absolvovala okružní plavbu výletním parníkem. Po celou dobu je sice nikdo nedoprovázel, přesto ale na útěk ani na chvíli nepomyslela. I kdyby tu obří ženu přemohla, což bylo dosti nepravděpodobné, stejně by se během několika minut zcela ztratila. Navíc si byla jista, že strážní nebudou daleko.

Putování labyrintem chodeb pokračovalo i nyní. Po čase ale nastoupily do výtahu a sjely s ním někam dolů tak prudce, že když se poté zastavil, skoro se jí podlomily nohy. Z kabiny výtahu vystoupily přímo do nějaké místnosti, v níž na ně čekal jakýsi podivný dopravní prostředek spočívající na kovové kolejnici. Sigurdová ji gestem vyzvala, ať nastoupí dopředu, a sama usedla do zadní části vozidla, která byla dimenzována na její postavu. Vozidlo oživil spínač, který s jistým zpožděním zareagoval na jejich tělesnou hmotnost. Vnořily se do nějakého otvoru a ocitly se v dlouhém osvětleném tunelu. Postupně nabíraly rychlost, až se nakonec řítily tak zběsile, že se Francesca začala bát, aby se jí ta jízda nestala osudnou. Pak ale začal počítač vozidlo zpomalovat a to nakonec zastavilo v místnosti podobné té, z níž před chvílí vyjely.

I zde se nacházel výtah, nešlo však o konvenční hranatou kabinu zavěšenou na laně, ale o jakési podivné vejce z průhledného materiálu. Uvnitř se nacházela čtyři sedadla normální velikosti. Nastoupily, dveře se za nimi se syčením zavřely a výtah začal kamsi klesat. Na okamžik se pohroužil do tmy, tu ale brzy vystřídalo cosi modravého. Francesca si po chvíli sledování mihotavé hry světla a stínu uvědomila, že za průhledným krytem zvláštního výtahu je voda. Ta postupně tmavla, náhle se však ocitly v tak ostrém světle, jako by je někdo nasvítil světlometem.

Dveře výtahu se otevřely a obě ženy vystoupily. Francesca nemohla uvěřit svým očím. Nacházela se v obrovské a velmi dobře osvětlené kruhové hale, jejíž průměr činil několik set stop. Vysoko nad sebou spatřila klenutý strop. Skutečná velikost tohoto obrovitého prostoru se dala odhadnout jen stěží, protože byl doslova protkán mohutným potrubím mnoha ventily všech možných velikostí. Kolem trubek a jakýchsi nádrží se tiše pohybovali technici v bílých pláštích, další se skláněli před obrazovkami počítačů. Dohromady jich mohl být tak asi tucet

„Tak co tomu říkáte?“ zeptala se Sigurdová s očividnou pýchou.

„Je to neskutečné,“ odvětila Francesca s úžasem, který ani v nejmenším nepředstírala. „Kde to jsme? Na mořském dně?“

Její obrovitá průvodkyně se usmála. „To je vaše budoucí pracoviště. Pojďte za mnou, provedu vás tu.“

Francesca byla vědec, a tak automaticky začala první chaotické dojmy třídit a zpracovávat. I když se trubky neustále pod různými úhly lomily, nepochybovala o tom, že v celém tom šíleném propletenci je nějaký jednoznačně stanovený systém odpovídající nějakému záměru. Ať už jednotlivé trubky vedly v tom či onom úseku kamkoli, posléze vždy zamířily do středu kruhové haly.

„Tady se řídí veškeré procesy související s úpravou vody,“ prohlásila Sigurdová a ukázala na množství kontrolek blikajících na velkém řídicím panelu. „Celá laboratoř spočívá na čtyřech nohách. Dvě slouží zároveň jako přívodní potrubí, zbylé dvě mají funkci opačnou. Protože je kolem sladká voda, nejprve ji upravujeme. Smícháme ji se solí a minerálními látkami, které se v moři běžně vyskytují. Výsledná kapalina je od pravé mořské vody k nerozeznání.“

Vydaly se ke středu laboratoře, kde se nacházela obrovská válcovitá nádrž o výšce deseti stop a přibližně dvojnásobném průměru.

„Uvnitř určitě bude anasazium,“ řekla Francesca.

„Správně. Voda se po kontaktu s ním vrací zase do jezera.“

Zamířily zpět k řídicímu panelu.

„Dobrá, tak jak daleko jsme se ve snaze o rekonstrukci vaší metody dostali?“

Francesca pohlédla na početné displeje a kontrolky. „Tohle je od chladicího systému, tady máme hodnoty elektrického proudu i napětí, tady ohřev… je to v pořádku. Jste blízko, velmi blízko.“

„Anasazium zahříváme, ochlazujeme a pouštíme do něj elektrický proud, výsledky jsou zatím ale minimální.“

„To mě neudivuje. Chybí akustická složka.“

„No samozřejmě. Zvukové vlny.“

„Základní myšlenka je správná, pokud ale není materiál vystaven zvukovým vlnám konkrétní hodnoty, celý proces nefunguje. Je to totéž, jako kdybyste ze smyčcového kvartetu odstranila violoncello.“

„Geniální. Jak jste na tu metodu vlastně přišla?“

„Šlo jen o to podívat se na celou problematiku z jiného úhlu. Jak víte, dosud se používaly tři základní odsolovací metody. Při elektrodialýze a obrácené osmóze prochází elektrizovaná voda membránami, které sůl zachycují. Třetí metodou je destilace, při níž je voda odpařována podobným způsobem, jako když se slunce opírá do hladiny oceánu. Všechny tři metody jsou energeticky velmi náročné: jsou tak drahé, že se v praxi nevyplatí. Moje metoda je zaměřena na změnu molekulární a atomové struktury. Energie se při ní naopak uvolňuje a proces je z energetického hlediska plně soběstačný. Kombinace všech potřebných vlivů ale musí být dokonale vyvážená. Stačí o chlup jiné hodnoty, a metoda nefunguje.“

„Když už jste všechno viděla, kolik by podle vás bylo třeba času na takové úpravy, aby vše odpovídalo vašim představám?“

Pokrčila rameny. „Asi tak týden.“

„Tři dny,“ prohlásila Sigurdová nekompromisně.

„Proč to časové omezení?“

„Má se tu sejít správní rada Gokstadu. Přiletí sem mnoho lidí ze všech koutů světa. Chci jim vaši metodu předvést. Jakmile si ověří, že je plně funkční, vrátí se domů a pustí se do uskutečňování mých plánů.“

Francesca se na chvíli zamyslela a pak pronesla: „Mohla bych to zprovoznit do čtyřiadvaceti hodin.“

„Původně jste hovořila o týdnu. Mezi týdnem a dnem je dost podstatný rozdíl.“

„Když jsem náležitě motivována, pracuji rychleji.“

„Nejste v pozici, abyste mohla smlouvat.“

„To si uvědomuji. Přesto bych si ale přála, abyste mou přítelkyni propustila. Byla zdrogovaná. Nemá nejmenší představu, kde je a jak se sem dostala. Nikdy by vás nemohla identifikovat či vám způsobit jakékoli potíže. Nechte ji tu, dokud si neověříte, že jsem vás nepodvedla. Až tohle zařízení začne pracovat, už ji nebudete potřebovat.“

„Souhlasím,“ řekla na to Sigurdová. „Ve chvíli, kdy mi ukážete první litr sladké vody, dám rozkaz k jejímu propuštění.“

„Jakou mám záruku, že dodržíte slovo?“

„Žádnou. Jinou možnost ale nemáte.“

Francesca přikývla. „Budu potřebovat pár věcí a nějaké lidi, kteří mě na slovo poslechnou.“

„Cokoli chcete,“ prohlásila Sigurdová a přivolala několik techniků. „Doktorka Cabralová dostane vše, o co si řekne, rozumíte?“ Vyštěkla nějaký rozkaz a v mžiku se dostavil další muž. V ruce držel potlučený hliníkový kufřík. Sigurdová ho od něj převzala a podala Francesce. „Jestli se nemýlím, tak tohle je vaše. Našli jsme to v domě vašich přátel. Teď vás musím opustit. Až budete připravena zahájit zkušební provoz, vzkažte pro mě.“

Zatímco Francésca potěšeně zírala na svůj kufřík s modelem zařízení, které mělo pracovat na základě její metody, Sigurdová se otočila a zamířila k výtahu. Během několika minut už byla zpátky ve své kruhové věžní kanceláři. Již cestou se pomocí malé přenosné vysílačky spojila s bratry Kradzikovými a řekla jim, ať se k ní dostaví. Již na ni čekali.

„Po letech plných čekání a zklamání konečně přichází naše chvíle. Její odsolovací metoda bude brzy naše,“ oznámila jim triumfálně.

„Kdy?“ zeptalo se jedno z dvojčat.

„Vše by mělo být dokončeno a rozběhnuto do čtyřiadvaceti hodin.“

„Ne,“ řeklo druhé dvojče. „Jak dlouho to ještě potrvá, než si ty ženské budeme moci vzít do parády?“

Mělo ji to napadnout. Oba bratři byli přírodou naprogramováni zejména k mučení a zabíjení. Neměla v plánu nechat Francesku žít. Její touha vidět ji mrtvou měla tři hlavní důvody – nenáviděla ji pro její krásu, záviděla jí profesní úspěch a měla potřebu ji potrestat. Ta Brazilka ji připravila o spoustu peněz i času. Proti Gamay naopak neměla vůbec nic. Jen nesnášela otevřené konce.

Usmála se tak chladně, že teplota v místnosti poklesla o dalších deset stupňů.

„Už brzy.“

Vody jezera Tahoe

SNĚDÝ MUŽ STOJÍCÍ NA KONCI MOLA POD novodobou Valhalou potáhl z cigarety a pak s úlevou zaregistroval, že po dlouhé noční hlídce bude konečně vystřídán. Když k němu jeho kolega došel, zadíval se tento bývalý mariňák nad jezerní hladinu, od níž se odrážely paprsky ranního slunce, a hodil zbytek cigarety do vody. „Je tu frmol jak v přístavním bordelu,“ prohlásil s poněkud afektovanou pomalostí, která prozrazovala, že pochází z Alabamy. „Vrtulníky pendlovaly sem a tam celou noc.“

Nový strážný, bývalý příslušník zelených baretů, zaslechl tiché vrnění a vzhlédl. „Zdá se, že máme další hosty.“

„Co se to vůbec děje?“ zeptal se jeho kolega z Alabamy. „Celé noci hlídám, ve dne pak spím, a tak se toho moc nedovím.“

„Nějaká velká zvířata tu mají dneska schůzku. Všichni máme pohotovost a všude kolem je tolik hlídek, že by neproklouzla ani myš.“ Zadíval se na jezero. „Támhle máme Jezerní královnu. Je přesná jako hodinky.“

Přiložil si k očím dalekohled a zadíval se na lopatkové kolo, které výletní loď pomalu posouvalo k severnímu konci jezera. Jezerní královna vypadala tak trochu jako divadelní loď. Byla natřena na bílo a po celé délce jejího trupu se táhl modrý pruh, který označoval předěl mezi první a druhou palubou. Z přední poloviny plavidla vystupovaly dva vysoké černé komíny. Lopatkové kolo čeřící jezerní hladinu zářilo toutéž červenou barvou, jaká se používá na hasičské vozy. Podél zábradlí, táhnoucího se kolem celé horní paluby, visely červené, modré a bílé praporky, nad nimiž se ve větru třepotaly vlajky.

„Hm,“ ozval se konečně nový strážný, když si výletní parník prohlédl, „moc turistů tam dneska není.“

Kdyby tušil, že jej sledují tytéž korálově zelené oči, které ho předchozího dne pozorovaly ze vzduchu zpod červenobílého padáku, asi by jeho komentář vypadal jinak.

Austin stál v kormidelně vystupující z přední části horní paluby jako nahodile pohozená krabička cigaret. Pozoroval strážné a snažil se zjistit, jak moc jsou bdělí. Byli sice ozbrojeni, z jejich ležérních postojů se ale dalo soudit, že se nudí.

U kormidelního kola stál kapitán výletního parníku, jezerními větry ošlehaný muž, který ve vodách patřících do národního parku Emerald Bay strávil celý život. „Chcete, abych o pár uzlů zpomalil?“ zeptal se. Jeho kolesový parník představoval kouzelný anachronismus a byl postaven pro pohodlnou plavbu, při které rychlosti nebylo zapotřebí.

Jakékoli zpomalení by znamenalo, že se zastavíme, pomyslel si Austin. „Pokračujte dále stejnou rychlostí, kapitáne,“ řekl ale nahlas. „S ponorkou by neměly být žádné problémy.“ Znova se zadíval na molo. Jeden ze strážných právě zamířil pryč a druhý se schoval do stínu za jakousi kůlnu. Austin doufal, že si tam strážný zdřímne.

Podal kapitánovi ruku. „Díky, kapitáne, že jste nám vyšel vstříc. Doufám, že se vaši zákazníci moc nevztekají, že jsme si na poslední chvíli pronajali celou loď pro sebe.“

„Já a tahle stará holka si tak plujeme sem a tam a je nám jedno, koho máme na palubě. Tohle alespoň není tak nudné jako vozit po jezeře turisty.“

Kapitánův zážitek samozřejmě něco stál. Majitel místní lodní společnosti nebyl zrovna nadšený, že by měl přijít o celodenní tržbu z jednoho plavidla, a tak museli sáhnout hluboko do peněženky a dokonce kontaktovat Washington, aby jejich žádost svými telefonáty podpořilo pár vysoko postavených osob.

„Jsme rádi, že vám můžeme pomoci zahnat nudu,“ řekl Austin. „Už je čas. Myslete ale na to, že až vypadneme, musíte i nadále udržovat stejnou rychlost.“

„Jak se dostanete zpátky?“

„Už se na tom pracuje,“ odvětil Austin s úsměvem.

Opustil kormidelnu a sestoupil po schodech do velkého salonu na nejspodnější palubě. Za normálních okolností by tam bylo plno lidí, kteří by něco pojídali či popíjeli a kochali se přitom pohledem na tu nádhernou scenérii. Dnes v salonu seděli jen dva lidé, Joe a Paul. Zavala už měl na sobě vojenský potápěčský oblek Viking Pro a Trout právě procházel od po bodu seznam kontrolních činností. Austin na nic nečekal a okamžitě se také převlékl. Poté on i Zavala prošli otvorem na boku plavidla, kterým na loď obvykle nastupovali výletníci.

Ocitli se na malé dřevěné plošině, která byla připoutána kousek od lopatkového kola a spočívala na válcovitých nylonových pontonech, které se používaly při záchranných operacích na moři. Každý z těchto plováků dokázal na hladině udržet břemeno o hmotnosti několika tun. Tento provizorní prám postavili toho dne brzy ráno. Contos již po něm přecházel a kontroloval, jestli se ve spěchu nedopustili nějaké chyby.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se ho Austin.

„Huckleberry Finn měl na Mississippi lepší,“ odpověděl Contos a potřásl hlavou. „Snad to ale vydrží.“

„Za tak neodborné ohodnocení našich schopností na poli lodního stavitelství se snad ani nesluší děkovat,“ opáčil Austin.

Contos se vrátil na loď, otočil se, obrátil oči v sloup a úpěnlivě znějícím hlasem pronesl: „Hoši, snažně vás prosím, zkuste ten SeaBus nezničit. Člověku se těžko provádějí zkušební testy, když nemá co testovat.“

Když nebyl SeaBus zakryt plachtou, vypadal tak trochu jako tlustá umělohmotná klobása. Byla to vlastně menší pracovní verze jedné turistické ponorky používané na Floridě a zkonstruovali ji pro přepravu osob do středních hloubek. Do průhledného akrylového trupu schopného odolávat velkému tlaku se vešlo až šest lidí plus materiál, který pro práci pod vodou potřebovali. Trup ponorky spočíval na dlouhých a mohutných válcích, které ukrývaly pevný balast, vyvažovací zařízení, odhazovatelnou zátěž a směrové trysky. Výše po stranách byly umístěny další balastové kontejnery a zásobníky se stlačeným vzduchem, které k trupu poutaly pevné kovové prstence. V přední části ponorky se nacházel dvoumístný kokpit. Zadní část pak obsahovala elektrické, hydraulické a mechanické srdce celé ponorky a vzduchový uzávěr, kterým se potápěči mohli dostat z ponorky a zpět, když byla pod vodou.

Poblíž lopatkového kola se nad zábradlím objevila Paulova hlava. „Blížíme se k cíli, pánové,“ oznámil jim a pak pohlédl na hodinky. „Zbývají tři minuty.“

„Jsme připraveni, jako ostatně vždycky,“ křikl nahoru Austin. „A jak jsi na tom ty, Paule?“

„Jsem v pohodě, žádný strach,“ odvětil Paul a zašklebil se na něj.

Ve skutečnosti měl ale k pohodě daleko. I když se tvářil jako vždycky yankeeovsky netečně, měl strach o Gamay a zoufale si přál vyrazit do akce s nimi. Věděl ale, že by jim jen překážel. Austin se mu alespoň pokusil zvednout náladu tvrzením, že potřebují na palubě parníku někoho s hlavou vysoko nad hladinou, aby v případě, že se něco zvrtne, včas zareagoval a přivolal na pomoc vojsko.

Ještě během noci dorazilo na parkoviště u přístaviště nákladní auto s mohutným výložníkem a ráno pak přepravilo ponorku na prám. Parník odrazil od mola ještě předtím, než začalo být kolem vody rušno. Chvíli se jako vždycky potloukal kolem pobřeží, a když pak nastal čas, vyrazil jako obvykle na druhou stranu jezera. Prám se přitom přes své zatížení na hladině divoce kolébal. Austin a Zavala se proto museli ze všech sil přidržovat, aby nespadli do vody. Každý z nich klečel u jednoho plováku v zadní části pontonu. Na předem domluvené znamení je nožem propíchli. Ozvalo se prudké zasyčení unikajícího vzduchu, které ale posléze přešlo do tlumeného bublání. Děravé plováky se rychle vyprazdňovaly. Když se záď pontonu ocitla pod vodou, vyhákli poutací lana ponorky. Rychle do ní nastoupili průlezem na zádi, uzavřeli jej, ujistili se, že dobře těsní, a přelezli do kokpitu.

Úhel, který prám svíral s hladinou, se stále zvětšoval. Pak se SeaBus zachvěl a sjel po něm do vody. Na tak moderní ponorný prostředek to byl celkem dost primitivní způsob spuštění na vodu, ale fungoval. Ponorka díky vztlaku zůstala na hladině, když se ale dostala do vln šířících se od zádě do stran, začalo to s ní házet ze strany na stranu. Pak je obklopila zpěněná voda bičovaná lopatkami kolesa a oni začali klesat. Počáteční modrozelená barva vody se s přibývající hloubkou postupně změnila na tmavě modrou, skoro černou.

Když klesli do hloubky padesáti stop, Austin odhodil část zátěže a plovatelnost ponorky rychle dosáhla neutrálních hodnot. Zavala sešlápl plynový pedál, elektromotory napojené na baterie se s vrčením rozběhly a SeaBus zamířil ke břehu. Měli štěstí, že se nemuseli probíjet proudem, který by tupou příď obtékal jen velmi neochotně, a tak mohli plout plynule vpřed rychlostí deseti uzlů. Pětimílovou vzdálenost, která je od břehu dělila, urazili za půl hodiny.

Zatímco se Zavala zabýval řízením ponorky, Austin sledoval obrazovku sonaru. Skalnatý břeh padal skoro kolmo dolů až do hloubky sta stop a pak přecházel v širokou římsu. Na ní, přímo pod pontonovým molem patřícím Gokstadu, se nacházel nějaký mimořádně velký objekt. Když zvedli hlavu, spatřili tmavý pruh mola i jednotlivé pontony, které se proti blýskající se hladině ostře rýsovaly. Austin jen doufal, že jejich předpoklad, že znuděný a duchem trochu nepřítomný strážný si případného víru, který by ponorka mohla způsobit, nevšimne, se potvrdí. Zatímco se střídavě zabýval radarem a vizuálním pozorováním, Zavala zahájil se SeaBusem pozvolný spirálovitý sestup.

„Přestaň klesat. Hned,“ vychrlil ze sebe Austin.

Zavala okamžitě zareagoval a ponorka učinila tak rychlý obrat, jaký dokáže předvést jen hladový žralok.

„Dostali jsme se k té římse moc blízko?“

„To není ten důvod. Kousek odpluj a klesni o dalších padesát stop.“

SeaBus se vzdálil od břehu a pak se obrátil.

„Madre de Dios,“ zašeptal Zavala. „Pokud je mi známo, tak Astrodóm byl vždycky v Texasu.“

„Pochybuji, že bys uvnitř téhle věci našel půvabná dallaská děvčata a užil si rodea,“ řekl na to Austin.

„Vypadá to jako ta podmořská obluda, co explodovala v té mexické zátoce. Nerad to přiznávám, ale jako obvykle jsi měl pravdu.“

„Jen štěstí.“

„Nejsem si jist, jestli tě za chvíli neopustí. Budeme se totiž muset dostat dovnitř.“

„Už se nemůžu dočkat. Navrhuji, abychom se na tu věc koukli zespodu.“

Zavala přikývl, sešlápl plynový pedál a zamířil s ponorkou pod objekt. Jeho povrch byl zhotoven z nějakého průsvitného nazelenalého materiálu, který vydával matnou záři. Zavala musel chtě nechtě připustit, že ta stavba by působila úchvatným dojmem dokonce i na suché zemi. Stejně jako onen objekt u mexického pobřeží i ji podpíraly po stranách čtyři válcovité nohy.

„V těch stojinách jsou nějaké otvory,“ ozval se Austin. „V té mexické zátoce jsem viděl podobné. Zřejmě slouží k nasávání a vypouštění vody.“

Zavala připlul k páté podpěře, která se nacházela přímo pod středem objektu, a rozsvítil oba reflektory, jimiž byla ponorka vybavena. „V téhle noze žádné otvory nejsou. A koukněme se, copak to máme tady?“ Přiblížil se k oválné, dovnitř obrácené výduti, která představovala jediné místo, kde byl jinak dokonale hladký povrch objektu nějak narušen. „Vypadá to jako nějaké dveře či vrata. Ale ani tady nikde nevidím červený běhoun pro hosty.“

„Možná ho jenom zapomněli rozvinout,“ prohlásil Austin. „Co kdybychom tenhle autobus někde zaparkovali a zašli na malou sousedskou návštěvu?“

Zavala ponorku jemně posadil na římsu hned vedle válcovité střední podpěry. Hodili si na záda láhve se stlačeným vzduchem a nasadili si sluchátka a mikrofon potápěčského komunikačního systému Divelink.

Austin uchopil vodovzdorný vak a vložil do něj svůj Bowen a krabičku s náhradními náboji. Uvnitř vaku už spočíval devítimilimetrový Glock, jenž měl nahradit samopal, o který Zavala přišel na Aljašce.

Austin prolezl vzduchovým uzávěrem jako první, zaplavil přestupní komoru a pak otevřel vnější poklop. Zavala učinil totéž hned po něm. Společně se vydali k podpěře a pak podél ní zamířili vzhůru až pod dno objektu, kde se zachytili za madla umístěná po stranách vstupu. Napravo od tenké spáry, která vstup ohraničovala, spatřili nějaký menší panel a dvě tlačítka chráněná průhlednou fólií. Jedno bylo zelené a druhé červené. To zelené svítilo.

Zaváhali.

„Může to být napojeno na poplašné zařízení,“ prohlásil po chvíli Zavala a hlasitě tak vyslovil obavy, kterými se Austin zaobíral potichu.

„Taky mě to napadlo. Čeho by se ale měli obávat? Zloději se obvykle moc nepotápějí.“

„Nemáme na vybranou,“ povzdechl si Zavala. „Musíme to zkusit.“

Austin stiskl svítící tlačítko. Jestli se někde rozezvučely poplašné zvonky, neslyšeli je. Spárou ohraničená část dna objektu se odsunula a objevil se otvor připomínající obrovská zívající ústa. Zavala dal Austinovi znamení, že je podle něj všechno v pořádku, a vplul dovnitř. Austin ho hned následoval. Ocitli se v prostoru, který vypadal jako obří krabice na klobouky. Ke stropu vedl kovový žebřík. Po straně našli podobná tlačítka jako venku. Austin stiskl opět to zelené. Nešťastnou náhodou přitom ale upustil vak, který si to okamžitě namířil dolů k ponorce.

„Zapomeň na něj,“ řekl mu Zavala, který ihned vycítil, na co myslí. „Na to nemáme čas.“

Vnější otvor se uzavřel a vevnitř se rozzářil prstenec světel. Někde se zaplo čerpadlo a okolní voda se během chvilky kamsi ztratila. Pak se ozvalo cvaknutí a ve stropě se otevřel kruhový poklop. Nezaznamenali ani náznak toho, že by si jejich přítomnosti kdokoli všiml. Všude panoval klid, jen odněkud zdálky se ozývalo tiché hučení nějakých strojů.

Austin vylezl po žebříku nahoru a strčil do otvoru hlavu. Pak mávl na Zavalu, ať se vydá za ním, a zmizel v průlezu. Ocitl se v nějaké místnosti, rovněž kruhové, ale tentokrát o něco větší, než byla přechodová komora. U stěny viselo několik tmavě zelených skafandrů a v regále spatřil množství dýchacích přístrojů. Nalezl také velikou plechovou skříň s nejrůznějším nářadím.

Sundal si mikrofon se sluchátky, masku i láhev se stlačeným vzduchem a vyndal ze skříně dlouhý kartáč s ocelovými štětinami. „Asi to používají čištění přívodního potrubí,“ prohodil směrem k Zavalovi, který se k němu mezitím připojil. „Jinak by jim ho brzy ucpaly řasy.“

Zavala přistoupil ke dveřím zapuštěným do kruhové stěny a ukázal na další zelené tlačítko. „Začínám se cítit jako opice při inteligenčním testu. Milý šimpanzi, když zmáčkneš tohle tlačítko, dostaneš banán.“

„Mně to tak nepřipadá,“ opáčil Austin. „Žádný šimpanz by nebyl tak pitomý, aby chtěl dobrovolně pobývat na místě, jako je tohle.“

Když Austin rezignovaně přisvědčil, Zavala tlačítko zmáčkl. Dveře se otevřely a oni jimi prošli do místnosti se čtyřmi stěnami. Podél nich se táhla řada polic. Austin do jedné sáhl a vyndal nějaký velký plastikový sáček. Uvnitř nalezl bílý dvojdílný pracovní oblek z lehkého syntetického materiálu. Bez jediného slova si svlékli skafandry a rychle se do bílých obleků převlékli. Protože Austinovy stříbřitě platinové vlasy působily jako pěst na oko, oba s potěšením zaregistrovali, že uvnitř každého sáčku je i přiléhavá bílá čepice.

„Jak vypadám?“ zeptal se Austin, protože si uvědomoval, že tyhle obleky šil někdo, kdo s někým tak rozložitým nepočítal.

„Jako nějaká obrovská jedovatá bílá houba. Nejspíš muchomůrka.“

„Přesně tak jsem to zamýšlel. Jdeme.“

Dalšími dveřmi vstoupili do rozlehlého a vysokého sálu s klenutým stropem. Do všech stran se táhly trubky různého průměru. Temné hučení, kterého si všimli už dříve, zde bylo tak intenzivní, až je z něho bolely uši. Ten zvuk jako by vycházel odevšad.

„Bingo,“ zašeptal Austin.

„Připomíná mi to jednu scénu z Vetřelce,“ řekl na to Zavala.

„Co bych za to dal, kdyby kolem nás byly jenom potvory z toho filmu,“ povzdechl si Austin.

Zpoza jednoho mohutného svislého potrubí se náhle vynořila nějaká bíle oděná postava. Lekli se a bezděčně sáhli po zbraních, které zůstaly někde dole, ale technik, který držel v rukou jakýsi přenosný měřicí přístroj, jim sotva věnoval pohled a zase zmizel.

Celý prostor byl jakousi kovovou konstrukcí s množstvím lávek a můstků rozdělen na dvě poloviny. Rozhodli se, že vystoupají výše, aby tak snížili riziko, že opět na někoho narazí. Zamířili k nejbližším schodům, vyšli po nich nahoru a vydali se ke středu haly. Pod sebou spatřili množství techniků, kteří byli plně pohrouženi do práce a ani jednoho nenapadlo zvednout hlavu a pohlédnout jejich směrem. Takto z nadhledu vypadal celý sál ještě impozantněji. Působil dojmem nějakého futuristického úlu protkaného trubkami.

„Prohledáváním tohohle labyrintu bychom mohli strávit taky celý den. Zkusme si najít nějakého průvodce.“

Sestoupili opět dolů a schovali se za jedno tlusté potrubí. Nedaleko stáli u jakéhosi velikého ovládacího pultu tři technici. Byli k nim obráceni zády a nic jiného než práce je evidentně nezajímalo.

Dva z nich brzy odešli a třetí technik osaměl. Austin se krátce rozhlédl, aby se ujistil, že se nikdo nedívá, rychle k bílé postavě přistoupil a ovinul jí svou silnou paži kolem krku.

„Zkus ceknout, a zlomím ti vaz,“ zavrčel a pak nebohého technika odvlekl k Zavalovi za trubky. „Seznam se s naším průvodcem,“ řekl mu.

Zavala se na Austinovu kořist překvapeně zadíval. „Není třeba, my už se známe.“

Austin povolil sevření a otočil neznámého člověka obličejem k sobě. Francesca. Hrůza, která jí vyzařovala z očí, se rychle změnila v úlevu. „Co tady děláte?“

„Domluvili jsme si přece rande, už jste zapomněla?“ prohlásil s úsměvem. „Jen jsme nedohodli konkrétní místo a čas.“

Francesca mu úsměv vrátila. Pak se ale nervózně rozhlédla a tiše řekla: „Tady nemůžeme zůstat. Pojďte za mnou.“

Provedla je labyrintem trubek a zavedla je do nějaké malé místnosti vybavené pouze stolem a židlí z umělé hmoty. „Požádala jsem o tuhle špeluňku, abych měla na práci aspoň trochu klidu. Pár minut tu budeme v bezpečí. Předpokládám, že kdyby se někdo objevil, budete vědět, co dělat.“ Pak udiveně zakroutila hlavou. „A teď mi konečně povězte, jak jste se sem pro Krista Pána vlastně dostali.“

„Přijeli jsme autobusem,“ odpověděl Austin. „Kde je Gamay?“

„Tohle je odsolovací zařízení. Gamay je nahoře v prvním patře hlavního komplexu. Drží ji v jedné cele a dobře ji hlídají.“

„Jak se tam dostaneme?“

„Vysvětlím vám to. Z laboratoře jezdí nahoru výtah. Od něj vede až pod hlavní budovu tunel, kterým projíždí po kolejnici dvoumístný elektromobil. Na konci tunelu najdete další výtah, kterým se dá dostat až do patra ke Gamay. Domníváte se, že se vám ji podaří vysvobodit?“

„V každém případě se o to pokusíme,“ odvětil Zavala a lehce se usmál.

„Bude to velmi nebezpečné. Ale určitou šanci máte. Strážní mají plné ruce práce. Dnes se tu má uskutečnit nějaká důležitá schůzka. Musíte sebou hodit. Každou chvíli se tu objeví spousta lidí.“

„O jakou schůzku jde?“ zeptal se Zavala.

„Netuším. Vím jen, že je mimořádně důležitá. Do jejího začátku musím být s prací hotova a odsolovací zařízení musí být v provozu. Jestli se mi to nepodaří, tak Gamay zabijí.“

Vyhlédla ze dveří, aby zjistila, jestli je čistý vzduch. Pak je zavedla k výtahu. Podle Austinova názoru vypadala vyčerpaně. Pod zarudlýma očima měla tmavé kruhy. Přesto se na ně znovu usmála, popřála jim šťastné pořízení a zmizela někde mezi trubkami.

Na nic nečekali a nastoupili do výtahu, který spíše připomínal obrovské vejce. Po krátké jízdě vodou zastavili u elektromobilu, který jim Francesca popsala, a projeli tunelem. Dveře výtahu našli okamžitě. Podle rozsvícené šipky mířící dolů poznali, že kabina výtahu je na cestě k nim.

„Budeme hodní, nebo zlí?“ zeptal se Zavala.

„Zkusíme to nejdříve po dobrém.“

Dveře se otevřely a z výtahu vystoupil strážný. Přes rameno měl zavěšený samopal. Podezřívavě se zadíval nejprve na Zavalu, pak na Austina.

„Promiňte,“ oslovil ho Zavala slušně, „můžete nám říct, kde najdeme tu ženu z Národní agentury pro podmořský výzkum? Určitě víte, o koho jde, tu si s nikým nespletete. Je to vysoká rusovláska.“

Strážný se pokusil zvednout hlaveň samopalu, jeho snahu ale přerušila Austinova pěst, která se mu zabořila do břicha. Vydal zvuk jako právě prokopnutý míč a sesul se k zemi.

„Domníval jsem se, že chceme být hodní,“ okomentoval Austinův úder Zavala.

„Ale já na něj byl hodný,“ odvětil Austin. Pak popadl muže za ruce, Zavala za nohy a společně ho odnesli do výtahu. Zavala stiskl tlačítko dalšího patra, v polovině cesty ale kabinu zastavil. Austin ke strážnému poklekl a lehce ho několikrát propleskl. Muž otevřel oči a udiveně je na Austina vyvalil.

„Nevím proč, ale dneska máme nějakou zvláštní potřebu být velkomyslní. Máš ještě jednu šanci. Kde je ta žena?“

Muž zavrtěl hlavou. Austin ale neměl náladu na nějaké dlouhé přemlouvání. Přiložil hlaveň samopalu mezi jeho oči.

„Nehodlám s tebou ztrácet čas,“ pronesl tiše. „Víme, že je v prvním patře. Jestli nám neřekneš, kde přesně, poví nám to někdo jiný. Pochopil jsi mě?“

Strážný přikývl.

„Dobře,“ řekl Austin. Popadl muže za zátylek a přinutil jej vstát. Zavala kabinu opět uvedl do chodu.

„Jak to v patře vypadá s ostrahou?“

Muž pokrčil rameny. „Většina strážných je nahoře a dává pozor na ta velká zvířata, co přilétají na tu schůzku.“

Austin by se sice rád dověděl, o jakou schůzku jde a co jsou ti lidé zač, jeho hlavní starost teď ale představovala Gamay. Zaryl muži samopal pod žebra. „Veď nás,“ zavrčel.

Strážný neochotně zamířil do nějaké chodby a po chvíli se zastavil před dveřmi se zámkem na číselný kód. Napadlo jej sice, že by mohl předstírat, že kombinaci potřebnou k otevření dveří nezná, stačil ale jeden jediný pohled do Austinových očí a on pochopil, že by se o něco takového raději neměl pokoušet. Vyťukal kód a dveře se otevřely. Místnost byla prázdná.

„Tohle je její pokoj,“ prohlásil strážný zmateně.

Strčili ho dovnitř a vešli zas ním. Když se rozhlédli, zjistili, že místnost zřejmě opravdu slouží jako cela, protože dveře se daly otevřít jen zvenčí. Zavala přistoupil k posteli, ohnul se, zvedl něco z prostěradla a usmál se.

„Byla tu.“ Rudý vlas, který držel mezi prsty, mohl patřit jen jedinému člověku.

Austin se znovu otočil ke strážnému. „Kam, ji odvedli?“

„To opravdu nevím,“ odpověděl muž zatvrzele.

„Zkus mi odpovědět ještě jednou. Mysli při tom ale na to, že by to mohla být poslední slova, která v životě proneseš.“

Strážný věděl, že by ho Austin bez váhání zastřelil.

„Dobře, nebudu ty dvě zrůdy krýt.“

„Jaké zrůdy?“

„Bratry Kradzikovy. Odvedli ji do velkého sálu.“

„Co to je za chlapy?“

„Zabijáci, kteří dělají pro šéfovou špinavou práci,“ řekl znechuceným hlasem.

„Jak se tam dostaneme?“

Muž jim vysvětlil cestu. Austin mu pohrozil, že jestli je posílá jinam, vrátí se a vyřídí si to s ním. Pak ho nechali uvnitř, zaklapli dveře a zamířili k výtahu. Bratry Kradzikovy sice neznali, ale bylo jim to jedno. S určitostí totiž věděli, že ať už tady velí kdokoli, pro Gamay rozhodně nic dobrého nepřipravuje.

„Valhala“, kalifornský břeh jezera Tahoe

PADESÁT MUŽŮ SHROMÁŽDĚNÝCH KOLEM stolu na palubě vikingské lodi sice na sobě mělo místo brnění tmavé obleky, ale i tak celá scéna působila dojmem, že tu probíhá nějaká prastará hradní slavnost. Světlo šířící se od planoucích pochodní se odráželo od ostrých čepelí středověkých zbraní zavěšených na zdech a pohrávalo si s obličeji přítomných mužů. Výsledný dojem ale byl záměrný. Brynhild Sigurdová nechala tento sál postavit a zařídit tak, aby sloužil jako jeviště pro představení, která bude ona sama režírovat.

Správní radu Gokstadu tvořili lidé, kteří patřili mezi nejdůležitější osoby na světě. Pocházeli z mnoha zemí všech kontinentů. Byli mezi nimi výkonní ředitelé mezinárodních korporací, obchodníci, kteří měli díky tajně uzavřeným dohodám větší moc než některé vlády, a politikové, současní i bývalí, kteří za svou úspěšnou dráhu vděčili plutokratům ve své zemi, bohaté vrstvě, která ve svých rukou třímala skutečnou moc. Byli to zástupci všech ras a barev a přes všechny odlišnosti ve fyzickém zjevu je pojil jeden společný jmenovatel – jejich neukojitelná hrabivost. Každým svým pohledem či gestem dávali světu najevo bezbřehou aroganci.

Brynhild Sigurdová došla ke svému místu v čele stolu a otočila se k přítomným. „Vítejte, pánové,“ oslovila je. „Děkuji vám, že jste se dostavili tak rychle. Vím, že mnozí z vás museli absolvovat dlouhou cestu, mohu vás ale ubezpečit, že toho nebudete litovat.“ Přelétla rychle pohledem jednotlivé obličeje. Za zdvořilými úsměvy a pichlavými pohledy spatřila ve všech případech tutéž hltavost a chamtivost. „Všichni ti, kteří se právě teď nacházejí v tomto sále, představují samotnou duši Gokstadu, neviditelného vládnoucího aparátu, který má mnohem větší moc, než jakou kdy kdo disponoval. Nejste jen představitelé vedení této společnosti, jste duchovní vůdci tajného společenství, jako kdysi rytíři řádu templářů.“

„Omlouvám se, že váš šťavnatý proslov přerušuji hned na začátku,“ ozval se anglický obchodník se zbraněmi Grimley, „ale to nám neříkáte nic nového. Doufám, že jsem neletěl šest tisíc mil jen proto, abych si poslechl, jak jsme skvělí.“

Sigurdová se usmála. Členové správní rady byli jedinými lidmi na světě, kteří s ní mohli mluvit jako rovný s rovným.

„Ne, lorde Grimleyi. Svolala jsem vás, abych vás informovala, že realizace našich plánů se podstatně zrychlila.“

Nezdálo se, že by její slova na Angličana udělala jakýkoli dojem. Pokrčil nos, jako by ve vzduchu ucítil cosi nepříliš voňavého. „Původně jste tvrdila, že získat monopolní postavení na trhu se sladkou vodou potrvá roky. Mám to chápat tak, že nyní se už jedná jen o měsíce?“

„Nikoli, lorde Grimleyi. Mluvím o dnech.“

Okolo stolu to zašumělo.

Na Grimleyových rtech se objevil přehnaně vstřícný úsměv. „Odvolávám, co jsem řekl. Pokračujte, prosím.“

„To bych ráda,“ řekla na to Sigurdová. „Jak víte z mých měsíčních zpráv, vše šlo sice hladce, ale pomalu. Každý den se nám podařilo získat nějaký další vodní zdroj, budování flotily tankerů se ale vleklo. Velké vaky na vodu, které by tankery táhly za sebou, představovaly problém. Na potřebnou výrobní technologii jsme přišli teprve před nedávnem. Navíc se nám začala motat pod nohama Národní agentura pro podmořský výzkum.“

Důležitost jejích posledních slov jako první pochopil veleúspěšný americký podnikatel v oboru nákupu a prodeje realit Howes. „NUMA? Jak ti se o nás dozvěděli?“

„To je zamotaná historie. Všichni o tom dostanete podrobnou písemnou zprávu. Pro tuto chvíli snad postačí, když řeknu, že její lidé jsou velmi vytrvalí a mají štěstí.“

„To je vážné,“ prohlásil Američan. „Nejdříve ti zvědaví novinářští čmuchalové a teď ještě tohle.“

„Ty noviny o nás nenapíšou. Ani nikdo jiný. Všechny záznamy, které si ti šťouralové, pořídili, byly zničeny. A co se týče té agentury, nebezpečí už bylo zažehnáno.“

„I tak je to zatraceně zneklidňující,“ řekl Howes. „Utajení všech našich aktivit stálo miliony. Nic z toho nesmí nikdy vyjít najevo.“

„Z celého srdce s vámi souhlasím,“ prohlásila Sigurdová. „Udělali jsme všechno možné, aby se o nás nevědělo, ale tak obrovskou a složitou operaci jen těžko budeme utajovat navěky. Ta oficiální fasáda, kterou jsme se zahalili, abychom před veřejností skryli svou činnost a skutečné záměry, dlouho nevydrží. Už se na ní objevily první praskliny. Byla to jen otázka času, takže nejsem překvapena. Je třeba začít konat co nejrychleji.“

„Snažíte se nám říci, že jste vše uspíšila kvůli té agentuře?“

„Ne. Důvodem je jistá velmi příznivá změna ve vývoji událostí.“

„Existuje jen jeden způsob, jak vše podstatně urychlit,“ ozval se německý bankéř Heimmler. Ve tváři měl přitom výraz hroznýše drtícího silnými stahy svého těla živého králíka. „Podařilo se vám dovést do konce tu odsolovací metodu doktorky Cabralové.“

Sigurdová počkala, až utichne šum. „Mám v rukávu něco lepšího,“ oznámila jim triumfálně. „Doktorka Cabralová pro nás pracuje.“

„Cabralová…“ pronesl Němec překvapeně. „Četl jsem v novinách, že žije, ale…“

„Žije a je ve výborné kondici. Souhlasila, že pro Gokstad bude pracovat, protože nikdo jiný anasazium nemá. Teď je v naší laboratoři a připravuje celé zařízení k praktickému předvedení. Za chvíli vám ten zázrak ukážu. Před naším setkáním jsem s doktorkou Cabralovou hovořila. Prohlásila, že bude hotova asi za hodinu. Mezitím se můžete trochu občerstvit. V jídelním salonku je pro vás připraveno malé pohoštění. Nyní se na chvíli vzdálím, abych mohla připravit vše potřebné pro vaši zpáteční cestu domů. Dobrou chuť.“

Zatímco všichni muži zamířili do salonku, Sigurdová se vydala ke vchodu do budovy. Před dlouhou krytou verandou parkovalo několik za sebe seřazených tmavě zelených suburbanů. U každého vozidla stál řidič a jeden ozbrojený strážný.

„Je všechno připraveno?“ zeptala se strážného stojícího vedle prvního vozu.

„Ano, madam. S dopravou vašich hostů můžeme začít kdykoli.“

Nejrychleji se sice dalo do laboratoře dostat pomocí elektromobilu v podzemí, ten byl ale zkonstruován pro přepravu menšího počtu techniků. Nejlepší a nejrychlejší způsob, jak do laboratoře dopravit větší skupinu lidí, spočíval v použití osobních automobilů. Sigurdová ale nikdy nic neponechávala náhodě. Nastoupila do prvního auta a řekla řidiči, aby ji odvezl k jezeru. Když vůz po několika minutách zastavil těsně u okraje skalnatého srázu, vystoupila, sešla po schodech na molo a vešla do plechového objektu, který na první pohled vypadal jako úschovna loděk. Ve skutečnosti se ale jednalo o nástupní stanici výtahů. První z nich, rychlou přepravní kabinu ve tvaru vejce, minula a nastoupila do velkého nákladního výtahu. Sjela dolů a za okamžik už směřovala ke středu laboratoře. Okamžitě zaregistrovala, že mezi techniky panuje vzrušení.

Francesca stála u řídicího pultu. Když Sigurdovou zpozorovala, řekla: „Právě jsem se vás chystala zavolat. Mohu odsolovací zařízení předvést dřív, než jsem se domnívala.“

„Jste si absolutně jista, že bude fungovat?“

„Mohu vám to předvést hned, jestli chcete.“

Sigurdová se na okamžik zamyslela. „Ne, přivedu ostatní. Už se nemůžu dočkat, až uvidím, jak se budou tvářit, když zjistí, že ta naše odsolovací metoda je plně použitelná.“

Francesca se rozhodla to množné číslo ignorovat. „Nepochybuji o tom, že budou překvapeni.“

Sigurdová si sáhla k pasu pro malou přenosnou vysílačku a dala pokyn, aby se začalo s převážením členů správní rady. Za necelou půlhodinu už všech padesát mužů stálo kolem velké nádrže uprostřed laboratoře. Když jim Sigurdová Francesku představila, mezi muži to při pohledu na krásnou Brazilku zahučelo. I když se na ně snažila usmívat, nemohla se ubránit dojmu, že se podobají smečce hyen shromážděných kolem napajedla. Nemusela si připomínat, že právě jejich touze po ještě větší moci a větším bohatství vděčí za to, že deset let svého života strávila v pralese. Zatímco žila s Chuly a čekala na svou záchranu, miliony lidí, které její metoda mohla zachránit, zemřely žízní.

Francesca ještě nikdy v životě neviděla tolik zla pod jednou střechou, své znechucení ale dokázala skrýt. „Nevím, kolik z vás má blízko k vědě, technické vzdělání ale k pochopení základního principu mé metody není potřebné. Třebaže její praktické provedení je velmi složité, myšlenka je prostá. Různé odsolovací metody se používají už prakticky od dob starých Řeků. Vždy šlo ale o fyzikální proces, o její zahřívání a odpařování, její elektrizování a zachycování soli na membránách. Dospěla jsem k názoru, že by bylo v jistých směrech snadnější změnit na atomární a subatomární úrovni molekulární strukturu chemických látek obsažených v mořské vodě.“

„To zní tak trochu jako alchymie, doktorko Cabralová,“ ozval se německý bankéř.

„Velmi dobrá analogie. I když alchymisté nikdy svého cíle nedosáhli, položili základy moderní chemie. Stejně jako oni i já se snažím přeměnit výchozí materiál ve zlato, jen s tím rozdílem, že v mém případě je výsledným produktem zlato modré. Voda. Nic tak vzácného na zemi nenajdete. K uskutečnění této vize jsem potřebovala kámen mudrců,“ řekla a otočila se k velkému válci. „Uvnitř se nachází látka, která tento proces umožňuje. Mořská voda se při kontaktu s ní zbavuje soli.“

„Kdy nám ten zázrak předvedete?“ zeptal se lord Grimley.

„Následujte mne, prosím,“ řekla a zavedla je k řídicímu panelu. Sklonila se a její prsty se rozeběhly po klávesnici. Ozvalo se hučení pump doprovázené zvukem tekoucí vody. „Slaná voda je teď přiváděna potrubím, které vede přímo nad vámi, do hlavní nádrže. Pár minut to potrvá, než se naplní.“

Francesca je zavedla na opačnou stranu nádrže. Nějakou dobu mlčela a jen sledovala, jak v mužích roste napětí. Pak se podívala na ručičku nějakého měřicího přístroje a ukázala na další potrubí. „Tudy je z nádrže odváděna sladká voda. Teplo, které cítíte, se při té přeměně uvolňuje.“

„Pokud tomu dobře rozumím,“ řekl Američan, „takto uvolněné teplo by mohlo být využito k získání využitelné energie.“

„Správně. Právě teď je tato voda pumpována do jezera, kde se ředí a svou teplotu samozřejmě ztrácí, nebylo by ale složité provést zde pár menších úprav a začít uvolňovanou energii využívat. Plně by pokryla veškeré energetické nároky celé laboratoře a ještě by zbylo.“

Členové správní rady spolu začali tlumeně hovořit. Francesca přímo cítila auru mamonu obestírající shromážděné muže, kteří překotně počítali, kolik by vydělali na takto upravované vodě a kolik dalších miliard by se dalo vytřískat produkováním levné energie.

Přistoupila ke spirálovitě zatočené tenké trubce vystupující ze spodní části potrubí se sladkou vodou. Na konci spirály byl kohoutek a na nedaleké polici se nacházelo množství průhledných umělohmotných kelímků. „To je naše chladicí jednotka, která vodě odebírá teplo,“ řekla na vysvětlenou. Pak se obrátila na jednoho technika. „Jak se vám až do dnešního dne dařilo odsolování?“ zeptala se ho.

„Moc ne. V nejlepším případě jsme dostali brakickou vodu.“

Francesca otočila kohoutkem a naplnila jeden kelímek. Zvedla ho proti světlu, jako by zkoumala kvalitu vína, pak si přičichla, trochu usrkla a poté celý obsah kelímku vypila. „Je to trochu teplé, ale jinak o nic horší než ta nejlepší pramenitá voda, jakou jsem kdy ochutnala.“

Sigurdová přistoupila ke kohoutku, natočila do dalšího kelímku trochu vody pro sebe a pak se jí napila.

„Božský nektar,“ prohlásila triumfálně.

Členové správní rady se kolem kohoutku začali tlačit a strkat jako stádo žízní nepříčetného skotu. S každým vyprázdněným pohárkem se ozývaly další a další nadšené výkřiky. Během chvilky nebylo slyšet vlastního slova. Zatímco se muži stále ještě tlačili kolem kohoutku, jako by to byl pramen věčného mládí, Sigurdová odvedla Francesku o kus dál, kde byl trochu větší klid.

„Blahopřeji vám, doktorko Cabralová. Zdá se, že jste uspěla.“

„O tom, že má metoda bude fungovat, jsem nepochybovala ani před deseti lety,“ odvětila Francesca.

Myšlenky její věznitelky se však netýkaly minulosti, ale budoucnosti. „Už jste mé techniky náležitě poučila, aby mohli celý proces řídit sami?“

„Ano. Bylo třeba provést jen několik menších změn. Byli jste opravdu velmi blízko.“

„Takže by se nám to časem podařilo tak jako tak?“

Francesca se na chvíli zamyslela. „Nejspíš ne. Vaše a mé pojetí byla jako dvě rovnoběžky. Bez ohledu na to, jak blízko sobě navzájem byla, nikdy by se nedotkla. A teď – když jsem udělala, co jsem slíbila – je čas, abyste i vy splnila svou část dohody.“

„Ach ano, naše dohoda…“ Sáhla k pasu pro vysílačku a zapnula ji. Upřela na Francesku své chladné modré oči, usmála se a řekla: „Povězte bratrům Kradzikovým, že ta ženská z agentury je jejich.“

„Počkat,“ vykřikla Francesca a popadla Sigurdovou za svalnatou paži. „Slíbila jste…“

Brynhild ale mnohem drobnější Francesku snadno odstrčila. „Taky jsem vám ale řekla, že mi nemůžete důvěřovat. Když jste teď názorně předvedla, že vaše metoda funguje, už tu ženu k ničemu nepotřebuji.“ Znovu si k uchu přiložila vysílačku. Úsměv jí ale náhle pohasl. Zamračila se. „Co tím chcete říct?“ štěkla do vysílačky a vrásky na čele se jí prohloubily. „Jak je to dlouho?“

Vypnula vysílačku a znovu si ji pověsila k pasu. „S vámi se vypořádám později,“ zavrčela, prudce se otočila a rychle zamířila k výtahu pro zaměstnance.

Francesca se chvíli nedokázala ani pohnout. Vztek, který ji během těch deseti let v pralese téměř neopouštěl, opět vyplaval na povrch. Jestli je Gamay mrtvá, tím snadněji se naučí žít s tím, co se rozhodla udělat. Otočila se a odhodlaně zamířila zpět do labyrintu trubek.

Když se ve dveřích objevila dvojice statných strážných a odvedla ji z cely, pocítila Gamay úlevu. Nesmírně se nudila. Už dávno zjistila, že z místnosti se nedá dostat ven, snad jen pomocí dynamitu. Rozhodla se, že až odtud unikne, navrhne v agentuře, aby všichni zaměstnanci dostali podobné hračky, jaké měl James Bond. Teď ale nemohla dělat vůbec nic. Jen čekat a pokusit se o útěk, až ji budou někam odvádět.

Během cesty labyrintem chodeb ale její nadšení poněkud opadlo. Okamžitě by zabloudila. Strážní se zastavili před párem těžkých bronzových dveří vysokých nejméně osm stop. Povrch dveří zdobily nějaké mytologické výjevy, jejichž význam nechápala. Našla na nich obry a trpaslíky, podivné příšery, divoké koně, pokroucené stromy, runy a blesky, to vše kolem centrálního motivu – štíhlé, na přídi i zádi zahnuté plachetnice.

Jeden ze strážných zmáčkl tlačítko na zdi a dveře se neslyšně otevřely. Druhý muž jí pohybem zbraně naznačil, aby vstoupila dovnitř.

„Náš nápad to nebyl,“ řekl potom jakoby na omluvu. Dveře se zavřely. Rozhlédla se, aby zjistila, kde se to ocitla. „Úžasné,“ zamumlala okamžitě tiše pro sebe.

Nacházela se v obrovském sále, určitě větším než fotbalové hřiště, na jehož stěnách plály četné pochodně. Uprostřed sálu spatřila čtyři kovové koše se žhavými uhlíky a mezi nimi loď s jednou čtvercovou plachtou. Od plavidla zobrazeného na bronzových dveřích se lišila jen velikostí.

Než se stala podmořskou bioložkou, pracovala jako archeoložka specializující se na námořní historii, a tak okamžitě poznala, že je to vikingská loď nebo její velmi dobrá replika. Napadlo ji, jestli náhodou není někde v muzeu. Ne, řekla si pak, tohle bude zřejmě nějaká okázale pojatá krypta. Ta loď možná kdysi sloužila jako hrobka. Seveřané to tak dělali. Částečně ze zvědavosti a částečně proto, že vlastně jinou volbu neměla, se vydala k plavidlu.

Zatímco procházela obrovským sálem, pozorovaly ji ze tmy dva páry krví podlitých očí. Tytéž oči ji ještě před chvílí pozorovaly na televizní obrazovce, když ležela na posteli ve své cele. Bratři Kradzikové před tou obrazovkou vydrželi sedět celé hodiny. Už dávno si dokonale vryli do paměti každý viditelný rys a detail jejího těla, od rudých vlasů až po prsty jejích dlouhých štíhlých nohou. Za jejich lačným pohledem se neskrývalo nic sexuálního. To by bylo příliš přirozené. Je zajímala jen bolest, a jak ji způsobit. Byli jako psi vycvičení k tomu, aby dokázali na čumáku balancovat s kusem salámu tak dlouho, dokud jim ho pán nedovolí zhltnout. Gamay ale pozorovali už moc dlouho a jejich sadistické choutky přitom vyplavaly na povrch. Mají je přece slíbeny, obě dvě. Když Sigurdová zamířila do laboratoře, rozhodli se, že si slíbenou hračku vezmou hned.

To oni vydali rozkaz, aby byla Gamay přivedena do sálu. Strážní je neochotně poslechli. Malou armádu, která Gokstad střežila a občas pro něj podnikla nějakou akci, jako byla třeba ta na Aljašce, tvořili bývalí vojáci, ve všech případech z elitních jednotek. Sloužili v ní bývalí příslušníci francouzské Cizinecké legie, amerických Speciálních sil a protiteroristických komand, pěšáci Rudé armády, britští výsadkáři a žoldáci z mnoha dalších podobných jednotek. Na svých ubytovnách někdy v žertu tvrdili, že základním požadavkem pro přijetí do služeb Gokstadu je propuštění z armády pro hrubý trestný čin a že pobyt ve vězení kladné vyřízení žádosti urychlí. Na rozkaz by sice zastřelili kohokoli, považovali se ale za profesionály vykonávající pouze svou práci. Kradzikové byli jiní. Každý věděl o vraždách a masakrech v Bosně, navíc kolovaly řeči o jejich speciálních úkolech prováděných pro Gokstad. Také se vědělo o jejich blízkých vztazích se Sigurdovou. Když proto od nich strážní dostali rozkaz přivést vězenkyni, bez řečí poslechli.

Když se Francesca dostala na půl cesty k lodi, uslyšela nezaměnitelný zvuk startujících motorů. Jejich rytmický řev okamžitě vyplnil celý sál a jeho intenzita se odrazem od kamenných zdí dokonce ještě zvyšovala. Napravo i nalevo od lodi se rozzářila světla a začala se k ní pomalu blížit.

Motorky.

Spatřila nezřetelné siluety jezdců. Cítila se jako srna, která si pro noční přeběhnutí silnice nevybrala ten nejlepší čas. Pak motory zaburácely ještě silněji a obě motorky proti ní vystřelily jako rakety.

Přes řídítka každé motorky bylo položeno dlouhé kopí.

Jezdci se k ní blížili jako groteskní karikatury středověkých rytířů účastnících se nějakého turnaje. Když už se zdálo, že se jí kopí zabodnou do břicha, motorky uhnuly. Hned se ale obrátily a vyrazily proti ní zezadu. Překřížily si navzájem dráhu a pak ji minuly tak těsně, že se roztočila. Znovu se obrátily a zastavily. Při pohledu na jejich světlomety se nemohla ubránit dojmu, že na ni ze tmy zírají planoucí oči nějaké obrovské kočky.

Bratři Kradzikové seděli na motokrosových yamahách o obsahu 250 kubických centimetrů, které strážní používali při hlídkování podél plotu ohraničujícího pozemek. Kopí, která třímali, pocházela ze sbírky středověkých zbraní zdobící zdi sálu. Dvojčata moc velkou představivost neměla. Ať už si za oběť vyhlédla kohokoli, ještě nedospělou dívku nebo třeba postaršího muže, pokaždé vypadal scénář stejně – zastrašit, vyděsit k smrti, způsobit bolest a poté zabít.

„Jestli umíš rychle běhat…“ ozvalo se z levé strany.

„… tak se ti možná podaří utéct,“ dokončil větu muž napravo.

Neměla bych nejmenší šanci, pomyslela si Gamay. Podle hlasů poznala, že má co dělat s týmiž pitomci, kteří vtrhli do jejího domu. Bylo zřejmé, že si s ní chtějí pohrát a trochu si zdejší nudný život ozvláštnit. „Tak se mi ukažte,“ křikla vyzývavě.

Jediný zvuk chvíli představovalo jen tiché brumlání motorů. Kradzikové byli zvyklí, že se jejich oběti krčí strachy, nebo se snaží utéct. Nevěděli, jak reagovat na výzvu, navíc pronesenou bezbrannou ženou. Zmateně na sebe pohlédli a pak přijeli blíž.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Smrt,“ odpověděli jako jedněmi ústy.

Krátký odklad vypršel. Motory opět zaburácely. Obě yamahy se na okamžik zvedly na zadní kola a pak za kvílení protáčejících se kol vystřelily proti ní. Opět si překřížily dráhy a začaly kolem ní kroužit. Kradzikové chtěli, aby se začala vyděšeně točit, zamotala se jí hlava a nakonec skončila na zemi, nejlépe svinutá do klubíčka. Gamay ale na takovou hru nehodlala přistoupit. Zůstala nehnutě stát, ruce měla volně svěšeny podél těla a dívala se odhodlaně přímo před sebe. Motorky ji občas míjely tak blízko, že se jí při tom vždy do tváře opřel proud výfukových plynů. Musela se hodně ovládat, aby nezačala prchat. Věděla, že by ji dostihli během zlomku vteřiny a srazili na zem.

Když jim došlo, že nemá v úmyslu utíkat, vyrazili proti ní. Hrot jednoho kopí jí přejel přes košili. Podvědomě zatáhla břicho. Takhle to nepůjde, uvědomila si. Vykročila. Kráčela opatrně záměrně tak, aby Kradzikové nemuseli časový sled svých výpadů měnit. Ti, potěšeni alespoň nějakou změnou, jí začali křižovat cestu. Kopí přitom pokaždé odtáhli až na poslední chvíli. Pokračovala v chůzi a dokonce ani nezpomalila. Uvědomovala si však, že smrt může přijít kdykoli.

Při dalším nájezdu z pravé strany se rozhodla, že nastal čas o něco se pokusit. Zastavila se. Jezdec nestihl včas zareagovat a minul ji ve větší vzdálenosti než obvykle. Motorka sice okamžitě poté učinila prudký obrat, souhra obou jezdců se tím ale narušila; Začali kolem ní poněkud chaoticky kroužit. Využila toho a oběhla zakřivenou záď lodě, na jejíž palubu se chtěla dostat. Její plán ale překazily kulaté štíty zavěšené nad otvory pro vesla. Pochopila, proč jí Kradzikové umožnili, aby se k lodi dostala. Věděli, že se jí přes ty štíty nepodaří nahoru vyšplhat.

Jedinou přístupovou cestu na palubu představovala lávka poblíž zádě. Možná doufali, že se k ní rozeběhne. Pohnula se tím směrem. Motorky vyrazily, aby jí odřízly cestu. Natáhla se pro jeden štít, sundala ho a otočila se s ním tak, aby měla trup lodě za zády. Dvojčata udělala obrat a s napřaženými kopími vyrazila do útoku. Těžký dřevěný štít pobitý železem byl vyroben pro statného Vikinga ne pro štíhlou ženu, Gamay ale v sobě našla dost sil, aby prostrčila ruku koženými poutky a zvedla štít před sebe.

Právě včas.

Zásah!

Obě kopí se do štítu zabodla současně. Gamay při jejich nárazu odlétla dozadu, udeřila zády do lodního trupu a skoro si vyrazila dech.

Motorky uhnuly každá na jednu stranu a pak se ztratily někde ve tmě. Gamay položila štít na zem, zapřela o něj nohu a postupně obě kopí vytáhla. Na rozdíl od štítu byla překvapivě lehká. Tyto zbraně, tvořené tenkými dřevěnými násadami zakončenými štíhlými bronzovými hroty, byly zřejmě původně používány jako oštěpy.

Nasadila si opět štít a uchopila jedno kopí tak, že mířilo hrotem nahoru. Domnívala se, že když dvojčata o své zbraně přišla, budou další útok jen předstírat. Nebylo tomu tak. Jen co se jen k ní první z mužů přiblížil, zaregistrovala prudký pohyb a do štítu udeřila jakási ostnatá koule připevněná na konci řetězu. I když na poslední chvíli napjala všechny svaly, opět zavrávorala a klesla na pravé koleno. Dokázala nad sebe zvednout štít právě včas, aby jí to zachránilo život. Přihnal se totiž druhý jezdec a udeřil do štítu takovou silou, že kovové hroty mihnuvší se koule vyrvaly z jeho povrchu několik třísek.

Bratři, kteří se rozhodli nahradit svá kopí řemdihy, zbraněmi vyvinutými pro prorážení brnění, vyrazili k novému útoku. Přihnali se k ní dříve, než stihla vstát. Následovaly další dva údery do štítu. Okované dřevo sice ostnaté koule zastavilo a ochránilo ji, štít se ale při posledním zásahu rozpadl. Zbyly z něj jen pruhy kůže a kování.

Popadla jedno kopí a namířila ho šikmo vzhůru. Jezdci přerušili další nájezd. Zůstali stát na brzdách a pohrávali si s plynem, takže motorky se pod nimi houpaly vpřed a zase vzad. Pak jedna z nich vyrazila. Kopí se jako střelka kompasu plynule zhouplo jeho směrem. Gamay zatajila dech. Jezdec v poslední vteřině uhnul do strany. Druhý se vzápětí přiřítil zleva. Rychle se proti němu natočila, čehož ale využil první z bratrů a zopakoval nájezd, tentokrát z pravé strany. Byla to klasická taktika útoků z křídel. Zatím ale zřejmě nebyli na akci, která by vše s definitivní platností ukončila, připraveni a jen si ověřovali její reakce.

Pak se jeden jezdec rozhodl projet kousek před ní, samozřejmě tak, aby ho napřaženým kopím nemohla ohrozit. Gamay se ale tentokrát neohnala. Místo toho se napřáhla a vší silou po něm kopí mrštila. Zamířila ale příliš nízko a kopí vlétlo mezi dráty předního kola. Dřevěná násada se sice okamžitě roztříštila, kolo se ale prudce vychýlilo, motorka udělala přemet a v dešti červených a bílých jisker se ještě chvíli sunula po podlaze. Jezdec, který přeletěl přes řídítka, zůstal po dopadu nehybně ležet.

Druhá motorka okamžitě přerušila nájezd. Její jezdec zastavil a natočil řídítka tak, aby světelný kužel dopadl na nehybnou postavu. Slezl z motorky, ve chvíli, kdy se nad tělem sklonil, už ale věděl, že jeho bratr je mrtvý. Někde hluboko uvnitř svého vlastního mozku totiž vycítil hrůzu i bolest, která jeho bratra zaplavila, když se mu lámal vaz. Vydal sten, který postupně přešel do nervy drásajícího jekotu. Když to skoro vlčí vytí uslyšela, přeběhl jí po zádech mráz. Zamířila k zádi lodě. Doufala, že se jí podaří dostat nahoru na palubu a najít tam ještě něco k obraně. Muž její pohyb zaregistroval a během vteřiny opět seděl na své motorce. Když se rozjel, napřáhla proti němu zbývající kopí. Pak ucítila v rukou zachvění a poté se ozvalo kovové zařinčení.

Muž konec násady s hrotem uťal jediným mávnutím nějaké krátké válečné sekery. Poté na chvíli zastavil, nenávistně na ni pohlédl, zvedl sekeru vysoko nad hlavu a znovu vyrazil. Přešla do sprintu, ale k lávce to bylo příliš daleko. Jezdec se k ní přihnal a narazil do ní zezadu předním kolem. Když dopadla na tvrdou zem, ucítila v loktech a kolenou bolest, neměla ale čas se tím zabývat. Kradzik už stál nad ní.

„Brácha… je mrtvý…“

Hovořil přerušovaně, jako by čekal, až ho bratr doplní.

„Zabilas ho… teď zabiju já tebe. Pomalu. Začnu… s nohama. Nejdřív jedna, pak druhá. Potom… tvoje ruce.“

V těch černých kožených kalhotách a vestě vypadal jako popravčí. Nedočkavě se na ni zazubil. Gamay se pokusila odkutálet z jeho dosahu, ale přišlápl jí kotník a ona vykřikla.

Když napřahoval sekeru, ozval se bzučivý zvuk. Kradzik vyhekl překvapením a pokusil se zvednout k hlavě volnou ruku. Kdyby v té chvíli už nebyl mrtvý, nahmatal byl konec šípu z kuše. Jeho krví podlité oči zmatněly a on se svezl na zem. Gamay jen tak tak uhnula sekeře, která mu vypadla z ruky. Uslyšela rychlé kroky, nějaké silné paže ji zvedly ze země a ona před sebou spatřila důvěrně známou usmívající se tvář. Byl to Zavala. Austin přiběhl hned vzápětí. V rukou třímal starodávnou kuši.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

„Menší plastická operace a budu jako dřív,“ odvětila. Pak si všimla samopalu, který Joe vzal strážnému. „Neber to jako projev nevděku, ale proč si hraješ na Williama Tella, když máš tuhle hračku?“

„Má moc velký rozptyl,“ odpověděl Zavala. „Skvěle se hodí na zastavení útočící čety, na jemnou práci je ale nepoužitelná. Kdyby se Kurt netrefil, musel bych ho krýt.“ Poklekl vedle mrtvého dvojčete. „Tell obvykle sestřeloval z hlav jablka. Na ohryzky kašlal.“

„Příště budu mířit výš,“ zabručel Austin a odložil kuši.

Gamay oba políbila na tvář. „Budu sice muset vyslechnout spoustu pitomých poznámek, ale i tak vás ráda vidím, kluci.“

Austin si prohlédl mrtvolu ležící poblíž motorky. „Vypadá to, že si umíš poradit dost dobře sama.“

„Už jsem měla namále. Kde to vůbec jsme?“

„U jezera Tahoe.“

„Tahoe! Jak jste mě tu našli?“

„To ti vysvětlíme, až vyzvedneme Francesku. Můžeš chodit?“

„Z tohohle doupěte bych s radostí vylezla i po čtyřech. Sluší vám to,“ řekla a přejela pohledem jejich bílé obleky a čepice. „Díky tomu převleku jste se dostali přes strážné za dveřmi?“

„Žádní strážní tam nebyli.“

„Počítám, že se vypařili, protože s plány těch dvou zrůd nechtěli mít nic společného.“

„Abych pravdu řekl, vešli jsme dovnitř jen náhodou a spatřili tě, jak si hraješ na honěnou s tím chlapem. Bylo jasné, že prohraješ. Sundal jsem ze zdi tu kuši a pak si jen počkal, až mi naservíruješ možnost krásně ho trefit,“ prohlásil Austin a vzal jednomu z mrtvých bratrů pistoli. „Každou chvíli sem může někdo vtrhnout, tak co kdybychom práskli do koní?“

Gamay přikývla a s oběma muži po boku začala kulhat ke dveřím. Najednou se dveře otevřely a do sálu vešla Sigurdová. Byla sama, jakkoli velký doprovod by jí už však na impozantnosti nemohl přidat. Mrtvolám věnovala jen letmý pohled. Když došla až k nim, zastavila se, lehce rozkročila nohy a dala si ruce v bok.

„Předpokládám, že tohle je vaše práce.“

Austin pokrčil rameny. „Omlouváme se za ten binec.“

„Byli to pitomci. Kdybyste je nezabili vy, udělala bych to sama. Neuposlechli můj rozkaz a znesvětili tohle místo.“

„I tak je nám to líto. Dneska se dobří zaměstnanci shánějí těžko.“

„Není to tak těžké, jak si myslíte. Lidí, kteří rádi zabíjejí, je dostatek. Jak jste se sem dostali?“

„Normálně jsme vešli dveřmi. Co je to za místo?“

„To je centrum mé říše.“

„Pak musíte být ona tajemná Brynhild Sigurdová,“ prohlásil Austin.

„Správně, a já zase vím, kdo jste vy, pánové Austine a Zavalo. Sledovali jsme vás od chvíle, kdy jste se vypravili do Mexika. Doufala jsem, že nás jednou poctíte svou návštěvou.“

„Rádo se stalo. Musíte nám ale prozradit, kdo pro vás navrhl vnitřní výzdobu. Co myslíš, Joe, jde o časný addamsfamilismus nebo pozdní upírismus?“

„Spíš bych se přikláněl k modernímu vřískotismu. Ten servírovací stolek ve tvaru lodě je ale docela pěkný kus nábytku.“

„Však vás ten humor přejde,“ řekla Sigurdová. „Ta loď symbolizuje minulost, přítomnost a skvělou budoucnost.“

Austin se zasmál. „Velmi příhodný symbol. Ta loď trčí nehybně na místě stejně jako ta vaše říše.“

„Vy i ta vaše agentura začínáte být únavní.“

„Než jste přišla, řekl jsem Joeovi přesně totéž. Neradi bychom svou přítomností zbytečně obtěžovali. Jestli dovolíte, tak bychom už rádi odešli. Do sedel, přátelé.“

Zavala, který stál poněkud vpředu, se pokusil Sigurdovou obejít. Obdařil ji přitom jedním ze svých pověstných úsměvů. Je to sice zrůda, blesklo mu hlavou, ale přece jen žena. Jeho šarm však tentokrát nezapůsobil.

Zvedla ruku, uchopila ho za límec, zatřásla s ním jako teriér s krysou a pak ho velkou silou odmrštila. Rychle nabyl ztracenou rovnováhu. Protože byl zvyklý chovat se k ženám jakéhokoli věku či rozměrů jako gentleman, znovu se na ni usmál. „Chápu, jak se cítíte,“ řekl, „ale tohle není nejlepší způsob, jak se rozloučit.“

Sigurdová mu odpověděla mohutnou fackou. Několik kroků odlétl a utřel si krev, která se mu objevila v koutku úst. Sigurdová k němu přistoupila a sevřela pravou ruku v pěst. V té chvíli přispěchal Zavalovi na pomoc Austin. Protože ale pozorně sledoval ženiny ruce, uniklo mu, že přenesla váhu na levou nohu, a následným kopem byl překvapen. Když její bota zasáhla jeho hrudník, ucítily jak mu praskají žebra, a ztratil půdu pod nohama. Na zem dopadl tak těžce, že mu hlasitě scvakly čelisti.

Zavalovy zábrany, které mu neumožňovaly uhodit ženu při pohledu na ležícího Austina padly.

„To byly v podstatě dvě rány pod pas,“ řekl tiše.

Během univerzitních studií si v New Yorku vydělával jako profesionální boxer střední váhové kategorie. Většinu svých soupeřů porazil, často knokautem. Od těch dob sice přibral, svých současných sto sedmdesát pět liber ale ještě pořád dokázal dost slušně rozhýbat. Měřil pět stop a deset palců, takže Sigurdová by nad ním mohla mít výškovou převahu asi tak jedné stopy. Podle jeho odhadu by mohla být tak asi o padesát liber těžší. Uvědomoval si rovněž, že ani jednu z těch liber netvoří tuk.

Sigurdová se rozhodla urazit Zavalovi pravým hákem hlavu. Jeho staré boxerské instinkty se už ale probudily k životu. Rychle sklonil hlavu a ve chvíli, kdy mu nadaní prosvištěla její pěst, ji prudce udeřil do břicha. Málem si přitom zlomil zápěstí, podařilo se mu však Sigurdovou vyvést z míry. Ohnala se po něm levačkou, máchla ale jen do vzduchu. Využil toho, sklonil hlavu, naznačil další úder do břicha, pak vystřelil zespodu pravačkou proti její bradě a zároveň se připravil k levému háku.

Jeho pravačka cíl minula, levá pěst ale dopadla, kam měla, na její čelist. Zatmělo se jí před očima, avša jen na zlomek vteřiny. O krok ustoupila, a když se k ní přiblížil, zasáhla jej pravačkou do hrudníku tak silně, že mu vyrazila dech. Zatímco se pokoušel vzpamatovat, prorazila pravačkou jeho oboustranný kryt a udeřila ho do břicha. Napjal břišní svaly, ránu ustál a hned šlehl pravačkou a poté i levačkou po její bradě. V obou případech minul. Sigurdová byla jeho pohotovou a celkem slušnou reakcí překvapena. Ustoupila a rozhodla se využít své výšky a delších paží.

Zavala vytušil, k čemu se chystá, vyrazil vpřed a pokusil se ji zasáhnout zespoda do brady, ona ale pokaždé včas zareagovala, počastovala ho ranou do hlavy a vůbec si ho nepustila k tělu. Na levé oko už skoro neviděl a z nosu mu tekla krev. Pak se mu podařilo trefit ji levačkou do krku, zaplatil však za to další trefou do hlavy. Byla sice obrovská, svou hbitostí se ovšem vyrovnala těm nejlepším boxerům, s nimiž se kdy v ringu utkal. Vzpomněl si, jak jeho bývalí kolegové a soupeři občas tvrdili, že „velkej dobrej boxer to malýmu dobrýmu boxerovi nandá kdykoli“. Doufal, že totéž neplatí o velkých ženách.

Zatvrzele bojoval dále, třebaže už své údery nebyl schopen správně časovat a bušil pěstmi jen tak do vzduchu. Tušil, že déle než minutu už nevydrží. Pak ho dorazí jedním či dvěma kopy do krku.

Sigurdová zcela nečekaně svěsila ruce. Než toho mohl nějak využít, svezla se na zem. Přihlouple na ni zíral a snažil se vytřít si z očí pot. Pak si všiml, že nad bezvládným tělem stojí Gamay a v rukou drží jeden z těch velkých dřevěných štítů, které zdobily okraje té divné lodě.

„Existuje více způsobů, jak vyřídit nějakou vikingskou mrchu,“ prohlásila a zlostně pohlédla na ležící ženu.

Austinovi se konečně podařilo vstát. S rukou přitisknutou k polámaným žebrům se podíval na své přátele a řekl: „Doufám, že tak špatně jenom vypadáme.“

„Cítím se mizerně, ale jsem si jist, že se to zlepší, jen co odtud vypadnu,“ zamumlal Zavala oteklými rty.

„Počkejte ještě,“ zarazil ho Austin a rozhlédl se kolem. „Potřebujeme něco na odvrácení pozornosti.“

Zamířil k jednomu koši se žhavými uhlíky, popadl ho a vysypal na palubu lodě. Pak vylezl nahoru, posbíral všechny štíty a navršil je na uhlíky. Improvizovaná hranice rychle vzplála a oheň zakrátko přeskočil na velkou čtvercovou plachtu. Během několika vteřin byla celá v plamenech. Strop brzy zmizel za příkrovem černého dusivého kouře.

Když Austin se svým ničivým dílem skončil, zamířil spolu s ostatními ke dveřím, kde se pak schovali. Nemuseli čekat dlouho. Za několik málo minut se dveře otevřely a dovnitř se vřítila skupina divoce pokřikujících strážných. Když dovnitř začal otevřenými dveřmi pronikat čerstvý vzduch, plameny vyšlehly ještě výše a kouř uvnitř sálu zhoustl tak, že nebylo skoro nic vidět. Strážní, kteří si to namířili rovnou k lodi, neměli ani tušení, že za jejich zády vyklouzly nenápadně ven tři postavy.

FRANCESCA SPĚCHALA. JEŠTĚ JEDEN jediný krok a vše bude připraveno. Dokud si ale nebude jista, že jsou všichni v bezpečí, neodváží se začít. Zvlášť teď, když Sigurdová tak rychle zmizela, necítila potřebu někoho zbytečně připravovat o život. Rozhlédla se. Technici se motali kolem členů správní řady a snažili se jim zalíbit. Ti je ale ignorovali. Stále a stále ochutnávali upravenou vodu, jako by to bylo šampaňské Moët. Nezůstanou tu ale napořád. Až odejdou, nějaký technik by si mohl všimnout, že se podezřele moc zajímá o řídicí pult.

Hovor najednou utichl. Když se Francesca otočila, spatřila tři bizarní postavy vystupující z výtahu pro zaměstnance. Uvědomila si, že jsou to její přátelé, a překvapeně zalapala po dechu. Skoro je nepoznala. Gamay kulhala, její překrásné rudé vlasy vypadaly jako vrabčí hnízdo a na rukou i nohou měla ošklivé odřeniny a podlitiny. Kdysi bílé pracovní obleky, které na sobě měli Austin a Zavala, byla pokryte špínou a postříkané krví. Zavala měl oteklý obličej a na jedno oko téměř neviděl.

Proklestili si cestu davem a přistoupili k ní. Austin se na ni pokusil usmát a celkem se mu to i podařilo. „Omlouváme se, že nám to tak dlouho trvalo. Narazili jsme na pár, ehm, překážek.“

„Díky bohu, že jste tu.“

Austin jí položil ruce na ramena. „Ale nehodláme tu zůstat. Pod touhle věcí na nás čeká taxi. Nechcete někam hodit?“

„Ještě musím udělat jednu věc,“ odvětila Francesca. Znovu přistoupila k řídicímu panelu a vyťukala na klávesnici počítače několik čísel. Pak se a chvíli zadívala na pár displejů. Když zjistila, že vše probíhá, jak má, spokojeně pokývala hlavou, otočila se a řekla: „Jsem připravena.“

Zatímco Zavala mířil na nepřátelsky se tvářící muže samopalem – to pro případ, že by některého z nich náhle přepadl záchvat kuráže – Austin si zvědavě prohlížel tváře členů správní rady. Vraceli mu pohled, ty jejich ale byly naplněny čirou nenávistí. Angličan jménem Grimley to nevydržel a zamířil k němu. Zastavil se těsně před Austinem a prohlásil: „Chceme, abyste nám okamžitě řekli, kdo jste a co tu chcete.“

Austin se rozchechtal, položil ruku na mužův kostnatý hrudník a odstrčil ho. „Kdo je ten šašek?“ zeptal se Francesky.

„On a jeho přátelé jsou symbolem všeho, co je na tomhle světě špatné.“

Austin se jako filozof-amatér už dlouho zabýval otázkami dobra a zla a rád by si na toto téma pohovořil, uvědomoval si však, že na nějaké metafyzické diskuse není čas. Přestal si Angličana všímat, uchopil Francesku za paži a zamířil s ní ke dveřím, kterými sem vešli poprvé cestou od ponorky. Zavala je zezadu jistil.

Ušli jen pár kroků, když se otevřely dveře nákladního výtahu a do laboratoře vtrhlo asi dvacet strážných. Rychle je obstoupili a vzali Zavalovi zbraň.

Pak z výtahu vystoupila Sigurdová a strážní pro ni okamžitě vytvořili volnou uličku. Její světlé vlasy byly po kontaktu s Gamayiným štítem rozcuchané a obličej měla umazaný od sazí, nijak jí to ale neubralo na majestátnosti a ze světle modrých očí jí vyzařovala stále táž zloba. Vztekle napřáhla ruku směrem ke Gamay, Austinovi a Zavalovi, jako by je chtěla ztrestat bleskem.

„Zabijte je!“ rozkázala.

Členové správní rady pochvalně zamručeli. Ten zvrat ve vývoji událostí je očividně potěšil. Už se nemohli dočkat, až ty povýšené vetřelce uvidí umírat. Když ale strážní pozvedli zbraně a chystali se zahájit smrtonosnou palbu, Francesca učinila několik rychlých kroků a stoupla si před své zle zřízené přátele. Pak hlasem, v jehož síle i modulaci zazněla desetiletá zkušenost vládkyně považované za bílou bohyni, pronesla jediné slovo: „Zadržte!“

„Uhněte, nebo vás zastřelí taky,“ nařídila jí Sigurdová.

Francesca ale odhodlaně vysunula bradu. „To neudělají.“

Už tak dost velká žena jako by při jejích slovech ještě povyrostla. „Chcete se mnou diskutovat a zpochybňovat mé rozkazy?“ zavrčela.

Francesca místo odpovědi přistoupila k řídicímu pultu. Zářil jako herní automat. Obrazovkou počítače běhaly zleva doprava na první pohled chaotické falangy čísel. Nebylo pochyb o tom, že něco není v pořádku.

Sigurdová se k ní přihnala jako bůh pomsty. „Co jste s tím provedla?“

„Podívejte se sama,“ odvětila Francesca a udělala jí místo.

Sigurdová nechápavě zírala na tu přehlídku barev a čísel. „Co se to děje?“

„Počítač právě prožívá něco jako nervové zhroucení. Marně se totiž snaží vypořádat s jistou řetězovou reakcí.“

„Co tím chcete říct? Vysvětlete mi to, nebo…“

„Mě zabijete? Jen si poslužte. Jsem jediný člověk, který tu reakci může zastavit.“ Usmála se. „Existuje jedna věc, kterou jste o anasaziu nevěděla. Samo o sobě není o moc nebezpečnější než hrudka másla. Za určitých podmínek se ale jeho atomy můžou stát velmi nestálými.“

„Za jakých podmínek?“

„Jde o přesně tutéž kombinaci teploty, napětí a zvukových vln, které bude anasazium vystaveno za okamžik. Pokud nezasáhnu, dojde k výbuchu.“

„Blufujete.“

„Já že blufuju? Jen se podívejte. Teplota je už tak vysoká, že na ni stupnice teploměru nestačí. Pořád mi nevěříte? Tak se zamyslete nad tou záhadnou explozí ve vaší mexické laboratoři. Když jste se o ní zmínila, okamžitě jsem věděla, co ji způsobilo. Jen pár liber anasazia. Zkuste si představit, co by se stalo, kdyby kritické hodnoty dosáhlo najednou několik set liber té látky.“

Sigurdová se otočila k technikům, kteří se shromáždili okolo, a křikla na ně, ať to zastaví. Hlavní technik, jenž dosud fascinovaně zíral na chaotické dění na, obrazovce, přistoupil blíž. Na čele se mu leskly kapičky potu. „Nevíme jak. Ať uděláme cokoli, jen to zhoršíme.“

Sigurdová vytrhla z ruky nejbližšího strážného pistoli a namířila ji na Gamay.

„Jestli to nezastavíte, zastřelím postupně vaše přátele. Ji jako první.“

„A pak kdo tady blufuje!“ pronesla vztekle Francesca. „Vždyť je chcete zabít tak jako tak. Alespoň zemřeme všichni společně.“

Sigurdová v obličeji zpopelavěla. Pistole se pomalu sklonila.

„Tak mi řekněte, co chcete,“ pronesla rozkazovačně hlasem plným zlosti.

„Chci, aby se ti lidé odtud bezpečně dostali.“

Sigurdová byla jako technicky vzdělaná žena zvyklá činit rozhodnutí až na základě zjištěných faktů. Uvědomovala si, že jestli se nepodaří reakci včas zastavit, laboratoř bude explozí zničena. A Francesca představovala opravdu jediného člověka, který něco takového může udělat. Ti její přátelé z agentury můžou laboratoř klidně opustit. Až bude situace pod kontrolou, vydá strážím rozkaz, aby je pochytali. A pak se vypořádá s Franceskou. Pomstí se za zničenou loď, i když ne hned. Dokáže být trpělivá. Na tuhle chvíli přece musela čekat celé roky.

Vrátila pistoli strážnému. „Souhlasím,“ řekla. „Vy tu ale budete muset zůstat.“

Francesca vydechla úlevou a obrátila se k Austinovi. „Takže vy jste sem připluli pod vodou?“

„Ano. Máme dýchací přístroje a přímo pod laboratoří na nás čeká ponorka.“

„Tímhle způsobem to nepůjde,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Voda už je moc horká. Než byste se dostali k ponorce, uvařilo by vás to.“

„Tak vyjedeme výtahem nahoru na molo. Viděl jsem tam nějaký motorový člun.“

„To bude nejlepší.“

„Nemůžeme vás tu ale nechat.“

„To je v pořádku. Dokud mě budou potřebovat, neublíží mi,“ řekla a věnovala mu okouzlující úsměv. „Už se těším na další záchrannou akci v podání vaší agentury.“ Pak se obrátila na Sigurdovou. „Doprovodím je k výtahu.“

„Ale nezkoušejte na nás žádné triky,“ zavrčela Sigurdová a dala dvěma strážným pokyn, aby šli s Franceskou a nespouštěli z ní oči.

Francesca zmáčkla tlačítko a dveře vejčité výtahové kabiny se otevřely. „Jste všichni zranění, raději vám pomůžu,“ pronesla velmi hlasitě a pomohla jim usednout. „Nemáte někdo pistoli?“ pronesla přitom šeptem.

Strážní, kteří před chvílí vzali Zavalovi samopal, se domnívali, že když má Austin prázdné ruce, sám žádnou zbraň nemá. Nebyla to pravda. Měl pod pracovní blůzou revolver, který vzal ve velkém sále jednomu z mrtvých bratrů.

„Já jednu mám,“ odvětil Austin, „pokus prostřílet si cestu ven by se ale rovnal sebevraždě.“

„To nemám v plánu. Tu zbraň, prosím.“

Austin jí revolver neochotně podal. Vzala ji a na oplátku mu podala nějakou obálku, kterou do té doby nosila přímo na těle.

„Je tam všechno, Kurte. Chraňte to jako oko v hlavě.“

„Co je to?“

„To pochopíte. Hlavně to předejte světu.“ Pak Austina dlouze a něžně políbila. „Je mi líto, ale to rande budeme muset odložit,“ řekla s úsměvem. Pak se obrátila na ostatní. „Sbohem, přátelé. Děkuji za všechno.“ ‚

V těch slovech zaznělo tolik smutku i nezměrného odhodlání, že Aus in okamžitě pochopil její skutečné záměry. A že na nějakou záchranu vůbec nemyslí.

„Nastupte!“ vykřikl a pokusil se ji chytit za ruku.

Ucukla, ustoupila mimo jeho dosah a pohlédla na hodinky. „Máte přesně pět minut. Zkuste je maximálně využít.“

Pak zmáčkla tlačítko pro jízdu vzhůru. Dveře se zavřely a kabina výtahu se pohnula. Zatímco strážní sledovali, jak mizí, Francesca vytáhla revolver a vystřelila do krabice pro ovládání zdviže. Pak stejným způsobem zničila i tlačítka pro obsluhu nákladního výtahu a revolver odhodila. Zatímco k ní ostatní strážní se svou zaměstnavatelkou v čele běželi, rozezněla se v laboratoři výstražná siréna.

„Co jste to udělala?“ zařvala Sigurdová.

„Ta siréna nám oznamuje,“ křikla Francesca, „že za pět minut dojde k explozi. Reakci už nejde zastavit.“

„Slíbila jste, že když vaše přátele nechám jít, zastavíte ji.“

Francesca se zasmála. „Lhala jsem. Sama jste mi kladla na srdce, abych nikdy nikomu nevěřila,“ vmetla jí do tváře její vlastní slova.

Technici si vážnost situace uvědomili už před chvílí. Zatímco ostatní sledovali slovní přestřelku, v tichosti se pokoušeli dostat k úzkému spirálovitému schodišti, jež mělo sloužit jen v případě nouze a které vedlo k povrchu další samostatnou kruhovou šachticí. Když to členové správní rady zaregistrovali, vzali si z techniků příklad a vyrazili stejným směrem. Disciplína strážných se v atmosféře všeobecného strachu rychle vytratila a oni se dali na útěk. Nechtěli čekat, až se staří a dýchaviční ředitelé, politici a obchodníci vydrápou po schodech. Pokusili se je zastavit a donutit k návratu, většinou pomocí pažeb svých zbraní. Kdo je odmítl poslechnout, byl zastřelen. Před schodištěm se kupila těla. Pak se strážní přes ně začali drápat a úzký prostor téměř okamžitě zablokovali. Nikdo nechtěl uhnout a zezadu se na ně tlačili další a další. Praskla první kost, brzy po ní druhá.

Sigurdová vzteky bez sebe sledovala, jak se její říše rychle hroutí. Všechnu svou zlost se rozhodla vybít na Francesce, která zatím neučinila jediný pokus o svou záchranu. Zvedla ze země Austinův revolver a namířila ho na ni.

„Za tohle mi zaplatíš životem!“ zařvala.

„O ten jsem přišla už před deseti lety, když jsem kvůli tomu vašemu imbecilnímu plánu skončila v deštném pralese.“

Ukazováček rozzuřené obryně se pohnul a zahřměly tři výstřely. První dvě kulky šly mimo, třetí ale Francesku zasáhla do prsou. Podlomily se jí nohy a po zádech se pomalu svezla na podlahu. Než se jí před očima zatáhla jakási podivná černá opona, naposledy se překrásně usmála… a pak zemřela.

Sigurdová revolver odhodila a zamířila k řídicímu panelu. Bezmocně před ním zůstala stát a jen zírala na obrazovku, jako by probíhající proces mohla zastavit silou vůle. Zaťala pěsti a zvedla je vysoko nad hlavu. Z úst se jí vydral vzteklý výkřik a smísil se s kvílením sirény.

Mučené atomy a molekuly látky uvězněné uvnitř centrální nádrže už ten nápor nebyly schopny déle vydržet. Následoval rozpad elektronových obalů provázený uvolněním obrovského množství energie. Nádrž se změnila na kousky napůl roztaveného kovu. Rychle se rozpínající plamenná koule přeměnila laboratoř na pekelnou výheň. Spálit Sigurdovou na popel jí trvalo jen nepatrný zlomek vteřiny.

Žhavý vzduch smíšený s kouřem a plameny prorazil do výtahových šachet a tunelem pro elektromobil se dostal až do centrální budovy, kde rychle vyplnil všechny chodby a pronikl i do hlavního sálu. Chuchvalce černého kouře, které se do té doby jen líně převalovaly nad podlahou, se divoce roztančily a prapory a korouhve zavěšené na zdech vzplály. Stále ještě doutnající popel, který byl před nedávném vikingskou lodí v samém srdci Valhaly, zmizel v ohnivé bouři.

MOTOROVÝ ČLUN BOSTON WHALER SE hnal jezerem maximální rychlostí, jakou Austin dokázal z jeho dvou přívěsných motorů Evinrude 150 vyždímat. Jeho obličej připomínal nehybnou bronzovou masku plnou vzteku a zmaru. Pokusil se sice dostat znovu do laboratoře, když ale vyjeli nahoru, vejčitá kabina odmítla na mačkání tlačítek jakkoli zareagovat. Nákladní výtah nefungoval také. Chtěl dolů seběhnout po úzkém točitém schodišti, Gamay ho však zastavila.

„Ne, na to není čas,“ řekla prosebně.

„Poslechni ji,“ přidal se Zavala. „Už zbývají necelé čtyři minuty.“

Austin věděl, že mají pravdu. Kdyby se pokusil o Francesčinu záchranu, s největší pravděpodobností by zahynul spolu s ní a ještě by ohrozil i jejich životy. Vyšel ven na molo. Strážný seděl na sluníčku a znuděně zíral na jezero. Vyskočil a pokusil se strhnout z ramene zbraň, Austin se na něj ale vrhl a jediným úderem ho srazil do vody.

Rychle nastoupili do motorového člunu. Klíč našli v zapalování a nádrže byly plné. Motory naskočily okamžitě. Odvázali poutací lano, Austin přidal plyn a nasměroval příď člunu přímo proti nevadskému břehu. Když za zády uslyšel Zavalův výkřik, prudce otočil hlavu. Joe a Gamay nehnutě zírali do míst, která před chvílí opustili. Hladina kolem mola bublala jako vařící voda v hrnci.

Pak se ozvalo tlumeně zadunění a do vzduchu vyrazil několik set stop vysoký krvavě červený gejzír. Zakryli si rukama hlavy, aby jim je nepopálil žhavý déšť, který se začal snášet z oblohy, a aby si ochránili oči před horkou párou, která je bezprostředně poté obklopila. Když se po chvíli odvážili zvednout hlavy, zjistili, že molo zmizelo.

Přímo proti nim se hnala nejméně deset stop vysoká vlna.

„Tyhle čluny jsou údajně nepotopitelné,“ prohlásil Zavala.

„To o Titaniku říkali taky,“ poznamenala Gamay.

Austin člun obrátil přídí proti vzedmuté hladině. Pevně se chytili, protože se báli, že by je vlna mohla z paluby spláchnout, ta ale člun pouze nadzvedla a s hukotem se převalila pod ním. Austin si uvědomil, že i taková tsunami se na otevřeném moři chová celkem pokojně a nebezpečnou se stává teprve v blízkosti pobřeží. Doufal jen, že než vlna dorazí na nevadskou stranu, ztratí na síle.

Peklo se ale rozpoutalo i na pevné zemi. Z lesa se v místě, kde Austin během předchozího průzkumu zahlédl z padáku střechy a věže, vyvalil oblak dýmu. Zatímco ho pozorovali, rychle tmavl a houstl. Mezi chuchvalci kouře se začaly objevovat ohnivé jazyky.

„Gotterdämmerung,“ zamumlal Austin.

„Soumrak bohů?“ zeptala se nechápavě Gamay.

„Myslel jsem spíš na jednu bohyni.“

Na chvíli zmlkli. Jediný zvuk představovalo rachocení motorů a šumění vody rozrážené přídí. Pak uslyšeli zahoukání připomínající hlasitý protest právě probuzené sovy. Když se tím směrem podívali, spatřili loď, jejíž zábradlí věnčily červené, modré a bílé praporky. Jezerní královna znovu zahoukala. Na horní palubě stál Paul a radostně jim mával. Austin ho pozdravil vztyčenou paží, přidal plyn a stočil příď člunu k výletnímu parníku.

ZÁVĚR

Libyjská poušť, o šest měsíců později

NÁČELNÍK VESNICE BYL HUBENÝ JAKO tyčka a jeho snědá tvář tak vrásčitá, že na ní už nezbývalo místo snad ani na jednu jedinou další rýhu. Dlouhodobá podvýživa ho připravila skoro o všechny zuby a už mu v ústech zbývaly jen dva – jeden nahoře a jeden dole – tato drobná vada na kráse mu ale nezabránila, aby se pyšně usmíval. Jak tak stál uprostřed svého panství, malé blátivé oázy s hroznem žlutých hliněných chatrčí a několika palmami, připomínal starostu nějakého velkého města, který se právě chystá přestřihnout pásku a slavnostně zahájit stavbu nějakého veřejně prospěšného objektu.

Jeho vesnice se nacházela daleko na západ od pyramid v Gize, v oblasti tak nehostinné, že se jí život na hony vyhýbal. Jedinou připomínku toho, že tisíce čtverečních mil žhavého písku na hranici mezi Egyptem a Libyí někdy někoho zajímaly, představovaly vraky tanků, které tu zanechali účastníci druhé světové války. Dalo se tu najít jen několik roztroušených osad, které za svou existenci vděčily právě takovým oázám. Ty ale občas vyschly, a když k tomu došlo, vesničané přišli o úrodu a začali trpět hladem. Neustálé střídání období relativního dostatku a strádání provázelo život zdejších obyvatel celá staletí, ale to se mělo brzy změnit.

Vesnice byla připravena uvítat změnu k lepšímu. Všude visely barevné fábory, dokonce i velbloudi měli k ocasům přivázané stuhy. Uprostřed osady stál veliký pruhovaný stan, který svými barvami, modrou a bílou, vzdával čest Organizaci spojených národů. V bezprostřední blízkosti vesnice spočívalo několik vrtulníků. Pod střechou stanu byli shromážděni zástupci OSN a představitelé několika afrických zemí a států Středního východu.

Náčelník vesnice se postavil hned vedle předmětu, který uprostřed pouště vlastně neměl co dělat. Byla to mramorová kruhová fontána, vlastně spíše větší bazén, v jehož středu stála socha okřídlené ženy. Z jejích dlaní natažených před tělem vytékal pramen vody.

Náčelník byl připraven. Sáhl si ke krku, kde měl zavěšenu cínovou misku, obřadně ji sňal, naplnil ji vodou a napil se. Pak se jeho skoro bezzubá ústa roztáhla do ještě širšího úsměvu a chvějícím se hlasem ve své mateřštině pronesl: „Elhamdelillah lilmajja.“

Přistoupili k němu další vesničané a postupně se z jeho misky napili. Předávali si ji způsobem, jako by magickým zdrojem vody byla ona, nikoli fontána, čekající ženy se nahrnuly dovnitř s hliněnými džbány. Děti jejich příchod pochopily jako signál, aby se ve vodě ochladily. Diplomaté a zástupci jednotlivých vlád opustili stan a shromáždili se kolem fontány.

Všechno to hemžení pozorovali ze stínu pod jednou palmou členové agenturní skupiny pro zvláštní úkoly a kapitán Mořského kohouta.

„Tuší někdo, co to ten stařec vlastně řekl?“ zeptal se Zavala.

„Moje arabština je dost špatná,“ odvětila Gamay, „ale mám pocit, že děkoval Alláhovi za vodu, dárkyni života.“

Paul objal Gamay zdravou rukou kolem ramen. „Škoda že tu s námi není Francesca. Určitě by se ráda pokochala pohledem na svou mramorovou sochu. Když tu sochu pozoruji, vybavují se mi dny, kdy jsem ji znal ještě jako bílou bohyni.“

Austin zavrtěl hlavou. „Podle mého názoru by se na ni podívala jenom jednou. Zkontrolovala by vodojem, zavlažovací systém, ujistila by se, že potrubí vycházející z odsolovacího zařízení nikde netečou, a pak by se vytratila, aby mohla začít projektovat další.“

„Asi máš pravdu,“ prohlásil Paul. „Až ostatní země zjistí, že to zkušební zařízení funguje, každý bude chtít svou vlastní cínovou misku. Bahrajn a Saudská Arábie už prohlásily, že jsou ochotny poskytnout nějaké peníze. OSN ale slíbila, že splní Francesčino přání a že se nejprve postará o saharské země.“

„Slyšel jsem,“ řekl Austin, „že státy na americkém jihozápadě a Mexiko zvažují možnost, že by společnými silami vybudovaly řadu odsolovacích zařízení na kalifornském pobřeží. To by alespoň částečně snížilo spotřebu vody z Colorada.“

„Francesku by určitě potěšilo,“ řekla Gamay, „kdyby viděla, jak země, které spolu o vodu málem začaly bojovat, usedají k jednacímu stolu společně se snaží přivést vodu do nejhůře postižených míst. Všude teď vládne duch vzájemné spolupráce a pochopení. Tenhle živočišný druh má možná přece jen nějakou šanci.“

„Jsem optimista,“ řekl Austin. „OSN slíbila, že na obvyklé byrokratické průtahy zapomene a začne pracovat mnohem rychleji. Ta kanadská továrna, v níž se rafinuje anasazium, by bez její pomoci ještě nestála. Francesčina myšlenka byla obdivuhodně prostá. Tahle odsolovací stanice byla postavena a zprovozněna tak rychle, že další začnou určitě vyrůstat jako houby po dešti.“

„Stejně je to ironie,“ pronesla zamyšleně Gamay. „Anasazium bylo objeveno v Los Alamos, kde se zabývali vývojem zbraní hromadného ničení.

„V rukou Gokstadu by anasazium představovalo skoro totéž,“ poznamenal Austin.

I když bylo vedro, Gamay se zachvěla. „Někdy mi ta obrovská ženská, ti její příšerní poskoci a vlastně celé to doupě připadá jako sen.“

„Naneštěstí byli až moc reální a to místo, ze kterého se nám podařilo jen tak tak utéct, nebylo tajemné město ze země Oz.“

„Já jen doufám, že někde není nějaká další, podobně chorobná mozková buňka, která by začala růst jako zhoubný nádor.“

„Toho bych se nebál,“ odvětil Austin. „Ze Sigurdové nezbylo vůbec nic a z jejích techniků a lidí z vedení Gokstadu taky ne. Celý svět si už uvědomil, jaký osud by ho čekal, a jednotlivé země už zase vodní zdroje znárodňují.“

Jim Contos jejich hovor dosud jen se zájmem mlčky poslouchal. „Díky, že jste mě přizvali,“ ozval se. „Alespoň vím, že mé ponorky nebyly zničeny jen tak pro nic za nic.“

„Jsem rád, že to tak bereš. Joe?“

Zavala se usmál, vytáhl z kapsy košile nějaký složený papír a rozložil ho. „Je to jen předběžný nákres,“ řekl, „ale získáš aspoň určitou představu, co na tebe chystáme.“

Contos vyvalil překvapením oči. „Bože, ta je krásná.“

Zavala se zašklebil. „To bych zrovna netvrdil. Vypadá jako deformovaná okurka, bude mít však vyšší rychlost, dosáhne větší hloubky a na její palubě bude více přístrojů a mechanismů než na kterékoli jiné ponorce na světě. Bude ale muset podstoupit velmi náročné zkoušky.“

„Kdy začneme?“ zeptal se nedočkavě Contos.

„Přípravné práce už začaly. Mám domluvenou schůzku se zástupci Smithsonova institutu. Chtějí odhalit památník věnovaný posledním pilotům samokřídla, a tak mě požádali, jestli bych pro ně párkrát to létající křídlo neprovětral a nepomohl jim tak s propagací. Hned potom budu mít čas a pomůžu ti ty zkoušky naplánovat.“

„Na co tu ještě čekáme?“ zeptala se Gamay.

„Dobrá otázka,“ odvětil Austin. „Z tohohle pískoviště se sice už brzy stane rozkvetlá zahrada, pro partu oceánologů to ale není nejlepší místo.“ Vztyčil se a pomalu zamířil k tyrkysově modré helikoptéře s černým nápisem NUMA na trupu.

„Hej, Kurte, kam jdeš?“ křikl na něj Zavala.

Austin se otočil. „Kam bych šel? Najít nějaké místo, kde bych si mohl smočit nohy. Tak zvedni zadek a pojď se mnou.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai