Morová loď

Clive Cussler

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Thrillery

Ve čtyřech předchozích románech Clive Cussler popisuje dobrodružství lodi Oregon, tajné výzvědné lodi, která je zvenčí zchátralá, ale uvnitř plná nejmodernější výzbroje a zařízení pro shromažďování informací. Na její palubě se plaví tým složený z bývalých vojáků a špionů, jimž velí neohrožený jednonohý kapitán Juan Cabrillo, který je vždy připraven dát své lidi i plavidlo do služeb jakékoliv vládě, jež si to může dovolit. Posádka právě dokončila přísně tajnou misi v Perském zálivu, namířenou proti Íránu, když náhle objeví na moři výletní loď volně unášenou proudem. Její paluba je posetá stovkami těl, a zatímco se Cabrillo snaží zjistit, co se stalo, roztrhne plavidlo po celé délce série výbuchů. Cabrillo, jemuž se jen o vlas podaří zachránit život sobě a jedinému přeživšímu na lodi, se ocitne uprostřed té nejkomplikovanější a nejnebezpečnější záhady, s jakou se kdy setkal, a musí se utkat s hnutím responsivistů, jehož plány zásadně ohrožují existenci celého lidstva a které je už možná příliš pozdě zastavit. Cabrillo a jeho lidé musejí opakovaně nasadit život v boji proti nepříteli, jehož plán je založen na šokujícím objevu z biblických dob a který se neštítí ničeho.

Přeložil Ondřej Duha

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art

v roce 2009 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2008 by Sandecker, RLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Plague Ship

(Published by the Penguin Group)

přeložil © 2009 Ondřej Duha

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-533-2

K pravděpodobně největšímu přesunu bohatství v dějinách lidstva došlo, když Evropu zasáhl mor a vyhubil třetinu její populace. Zemědělská půda se spojila, což umožnilo větší životní úroveň nejen jejím majitelům, ale i těm, co pro ně pracovali. Tato událost otevřela dveře renesanci a dala vznik evropské nadvládě nad zbytkem světa.

Množíme se k vyhynutí:

Jak přelidnění zničí civilizaci

Dr. Lydell Cooper, Raptor Press, 1977

PROLOG

Barentsovo moře severně od Norska

29. duben 1943

Nad obzorem visel první úplněk po jarní rovnodennosti a jeho světlo vrhalo třpytivé odlesky na ledový oceán. Zima dosud neustoupila jaru, takže slunce toho roku ještě nevyšlo. Zůstávalo ukryté za zakřivením zeměkoule jako slabý zářivý příslib nad linií, kde se obloha setkává s nebem, jak se planeta otáčí na své nakloněné ose. Bude trvat další měsíc, než se ukáže celé, a jakmile se to stane, nezmizí až do podzimu. Tak mu velí podivný cyklus dne a noci nad polárním kruhem.

Vzhledem k extrémní zeměpisné šířce by měly být vody Barentsova moře po většinu roku zamrzlé a neprostupné. Ale moře bylo požehnáno teplými vodami, které na sever přinášel z tropů Golfský proud. Jen díky němu jsou Skotsko a severní výběžky Norska obyvatelné a Barentsovo moře prosté ledu a splavné až do nejhlubší zimy. Z toho důvodu tudy vedla hlavní trasa konvojů, které dopravovaly vojenský materiál z neúnavných továren v Americe bojujícímu Sovětskému svazu. A jako mnoho podobných námořních tras – třeba kanál La Manche nebo Gibraltarský průplav – i tato začala být přeplněná a stala se lovištěm vlčích smeček Kriegsmarine a u pobřeží číhajících Schnellbootů, rychle útočících torpédových člunů.

Vůbec ne náhodou bylo rozmístění německých ponorek naplánováno s předvídavostí šachového mistra promýšlejícího dopředu tahy svých figur. O síle, rychlosti a cílech lodí plujících severním Atlantikem se shromažďovaly všechny dostupné informace, aby bylo možné rozestavit ponorky do útočných pozic.

Ze základen v Norsku a Dánsku startovala hlídková letadla, která vyhlížela konvoje nákladních plavidel a vysílačkami hlásila jejich polohy ústředí, aby mohly ponorky číhat na svou kořist. V počátečních letech války se německé ponorky těšily takřka naprosté nadvládě na moři a nemilosrdně posílaly ke dnu nesčetné miliony tun nákladu. I s četným doprovodem křižníků a torpédoborců museli Spojenci počítat s tím, že na každých devadesát devět lodí, které se dostanou do cíle, připadne jedna potopená. Za těchto okolností měli příslušníci obchodního loďstva stejně velké ztráty jako vojáci v předních liniích.

Této noci se to mělo změnit.

Čtyřmotorový Focke-Wulf Fw 200 Kondor byl velké letadlo – dvacet čtyři metrů dlouhý, s rozpětím křídel skoro třicet tři metrů. Letoun sloužící před válkou Lufthanse pro přepravu cestujících byl rychle povolán do vojenské služby jako dopravní a průzkumný stroj. S doletem čtyři tisíce kilometrů mohl kondor zůstat ve vzduchu celé hodiny a slídit po spojeneckých lodích daleko od pobřeží.

Vyzbrojený čtyřmi dvoumetrákovými pumami zavěšenými pod křídly způsobil kondor nepříteli značné škody a teď, když už byl využíván pouze jako průzkumný letoun, držel se při svých letech vysoko mimo dostřel protiletadlového dělostřelectva Spojenců.

Jeho pilotovi Franzi Lichtermannovi lezly monotónní hodiny prohledávání jednotvárného moře na nervy. Toužil být v bojové eskadře, skutečně válčit a ne se potloukat vysoko nad mrazivou prázdnotou v naději, že spatří spojeneckou loď, kterou pak potopí někdo jiný. Na základně se choval přísně podle vojenských předpisů a očekával to i od ostatních, ale když byli na hlídce a minuty se vlekly s pružností přírodního kaučuku, dovoloval své pětičlenné posádce jistou míru familiárnosti.

„Tohle by nám mělo pomoct,“ poznamenal do interkomu a trhl hlavou směrem k oslňujícímu měsíci.

„Nebo jeho odraz zakryje stopu za konvojem,“ opáčil druhý pilot Max Ebelhardt svým typicky pesimistickým tónem.

„Na takhle klidném moři je uvidíme, i kdyby se zastavili, aby se zeptali na cestu.“

„Copak víme, jestli tady vůbec někdo je?“ Tu otázku položil nejmladší člen posádky Ernst Kessler. Kessler byl zadní střelec kondora a seděl stísněný na konci podtrupové gondoly, která se táhla po části trupu letadla. Přes plexisklový štít a hlaveň kulometu MG-15 neviděl nic jiného než to, co už kondor přelétl.

„Velitel eskadry mě ujistil, že ponorka vracející se z hlídky zahlédla nejméně stovku lodí dva dny plavby od Faerských ostrovů,“ sdělil Lichtermann posádce. „Měly namířeno na sever, takže musí být někde tady.“

„To spíš chtěl velitel ponorky aspoň něco nahlásit, když všemi svými torpédy minul,“ zavrčel Ebelhardt a zašklebil se po doušku vlahé náhražkové kávy.

„Raději bych je zahlédl než potopil,“ řekl Ernst Kessler. Tomu jemnému mladíkovi táhlo teprve na osmnáct, a než ho povolali do armády, plánoval, že se stane lékařem. Protože pocházel z chudé rolnické rodiny v Bavorsku, jeho šance na vysokoškolské vzdělání byly nulové, ale to mu nebránilo, aby netrávil volný čas s nosem zabořeným do lékařských časopisů a knih.

„Tohle není správný přístup německého válečníka,“ upozornil ho mírně Lichtermann. Byl rád, že na ně nikdy nezaútočil nepřítel. Pochyboval, že by měl Kessler žaludek vypálit ze svého kulometu, ale ten kluk byl jediný člen posádky, který dokázal sedět celé hodiny zády proti směru letu, aniž by se mu udělalo špatně.

Zachmuřeně přemýšlel o všech těch mužích umírajících na východní frontě a o tom, jak tanky a letouny dopravované Rusům oddalují nevyhnutelný pád Moskvy. Lichtermann by byl šťastnější, kdyby mohl potopit několik lodí osobně.

Uplynula další nekonečná hodina, během níž upírali muži zraky do noci v naději, že spatří konvoj. Ebelhardt poklepal Lichtermannovi na rameno a ukázal na svůj palubní deník. Přestože byl oficiálním navigátorem přední střelec klečící na začátku podtrupové gondoly, ve skutečnosti počítal letový čas a směr Ebelhardt a teď naznačoval, že je čas se otočit a prohledat další úsek otevřeného moře.

Lichtermann uchopil knipl a provedl pozvolný obrat vlevo, aniž by spustil zrak z obzoru, zatímco měsíc jako by se zhoupl po obloze.

Ernst Kessler se chlubil, že má nejlepší zrak na palubě letadla. Když byl malý, pitval mrtvá zvířata, která našel na rodinné farmě, aby se poučil o jejich anatomii, a to, co viděl, porovnával s odbornými texty na toto téma. Věděl, že dobré oči a pevné ruce z něho udělají skvělého doktora. Jeho smysly však byly stejně vhodné na hledání nepřátelských konvojů.

Vzhledem ke své pozici na zádi to neměl zpozorovat on, ale stalo se. Jak se letoun naklonil, upoutala jeho pozornost nepřirozená záře, bílý záblesk daleko od odrazu měsíce.

„Kapitáne!“ křikl Kessler do interkomu. „Vpravo, azimut asi tři sta.“

„Co jste viděl?“ V Lichtermannově hlasu bylo znát pradávné vzrušení z lovu.

„Nevím to jistě, pane. Něco. Nějakou záři.“

Lichtermann a Ebelhardt napínali oči, aby něco rozeznali ve tmě ve směru udaném Kesslerem, ale nic neviděli.

„Opravdu?“ zeptal se pilot.

„Ano, pane,“ odpověděl Kessler a snažil se, aby to znělo sebejistě. „Bylo to, když jsme se obraceli. Úhel se změnil a já tam určitě něco zahlédl.“

„Konvoj?“ ozval se Ebelhardt chraptivě.

„To nevím,“ připustil Ernst.

„Josefe, zapni vysílačku,“ přikázal Lichtermann přednímu střelci. Pilot přidal plyn hvězdicovým motorům BMW a znovu letadlo naklonil. Vrčení začalo znít o něco ostřeji, jak vrtule prořezávaly vzduch.

Ebelhardt přiložil k očím dalekohled a prohledával černé moře. Přibližovali se k místu možného kontaktu rychlostí tří set dvaceti kilometrů v hodině, takže by měl konvoj spatřit každým okamžikem, ale jak se vteřiny sčítaly do minuty, dalekohled odložil. „Musela to být vlna,“ řekl, aniž by zapnul mikrofon interkomu, takže ho slyšel jen Lichtermann.

„Nevzdávej to,“ radil mu Lichtermann. „Kessler vidí ve tmě jako kočka.“

Spojenci odvedli skvělou práci se zamaskováním svých nákladních lodí a tankerů, aby zabránili pozorovatelům zahlédnout plavidla z hladiny, ale nic nemohlo skrýt konvoj v noci, protože brázdy za loděmi bíle zářily proti oceánu.

„Ať se propadnu,“ zamumlal Ebelhardt a ukázal za přední sklo.

Nejprve to byla jen velká šedá skvrna na jinak tmavé vodě, ale jak se přibližovali, začaly se z šedi vynořovat desítky rovnoběžných bílých linií zřetelných jako čáry křídou na tabuli. Byly to brázdy za flotilou lodí ženoucích se na východ. Z kondorovy výšky lodě vypadaly jako sloni putující ve stádu.

Kondor se pořád blížil, dokud ostrý svit měsíce nepomohl rozeznat pomalejší nákladní lodě a tankery od torpédoborců hlídkujících na bocích konvoje. Zatímco se dívali, jeden torpédoborec rychle projel po pravé straně konvoje a ze dvou komínů se mu valil kouř. Když dosáhl čela skupiny, zpomalil a nechal nákladní plavidla projet kolem sebe. Téhle taktice Spojenci říkali „indiánský běh“. Na ocasu kilometr a půl dlouhého konvoje torpédoborec znovu zrychlí v nekonečném cyklu. Takhle nebylo na ochranu potřeba tolik válečných plavidel.

„Musí jich tam být aspoň dvě stovky,“ odhadl Ebelhardt.

„Dost na to, aby komouši vydrželi bojovat dalších několik měsíců,“ souhlasil pilot. „Josefe, jak to jde s vysílačkou?“

„Jenom to v ní praská.“

Statická elektřina představovala takhle daleko za polárním kruhem dost častý problém. Nabité částice přitahované magnetickým polem země dopadaly na pólech na zem a rušily elektronky vysílaček.

„Zaznamenáme svou polohu,“ řekl Lichtermann, „a nahlásíme to, až se dostaneme blíž k základně. Hej, Erneste, dobrá práce. Nebýt tebe, tak bychom se obrátili a konvoj minuli.“

„Díky, pane.“ V chlapcově hlasu byla znát hrdost.

„Neměli bychom se moc přibližovat, nebo ty torpédoborce spustí palbu,“ upozornil Ebelhardt. Měl zkušenosti z bitev a létal teď jako druhý pilot kvůli kusu šrapnelu, který se mu díky protiletadlové obraně Londýna zaryl do stehna. Poznal ten pohled v Lichtermannových očích a vzrušení v hlase. „A nezapomeň na CAMy.“

CAM, nákladní loď vybavená letadlem na katapultu, byla odpovědí Spojenců na německý vzdušný průzkum. Na přídi plavidla byla připevněná rampa, z níž mohla díky závěsům pro katapultový start vzlétnout stíhačka Hawker Sea Hurricane, aby sestřelila slídícího kondora nebo dokonce napadla ponorku na palubě. Nevýhodou CAMu bylo, že letadlo nemohlo na své mateřské lodi přistát. Stíhačka musela být dost blízko k Velké Británii nebo jinému spřátelenému území, aby mohla dosednout na pevnou zem. Jinak muselo letadlo přistát nouzově a pilot musel čekat na záchranu ve vodě.

Konvoj ženoucí se pod Fw 200 byl více než šestnáct set kilometrů daleko od jakéhokoliv spojeneckého teritoria a ani za úplňku by nebylo možné pilota ve tmě zachránit. Bylo jasné, že té noci se žádné hurricany odpalovat nebudou. Kondoru nehrozilo od spojeneckých lodí žádné nebezpečí, pokud se bude držet dál od torpédoborců a jejich protiletadlové palby.

Ernst Kessler počítal řady lodí, když se na palubách dvou torpédoborců náhle objevila blikající světla. „Kapitáne!“ vykřikl. „Palba od konvoje!“

Lichtermann právě rozeznal torpédoborce pod svým křídlem. „Klid, mládenče,“ řekl. „To jsou signální lampy. Ty lodě dodržují přísný rádiový klid a takhle spolu komunikují.“

„Aha. Promiňte, pane.“

„Nestarejte se o to. Jen je co nejpřesněji spočítejte.“

Kondor líně kroužil nad flotilou a právě prolétal po jeho severní straně, když Dietz usazený v horní střílně vykřikl: „Jsme pod palbou!“

Lichtermann neměl tušení, o čem ten muž mluví, a zareagoval o něco pomaleji než měl. Dokonale mířená salva kulometných nábojů ráže 7,7 mm rozpárala hřbet kondora od směrovky až po nos. Dietz zemřel dřív, než stačil vystřelit. Kulky provrtaly pilotní kabinu a přes jejich rachot a kvílení větru v otvorech v trupu slyšel Lichtermann svého druhého pilota zasténat bolestí. Ohlédl se a uviděl, že Ebelhardt má předek letecké bundy nasáklý krví.

Lichtermann stočil směrovku a silně zatlačil na knipl, aby unikl spojeneckému letounu, který se objevil jako blesk z čistého nebe.

Byl to špatný manévr.

Novou posilou konvoje byla loď Empire MacAlpine, spuštěná na vodu teprve před týdnem. Toto plavidlo o výtlaku osmi tisíc tun postavené původně na převážení zrní strávilo pět měsíců v Burntislandských loděnicích ve Skotsku, kde jeho nástavbu nahradila malá velitelská věž, stočtyřicetimetrová ranvej a hangár pro čtyři torpédové bombardéry Fairley Swordfish. Přitom mohla stále vozit tolik zrní jako před přestavbou. Admiralita vždy považovala katapulty CAM za prozatímní řešení, dokud se nenajde bezpečnější alternativa. Obchodní letadlové lodi označované MAC, jako byl MacAlpine, se používaly, jen dokud Anglie neobdržela od Spojených států doprovodné letadlové lodě třídy Essex.

Zatímco kondor kroužil nad konvojem, odstartovaly z MacAlpine dva swordfishe a letěly dost daleko od flotily, takže když pak vystoupali na inkoustově černou oblohu, aby napadly daleko větší a rychlejší německé letadlo, neměli Lichtermann a jeho muži nejmenší ponětí, že se blíží. Fairleye byly dvojplošníky s maximální rychlostí poloviční, než jakou disponoval kondor. Každý z nich byl ozbrojený kulometem Vickers, připevněným nad krytem hvězdicového motoru, a lehkým kulometem Lewis mířícím dozadu ze zadního kokpitu.

Druhý swordfish čekal v záloze sto metrů pod focke-wulfem a ve tmě ho bylo sotva vidět. Když kondor zamířil dolů, aby unikl prvnímu útočníkovi, byl na něj druhý bombardér, zbavený všeho, co by ho mohlo zpomalovat, připraven.

Z vickerse spustila na předek kondora ohnivá palba, zatímco druhý střelec se vykláněl daleko ze zadního kokpitu ve snaze zamířit kulomet Lewis na dvojici motorů BMW připevněných na levém křídle.

Všude kolem Ernsta Kesslera se objevily otvory o velikosti mince a hliník se na okamžik zbarvil doruda. Mezi Dietzovým výkřikem a salvou, která provrtala břicho kondora, uběhlo jen několik vteřin, příliš krátká doba na to, aby mladíka stačil ochromit strach. Věděl, co je jeho povinnost. Ztěžka polkl, jak jeho žaludek doháněl klesající letoun, a stiskl spoušť své em gé patnáctky, zatímco Fw dál klesal kolem pomalejšího swordfishe. Oblohu začaly zaplňovat stopovky a on namířil svou zbraň ráže 7,92 mm jako hasič proudnici. Ve tmě viděl zářit malý ohnivý kroužek. Byl to výfuk vyčnívající z hvězdicového motoru fairlaye a on na něj směřoval palbu, zatímco jeho letadlo neustále provrtávaly nepřátelské kulky.

Obloukovité linie stopovek se soustředily do zářícího kruhu a náhle se zdálo, jako by z nosu spojeneckého letounu začal sršet ohňostroj. Swordfish zahalily jiskry a ohnivé jazyky, kov a látka se trhaly na kusy. Vrtule se ulomila a motor vybuchl jako tříštivý granát. Nechráněného pilota a střelce zaplavil hořící benzin a olej. Řízené klesání swordfishe, shodné s klesáním kondora, se změnilo v neřízený pád.

Fairley se sklonil na jedno křídlo a jako planoucí meteor přešel do spirály. Lichtermann začal kondora vyrovnávat. Kessler sledoval, jak se hořící vrak řítí dolů. Náhle změnil tvar. Od trupu swordfishe se odtrhla křídla. Smrtelně zraněné letadlo přišlo o jakékoliv aerodynamické vlastnosti. Swordfish padal jako kámen a jeho plameny uhasly, jakmile se ponořil do lhostejného moře.

Když Ernst vzhlédl a přejel pohledem patnáct metrů dlouhý okraj levého křídla, strach, který si dosud nestihl uvědomit, ho zasáhl plnou silou. Z obou devítiválcových motorů vycházel kouř a on dobře slyšel, jak vypovídají službu.

„Kapitáne!“ křikl do mikrofonu.

„Sklapni, Kesslere!“ vyštěkl Lichtermann. „Radioman okamžitě sem, potřebuju pomoct. Ebelhardt je mrtvý.“

„Kapitáne, motory na levoboku,“ nedal se odbýt Kessler.

„Já vím, sakra, já vím. Sklapni.“

První swordfish, který zaútočil, zůstal daleko vzadu a nejspíš se už vrátil ke konvoji, takže Kessler neměl na práci nic jiného než s hrůzou zírat na pruh kouře táhnoucí se za letadlem. Lichtermann zastavil motor blíž k trupu v naději, že uhasí plameny. Po chvilce opět stiskl startér. Motor zakašlal, chytil a kolem krytu se objevily plameny, které brzy začernily hliník gondoly.

Protože motor blíž k trupu přece jen poskytoval nějaký tah, odvážil se Lichtermann zastavit vnější motor. Když znovu stiskl startér, motor okamžitě naskočil a jen občas z něj vyšel pruh kouře. Pilot hned zastavil vnitřní motor v obavě, že by se oheň mohl rozšířit po palivovém potrubí, a ubral plyn poškozenému motoru na křídle, aby ho udržel co nejdéle v chodu. Se dvěma zcela funkčními motory a jedním pracujícím napůl měli šanci dostat se na základnu.

Ubíhaly napjaté minuty. Mladý Kessler odolával pokušení zeptat se pilota na situaci. Věděl, že mu Lichtermann něco poví, jakmile to půjde. Náhle uslyšel nový zvuk, jakési syčení, které se ozvalo přímo za ním, a nadskočil, až se uhodil hlavou o vzpěru. Plexisklový kryt chránící jeho pozici náhle pokryly kapky jakési tekutiny. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že Lichtermann musel vypočítat, kolik paliva bude kondor potřebovat pro návrat na základnu v Narviku. Přebytečný benzin vypustil, aby letadlo co nejvíc odlehčil. Ústí vypouštěcí trubice se nacházelo za jeho střílnou pod břichem stroje.

„Jak je tam dole, Kesslere?“ zeptal se Lichtermann, když proud zastavil.

„No, dobře, pane,“ vykoktal Kessler. „Odkud se ta letadla vzala?“

„Já je ani neviděl,“ přiznal pilot.

„Byly to dvojplošníky. Nebo aspoň ten, který jsem sestřelil.“

„Musely to být swordfishe,“ prohlásil Lichtermann. „Zdá se, že Spojenci vytáhli z rukávu nový trumf. Tyhle nevypustil CAM. Při odpálení katapultem by se jim utrhla křídla. Britové musejí mít novou letadlovou loď.“

„Ale žádná letadla jsme neviděli startovat.“

„Mohli nás zpozorovat na radaru a poslali je do vzduchu dřív, než jsme zahlédli konvoj.“

„Můžeme nahlásit tuhle informaci vysílačkou na základnu?“

„Josef na tom právě pracuje. Vysílačka stále chytá jenom statickou elektřinu. Za půl hodiny budeme nad pobřežím. Pak už bude příjem čistý.“

„Co chcete, abych dělal, pane?“

„Zůstaňte na svém místě a dávejte pozor, jestli se neblíží další swordfish. Máme rychlost pod sto uzlů a nějaký by se k nám mohl přiblížit.“

„Co poručík Ebelhardt a kaprál Dietz?“

„Neříkal jste, že je váš otec pastor nebo něco takového?“

„Dědeček, pane. V lutheránském kostele v naší vesnici.“

„V dalším dopisu domů ho požádejte, aby se pomodlil. Ebelhardt a Dietz jsou mrtví.“

Tím jejich rozhovor skončil. Kessler dál upíral oči do tmy, aby nepřehlédl nepřátelské letadlo, ale doufal, že se žádné neobjeví. Snažil se nemyslet na to, že právě zabil dva muže. Válka je válka a oni napadli kondora bez varování, takže by neměl cítit, jak mu nervy napíná pocit viny. Ruce by se neměly třást a neměl by mít sevřený žaludek. Přál si, aby se Lichtermann nezmínil o jeho dědečkovi. Dokázal si představit, co by ten přísný pastor řekl. Nenáviděl vládu a tuhle šílenou válku, kterou rozpoutala a která teď udělala z jeho nejmladšího vnuka vraha.

Kessler věděl, že se už nikdy nedokáže podívat dědečkovi do očí.

„Vidím pobřeží,“ oznámil Lichtermann po čtyřiceti minutách. „Do Narviku to zvládneme.“

Kondor přeletěl severní pobřeží Norska ve výšce tisíce metrů. Byla to holá, ošklivá země, kde pěnící příboj narážel do fádních útesů a ostrůvků. U skal a fjordů se drželo jen několik rybářských vesnic, jejichž obyvatelé získávali svou skromnou obživu z moře.

Ernstu Kesslerovi se trochu zlepšila nálada. Nad pevninou se cítil bezpečněji. Nouzové přistání ve skalnatém terénu by sice nepřežili, ale umřít na zemi, kde by bylo možné najít trosky letadla a jeho tělu by se dostalo náležitého pohřbu, mu připadalo lepší než zmizet v moři jako ti britští piloti, které sestřelil.

Právě ten okamžik si vybral osud, aby vynesl poslední kartu. Motor na levém křídle, který celou dobu vrčel na půl plynu a udržoval velký průzkumný letoun v rovnováze, nevydal žádné varování. Prostě se zastavil tak náhle, že se vrtule změnila z vířícího disku v nehybnou sochu z pokrouceného kovu, která měla obrovský odpor vzduchu.

Lichtermann prudce strhl knipl ve snaze zabránit kondoru přejít do spirály. Tah na pravém křídle a odpor na levoboku způsobily, že letadlo nebylo možné ovládat. Neustále se snažilo naklonit doleva a zamířit k zemi.

Kesslera to hodilo na podstavec kulometu a nábojový pás se kolem něj omotal jako had. Uhodil ho přes obličej, takže začal hůř vidět a z nosu se mu vyřinula krev. Podruhé ho udeřil ze strany do hlavy, kterou včas nesklonil, a jeho druhý konec zazvonil o přepážku.

Lichtermann se snažil letoun ještě několik vteřin udržet, ale věděl, že je to ztracená bitva. Kondor měl příliš narušenou rovnováhu. Aby byla šance přistát, bylo nutné vyrovnat tah na pravém křídle a odpor na levém. Pilot natáhl ruku v rukavici a uhodil do spínačů ovládajících pravé motory. Ty se rychle zastavily. Vrtule na levém křídle dál kladla odpor vzduchu, ale ten dokázal Lichtermann vyrovnat, zatímco se z jeho stroje stal přerostlý kluzák.

„Kesslere, pojďte sem nahoru a připoutejte se,“ křikl pilot do interkomu. „Brzy havarujeme.“

Letadlo přeletělo horu střežící fjord s malým ledovcem na začátku, jehož povrch byl v sousedství rozeklaných černých skal oslnivě bílý.

Ernst si už sundal ramenní pásy a začal se plazit z místa za kulometem, když jeho pozornost upoutalo cosi daleko pod nimi. Hluboko v trhlině fjordu se nacházela jakási budova postavená částečně na ledovci. Nebo byla možná tak stará, že ji ledovec začal pohřbívat. Jediným pohledem to bylo těžké odhadnout, ale vypadala velká, jako nějaké skladiště starých Vikingů.

„Kapitáne!“ křikl Kessler. „Pod námi. V tom fjordu. Je tam nějaká stavba. Myslím, že na tom ledě můžeme přistát.“

Lichtermann nic neviděl, ale Kessler seděl zády proti směru letu a měl ničím nerušený výhled na fjord. Terén před kondorem byl nerovný, s kopečky vymodelovanými ledem a ostrými jako břitva. Jakmile by dosedli na zem, ulomil by se letadlu podvozek a skály by prořízly kapotu stroje jako papír.

„Víš to jistě?“ křikl pilot.

„Ano, pane. Bylo to na kraji toho ledovce. Jasně jsem to viděl ve světle měsíce. Určitě tam stojí nějaká budova.“

S vypnutými motory musel Lichtermann přistát na první pokus. Byl si jistý, že kdyby to zkusil na pevné zemi, on a dva zbývající členové posádky by při nárazu zahynuli. Přistání na ledovci také nebude procházka růžovým sadem, ale aspoň jim dá naději, že z toho vyváznou živí.

Bojoval s kniplem a snažil se udržet letadlo v klidu. Obrat způsobil, že křídla ztratila vztlak. Výškoměr se začal otáčet dozadu dvakrát rychleji než předtím. Lichtermann s tím nemohl nic dělat. Byly to prosté fyzikální zákony.

Velký letoun klesal obloukem k zemi a mířil znovu na sever. Před nimi se tyčila hora, která Lichtermannovi zakrývala výhled na ledovec. Mlčky vzdal díky za jasný měsíc, protože v jeho světle spatřil na úpatí hory panensky bílou plochu, kus ledovce dlouhý aspoň půldruhého kilometru. Budovu, kterou zahlédl Kessler, nikde neviděl, ale na tom nezáleželo. Soustředil se jen na ten led.

Tyčil se pod mírným sklonem z moře a pak jako by padal z pukliny v úbočí hory, skoro kolmá stěna ledu tak tlustá, že se v tom slabém světle zdála být modrá. Dlouhý fjord pokrývalo několik ker.

Kondor rychle klesal. Lichtermann měl stěží dost výšky, aby mohl letadlo naposledy otočit a srovnat ho s ledovcem. Slétli už pod vrchol hory. Zdálo se, že se ledem formovaná skála mihla jen na délku paže od konce křídla. Led, který jim připadal ze tří set metrů hladký, byl drsnější, čím víc se k němu blížili. Jeho povrch připomínal malé vlny, které ve zlomku vteřiny zmrzly. Lichtermann nevysunul podvozek. Jestli se při střelbě uvolnila jen jediná vzpěra, letadlo by se naklonilo ke straně a rozpadlo na kusy.

„Držte se,“ řekl. V hrdle měl takové sucho, že z něho ta slova vyšla jako zaskřehotání.

Ernst vylezl ze svého místa a připoutal se na sedadle muže obsluhujícího vysílačku. Josef byl v pilotní kabině s Lichtermannem. Číselníky vysílačky mléčně zářily. Poblíž nebyla žádná okna, takže v letadle panovala černočerná tma. Když Kessler uslyšel pilotovo stručné varování, ohnul se v pase, propletl prsty rukou za krkem a sevřel kolena lokty, jak ho to naučili.

Ze rtů se mu řinuly modlitby.

Kondor sklouzl po ledu, vznesl se o několik metrů a znovu dopadl, tentokrát tvrději. Zvuk kovu drhnoucího o led připomínal vlak řítící se tunelem. Kesslera to hodilo na bezpečnostní pásy, ale neodvážil se opustit svou polohu sedícího plodu. Letadlo do něčeho narazilo a otřáslo se, až se z polic sesypaly rádiové manuály. Křídlo narazilo na led, stroj se roztočil a odlétaly z něho kusy plechu.

Zadní střelec nevěděl, co je lepší, zda být sám v trupu letadla a nevědět, co se venku děje, nebo sedět v kokpitu a dívat se, jak se kondor rozpadá.

Pod místem, kde se Kessler choulil, se ozval úder a trupem se prohnala vlna mrazivého vzduchu. Plexisklo chránící pozici zadního střelce bylo vraženo dovnitř. Z ledovce se odlamovaly kusy ledu a vířily letadlem, ale přesto se zdálo, že vůbec nezpomalují.

Pak přišla zatím nejsilnější rána, dunivá exploze trhajícího se kovu, po které okamžitě následoval štiplavý pach vysokooktanového benzinu. Kesslerovi bylo hned jasné, co se stalo. Jedno křídlo se zabodlo do ledu a utrhlo se. Přestože Lichtermann většinu paliva vypustil, zůstalo ho v potrubí dost, aby bylo riziko požáru docela reálné.

Letoun se dál klouzal po ledovci poháněn setrvačností a mírným sklonem ledu. Konečně však začal zpomalovat. Odtržení levého křídla otočilo stroj kolmo ke směru, kterým se pohyboval. Protože se většina trupu smýkala po ledu, překonávalo tření gravitaci.

Kessler si dovolil vydechnout. Věděl, že se kondor za okamžik zastaví docela. Kapitán Lichtermann to zvládl. Uvolnil křečovité sevření, v němž se nacházel od varovného výkřiku, a právě se začal napřimovat, když se pravé křídlo zarazilo do ledu a utrhlo.

Trup se převalil přes odtržené křídlo a obrátil se na záda, až to Kesslera málem vyhodilo z pásů. Hlava mu poskočila dozadu a z krku mu vystřelila bolest až do prstů u nohou.

Mladý střelec visel několik dlouhých vteřin omámeně v popruzích, dokud si neuvědomil, že už neslyší skřípot hliníku o led. Kondor se zastavil. Zatímco bojoval s žaludeční nevolností, opatrně si rozepnul pásy a pomalu se spustil dolů. Pod nohama ucítil něco měkkého. Ve tmě se posunul tak, aby stál na jedné ze vzpěr v trupu. Sáhl dolů a okamžitě ucukl rukou. Nahmatal něčí tělo a prsty mu pokryla teplá, lepkavá tekutina. Věděl, že je to krev.

„Kapitáne Lichtermanne?“ zavolal. „Josefe?“

Odpovědí mu bylo hvízdání studeného větru ženoucího se havarovaným letadlem.

Kessler se prohrabal skříňkou pod vysílačkou a našel baterku. Její paprsek odhalil mrtvolu Maxe Ebelhardta, druhého pilota, který zemřel při nepřátelském útoku. Kessler opět zavolal na Josefa a Lichtermanna a namířil světlo do převráceného kokpitu. Uviděl, že oba muži jsou stále připoutaní v sedadlech a ruce jim visí dolů jako paže hadrových panenek.

Kessler se k nim doplazil a položil pilotovi ruku na rameno. Lichtermann se ani nepohnul. Hlavu měl zakloněnou, oči dokořán. V obličeji byl rudý, jak se mu navalila krev do hlavy. Kessler se dotkl jeho tváře. Pokožka byla ještě teplá, ale už ztratila pružnost. Připomínala tmel. Posvítil si baterkou na předního střelce. Josef Vogel byl také mrtvý. Narazil hlavou do přepážky – Kessler spatřil na plechu krev – a Lichtermann si musel zlomit vaz, když se letadlo převrátilo.

Štiplavý pach benzinu konečně pronikl mlhou v Kesslerově hlavě a on se odpotácel do zadní části stroje, kde se nacházely hlavní dveře. Při nárazu se zkroutil rám, takže je musel vyrazit ramenem. Vypadl z kondora a zůstal ležet na ledě. Ledovec byl posetý kusy trupu a křídel a on jasně viděl hluboké rýhy, které letadlo vyrylo do ledu.

Nebyl si jistý, jak velké je nebezpečí požáru, nebo jak dlouho to bude trvat, než se bude moct do zničeného letounu bez obav vrátit. Věděl však, že ve studeném větru přicházejícím z ledovce na otevřeném prostranství dlouho nevydrží. Nejlepší by pro něj bylo najít tu záhadnou budovu, kterou zahlédl před havárií, počkat tam, dokud si nebude jistý, že kondor nevzplane, a pak se vrátit. Při troše štěstí mohla vysílačka přečkat náraz. Pokud ne, v ocasu letadla byl uložený malý nafukovací člun. Trvalo by mu celé dny, než by se dostal do nějaké vesnice, ale kdyby se držel pobřeží, mohl by to dokázat.

To, že si vytvořil plán, mu pomohlo zahnat hrůzu z poslední hodiny. Musel se soustředit jen na přežití. Až se bezpečně dostane zpátky do Narviku, bude mít dost času na truchlení nad mrtvými druhy. Ani jeden z nich mu nebyl zvlášť blízký, protože dával přednost studiu před pitkami, ale byla to jeho posádka.

Kesslerovi bušilo v hlavě a krk měl tak ztuhlý, že jím stěží mohl otočit. Našel si orientační body na hoře, která zakrývala většinu sevřeného fjordu, a začal se plahočit přes ledovec. Na ledu bylo těžké odhadnout vzdálenost a to, co vypadalo jako pár kilometrů, se proměnilo v nekonečné hodiny chůze, z níž mu tuhly nohy. Náhlá dešťová přeháňka ho celého promočila a voda, která mu zmrzla na bundě, se odlupovala v ledových střepech praskajících při každém kroku.

Uvažoval už o tom, že se obrátí a riskne návrat do letadla, když jeho oči zachytily obrysy jakési stavby částí zasahující do ledové plochy. Jak se k ní blížil a ze tmy se vynořovaly podrobnosti, začal se třást ještě něčím jiným než zimou. Nebyla to žádná budova.

Kessler se zastavil pod přídí obrovské lodi postavené z tvrdého dřeva pobitého mědí. Tyčila se nad jeho hlavou. Protože věděl, jak pomalu se ledovce pohybují, odhadl, že tam to plavidlo musí být pohřbeno už tisíce let. Nepodobalo se ničemu, s čím se v životě setkal. Pak se mu hlavou mihla myšlenka, kterou si odmítal připustit. Viděl tuhle loď na obrázku. Byla to ilustrace v bibli, ze které mu četl jeho dědeček, když byl malý. Kessler dával přednost příběhům ze Starého zákona před kázáními Nového, takže si dokonce vybavil rozměry plavidla – bylo sto loktů dlouhé, padesát loktů široké a třicet loktů vysoké.

„… a na tuto archu nalodil Noe všechny tvory po páru.“

1

Bandar Abás, Írán

Současnost

Sešle vypadající nákladní loď kotvila před rušným přístavem Bandar Abás dost dlouho na to, aby vzbudila podezření íránského vojska. Z blízké základny námořnictva byl vyslán ozbrojený hlídkový člun a zamířil po azurově modré hladině k více než sto padesát metrů dlouhému plavidlu.

Loď se jmenovala Norego a byla zaregistrovaná v Panamě, pokud vlajka vyvěšená na jejím stožáru něco znamenala. Od pohledu šlo o obyčejnou nákladní loď, která byla při odchodu do důchodu přestavěna na přepravu kontejnerů. Z její paluby vyrůstalo pět nákladních jeřábů připomínajících stromy bez větví, tři na přídi a dva na zádi. Kolem nich byly narovnané jasně natřené kontejnery sahající až pod okna můstku. Navzdory jejich množství seděla loď tak vysoko na hladině, že pod linií maximálního ponoru bylo vidět nejméně tři metry červeného nátěru bránícího usazování řas a škeblí. Trup byl nevýrazně modrý, ale vypadalo to, že už nějakou dobu neviděl nový nátěr. Nástavby na palubě se k němu svou zelenou barvou moc nehodily. Dva komíny byly tak černé od sazí, že jejich původní barvu nebylo možné rozeznat. Vinuly se z nich proužky kouře a zůstávaly nad lodí jako mrak.

Ze zádi bylo spuštěné lešení z železných trubek a muži v umaštěných kombinézách pracovali na uchycení kormidla.

Když se hlídkový člun přiblížil, poddůstojník pověřený velením té rychlé loďky pozvedl k ústům megafon. „Ahoj, Norego,“ zvolal jazykem farsí. „Vezměte prosím na vědomí, že k vám vstoupíme na palubu.“ Muhammad Ghami ta slova zopakoval anglicky, mezinárodním jazykem námořního obchodu.

Okamžik nato se nad lodní lávkou objevil tlusťoch v propocené důstojnické košili. Kývl na svého podřízeného a schůdky se začaly spouštět k hladině.

Když k nim přiráželi, všiml si Ghami kapitánských nárameníků na ramenou toho muže a znechuceně si pomyslel, jak je možné, že člověk s jeho hodností vypadá tak zpustle. Kapitán Norega před sebou tlačil břicho, které mu přetékalo dvacet centimetrů přes opasek. Pod bílou čepicí měl umaštěné černé vlasy s šedými prameny a tvář mu pokrývalo strniště. Ghamiho napadlo, kde asi mohli majitelé tak zchátralé lodi najít tohohle chlapa, aby jí velel.

Zatímco jeden z jeho mužů zůstal stát za kulometem ráže .50, kývl Ghami na dalšího námořníka, aby přivázal zpevněný nafukovací trup člunu ke schůdkům. Jiný námořník se postavil vedle něho se samopalem AK-47 na rameni. Ghami zkontroloval, zda má zapnutou chlopeň na pouzdru s pistolí, a vyskočil na lodní můstek se svým přímým podřízeným v patách. Zatímco stoupali nahoru, všiml si, že se kapitán pokusil uhladit si vlasy a narovnat špinavou košili. Byla to marná gesta.

Ghami vstoupil na palubu a postřehl, že plechové pláty jsou na mnoha místech uvolněné a už několik desetiletí neviděly barvu. Rez pokrývala skoro všechny povrchy kromě přepravních kontejnerů, které zřejmě nebyly na palubě dost dlouho, aby se na nich podepsala lenost posádky. V zábradlí zely díry zajištěné kusy řetězů a koroze se tolik zažrala do nástaveb, že se zdálo, že se každým okamžikem zřítí.

Ghami skryl své znechucení a svižně kapitánovi zasalutoval. Ten se podrbal na pupku a ledabyle se dotkl štítku čepice.

„Kapitáne, jsem podporučík íránského námořnictva Muhammad Ghami. Tohle je námořník Khatahani.“

„Vítejte na palubě Norega, podporučíku,“ odpověděl velitel nákladní lodi. „Jsem kapitán Ernesto Esteban.“

Jeho španělský přízvuk byl tak silný, že si Ghami musel v duchu zopakovat každé jeho slovo, aby mu vůbec porozuměl. Esteban byl o několik centimetrů vyšší než íránský mariňák, ale tolik se hrbil pod nadváhou, kterou nesl, že Ghami vypadal skoro stejně velký. Oči měl tmavé a uslzené, a když se na Ghamiho usmál, zatímco si s ním potřásal rukou, odhalil zažloutlé křivé zuby. Jeho dech páchl jako zkyslé mléko.

„Máte nějaký problém s kormidlem?“

Esteban španělsky zaklel. „Zasekl se čep. Počtvrtý za poslední měsíc. Ty lakomí majitelé“ – odplivl si – „mi nedovolí nechat to spravit v loděnici, takže to musí dělat mí chlapi. Do večera bychom měli odplout, nejdýl do rána.“

„A jaký je váš náklad a cíl cesty?“

Kapitán uhodil dlaní do jednoho z kontejnerů. „Vezeme prázdný bedny. To je jediný, na co se Norego hodí.“

„To nechápu,“ řekl Ghami.

„Převážíme prázdný kontejnery z Dubaje do Hongkongu. V Dubaji se z nich vyloží náklad a my je odvezeme zpátky do Hongkongu, kde je zase naplní.“

To vysvětluje, proč loď sedí tak vysoko na vodě, pomyslel si Ghami. Prázdný kontejner váží jenom pár tun. „A co přepravujete na zpáteční cestě?“

„Je toho tak málo, že nám to sotva pokryje náklady,“ postěžoval si Esteban. „Nikdo nám nesvěří nic jinýho než bezcennej šunt.“

„Potřebuji vidět váš seznam posádky, dokumenty od nákladu a registraci lodi.“

„Nějakej problém?“ zeptal se Esteban rychle.

„To vám povím, až se podívám na ty papíry,“ prohlásil Ghami tak výhružně, aby toho hnusného chlapa přiměl k poslušnosti. „Jste hluboko v íránských vodách a já mám plné právo prohlédnout každý centimetr téhle lodi, pokud to uznám za vhodné.“

„No problema, seňor,“ prohlásil Esteban ůlisně. Jeho úsměv vypadal spíš jako grimasa. „Co kdybychom šli z toho horka do mojí kanceláře?“

Bandar Abás je zastrčený v nejužším místě Hormuzského průlivu, úzkého vstupu do Perského zálivu. Letní teploty tam ve dne zřídka klesají pod padesát stupňů Celsia a velmi málo tam fouká. Plechová paluba pod nohama obou mužů byla tak rozpálená, že by se na ní dala smažit vajíčka.

„Veďte mě,“ řekl Ghami a pokynul rukou k nástavbě.

Vnitřní prostory na palubě Norega byly stejně zanedbané jako loď zvenčí. Na podlahách leželo prošlapané linoleum, z plechových stěn se loupal nátěr a zářivky na stropech hlasitě bzučely. Několik jich nepravidelně blikalo a úzká chodba se každou chvíli ponořila do šera.

Esteban vedl Ghamiho a Khatahaniho nahoru po úzkých schůdcích do další krátké chodby. Otevřel dveře své kanceláře a pokynul oběma mužům, aby vstoupili. Otevřenými dveřmi na protější straně kanceláře bylo vidět do kapitánovy kajuty. Postel nebyla ustlaná a špinavé přikrývkyz ní visely na zem. Ke zdi byl přišroubovaný jediný prádelník a napříč zrcadlem pověšeným nad ním se táhla klikatá prasklina.

Kancelář byla obdélníková místnost s jediným oknem pokrytým solí tak, že jím procházelo jen kalné světlo. Stěny zdobily obrazy klaunů se smutnýma očima vyvedené ve rvavých barvách na černém sametu. Další dveře vedly do malé koupelny špinavější než veřejné záchodky v teheránském slumu. V kanceláři se vykouřilo tolik cigaret, že jejich zatuchlý pach pokryl úplně všechno, snad i včetně zadního patra Ghamiho úst. Přestože byl důstojník íránského námořnictva mnohaletý kuřák, tohle bylo i na něho příliš.

Esteban zastrčil obnažené dráty od lampy do zásuvky vedle svého stolu, zaklel, když to zajiskřilo, ale zjevně ho potěšilo, jakmile se lampa rozsvítila. S heknutím se sesunul na židli. Ukázal dvěma inspektorům, aby se posadili proti němu. Ghami vytáhl z kapsičky košile pero, a než si sedl, odstrčil jím z židle mrtvolku švába.

Kapitán zahrabal ve stole a vytáhl láhev s nějakým likérem. Pohlédl na oba muslimy, zamumlal něco španělsky a vrátil ji do zásuvky. „Tak jo, tady jsou ty lejstra.“ Podal jim pořadač. „Jak jsem říkal, vezeme jenom prázdný kontejnery do Hongkongu.“ Položil na stůl další šanon. „Seznam mojí posádky. Je to banda línejch nevděčníků, to vám povím. Takže jestli chcete někoho z nich zatknout, poslužte si. A tohle jsou registrační papíry Norega.“

Ghami zalistoval seznamem členů posádky. Soustředil se na jejich národnosti a dvakrát zkontroloval jejich doklady totožnosti. Posádku lodi tvořila směsice Číňanů, Mexičanů a obyvatel karibských ostrovů, což odpovídalo mužům, které viděl pracovat na kormidle. Kapitán sám byl z mexické Guadalajary, pro společnost Trans-Ocean Shipping and Freight pracoval jedenáct let a kapitánem Norega byl šest roků. Ghamiho překvapilo, když zjistil, že Estebanovi je teprve čtyřicet dva. Ten muž vypadal spíš na šedesát.

Nebylo tam nic, co by vzbuzovalo podezření, ale Ghami byl pečlivý.

„Tady stojí, že vezete osm set sedmdesát kontejnerů.“

„Asi tak.“

„Máte je uložené v podpalubí?“

„Kromě těch, co jsou na palubě,“ přitakal Esteban.

„Nechci se vás dotknout, kapitáne, ale tahle loď není navržená tak, aby mohla převážet kontejnery účelně. Mám podezření, že ve vašem podpalubí jsou prostory, kde by se dal ukrýt kontraband. Rád bych si prohlédl všech šest nákladových prostor.“

„Dokud nebude kormidlo spravené, máte času víc než dost, podporučíku,“ povzdechl si Esteban. „Jestli si chcete projít celou loď, buďte mým hostem. Nemám co skrývat.“

Dveře kanceláře se náhle rozlétly. Číňan v kombinéze a dřevěných sandálech kapitánovi něco vzrušeně zadrmolil v kantonštině. Kapitán zaklel a vyskočil od stolu. Jeho prudký pohyb vylekal oba Íránce. Ghami rychle vstal a položil ruku na pouzdro s pistolí. Esteban ho zcela ignoroval a rozběhl se přes místnost tak rychle, jak mu jeho padesát kilo tuku navíc dovolovalo. V okamžiku, kdy dorazil ke dveřím do koupelny, vydal odpad hrdelní, vlhké zabublání. Kapitán dveře zabouchl a okamžik nato všichni uslyšeli, jak ze záchodu vytryskl gejzír vody a rozprskl se o strop. Malou kancelář zaplavil nový, ještě pronikavější zápach.

„Omlouvám se,“ řekl Esteban. „Tady Seng opravuje náš systém odpadů. Myslím, že to ještě nemá hotový.“

„Jestli něco skrývají,“ pošeptal námořník Khatahani svému nadřízenému ve farsí, „radši bych to ani nechtěl najít.“

„Máš pravdu,“ odpověděl Ghami. „V Zálivu není jediný pašerák, který by svěřil svoje zboží tomuhle pupkáči a jeho vraku.“ Vzhledem k tomu, že pašeráctví bylo v Perském zálivu úctyhodnou a ušlechtilou profesí, Ghami nijak nepřeháněl. „Kapitáne,“ oslovil Estebana, „vidím, že máte plné ruce práce, abyste udržel svou loď pohromadě. Vaše dokumenty se zdají být v pořádku, takže vás už nebudeme zdržovat.“

„Opravdu si to tady nechcete prohlédnout?“ zeptal se Esteban a pozvedl rozježené obočí. „Rád bych vám dělal průvodce.“

Ghami vstal. „To nebude nutné.“

„Jak si přejete.“ Esteban je odvedl z kanceláře a zpátky šerými chodbami. Po pobytu v temných útrobách lodi byla palčivá sluneční záře obzvlášť brutální. Na obzoru za Noregem se pohyboval na sever čtyři sta metrů dlouhý supertanker s nádržemi plnými ropy.

Na vrcholku schůdků potřásl Ghami Estebanovi rukou. „Jestli se vám nepodaří opravit kormidlo do rána, budete muset uvědomit správu přístavu v Bandar Abásu. Možná budou muset odtáhnout vaše plavidlo hlouběji do zálivu, dál od lodních tras.“

„Opravíme to už brzo,“ ujistil ho Esteban. „Norego už není nejmladší, ale je v něm pořád ještě dost života.“

Ghami se skepticky rozhlédl. Sestoupil do hlídkového člunu a kývl na své muže. Lodní můstek byl vytažen, člun se rozjel pryč od sešlé lodi a zanechal za sebou jen čistě bílou brázdu slané vody.

Esteban stojící u zábradlí se přinutil zamávat za íránským plavidlem pro případ, že by se někdo z posádky ohlédl, ale zdálo se, že spěchají, aby byli od Norega co nejdál. Kapitán se škrábal na břiše a díval se, jak strážní člun mizí v dálce. Když už se zmenšil v pouhou tečku, vyšel z palubní nástavby další muž. Byl starší než Esteban a na jinak plešaté hlavě se mu ježil věnec řídnoucích kaštanových vlasů. Měl ostražité hnědé oči a přátelské vystupování, a přestože se udržoval ve formě, rýsovalo se mu za opaskem malé bříško.

„Mikrofon u tebe se musí vyměnit,“ řekl bez jakéhokoliv úvodu. „Všichni jste zněli jako postavy z kreslených filmů, které si dýchly hélia.“

Kapitán si chvilku vytahoval zpoza zubů gázové válečky. Jeho naducané tváře okamžitě splaskly. Pak si vyjmul hnědé kontaktní čočky a odhalil jasně modré panenky. Proměna z vypelichaného mořského vlka v drsně pohledného muže byla dokončena, když si sundal čepici a stáhl z hlavy umaštěnou paruku. Vlasy měl od přírody blonďaté a ostříhané na krátkého ježka. Strniště bylo jeho vlastní a on se nemohl dočkat, až si ho oholí, ale musel si ho nechat, dokud neodplují z íránských vod, čistě pro případ, že by byl nucen ještě jednou hrát roli Ernesta Estebana, kapitána Norega. „Alvin a Chipmunkové, to jsme byli my,“ řekl Juan Rodriguez Cabrillo s úsměvem.

„Slyšel jsem, že jsi musel stisknout nouzové tlačítko.“

Pod deskou stolu v kanceláři byly ukryté spínače, které mohl Cabrillo použít v různých situacích. Jeden z nich přivolal Eddieho Senga, který byl připravený sehrát roli nešťastného údržbáře, a aktivoval pumpu v potrubí pod nefunkční toaletou. Díky ní vybuchla záchodová mísa jako sopka. Chemikálie přidané do vody podpořily iluzi tím, že přidaly odporný zápach.

„Podporučík Ghami si chtěl zahrát na Sherlocka Holmese a poohlédnout se tu. Musel jsem ho odradit,“ vysvětlil Cabrillo Maxi Hanleyovi, viceprezidentovi Korporace, jejímž byl Juan předsedou.

„Myslíš, že se vrátí?“

„Jestli tady budeme ještě ráno, můžeme s tím počítat.“

„Tak bychom se asi měli postarat, abychom tu už nebyli,“ opáčil Hanley s ďábelským pohledem v očích.

Oba muži vstoupili do nástavby. Juan šel jako první do komory plné mopů, smetáků a čisticích prostředků, které se nikdy nepoužívaly. Chvilku kroutil kohoutky výlevky, jako by nastavoval kód trezoru. Ozvalo se výrazné cvaknutí, zadní stěna se otevřela a odhalila chodbu pokrytou kobercem. Pryč byl holý plech a laciné linoleum. Chodba byla obložená tmavým mahagonem a lustry na stropě skýtaly měkké světlo.

Jako zástěrka, kterou Cabrillo zvolil pro oklamání íránského námořnictva, nebyla loď Norego tím, čím se zdála být. Vlastně se tak ani nejmenovala. Přeházením kovových písmen upevněných na přídi a zádi magnety vytvořila posádka jméno Norego ze skutečného jména Oregon.

Loď původně postavená pro přepravu dřeva se plavila po Tichém oceánu skoro dvacet let a vozila do Japonska a na další asijské trhy klády z Kanady a Spojených států. Nákladní plavidlo o nosnosti jedenáct tisíc tun sloužilo svým majitelům skvěle, ale začal na něm být patrný zub času. Jako všechny ostatní staré lodi i tato se blížila ke konci své životnosti. Trup jí začínal rezavět a motory už dávno nepracovaly tak dobře, jako když byly nové. Majitelé dali inzerát do časopisů o lodní dopravě, že ji chtějí prodat do starého železa s tím, že jim kdysi hrdá vlajková loď vynese aspoň pár dolarů za každou tunu.

V té době zakládal Juan Cabrillo Korporaci a potřeboval plavidlo určitého druhu. Navštěvoval přístavy po celém světě a hledal to pravé. Když uviděl snímky téhle lodi, věděl, že je to ona. Byl nucen přeplatit tři obchodníky se šrotem, ale přesto se mu podařilo loď koupit za mnohem méně, než by dal za novější. Bylo mu úplně jedno, jak moc je to plavidlo vhodné pro přepravu nákladu. Chtěl ho pro zachování vlastní anonymity.

Oregon strávil skoro půl roku v utajeném suchém doku ve Vladivostoku, kde prošel tou nejradikálnější přestavbou v dějinách. Aniž by se změnil jeho vnější vzhled, byl kompletně vykuchán. Staré dieselové motory nahradily nejmodernější elektrárny. Ty při procesu zvaném magnetohydrodynamika používaly vysoce podchlazené magnety, které přitahovaly z mořské vody běžně se vyskytující volné elektrony a vyráběly neomezené množství elektřiny. Ta pak napájela čtyři pulzní trysky, jež pod obrovským tlakem hnaly vodu do dvou pohonných trubic. Tato technologie se zatím použila jen na několika lodích a od požáru takto poháněné lodi zvané Emerald Dolphin se musela vrátit zpátky do laboratoří a modelů v malém měřítku.

Vzhledem k rychlosti, kterou teď loď mohla dosahovat, musel být její trup zásadně zpevněn. Byly přidány směrové stabilizátory a příď byla upravena, aby dokázala lámat tenčí led. Plavidlem se táhlo několik set kilometrů kabelů, které spojovaly nejmodernější elektronické přístroje od vojenského radaru přes sonar k desítkám kamer uzavřeného televizního okruhu. To všechno řídil superpočítač Sun Microsystems.

Pak přišly na řadu zbraně. Dva torpédomety a dělo ráže 120 mm, které využívalo zaměřovací systém z bojového tanku Ml A1 Abrams, dále tři kulomety typu Gatling ráže 20 mm od společnosti General Electric, vertikální raketomety střel země-země a spousta kulometů ráže .30 pro sebeobranu. Všechny zbraně byly chytře ukryté za zasouvatelnými pláty v trupu podobnými těm, jaké používaly německé ponorky za první světové války. Kulomety ráže .30 byly nainstalované ve zrezlých sudech připevněných k palubě. Stačilo stisknout jediné tlačítko v operačním centru, aby víka sudů odskočila, zbraně se vynořily a začaly pálit ovládané střelci bezpečně schovanými v lodi.

Cabrillo přidal ještě další překvapení. Nákladní prostor na zádi se změnil v hangár pro čtyřmístný vrtulník Robinson R-44, který se dal hydraulicky vyzdvihnout na palubu. Nad čarou ponoru byly skryté dveře, z nichž se dala vypustit různá malá plavidla včetně zodiaků a útočného člunu zvláštních jednotek SEAL, a dva velké panely v kýlu zakrývaly jeskyni podobný prostor, z něhož se daly nepozorovaně vypustit dvě miniponorky.

Co se týkalo ubytování posádky, ani tady se nešetřilo penězi. Chodby a kabiny byly luxusní jako v nějakém pětihvězdičkovém hotelu. Oregon se mohl pochlubit pravděpodobně nejlepší lodní kuchyní na světě, v níž pracovali prvotřídní kuchaři. Jedna z balastních nádrží na boku sloužících k tomu, aby loď vypadala v případě potřeby jako plně naložená, byla obložená kachlíky z kararského mramoru a sloužila i jako bazén olympijské délky.

Dělníci, kteří na přestavbě pracovali, si mysleli, že to dělají pro ruské námořnictvo jako součást budování nové flotily tajných výzvědných lodí. Cabrillovi v té lsti pomáhal velitel základny, kde se suchý dok nacházel, kterého Juan znal už celá léta a který se dal mimořádně snadno podplatit.

Peníze potřebné k založení Korporace a přestavbu Oregonu pocházely z tajného účtu v jedné bance na Kajmanských ostrovech, jenž dříve patřil nájemnému vrahovi, kterého Cabrillo zlikvidoval pro CIA, svého bývalého zaměstnavatele. Technicky vzato se ty peníze měly vrátit do černých fondů agentury, ale Cabrillovi se dostalo tichého souhlasu k financování tohoto projektu od jeho přímého nadřízeného Langstona Overholta IV.

Cabrillo už nějakou dobu uvažoval, že od CIA odejde, když 2. srpna 1990 napadl Saddám Husajn Kuvajt a všechny v Langley tím zaskočil. Zpravodajské služby bojovaly tak dlouho ve studené válce, že když byla zbořena Berlínská zeď a rozpadl se Sovětský svaz, nebyly připravené na regionální konflikty, které Juan předvídal. Agentura byla příliš hluboko zakopaná na staré frontě, aby spatřila hrozící nebezpečí. Když Pákistán vyzkoušel svou první atomovou bombu, dozvěděla se o tom CIA z televizních zpráv. Cabrillo měl pocit, že zkostnatělost CIA brání vidět, jak se svět mění po tolika letech, kdy mu vládly dvě supervelmoci.

Overholt Juanovi nikdy formálně nedovolil financovat jeho vlastní polovojenskou společnost nazvanou Korporace, ale i on chápal, že se pravidla mění. Cabrillo a jeho muži byli technicky vzato žoldáci, ale přestože se nedalo zjistit, že peníze k financování jejich operací pocházejí ze Spojených států, Juan nikdy nezapomněl, kdo mu v začátcích pomohl. A kvůli Overholtovi teď Oregon kotvil několik kilometrů od íránského pobřeží a tvářil se, že je něčím, čím nebyl.

Cabrillo a Hanley mířili do konferenční místnosti hluboko v útrobách lodi. Schůze, jíž Juan předsedal, když vedlejší radar zachytil blížící se hlídkový člun a přinutil ho ujmout se role Ernesta Estebana, dosud probíhala.

Eddie Seng stál před plochou televizní obrazovkou s laserovým ukazovátkem v ruce. Tento bývalý agent CIA se už ani trochu nepodobal nešťastnému instalatérovi, kterého zahrál pro Íránce. Díky svým skvělým schopnostem naplánovat a provést jakoukoliv misi se Eddie stal ředitelem Korporace pro pozemní operace. Žádná podrobnost nebyla tak podružná, aby si nezasloužila jeho plnou pozornost. Jeho intenzivní soustředěnost mu umožnila strávit většinu kariéry v hlubokém utajení v Číně a unikat možná nejbezohlednější tajné policii na světě.

Kolem velkého konferenčního stolu seděl zbytek vedení Korporace kromě doktorky Julie Huxleyové. Julia byla hlavní palubní lékařkou na Oregonu a porad se zúčastňovala jen v případě, že se měla plánované mise na pobřeží osobně zúčastnit.

„Tys zapudil ty íránské mariňáky svým dechem?“ zeptala se Linda Rossová, když se Juan posadil vedle ní.

„Promiň.“ Cabrillo sáhl do kapsy pro mentolový bonbon, aby zamaskoval pach limburského sýra, který snědl těsně předtím, než vojáci vstoupili na palubu. „Myslím, že spíš svou špatnou angličtinou,“ prohlásil se strašným přízvukem, kterým na ně mluvil.

Linda byla nově povýšená na výkonnou ředitelku. S jahodově blond vlasy, dlouhou ofinou, kterou si věčně odhrnovala ze zelených očí, a popraškem pih na tvářích a nose vypadala Linda jako skřítek. Ten dojem podporoval i její vysoký, skoro holčičí hlas. Když však promluvila, věděli všichni členové posádky, že by měli poslouchat. Dříve sloužila jako zpravodajský důstojník na křižníku třídy Aegis a odešla z armády jako členka týmu náčelníka generálního štábu.

Naproti nim seděl nejlepší kormidelník Oregonu Eric Stone a jeho kolega Mark Murphy, jenž zodpovídal za zbrojní arzenál ukrytý po celé lodi.

O kus dál u stolu byli Hali Kasim, hlavní komunikační důstojník, a Franklin Lincoln, statný bývalý příslušník jednotky SEAL, který na lodi velel týmu někdejších operačních důstojníků zvláštních jednotek, jimž Max říkal „lovečtí psi“.

„Už jste zpátky, Předsedo?“ ozval se hlas z reproduktoru. Byl to Langston Overholt na zabezpečeném kanálu z Langley.

Jako zakladatel Korporace si Juan zachoval titul předsedy a pouze jeden člen posádky, postarší hlavní stevard, ho oslovoval kapitáne.

„Jenom jsem se snažil uklidnit domorodce,“ odpověděl Cabrillo.

„Nebyly snad nějaké náznaky, že něco tuší, že ne?“

„Ne, Langu. Íránci jsou tady zvyklý na velký lodní provoz. Jenom se podívali na loď a na mě a bylo jim jasné, že nepředstavujeme žádnou hrozbu.“

„Máme velmi krátký časový úsek, ve kterém to můžeme provést,“ upozornil Overholt. „Ale jestli myslíte, že bychom to měli odložit, pochopím to.“

„Langu, jsme tady, ta raketová torpéda také a rozhovory s Ruskem o omezení dodávek zbraní mají proběhnout za dva týdny. Takže je to teď nebo nikdy.“

V současné době kdy přibývání nukleárního materiálu zůstává nejzásadnějším problémem pro světovou bezpečnost, je vývoz zbraní do zemí s nestabilními vládami hlavním problémem Washingtonu. Rusko a Čína už shrábly miliardy dolarů za prodej raketových systémů, vojenských letadel, tanků a dokonce i pěti ponorek třídy Kilo, které nedávno koupil Teherán.

„Jestli chcete důkaz,“ pokračoval Juan, „že Rusko zásobuje Íránce svými torpédy VA-111 Škval, půjdeme na to dneska v noci.“

Škval je pravděpodobně nejlepší torpédo, jaké kdy bylo postaveno, a dokáže dosáhnout rychlosti přes dvě stě uzlů, protože prořezává vodu ve vzduchovém pouzdře z bublin, které vypouští. Má dostřel sedm a půl tisíc metrů a údajně je velmi obtížně řiditelné kvůli své neuvěřitelné rychlosti, takže se v zásadě jedná o poslední zbraň, k níž se uchýlí poškozená ponorka, aby zničila útočníka.

„Íránci tvrdí, že vytvořili svou vlastní verzi škvalu bez pomoci Rusů,“ řekl Max Hanley. „Jestli se nám podaří dokázat, že jim Rusové poskytli technologii, přestože trvají na opaku, bude to dobrá páka, jak je přinutit k omezení vývozu zbraní v budoucnosti.“

„Nebo by nám to mohlo vybouchnout pod rukama, jestli se necháte chytit,“ poznamenal Overholt nervózně. „Už si nejsem jistý, jestli je to opravdu tak dobrý nápad.“

„Jen klid, Langstone.“ Cabrillo si přejel prsty po týlu, objevil kousek lepidla, které mu drželo paruku, a pečlivě ho odstranil. „Kolik úkolů už jsme pro tebe splnili bez jediné chyby? Íránci nebudou mít ponětí, co se jim stalo, a než zjistí, že jsme byli v jejich ponorkové základně, budeme už osm set kilometrů daleko od Zálivu. A až si uvědomí, co se stalo, budou se rozhlížet po amerických lodích hlídkujících v těchto vodách a ne po vraku s panamskou vlajkou a poškozeným závěsem kormidla.“

„Což mi něco připomíná, pane Overholte,“ ozval se Eddie z čela místnosti. „Stáhly se americké námořní síly dost daleko od Bandar Abásu, aby je Teherán nemohl obvinit z intervence?“

„V okruhu sto šedesáti kilometrů není jediná americká loď,“ ujistil ho Overholt. „Dalo mi dost práce zařídit to tak, aby velitelství Páté flotily nepojalo žádné podezření, ale postaral jsem se o to.“

Cabrillo si odkašlal. „Takže jdeme na věc. Za dvanáct hodin budeme mít důkaz, který potřebujete, abyste mohli přitlačit Rusy ke zdi. Všichni si uvědomujeme, jaké je s tím spojené riziko, ale jestli to bude znamenat, že si Kreml bude muset dobře rozmyslet prodej zbraní každému mulláhovi s plnou kapsou, stojí to za to.“

„Já vím, máte pravdu,“ povzdechl si Overholt. „Ale buďte opatrní, Juane, ano?“

„Spolehněte se, příteli.“

„Potřebujete, abych ještě zůstal na lince?“ zeptal se starý zkušený pracovník CIA.

„Kam máte poslat peníze, až budeme hotoví, víte,“ odpověděl Juan. „Pokud si nepřejete znát další podrobnosti o naší operaci, myslím, že můžete zavěsit.“

„Je to na vás.“ Na lince se rozhostilo ticho.

Juan oslovil shromážděné členy představenstva. „Tak dobře, už jsme se tím zabývali dost dlouho. Máte nějaké poslední podrobnosti, které je třeba vyjasnit, než se rozejdeme?“

„Co kontejnery na palubě?“ zeptal se Max. „Máme je začít uklízet hned po setmění nebo počkat, až se vrátíte z té základny a budeme na cestě? A co barva a ostatní maskovací pomůcky?“

Hromady kontejnerů na palubě Oregonu byly pouhou dekorací, dalším způsobem, jak zakrýt pravou podstatu lodi. Daly se složit naplocho a uskladnit v jednom z nákladových prostorů, čímž se změnil obrys lodi. Modrá barva pokrývající trup a zelená, kterou byly natřené palubní nástavby, byly pro životní prostředí neškodné nátěry, které se daly opláchnout vysokotlakými vodními děly připevněnými na palubě. Pod nimi se nacházela mozaika různých barev, které vypadaly jako nanesené několika generacemi majitelů. Šlo však o směs pohlcující radarové vlny, podobnou jako na trupu bitevníku Stealth.

Okolo charakteristických znaků lodi se také daly namontovat kovové pláty, které ještě víc změnily její podobu. Proudnicový kryt na přídi, který jí dodával na dravosti, se mohl sejmout. Dva komíny, které právě měla, se rozmontovaly a nahradil je jeden velký, oválný. Ten sloužil také jako opancéřování kupolí hlavního radaru, jež byly momentálně zatažené do útrob plavidla. Když bylo třeba ještě víc změnit podobu, zaplavily se balastní nádrže a loď by vypadala jako plně naložená zbožím.

Celkem si to vyžádalo čtyři hodiny práce celé posádky, ale když bylo všechno hotovo, Norego zcela zmizelo a Perským zálivem nevinně plul Oregon paradoxně pod íránskou vlajkou, protože tam byl skutečně registrován.

Než Juan odpověděl, na okamžik se zamyslel a zvažoval pro a proti. „Eriku, jaký svítí dneska měsíc?“

„Jenom čtvrtka,“ odpověděl navigátor a de facto i meteorolog lodi. „A předpověď počasí hlásí po půlnoci příchod oblačnosti.“

„Do půlnoci necháme všechno, jak je,“ oznámil Cabrillo posádce. „Do dvou bychom měli být zpátky na palubě. Budeme mít dvě hodiny k dobru, ale kdyby se cokoli semlelo, dalo by se všechno uvést do původního stavu. Ještě něco?“

Následovalo vrtění hlavami a šustění papírů, jak se všichni zvedali k odchodu.

„Sejdeme se v jedenáct hodin v ponorkovém doku na poslední kontrolu vybavení. Mini spustíme v jedenáct čtyřicet pět. Jestli se opozdíme, budeme mít problémy s přílivem.“ Cabrillo vstal, aby upoutal jejich pozornost. „Chci, aby bylo jasné všem vedoucím oddělení, zvlášť pozemních operací,“ podíval se na Eddieho Senga a Franklina Lincolna, „že nesmí dojít k žádné chybě. Máme dobrý plán, a když se ho budeme držet, půjde všechno jako po másle. Situace v téhle části světa je dost špatná i bez žoldáků, kteří se nechali nachytat při krádeži několika raketových torpéd.“

Linc dobromyslně zabručel: „Všichni víte, že jsem vypadl z Detroitu, abych utekl před svými kámoši, co kradli, na co přišli.“

„Z deště přímo pod okap,“ ušklíbl se Eddie.

„V tomhle případě do íránského vězení.“

2

Léta práce pro cia naučila Juana vystačit po dlouhou dobu jen s krátkými úseky spánku, ale teprve když založil Korporaci a koupil Oregon, naučil se usnout na povel jako pravý námořník. Po poradě v zasedací místnosti se vrátil do své kajuty, luxusního apartmá, které by se víc hodilo do hotelu na Manhattanu než do lodi na moři, svlékl si kostým kapitána Estebana a padl do postele. Myšlenky na nebezpečí, kterým budou muset čelit na pobřeží, ho udržely vzhůru ani ne minutu.

Aniž by potřeboval budík, probral se hodinu předtím, než se měl hlásit v ponorkovém doku.

Spal bezesným spánkem.

Odešel do koupelny, posadil se na mahagonovou stoličku, aby si odepnul umělou nohu, a skočil do sprchy. S takovým nadbytkem elektřiny zaručoval systém ohřevu vody na Oregonu, že prodleva mezi otočením kohoutku a horkou sprchou se dá měřit na vteřiny. Cabrillo stál se skloněnou hlavou pod takřka vřelou vodou, která mu bušila do těla. V průběhu let nashromáždil dobrý tucet jizev a živě si vybavoval okolnosti, za kterých ke každé přišel. Nejméně ze všeho myslel na tupý pahýl své nohy.

Pro většinu lidí by ztráta končetiny představovala rozhodující okamžik v životě. To platilo v průběhu dlouhých měsíců rehabilitace i pro Juana. Ale pak už na to sotva kdy pomyslel. Vycvičil své tělo, aby se s protézou vyrovnalo, a mysl, aby ji ignorovala. Jak řekl doktorce Huxleyové při fyzioterapii: „Možná jsem zmrzačený, ale nepřipustím, abych byl hendikepovaný.“

Umělá noha, kterou nosil za běžných okolností, byla navržená jako skutečná končetina, pokrývala ji guma připomínající na omak kůži a odstínem odpovídající jeho pokožce a na prstech měla dokonce i nehty a chlupy, aby se podobala levé noze. Když se Juan utřel a konečně si oholil svrbící strniště, zašel si do šatny pro velice odlišný úd.

Na Oregonu bylo oddělení zvané Kouzelnická dílna, které vedl držitel mnoha cen za filmové efekty Kevin Nixon. Byl to právě on, kdo v tajnosti vyvinul to, čemu Juan říkal „bojová noha“. Na rozdíl od přirozeně vypadající protézy vypadala tahle, jako by zbyla po natáčení jednoho dílu Terminátora. Bojová noha verze 3.0 byla vyrobená z titanu a uhlíkových vláken a obsahovala celý arzenál. V lýtku se skrývala pistole Kel-Tek .380 spolu s dokonale vyváženým vrhacím nožem. V noze bylo také škrticí lanko, jednoranná zbraň ráže .50, která střílela z paty, a přihrádky pro nejrůznější vybavení, jež mohl Cabrillo potřebovat.

Tím, že si ji nasadil na pahýl a upevnil popruhy, se Juan psychicky připravil na nadcházející misi.

Pro založení Korporace měl dva důvody. Jedním bylo samozřejmě vydělávání peněz. Z tohoto hlediska předčila skutečnost jeho nejdivočejší sny. Každý člen mohl s tím, co si za ta léta vydělal, odejít okamžitě na odpočinek, a Cabrillo sám by si mohl koupit ostrůvek v Karibiku, kdyby o něco takového stál. Ale vytvoření vlastní bezpečnostní organizace mělo ještě jeden důvod, který ho nutil dál pracovat dlouho poté, co by normální člověk dávno pověsil zbraně na hřebík. Potřeba takové skupiny byla tak velká, že mu svědomí nedovolovalo přestat.

Jen v minulém roce on a posádka Oregonu rozbili pirátskou bandu, jež se zaměřila na lodi převážející ilegální čínské přistěhovalce, kteří pak pracovali jako otroci v odlehlém zlatém dolu, a překazila plány jednoho ekoteroristy, jenž se chystal nasměrovat na USA hurikán zamořený jedem.

Zdálo se, že jakmile byl jeden úkol splněn, objevily se další dva vyžadující jedinečné schopnosti Korporace. Zlo řádilo po celé zeměkouli a světovým mocnostem bránila zamezit jeho šíření tatáž morálka, která je učinila velkými. Ačkoliv Korporace pracovala pod vedením Cabrillova vlastního morálního kompasu, neházeli jí klacky pod nohy politici, kteří se starali víc o své znovuzvolení než o výsledky.

Zatímco se Juan oblékal, zaklepal na dveře kajuty hlavní stevard a potichu vstoupil.

„Snídaně, kapitáne,“ pronesl Maurice svým truchlivým britským přízvukem.

Stevard byl veterán královského námořnictva, který musel kvůli věku odejít do důchodu. Ten hubený muž s kšticí čistě bílých vlasů se nesl, jako by spolkl pravítko, a zachovával klid za všech okolností. I když Cabrillo sám hodně dbal na svůj vzhled, nic se nevyrovnalo tmavým oblekům a naškrobeným bílým bavlněným košilím, které Maurice nosil bez ohledu na počasí. Za léta jeho služby na lodi si nikdo nevšiml, že by se stevard potil nebo třásl zimou.

„Položte mi ji na stůl,“ zavolal Juan, když vycházel z ložnice sousedící s jeho pracovnou. Místnost zdobily obklady z drahých dřev, měla mahagonový kazetový strop a s ním ladící prosklené skřínky na některé upomínkové předměty, které Cabrillo za ta léta nashromáždil. Uprostřed zdi visel zarámovaný dramatický obraz Oregonu bojujícího se zuřící bouří.

Maurice položil stříbrný servis na pracovní stůl a zamračil se nad tou potupou. Ve výklenku Předsedovy kajuty stál dokonale vhodný pracovní stůl. Zvedl víko a místnost zaplavila vůně omelety, uzenáčů a černé pražené kávy. Maurice věděl, že Cabrillo si do první kávy dne vždy lije trochu smetany, takže ji měl stevard připravenou v okamžiku, kdy Juan dosedl na židli.

„Tak co je nového v internetovém románku mladého pana Stonea s tou dívkou z Brazílie?“ zeptal se Juan a nabral si velké sousto vajec.

Maurice byl lodní zásobárnou klepů a četné kyberrománky Erika Stonea byly jeho oblíbeným tématem.

„Pan Stone začíná mít podezření, že on a ta zmíněná dáma mají víc společného, než se zpočátku domníval,“ zašeptal spiklenecky Maurice.

Zatímco poslouchal, otevíral Juan volně stojící starožitný trezor za svým stolem. „To je spíš dobře, ne?“

„Mluvím o pohlaví, kapitáne. Myslí si, že ta dáma může být ve skutečnosti muž. Pan Murphy mi ukázal fotografie, které mu ta osoba poslala, a tvrdil, že byly, jak řekl, upraveny na počítači, aby se zakryly jisté anatomické detaily.“

Cabrillo se zasmál. „Chudák Eric. Ten kluk nemá štěstí ani na chatu.“

Otevřel těžké dveře ozdobené názvem a logem dávno zaniklé severozápadní železniční společnosti. Skoro všechny osobní zbraně na palubě Oregonu byly uložené ve zbrojnici vedle zvukotěsné střelnice, ale Juan ty své raději přechovával v pracovně. Kromě arzenálu automatických pistolí, útočných pušek a revolverů měl Juan v sejfu také balíčky bankovek z nejrůznějších zemí, zlaté mince v hodnotě sta tisíc dolarů vyražené ve čtyřech národních mincovnách a několik malých váčků nebroušených diamantů.

Byl tam také jistý čtyřicetikarátový kámen, který ukládal odděleně od ostatních. Dostal ho darem od nově zvoleného prezidenta Zimbabwe, který se jím odvděčil Korporaci za to, že ho vysvobodila z vězení, kam ho vsadili jeho političtí protivníci.

„Zdá se, že doktorka Huxleyová potvrdila podezření pana Murphyho tím, že porovnala rozměry rysů obličeje té osoby s normami pro muže a ženy,“ pokračoval Maurice. Cabrillo zatím kontroloval poloautomatickou pistoli, jedinou zbraň, kterou si bral s sebou. Na rozdíl od zbytku týmu nechodil po zuby ozbrojený.

Nalil do sebe zbytek kávy a vzal si ještě jednou sousto omelety. Žilami mu začal proudit adrenalin a sevřel se mu žaludek, takže musel tučné uzenáče vynechat.

„A co bude Eric dělat?“ zeptal se Juan a vstal.

„Podle všeho odloží svou dovolenou v Riu, dokud si neověří, na čem je. Pan Murphy se domnívá, že by si měl najmout soukromého detektiva.“

Cabrillo se ušklíbl. „Myslím, že by se měl na celý internet vykašlat a balit ženské, jak se sluší a patří, v baru u spousty skleniček.“

„Přesně tak. Sbližovací schopnosti několika koktejlů nelze ani patřičně docenit.“ Maurice uklidil Cabrillův stůl a zvedl servírovací tác k rameni. Přes druhou paži měl přehozený nažehlený lněný ubrousek. „Uvidíme se až po vašem návratu.“

Bylo to, skoro jako by mu stevard popřál hodně štěstí.

„To se spolehněte,“ zněla Juanova obvyklá odpověď.

Vyšli z kajuty společně. Maurice zabočil vpravo, aby se vrátil do lodní kuchyně, Juan doleva. Sjel výtahem o tři paluby níž. Dveře se otevíraly do jeskyni podobné místnosti osvětlené řadami zářivek a silně páchnoucí mořem. Na jeřábu pod stropem byla zavěšená jedna ze dvou ponorek, kterými byl Oregon vybaven, dvacet metrů dlouhý Nomad 1000. Tato tuponosá miniponorka pobrala šest lidí včetně pilota a druhého pilota. U tří okének v přídi byly xenonové světlomety kryté nerozbitným sklem a zručná mechanická paže se stiskem, který mohl trhat ocel. Nomad se mohl ponořit do více než třísetmetrové hloubky, což bylo skoro desetkrát víc než u jeho sestřičky Discovery 1000, která byla zavěšená v kolébce nad ním, a byl vybaven přechodovou komorou, takže z ní potápěči mohli vystoupit pod vodou.

Členové posádky už odtáhli mřížový kryt a odhalili zející jámu, která vedla až ke kýlu Oregonu. Vnější dveře byly ještě zavřené, ale pumpy už plnily vodou prohlubeň o velikosti plaveckého bazénu v přípravě na spuštění ponorky.

Line, Eddie a Max si už natahovali přes plavky neoprenové obleky. Potápěčské vybavení pro všechny už bylo naložené v ponorce. Linda Rossová stála s pažemi překříženými na hrudi a pobaveně pozorovala Maxe. Hanley si odsloužil dvě štace ve Vietnamu jako kapitán hlídkového člunu, ale už dávno neměl tu skvělou figuru co kdysi. Dalo mu dost práce přetáhnout si neopren přes břicho. Obvykle nedoprovázel tým při výpravách na pevninu; byl však nejlepším lodním inženýrem Korporace a všichni se shodli, že by jeho schopnosti mohly být k užitku.

„No tak, kamaráde,“ řekl Juan s úsměvem a poplácal Maxe po břiše. „Co si pamatuji, ještě před pár lety jsi takové problémy neměl.“

„To není věkem,“ zasténal. „To ty sladkosti.“

Cabrillo si sedl na lavici a stejně jako ostatní si začal navlékat přes oblečení neopren. „Lindo, provedla jsi kontrolu před spuštěním?“

„Všechno v pořádku, můžeme vyrazit.“

„A kolébka?“

„Je zajištěná,“ odpověděl za ni Max s majetnickou pýchou. Sám ji navrhoval a dohlížel na její výrobu v mechanické dílně Oregonu.

Juan si vzal od jednoho z techniků sluchátka s mikrofonem a zavolal do operačního centra. „Hali, tady Předseda. Jak to vypadá venku?“

„Radar ukazuje normální průvody tankerů ve směru do Zálivu i ven. Asi před dvěma hodinami vplula do hlavního doku Bandar Abásu kontejnerová loď a nějaké felúky a dhouy.“

„Z námořní základny nic nevyplulo?“

„Tam je klid. Projel jsem všechny frekvence a kromě běžného tlachání mezi loděmi na moři se celkem nic neděje.“

„Doufám, že si zlepšuješ své jazykové schopnosti.“ Byl to vtip mezi nimi dvěma. Rodiče Haliho Kasima byli Libanonci, ale on neuměl ani slovo libanonsky nebo arabsky, jednoho ze čtyř jazyků, kterými Cabrillo mluvil plynule.

„Je mi líto, šéfe, ale pro mě pracují překládací algoritmy v počítači.“

„Eriku, Murphe, jste připravení?“

Když Cabrillo vysílal tým na pevninu, nebyli lepší odborníci na navigaci a obsluhu zbraňových systému než Stone a Murphy.

„Ano, pane,“ odpověděli oba jednohlasně. Murph dodal: „My všichni jsme tu redy, jděte na to, než narostou nám dredy.“

Juan si povzdechl. Novým Murphyho koníčkem byla slam poetry – improvizovaná poezie – a navzdory protestům zbytku posádky si myslel, že je mistrem tohoto agresivního pouličního žánru. „Zůstaňte ve spojení, dokud nebudeme v nomadu.“

„Rozumím,“ odpověděl Hali.

Linc a Eddie posbírali nepromokavé vaky se zbraněmi a vybavením a nastoupili do miniponorky. Zmizeli v trupu malým průlezem. Max a Cabrillo je následovali a Juan silný ocelový trup z pověrčivosti poplácal, než vlezl dovnitř. Cesta k pobřeží jim měla trvat hodinu, takže se posadili na sedadla po stranách ponorky, místo aby se polovina týmu mačkala v potápěčské komoře pro dva. Všichni čtyři si nasadí potápěčskou výstroj až cestou.

Linda Rossová se protáhla kolem Juana a Maxe a zaujala své místo v pilotním křesle, nízké sedačce obklopené panely se spínači, budíky a počítačovými monitory, v jejichž záři získal její obličej strašidelně nazelenalý odstín.

„Jak mě slyšíte, Oregone?“ zeptala se, když si nasadila sluchátka s mikrofonem na vlasy sčesané dozadu.

„Pět z pěti.“ Jejich komunikační systém využíval stodvaatřicetibitové kódování a po každých deseti vteřinách měnil frekvenci, takže se možnost, že by jejich vysílání někdo zachytil a dešifroval, rovnala nule.

Muži v zadní části ponorky se také ohlásili. Jejich potápěčské přilby měly vestavěné ultrazvukové vysílačky, s jejichž pomocí mohli snadno komunikovat mezi sebou, s nomadem i Oregonem.

„Dobře, můžete otevřít,“ zavelela Linda.

Světla v ponorkovém doku pohasla, aby je nebylo pod vodou vidět, a vrata v kýlu se pomalu otevřela. Do chodu byl uveden mechanismus spouštějící ponorku. Stroj sebou náhle trhl a pak zahájil majestátní sestup. Teplá voda Zálivu brzy zaplavila okénka a ponorka se začala vznášet na hladině. Držáky se uvolnily a nomad byl volný.

Linda aktivovala balastní čerpadla, pomalu napumpovala vodu do nádrží a zlehka vyvedla ponorku ven otvorem v trupu Oregonu. Přestože už to dělala mnohokrát, její pohyby byly rozvážné a opatrné. Sledovala ukazatel hloubky a laserový detektor umístěný na nosu stroje, aby se ujistila, že už jsou mimo loď.

„Nomad je venku,“ nahlásila, když byli sedm metrů pod trupem.

„Zavírám dveře. Oregon konec.“

Linda sestoupila o dalších dvanáct metrů, dokud nebylo mořské dno pouhý metr pod ponorkou, a nastavila kurz k námořní základně Bandar Abás. Udržovala rychlost na minimu, aby zvuk lodních šroubů vířících vodu neupoutal pozornost ostražité obsluhy sonarů v oblasti, ačkoliv při hustotě lodní dopravy v Hormuzském průlivu bylo takřka nemožné, aby někdo rozeznal tichý nomad mezi ostatním rámusem.

Vody byly příliš mělké, takže musela nechat zhasnuté vnější reflektory, aby je někdo nezpozoroval pouhým okem. Nezbylo jí než se spolehnout na systém LIDAR, jenž využíval série odrážejících se laserových paprsků, které zkoumaly terén před ponorkou. Dostane je na základnu podle trojrozměrného počítačového vyobrazení jejich okolí. LIDAR dokázal rozeznat předměty ne větší než plechovka od limonády.

„Hlásí se vám pilot z kokpitu,“ zavolala přes rameno. „Poletíme ve výšce minus patnáct metrů rychlostí tří uzlů. Do cíle dorazíme zhruba za dvaašedesát minut. Během cesty můžete používat povolenou elektroniku a nezapomeňte se zeptat letušky na náš program pro pravidelné zákazníky.“

„Hej, pilote, mám žluklé buráky!“ zavolal na ni Line.

„Jo, a já chci deku a polštář,“ přidal se Eddie.

Max si také přisadil: „A když už sem půjdete, bodla by dvojitá skotská.“

Kdyby někdo v následující půlhodině poslouchal jejich řeči, vůbec by ho nenapadlo, že se právě chystají proniknout do nejstřeženějšího objektu íránského námořnictva. Ne že by si neuvědomovali všechna rizika, byli však naprostí profesionálové a nedovolili, aby to v nich vyvolalo nervozitu.

Když ale měli už jen třicet minut do cíle, všichni zmlkli. Výsadkový tým si začal oblékat potápěčské vybavení a jeho členové několikanásobně kontrolovali přístroje sobě i jeden druhému. Když byli hotoví, vtěsnali se Juan s Lincem do přechodové komory velikosti telefonní budky. Ve stropě té klaustrofobické komůrky byl průlez, který se dal otevřít z kokpitu i z komory samotné, ale jen tehdy, když byl na obou stranách opancéřovaných dveří stejný tlak. Aby ušetřili čas, stiskl Juan tlačítko, které spouštělo pumpu pomalu čerpající do komory mořskou vodu. Teplá voda začala stoupat po nohou a přitlačovala Juanovi na tělo neoprenový oblek. Juan uhladil záhyby, aby ho oblek nedřel. Oba muži museli žvýkat naprázdno, aby snížili tlak na střední ucho.

„Jak se tam vzadu máte?“ Lindin hlas zněl v přilbě slabě a vzdáleně.

„Proč musím pokaždé skončit v téhle špeluňce s největším členem posádky,“ zvolal Juan teatrálně.

„Protože Max má moc velké břicho na to, aby se tam s Lincem vešel, a Eddieho by rozmáčkl jako švába,“ řekla Rossová.

„Hele, člověče, buď rád, že jsem se zhluboka nenadechl,“ zažertoval Linc hlubokým barytonem.

„Předsedo, LIDAR zachytil vrata ponorkového přístavu. Jsme asi padesát metrů od nich.“

„Dobře, Lindo. Dovez nás na dno napravo od vstupu do suchého doku.“

„Rozumím.“

Okamžik nato se nomad lehce otřásl, když ho Linda posadila na písčité mořské dno. „Vypínám všechny nadbytečné přístroje. Až budete připravení, můžete.“

„Co ty na to, člověče?“ zeptal se Cabrillo Lincolna.

„Jdeme na věc.“

Juan si nasadil přilbu, ujistil se, že kroužky, které mu udržovaly neoprenový oblek vodotěsný, jsou zajištěné a že mu proudí dostatek kyslíku z nádrží. Počkal, až mu Linc dá potápěčský signál pro „OK“, a znovu otevřel zaplavovací ventil. Voda rychle stoupla ke stropu komory. Ztlumil světla a vzal za západku otevírající průlez.

Poklop se otevřel nahoru a ven uniklo malé množství zadrženého vzduchu. Bubliny byly v šeru stříbřitě bílé, ale ve vlnách narážejících na molo si jich nikdo nemohl všimnout.

Juan se vytáhl z přechodové kabiny a zastavil se na horní palubě ponorky. Při zhasnutých reflektorech byla voda černá jako inkoust. Cabrillo vyrostl v jižní Kalifornii, kde ho brali do moře, co pamatoval. Brzy po desátých narozeninách přešel od potápění se šnorchlem na kyslíkové bomby a od bodyboardingu k surfování. Byl na vodu zvyklý jako tuleň a skoro stejně dobrý plavec. Tma jen umocňovala klid, který cítil pokaždé, když se potopil.

Lincoln se vynořil z nomadu okamžik po něm. Juan zavřel poklop a společně čekali, až stejným procesem projdou i Eddie a Max. Jakmile byli i oni z ponorky venku, odvážil se Cabrillo rozsvítit vodotěsnou baterku, jejíž paprsek zastínil shora rukou.

Íránské chráněné kotviště pro ponorky vzniklo tak, že byl nejprve vyhlouben dvě stě metrů dlouhý a třicet metrů široký příkop táhnoucí se z oceánu na východ do pouště. Nad ním stavitelé vztyčili skořápku ze železobetonu údajně dva a půl metru silného a schopného odolat přímému zásahu bomby. Přístav byl postaven před americkou invazí do sousedního Iráku a Íránci si museli být dobře vědomi, že některé z bomb na ničení bunkrů v americkém arzenálu by dokázaly srovnat celou stavbu se zemí jediným zásahem. Jižně a severně od suchého doku se nacházela hlavní mola námořní základny, zatímco administrativní budovy, dílny a kasárny se táhly tři kilometry do vnitrozemí.

Na mořské straně ponorkového přístavu byla masivní dvoukřídlá vrata, která hydraulika otevírala směrem ven. Mezeru mezi spodní hranou vrat a betonovou podlahou utěsňovaly nafukovací vaky, které bránily tomu, aby se do budovy dostala voda. Bez zásoby výbušnin nebo několika hodin práce s acetylenovým hořákem byla vrata neproniknutelná.

Cabrillo vedl svůj tým tou ponurou říší směrem od vrat. Občas si posvítil baterkou na zeď pokrytou škeblemi, která chránila základnu před útoky oceánu. Po patnácti metrech dopadl paprsek na to, co hledali. Ve zdi byla metr dvacet široká propust, černý otvor, jímž pumpy čerpaly vodu při zaplavování suchého doku. Zastíněnou baterkou si posvítil na kovovou mříž zasazenou v betonu, která bránila tomu, aby do potrubí něco vplulo. Ocel byla jen lehce zkorodovaná a beton dokonale pevný. Teprve po minutě pečlivé prohlídky objevil na horních a dolních koncích šesti kovových tyčí kabely.

Jedním způsobem, jak se ochránit proti vniknutí, bylo vybavit mříž detektory pohybu, ale při množství zvědavých ryb v Perském zálivu by alarm vyzváněl prakticky neustále. Snadnější bylo zavést do kovu elektrický proud, a kdyby se spojení přerušilo, byly by stráže okamžitě informovány, že část mříže někdo odstranil.

Juan ukázal kabely Lincovi, nejlepšímu odborníkovi Korporace na vniknutí do střeženého objektu. Takřka jen po hmatu připevnil svorkami ke třem tyčím přemosťovací kabely. Pak vytáhl ze svého potápěčského vaku dvě tuby. Jedné odšrouboval závěr a nanesl na konce tyčí hrudky šedé hmoty podobné tmelu. Na ně přidal stejné množství látky z druhé tuby.

Obě látky, které byly samy o sobě netečné, vytvořily při sloučení silnou kyselinu. Ani ne za minutu byl kov pod hrudkami prožraný natolik, že Linc mohl tyče vytrhnout, zatímco volné kabely stále udržovaly okruh uzavřený a alarm v tichosti. Opatrně, aby se nedotkl rozleptaných konců, položil tyče na písek a oddálil kabely tak, aby se Max, Eddie a Juan protáhli do potrubí. Potom tam vklouzl za nimi.

Když už byli ukrytí před slídivými zraky, zesílil Juan světlo potápěčské baterky a její paprsek vytvořil bílý kruh klouzající po zaoblených stěnách kanálu, který jako by postupoval před ním.

Náhle se proti němu vrhl rychlý stín. Cabrillo máchl naslepo baterkou, jak se mihl kolem něho. Rozeznal hřbetní ploutev a ocas ve tvaru rapíru patřící mladému žralokovi, který záhy zmizel za ním.

„Dobře že jsme ho potkali teď a ne za pár let,“ utrousil Eddie.

Cabrillo potřeboval vteřinu nebo dvě, než se mu zklidnil tep a on mohl pokračovat dál zužující se rourou. Byl nervóznější, než si myslel, a to nevěstilo nic dobrého.

Potrubí vedlo k velkému stavidlu, které by bylo zavřené, kdyby byl suchý dok prázdný, ale za ty dva dny, co jeho lidé zařízení pozorovali, neviděli žádné známky, že by Íránci ponorkový dok vyčerpali od chvíle, co do něj přijali nejnovější diesel-elektrickou ponorku třídy Kilo.

Čtyři muži se protáhli záklopkou do obří pumpy, která dokázala vyčerpat celý dok. Listy rotoru byly vyrobené z lesklé slitiny železa a bronzu a k náboji byly přišroubované.

Juan byl na šrouby připravený a pro případ, že by lopatky byly přivařené, měl s sebou i malý hořák. Vytáhl z pouzdra na stehně francouzský klíč a zaútočil na šrouby. Musel pracovat pod nevýhodným úhlem a šrouby byly navíc utažené pneumatickým klíčem, takže musel vynaložit všechnu sílu, aby všech dvanáct povolil. Na jednom z nich zabral tolik, až mu za pevně zavřenými víčky zavířily barevné kruhy. Když konečně uspěl, francouzák sklouzl a Cabrillo se řízl do ruky o lopatku zakřivenou jako turecká šavle. Ve světle jeho baterky se objevil malý obláček krve.

„Snažíš se přilákat toho žraloka zpátky?“ poškádlil ho Max.

„Dokud bude mezi ním a mnou tvůj velký zadek, budu v pohodě.“

„Není velký, má jenom pořádný chrániče.“

Juan skončil se šrouby a odsunul každou ze skoro půlmetrových lopatek ke straně. Musel si sundat ze zad kyslíkovou bombu, aby se mu podařilo protáhnout se pod nábojem čerpadla. Na druhé straně počkal, až se k němu jeho muži připojí a znovu si nasadí bomby.

Potrubí se táhlo další čtyři metry rovně a pak zahýbalo v pravém úhlu. Cabrillo zhasl baterku, a jakmile si jeho oči zvykly na tmu, rozeznal bledou záři vycházející zpoza ohybu. Opatrně doplaval blíž, a když se dostal k zatáčce, rychle vyhlédl za roh.

Dosáhli suchého doku. Světlo pocházelo z lamp připevněných na vysokém stropě. To že bylo tlumené, jim prozradilo, že se svítí jen pro stráže hlídkující v doku, ale ne pro četu techniků pracujících na ponorce. Přesně jak očekávali, budou muset přemoci jen několik mužů.

Cabrillo vyplaval z potrubí a klesl až k betonovému dnu následován Maxem, Lincem a Eddiem. Přiblížili se k tyčícím se vratům, kde byla menší šance, že si jich někdo všimne. Juan zkontroloval hloubku na svém potápěčském počítači a na minutu zadržel své muže ve třech metrech, aby se rozpustilo několik málo dusíkových bublinek, které se jim nashromáždily v krvi.

S trpělivostí krokodýlů vynořujících se z řeky při slídění za kořistí se všichni čtyři přiblížili k hladině a zastavili se pod jejím stříbřitým odleskem, aby si nasadili na přilby malé periskopy. Tyto přístroje s optikou třetí generace, které dokázaly zesílit svit hvězd na úroveň jasného dne, se musely pečlivě zaostřovat, když z bezpečí vody centimetr po centimetru prohledávaly každý kout suchého doku.

Dok byl tak široký, že se v něm mohla opravovat dvě plavidla vedle sebe, a každou jeho stranu lemovala betonová mola, která se táhla takřka po celé délce budovy. Byla posetá nářadím, sudy s olejem, náhradními díly pod plachtami, malými elektrickými golfovými vozíky pro usnadnění pohybu po břehu a třemi vysokozdvižnými vozíky. Na vzdáleném konci byla vyvýšená plošina, která se táhla po celé šířce budovy. Část byla zasklená, takže tam vznikla jakási kancelář nebo pozorovatelna, a pod ní se na každé straně nacházela uzavřená skladiště. Pod střechou se táhly kolejnice s jeřáby, které dosáhly na jakékoliv místo doku.

K jednomu molu byla silnými manilovými lany připoutaná obrovská černá silueta ponorky třídy Kilo. Toto dvaadvacetitunové plavidlo bylo kdysi nejobávanější zbraní v sovětském arzenálu. Když ponorka jela na baterie, patřila k nejtišším podmořským lovcům a dokázala se připlížit nepozorovaně k lodím vybaveným nejmodernějšími pasivními sonary. Byla vybavena šesti torpédomety a mohla zůstat na moři měsíc a půl bez doplňování zásob.

Přítomnost ponorek třídy Kilo byla chápána jako provokace vzhledem k faktu, že Irán kdysi potápěl v Perském zálivu obchodní lodě. Spojené státy a jejich spojenci vyzkoušeli všechny myslitelné diplomatické triky, aby Rusům zabrániliy prodat tyto ponorky íránské armádě, ale ani jednu stranu se nepodařilo od obchodu odradit. Sedmdesátimetrové ponorky obvykle kotvily v přístavu Chah-Bahar v Arabském moři a nezajížděly až do Zálivu, ale Overholtovi zpravodajci zjistili, že je tohle konkrétní plavidlo právě vyzbrojováno nově vyvinutými raketovými torpédy.

Pokud by se Korporaci podařilo dokázat, že Rusové nelegálně prodali tuto technologii Íránu, zmařilo by to veškeré naděje Íránu na nákup dalších ponorek, které zoufale chtěli.

„Tak co máte?“ zeptal se Juan po pěti minutách pozorování.

„Já napočítal šest,“ odpověděl Line.

„Potvrzuji,“ řekl Eddie.

„Maxi?“

„Víte jistě, že tam nalevo v těch balících prádla, které nejspíš čekají na nalodění, nespí další strážce?“

Muži se mlčky znovu soustředili na místo, na které Max upozornil, a snažili se rozeznat obrysy lidského těla. Všichni se ostře nadechli, když se to, co poprvé považovali za stín, náhle zvedlo, rozhlédlo kolem, podrbalo se pod paží a zase si lehlo.

„Dobrý zrak, kamaráde,“ řekl Juan. „Až budeš příště číst hlášení, už se ti nebudu posmívat, že nosíš brýle. Takže máme čtyři strážce nahoře na pozorovatelně, dva u východu pro personál a tuhle Šípkovou Růženku. Linku, Eddie, ta parta v prvním patře je celá vaše. Maxi, ty o něco prodluž spánek tomu, kterého sis našel, a já půjdu po těch dvou.“ Cabrillo se podíval na hodinky. Byla jedna hodina v noci. Pravděpodobnost, že by strážci měli být vystřídáni před rozbřeskem, byla velmi malá. „Za hodinu musíme být zpátky v nomadu, abychom se stihli vrátit na Oregon do tří, jak jsme plánovali, takže sebou trochu hodíme, ano?“

Muži se ponořili pod vodu a pustili se po délce suchého doku. Max zastavil zhruba na místě, kde spal ten ledabylý strážce, a čekal pod okrajem betonové rampy v temném stínu trupu ponorky. Eddie a Linc plavali podél levé strany doku, aby se vynořili pod kovovým schodištěm vedoucím k balkonu v prvním patře. Juan vylezl z vody do úkrytu za hromadou přepravek dobrých sto metrů od dobře osvětleného vestibulu, kde pár znuděných strážců hlídalo zamčené dveře.

Potichu si svlékl potápěčské vybavení a neopren. Pod ním měl uniformu kapitána syrského námořnictva dokonalou až po kravatu a bojové frčky. Jediné, co s ní neladilo, byly gumové potápěčské boty, ale s tím nemohl nic dělat. Zapnul si opasek s pistolí a nasadil čepici na své blond vlasy. Počkal další minutu, až jeho lidé zaujmou postavení, pak neohroženě vystoupil zpoza beden a ráznou chůzí zamířil ke strážím.

Dostal se k nim asi na šest metrů, než si ho jeden z mužů na hlídce všiml. Voják vyskočil rychle na nohy a chvilku se poplašeně rozhlížel kolem sebe, než si uvědomil, že položil svůj kalašnikov na podlahu vedle stolu, který sdílel se svým kolegou. Juan šel dál i poté, co muž samopal sebral a namířil mu ho na hruď. Zavrčel varování a jeho kolega se také postavil a sevřel svou zbraň, přestože se mu popruh zamotal kolem rukou.

„Co to tady na mě zkoušíte?“ zeptal se Juan arogantně dokonalou arabštinou. „Jsem kapitán Hanzi Hourani ze syrského námořnictva a host velitele vaší základny admirála Ramazaniho.“

Oba strážci na něho vyvalili oči a jeden pronesl zadrhávající arabštinou: „Kdože jste?“

„Kapitán Hourani,“ vyštěkl Cabrillo podrážděně. „Pro lásku Prorokovu, v uplynulém týdnu jsem byl v téhle budově nejméně desetkrát. Určitě víte, že jsem tady, abych sledoval předvedení té vaší nové zázračné zbraně, torpéda, které vyžene křižáky z našich vod jednou provždy.“

Juan věděl, že voják mluvící farsí zachytí z jeho rychlé řeči jen každé třetí nebo čtvrté slovo, ale šlo spíš o celkový tón než o obsah. Musel je přinutit, aby uvěřili, že tam i přes tu pozdní hodinu patří. Na stole vedle přetékajícího popelníku, talířů s oschlým jídlem a hromady zmačkaných novin ležela vysílačka. Kdyby zavolali na velitelství, jeho převlek by mu byl k ničemu.

„Při prohlídce ponorky jsem ztratil přehled o čase,“ pokračoval Juan a pak naznačil zahanbený úsměv. „Ne, to není pravda. Usnul jsem v kapitánově kajutě a zdálo se mi, že to budu já, kdo uštědří první úder americkým imperialistům.“

V očích vojáků bylo stále vidět ostražité podezření, ale přiznání, že nadřízený důstojník, i když z jiného námořnictva, může podlehnout stejným vrtochům jako oni, strážce poněkud uvolnilo. Přeložil svému kolegovi, co Cabrillo říkal.

Nezdálo se, že by to na něj udělalo velký dojem. Vyštěkl na prvního vojáka a ukázal hlavní svého samopalu. Arabsky mluvící mariňák požádal Juana o doklady.

Juan vytáhl peněženku a podal ji tomu s vyšší šarží. Zatímco ji voják prohlížel, vyndal Cabrillo z náprsní kapsy krabičku cigaret a zapálil si. Kouřil dunhillky, mnohem kvalitnější značku než laciný místní tabák, kterým si zkracovali život ti dva, a viděl, že oba mají znatelně prázdné balíčky. Strážce držel peněženku v ruce a právě se natahoval pro vysílačku, když jim Juan nabídl cigarety.

Muž na okamžik zaváhal a Juan mu strčil krabičku až pod nos.

„Musíme zavolat na velitelství ostrahy,“ vysvětlil mu první voják.

„Samozřejmě,“ řekl Juan a vyfoukl kouř koutkem úst. „Jenom jsem si myslel, že by vám třeba pomohla dobrá cigareta, až vám vynadají za to, že nevíte, že mám oprávnění tady být.“

Oba muži si schlíple posloužili cigaretou. Po prvním potáhnutí měli jen čas vyměnit si pohledy, než je rychle působící narkotikum srazilo jako nákladní vlak. Beze slova se svalili na zem.

Cabrillo zašlápl svou cigaretu na podlaze. „Obvykle, chlapci,“ řekl, když típal dýmající dunhillky strážců a uklízel všechny důkazy do kapsy kalhot, „tyhle věci zabíjejí. Ve vašem případě to bude několikahodinové bezvědomí. Ale nezávidím vám to, co se stane, až vaši nadřízení zjistí, jak jste se dali nachytat.“

Korporace se snažila, aby si její akce vyžadovaly co nejméně obětí. Od počátku plánování mise se Cabrillo staral o to, aby žádný ze strážců nemusel zemřít při plnění svých povinností jen proto, že Rusové nelegálně prodávají moderní zbraňové systémy.

Nedalo se říct, že by ruce Juana Cabrilla a zbytku jeho týmu nebyly od krve, ale nezabíjeli, pokud to nebylo nezbytně nutné.

Juan se právě obracel k odchodu, když se náhle kovové dveře rozlétly a dovnitř vpochodoval technik v laboratorním plášti doprovázený dvěma vojáky. Spatřili dva strážce v bezvědomí na podlaze a Juanovu cizí uniformu. Jeden z vojáků zvedl k rameni útočnou pušku a vykřikl varování. Druhý řekl něco, co si Juan ani nemusel překládat, protože muž se okamžitě otočil na patě a zmizel do noci.

Do minuty se dolů do suchého doku začnou valit tři tisícovky vojáků a pomocného personálu jako horda šílenců.

3

Když druhý strážce běžel ke dveřím, objevila se na zbrani toho prvního červená tečka okamžitě následovaná tlumenou kulkou, která mu vyrazila AK-47 z ruky ve spršce krve.

Juan nezaváhal. Linc nebo Eddie toho muže zneškodnili ze své pozice na vyvýšené rampě a Cabrillo věděl, že na šokovaného technika míří útočnými puškami typu 95 bull-pup s tlumiči. Otočil se a rozběhl za prchajícím vojákem. Každým krokem zrychloval poháněn svou nejsilnější vlastností, neschopností připustit porážku. Strážce se ztrácel v potemnělé námořní základně, a nebýt jeho khaki uniformy, úplně by mu zmizel v šeru. Osmi skoky zkrátil vojákův dvouvteřinový náskok skoro na nulu a dalšími třemi se vrhl na prchajícího Íránce a popadl ho kolem kolen chvatem, na který by mohl být pyšný i profesionální hráč amerického fotbalu.

Spolu se svalili na tvrdou asfaltovou silnici. Juana ochránilo před nárazem vojákovo tělo, ale strážce takové štěstí neměl. Jeho hlava uhodila o vozovku s ohavným křupnutím, a jak se po ní sklouzl, rozedřel si obličej až na maso.

Cabrillo se rychle rozhlédl. Poblíž stálo několik temných skladišť a v dálce viděl čtyřposchoďovou kancelářskou budovu s několika osvětlenými okny, ale nezdálo se mu, že by si ho někdo všiml. Obtočil bezvládnému strážci kolem zápěstí plastová pouta, hodil si ho přes rameno a rozběhl se zpátky k ponorkovému doku.

Když za sebou Cabrillo zavíral dveře, všiml si, že Eddie už spoutal technika a dal mu roubík. Právě ho táhl do odlehlého kouta vstupní chodby, kde už ukryl dva omámené strážce. Juan složil svůj náklad vedle nich.

„Tímhle jsem si zkrátil život o pár měsíců,“ hekl.

„Je možné, že tě někdo viděl?“ zeptal se Seng.

„To poznáš, až uslyšíš kvílet alarm. Nějaké problémy nahoře s ostatními?“

„Jeden sáhl po zbrani. Linc mu zastavil krvácení, a jestli se do dvou hodin dostane do nemocnice, přežije to. Měli jsme na obličejích masky, já křičel čínsky, jak jsme naplánovali, a jestli se ti chlapi vyznají ve zbraních, poznali, že máme čínské pětadevadesátky.“

„Spolu s českou municí, kterou používáme, jim to pořádně zamotá hlavy.“

Došel k nim Max Hanley s ironickým úsměvem ve tváři. „Tys nám to prostě musel udělat těžší, než už to bylo, co?“

„No tak, Maxi, nebýt rizika, nedostávali bychom ty vysoké honoráře, na které jsme si všichni tak zvykli.“

„Příště se radši vzdám části svého podílu.“

„Nějaký problém s tvým mužem?“

„Pospí si až do zítřka. Teď, když dovolíš, bychom měli najít ta torpéda.“

V prvním ze dvou velkých skladů pod vyvýšenou rampou objevili zásoby konvenčních ruských torpéd TEST-71, přesně takových, jakými byl vyzbrojený i Oregon. Až když Linc ustřelil zámek druhé místnosti, našli nejnovější a nejnebezpečnější íránskou zbraň. Sklad byl vybaven ponky, diagnostickými počítači a všemožnou elektronikou. Uprostřed prostranství se nacházely dva předměty zakryté látkou, které trochu připomínaly mrtvá těla v márnici. Max k jednomu z nich došel a strhl přehoz. Torpédo ležící na vozíku vypadalo na první pohled jako TEST-71, až na to, že mu chyběl lodní šroub. Dobře si tu sedm a půl metru dlouhou podvodní zbraň prohlédl, zvlášť její neobvykle modelovaný nos. Ten vytvářel bubliny okolo torpéda, které mu umožňovaly klouzat vodou prakticky bez tření.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Juan, když přistoupil ke svému přímému podřízenému.

„Vypadá přesně jako ruský škval na těch fotkách, co jsem viděl,“ řekl mu technik. „U podobných věcí vyplývá tvar z funkce a je jen několik možností, jak dosáhnout toho efektu s obalem z bublin, ale tohle torpédo je identické s tím ruským.“

„Takže Rusové Íráncům pomáhají?“

„Nepochybně.“ Max se napřímil. „Důkaz najdeme v provedení raketového motoru, ale vsadil bych cokoliv, že jsme je dostali.“

„Tak fajn. Posbírejte s Eddiem všechno, co půjde.“ Eddie byl už u počítačového terminálu a připojoval pirátský pevný disk, který stáhne všechno v systému. Linc listoval deníky a složkami, jestli neobjeví něco užitečného. Cabrillo se obrátil na Franklina Lincolna. „Jsi připravený, siláku?“

„Jo.“

Max zvedl ruku a zastavil Juana na odchodu z místnosti. „Jedno nebo obě?“

Juan přelétl torpéda pohledem. „Jistota je jistota, vezmeme obě.“

„Uvědomuješ si, že jsou nejspíš naplněná výbušninou i palivem?“

Cabrillo se usmál. „Tak si budeme muset dávat pozor.“

Zatímco se Linc rozhlížel po horní rampě kvůli mechanismu otevírajícím hlavní vnější vrata, vylezl Juan na žebřík připevněný k jedné stěně a došel po lávce k řídicí kabině jeřábu pod stropem. Za léta strávená na moři se seznámil z nejrůznějšími druhy jeřábů, takže pro něj nebyl problém zařízení spustit a přejet s ním po celé délce budovy až na konec doku. Jak se jeřáb posunoval, mihla se mu hlavou škodolibá myšlenka a spustil dolů obrovský hák. Zařízení vážící skoro tunu se pohybovalo dost rychle, aby se dalo rozhoupat o několik stupňů na obě strany, a Cabrillo ho navedl přímo na směrovku nejnovější íránské ponorky třídy Kilo.

Hák neměl takovou setrvačnost, aby směrovku urazil, ale poškodil jemný mechanismus natolik, že ponorka bude muset zůstat v doku o pár měsíců déle.

Když měl Juan jeřáb konečně ve správném postavení, vyvezli Eddie s Maxem jedno z torpéd z laboratoře na otevřené prostranství. Cabrillo spustil hák a oni na něj pověsili popruhy, které nechali Íránci ohleduplně na místě. Když byly zajištěné, zamával Max na Juana, zatímco Eddie si šel pro potápěčskou výbavu.

Cabrillo zvedl torpédo z vozíku a odcouval s jeřábem znovu nad vodu. Obezřetně se držel co nejdál od ponorky Kilo. Šest metrů od vrat spustil zbraň do vody a sledoval, jak tlusté ocelové lano ztrácí napětí, což znamenalo, že torpédo spočívá na dně. Když se prohnulo, vypnul naviják. Eddie prošel po molu s kyslíkovou bombou, přilbou a regulátorem. Navlékl si vybavení a seskočil do vody. Juan sledoval, kde se na hladině objeví Eddieho bubliny, a za chvilku na zvířené hladině spatřil Eddieho zdvižený palec.

Juan vytáhl hák nahoru a dojel s jeřábem znovu na konec doku, kde už Max připravil druhé torpédo. Zatímco se jeřáb posouval po kolejnicích, pohlédl Juan na Linea v horním velínu. Skláněl se nad počítačem a pracoval na otevření vrat. Zřejmě našel správnou kombinaci, protože světla začala jedno po druhém zhasínat, až zářilo už jen jediné nad Hanleyem. Cabrillo se ohlédl přes rameno. V dálce rozeznal, jak se velká vrata otevírají směrem ven. To byl signál pro Lindu, aby zajela s miniponorkou do doku. Systém LIDAR najde torpédo ležící na dně a ona podle domluvy počká na zprávu od Cabrilla, jestli má v úmyslu ukrást ještě jedno.

Jakmile druhé torpédo viselo pod jeřábem, připojil se Max k Lincovi a společně odnesli zbytek potápěčské výstroje včetně Juanovy bomby a neoprenu na kraj suchého doku. Připravili se k odchodu, zatímco Juan popojel s jeřábem, aby mohl spustit zbraň do vody.

Jakmile torpédo zmizelo pod hladinou a lano se prohnulo, vypnul jeřáb, sáhl pod ovládací panel a ve spršce jisker z něho vytrhl svazek drátů.

Neexistoval způsob, jak to zařídit, aby si Íránci loupeže nevšimli, takže se mohl alespoň postarat, aby jim dalo co nejvíc práce uvést suchý dok do původního stavu. Linc nastraží malou nálož s rozbuškou připojenou na pohybový senzor, která zničí počítač ovládající dveře a světla. Aby ještě víc zmátli vyšetřovatele, byly výbušniny i rozbuška čínské výroby.

Juan si vzpomněl na jeden detail, vytáhl z pouzdra pistoli a hodil ji do vody, kam dopadla s hlasitým cáknutím. Byla to QSZ-92, nejnovější boční zbraň používaná Čínskou lidově osvobozeneckou armádou. Nevěděl přesně, co z toho nálezu vyvodí, ale bavilo ho plést jim hlavy.

Místo aby pracně slézal z jeřábu, přeběhl Juan po silné traverze, která se táhla napříč budovou. Když se dostal k cívce s lanem, opatrně ho sevřel rukama a ručkoval po něm dolů. Když byl jen tři metry nad hladinou, prostě se pustil.

Dole už čekal Max s jeho výbavou a pomohl Juanovi pověsit na ramena bombu a nasadit přilbu.

„Lindo, slyšíš mě?“ zeptal se Juan, zatímco šlapal vodu. Protože jeho přilba byla navržená tak, aby těsnila jen ve spojení s neoprenovým oblekem, nemohl ji použít pod vodou.

„Slyším, Předsedo. Mimochodem, hezký skok. Podle cáknutí bych to ohodnotila na 9,2 bodu.“

„Otoč to a přijeď sem,“ přikázal vážně. „Máme tady k vyzvednutí dvě ryby, takže zahaj operaci, zatímco budeme procházet komorou.“

„Rozumím.“

Muži cítili, jak pod nimi víří voda, když se Linda rozjela s nomadem kupředu.

Bez funkční potápěčské masky se musel Cabrillo nechat dovést Lincem do přechodové komory, kam vstoupil jako první. Linc protáhl své mohutné tělo úzkým průlezem a sáhl nad hlavu, aby zajistil poklop. Když se na stěně rozsvítila zelená kontrolka, otevřel ventil, kterým se vyčerpávala voda.

Cabrillo si strhl helmu, jakmile mu hladina klesla pod bradu. Vzduch byl chladný a čerstvý, osvěžující po hodině dýchání pachu chemikálií v dusné atmosféře doku. Navzdory stísněnému prostoru se mu podařilo svléknout si bombu, aniž by nadělal Lincovi příliš mnoho modřin, takže když byla přechodová komora prázdná, byl připravený připojit se k Lindě v kokpitu.

„Vítej na palubě.“ Věnovala mu drzý úsměv. „Jak to šlo?“

„Brnkačka,“ odpověděl nepřítomně, když se usazoval v sedačce ve své mokré uniformě syrského námořnictva. Počítačový monitor mezi nimi ukazoval záběry uzavřeného televizního okruhu zpod ponorky.

Kamera na noční vidění zavěšená pod nomadem Lindě prozradila, že ponorka míří trochu stranou od prvního torpéda. Upravila kurz tak, aby jedna ze zahnutých paží, které namontoval Max, byla přesně nad třítunovou zbraní. Stiskla tlačítko, ocelové klepeto se sevřelo kolem torpéda a pevně ho přitisklo k břichu nomadu.

Juan jí pomohl vyčerpat vodu z jedné z balastních nádrží, aby ponorku vyrovnal. Linda směrovými tryskami posunula stroj ke straně. Ret v koutku úst svírala mezi zuby.

Tiše zaklela, když miniponorka torpédo přejela. „Už je tu příliv,“ vysvětlila a dala zpětný chod, aby navedla stroj zpátky na cíl.

Kontrolka na ovládacím panelu přechodové komory se rozsvítila zeleně. Eddie a Max byli na palubě.

Nomad minul torpédo i na druhý pokus a Linda byla nucena zvýšit tah, aby dokázala vzdorovat přílivové vodě valící se do doku. Víry a proudy si pohazovaly ponorkou. Juan si byl jistý, že kdyby si Linda nevěřila, že to zvládne, požádala by o pomoc. Nechal ji dělat její práci a na třetí pokus se ponorka zastavila přímo nad druhým torpédem. Sevřela klepeto kolem jeho válcovitého těla a vyčerpala další vodu z balastní komory.

„Do třetice všeho dobrého,“ poznamenala Linda se spokojeným úsměvem.

Juan natáhl manipulační paži, jejími obratnými prsty sebral čtyři smyčky, na kterých byla torpéda zavěšena na jeřábu, a uložil je do prostoru pod přídí nomadu. Jakmile se paže vrátila do nulové polohy, vzala Linda za joystick, aby otočila ponorku v suchém doku. Signály LIDARu jí umožnily proklouznout pootevřenými vraty a vyplout do vod přístavu.

Juan zkontroloval stav baterií a rychlost miniponorky vzhledem k vodě a ke dnu. Naťukal čísla do počítače, aby se dozvěděl, jaký je přibližný dosah nomadu. Za nimi se muži vysvlékali z neoprenu a brali si suché šaty, které si připravili na zpáteční cestu.

S přílivem silnějším, než jaký očekávali, měl nomad dorazit na Oregon jen s hodinovou rezervou. Byla to nepříjemně malá rezerva a Juan měl v úmyslu ještě to trochu zkomplikovat. Obavy z íránské reakce ho dovedly k rozhodnutí zvětšit vzdálenost mezi jeho lodí a Hormuzským průlivem.

„Nomad Oregonu,“ řekl do vysílačky.

„Rád tě slyším, Předsedo,“ odpověděl Hali Kasim. „Předpokládám, že šlo všechno dobře.“

„Bylo to jako ukrást miminu lízátko,“ řekl Cabrillo. „Jak probíhá přestavba?“

„Jde to jako po másle. Kryt nad přídí je pryč, komín se vrátil k normálu a ve skládání kontejnerů máme slušný náskok.“

„Dobře. Hali, chci, abyste asi za půl hodiny vyrazili na cestu, ale držte rychlost pod třemi uzly.“ Nomad se pohyboval rychlostí čtyř uzlů. „Setkáme se o něco jižněji.“

„Tak se dostaneme docela blízko k lodním trasám,“ upozornil Hali. „Nebudeme moci zastavit, abychom vás nabrali.“

„Já vím. Naskočíme za jízdy.“ Vynořování nomadu v ponorkovém doku nad kýlem lodi bylo už tak dost nebezpečné, ale udělat to za jízdy bylo natolik riskantní, že se k tomu Cabrillo uchyloval, jen když to bylo naprosto nezbytné.

„Musí to být?“ naklonil se do kokpitu Max.

Juan se otočil a pohlédl starému příteli do očí. „Zlobí mě pravý kotník.“ Tímhle konstatováním dával Předseda vždy najevo, že má neblahou předtuchu. Měl tenhle pocit, než přijali zakázku pro Národní podvodní a mořskou agenturu NUMA, která ho stála pravou nohu pod kolenem, a v následujících letech se oba muži naučili Juanovu instinktu věřit.

„Ty jsi šéf,“ řekl Max a přikývl.

Jak se pomalu vzdalovali od íránského pobřeží, trvalo jim ještě dvě hodiny, než dostihli Oregon. Nomad projel pod tmavým trupem dvanáct metrů pod kýlem. Vrata ponorkového doku byla zvednutá a přitisknutá k trupu a červené lampy v lodi zbarvovaly vodu doruda. Skoro to vypadalo, jako by se blížili k branám pekla.

Linda zpomalila ponorku, aby se přizpůsobila volnému tempu Oregonu, a vyrovnala ji před otvorem. Při běžném vstupu by ve vodě čekali potápěči, aby připevnili k nomadu zvedací popruhy, a ponorka by byla vtažena do lodi. Ale i při pouhých třech uzlech byl proud příliš silný na to, aby se v těsném doku mohl někdo bezpečně potápět.

Když byla spokojená s rychlostí, začala pomalu vypouštět vodu z balastních nádrží, aby se nomad zvolna vynořil.

„Nechci vás zbytečně znervózňovat,“ ozval se Hali vysílačkou, „ale za necelé čtyři minuty nás čeká obrat.“ Lodní trasy v Hormuzském průlivu byly tak úzké, že se nepřipouštěla sebemenší odchylka.

„Jo, tím mě fakt neznervózňuješ,“ odpověděla Linda, aniž by jen na okamžik spustila oči z monitoru.

Zbavila se dalšího balastu a její prsty poletovaly po joysticku a ovládání rychlosti. Prováděla drobné korekce, zatímco se otvor před nimi zvětšoval.

„Vedeš si skvěle,“ ozval se Juan ze sedadla druhého pilota.

Metr po metru se mezera zmenšovala, až byl nomad přímo pod lodí. Slyšeli tichý hukot jejích revolučních motorů a sykot vody v pohonných tryskách.

Linda nomad trochu zpomalila, takže odplul zpátky k záďové části doku a zadní směrovky a lodní šrouby byly ani ne půl metru od otvoru. „A jsme tu,“ řekla a odhodila zbytek pevné zátěže, koš s půl tunou železných koulí.

Nomad vylétl nahoru a prorazil hladinu. Přestože voda v doku vířila jako v kotli, protože se Oregon pohyboval rychlostí tří uzlů, byla nehybná vzhledem k ponorce. Malé plavidlo začalo zrychlovat kupředu. Linda zapnula nouzový zpětný tah, zatímco ponorka rychle přejela vodní plochu sotva dvakrát tak dlouhou než stroj sám. Před ní už byl spuštěný nafukovací nárazník sahající přes celou šířku doku, sloužící právě při takovýchto příležitostech. Ponorka na něj narazila tak zlehka, že se skoro neprohnul.

Na plášti nomadu zadupaly nohy, jak technici připevňovali zvedací lana k úchytům na ponorce. Dveře pod nimi se už zavíraly. Linda si úlevou vydechla a zakroutila zápěstími, aby se zbavila strnulosti.

Juan ji poplácal po rameni. Viděl v jejích očích napětí. „Sám bych to nezvládl líp.“

„Díky,“ řekla unaveně. Naklonila hlavu ke straně, jako by naslouchala vzdálenému hlasu. „Myslím, že mě volá vana.“

„Jen jdi,“ vybídl ji Juan, zvedl se ze sedadla a nechal na tmavém vinylu kaluž vody. „Bohatě si to zasloužíš.“

Tým čekal pod poklopem, až bude nomad usazen v kolébce a vnější víko se otevře. Přestože z Juana stále kapala voda na podlahu s protiskluzovým povrchem, pustil své lidi ven jako první. Jeden technik mu bez požádání podal sluchátka s mikrofonem. „Eriku, jsi tam?“

„Slyším tě, Předsedo,“ ozval se Eric Stone ze svého místa v operačním centru.

„Jakmile se dveře zavřou, zvedněte rychlost na osmnáct uzlů. Jak dlouho bude trvat, než vyjedeme z průplavu?“

„Dvě a půl hodiny, plus minus, a pak dalších patnáct hodin k souřadnicím naší schůzky.“

Cabrillo by nejraději měl torpéda a všechny technické informace, které Eddie dostal z počítače, co nejrychleji pryč z lodi, ale setkání s USS Tallahassee, rychlou útočnou ponorkou třídy Los Angeles, muselo být pečlivě koordinováno, aby unikli špionážním satelitům a předání zboží nezahlédla jiná loď.

„Dobře, díky. Pověz Halimu, aby dával pozor na vojenské rádiové vysílání z Bandar Abásu. Když něco zachytí, probuďte mě v mé kajutě.“

„Provedeme, šéfe.“

Max dohlížel na odebrání torpéd ze spodku nomadu a osobně je na jeřábu spouštěl na motorizované vozíky. Eddie už umístil pevný disk se staženými daty do kompaktní vodotěsné schránky.

Juan přejel dlaní po jednom z torpéd. „Pět milionů za kus plus další milion za informace z počítače. To ujde na den práce.“

„Měl bys zavolat Overholtovi, že jsme ta mimina vzali hned dvě, aby nedostal infarkt, až mu přijde účet.“

„Nejdřív si dám sprchu,“ řekl Juan. „Zavolám mu pak. Jdeš si lehnout?“

Max se podíval na hodinky. „Je skoro půl páté. Myslím, že zůstanu vzhůru a pomůžu na palubě dát loď do pořádku. Třeba si vychutnám snídani při východu slunce.“

„Jak chceš. Dobrou noc.“

Termín Posh neboli nóbl pochází z dob britské nadvlády v Indii, kdy cestující, kteří si zamlouvali místa na lodích při cestách na své imperiální posty v Bombaji a Dillí, žádali o kajuty na levoboku ve směru do Indie a na pravoboku při návratu do Anglie. Tak měli pokoje pokaždé na zastíněném boku lodi. Prodejci lodních lístků zkrátili na „Port Out, Starboard Home“ (vlevo tam, vpravo domů) na POSH a do angličtiny vstoupilo nové slovo.

Cabrillova kajuta se nacházela na levoboku Oregonu, ale úhel lodi vzhledem ke slunci byl takový, že okénkem mohlo pronikat světlo, a uvnitř tak bylo i přes klimatizaci poměrně horko. Probudil se zalitý potem a chvilku nevěděl, co ho probralo ze spánku, dokud neuslyšel podruhé zazvonit telefon.

Pohlédl na velké hodiny na zdi proti posteli a vytrhl paže ze zmačkaných prostěradel. Ještě nebylo osm a slunce už pálilo jako divé.

Zvedl sluchátko. „Cabrillo.“

„Předsedo, tady Hali. Už to prasklo.“

Juan provedl v duchu několik výpočtů. Oregon tou dobou už musel být venku z průlivu, ale nedoplul ještě moc daleko do Ománského zálivu. Stále ještě byli hluboko v oblasti kontrolované íránským námořnictvem.

„Co se děje?“ zeptal se, spustil nohy z postele a rukou si prohrábl vlasy ostříhané na ježka.

„Před pěti minutami se náhle podstatně zvýšila intenzita vysílání z Bandar Abásu a pak najednou nic.“

Tohle Juan očekával. Věděl, že veliteli základny bude nějakou dobu trvat, než zjistí, co se stalo, a konečně najde odvahu nahlásit to svým nadřízeným v Teheránu, kteří v reakci na to okamžitě nařídí základně přestat používat vysílačky a nezabezpečené telefony a přejít na speciální pozemní kabelové vedení.

Během první války v Zálivu předvedla Amerika světu své schopnosti ve sféře odposlechů. Za použití satelitů a pozemních stanic mohla Národní bezpečnostní agentura beztrestně poslouchat nebo číst doslova každý telefonní hovor, rozhlasové vysílání, faxový přenos nebo jakoukoliv jinou formu komunikace. Díky tomu armáda přesně věděla, kde najít velitelská zařízení Saddáma Husajna. V reakci na tyto drtivé technologické výhody utratily národy, které spatřovaly v USA hrozbu – jmenovitě Irán, Sýrie, Libye a Severní Korea –, stamiliony dolarů při budování pozemní sítě, kterou nebylo možné odposlouchávat bez přímého připojení.

Po prvních horečných depeších, které zachytil Oregon, přešli Íránci na tento systém a připravili Cabrilla o cenný zdroj informací.

„Co jste získali?“ zeptal se Juan.

„Nahlásili vloupání do suchého doku, malý výbuch, který poškodil velín, a krádež dvou velryb.“

„To je jejich kódové označení pro raketová torpéda,“ poznamenal Juan. „Myslím, že ve farsí je to hút.“

„To mi počítač také řekl. Potom přišel příkaz z jejich ministerstva obrany, aby přešli na něco, čemu říkají ‚hlas Proroka.‘“

„To budou jejich vojenské komunikační linky.“ Juan si přidržel bezšňůrový telefon u ucha ramenem, aby měl volné ruce a mohl se obléknout. „Ještě něco?“

„To je všechno. Promiň, Předsedo.“

Cabrillo se na situaci podíval očima Íránců a přemýšlel, co přijde dál. „Uzavřou Bandar Abás a prohlédnou každou loď v přístavu. Námořnictvo bude mít nejvyšší pohotovost a možná se pokusí zastavovat plavidla až osmdesát kilometrů od pobřeží v celém Ománském zálivu.“

„My jsme pořád v tomhle pásmu,“ upozornil ho Hali.

„Řekni kormidelníkovi, ať nás z něj rychle dostane. Za dvě minuty budu v operačním centru. Svolej velitelský tým.“ Přestože Juanovi nejlepší lidé byli ještě před několika hodinami ve službě, chtěl, aby spolu s ním řídili loď, dokud nebudou mimo dosah Íránu.

Když Juan navrhoval Oregon, věnoval velkou pozornost operačnímu centru. Byl to mozek lodi, nervové centrum, z něhož se dalo ovládat úplně všechno od motorů a zbraní po požární rozprašovače a komunikační systémy. Ta místnost byla na pohled stejně supermoderní jako Oregon sešlý. Čelní stěně dominovala velká plochá obrazovka, která mohla ukazovat zároveň desítky záběrů pořízených baterií kamer na lodi, ponorkách, bezpilotních letounech UAV a vrtulníku Robinson R4. Obrazovka mohla také ukázat to, co zachytil sonar a radar.

Kormidlo a ovládání zbraní byly přímo pod monitorem a spolu s Haliho komunikační konzolou, technickým pultem Maxe Hanleyho a hlavním displejem sonaru tvořily oblouk v potemnělé místnosti. Ve středu operačního centra stálo to, co Mark Murphy a Eric Stone nazvali „Kirkovo křeslo“. Z něj měl Cabrillo přehled o všem, co se dělo na lodi a kolem ní, a odkud mohl v případě potřeby převzít ovládání jakýchkoliv systémů.

S nízkým stropem a září z desítek počítačových monitorů připomínalo operační centrum velín NASA.

Když Juan vstoupil, seděl už vyčerpaný Max Hanley ve svém křesle stejně jako Mark Murphy. Murphy byl jediný člen posádky bez vojenské nebo zpravodajské minulosti a bylo to na něm vidět. Byl vysoký, nemotorný, měl skoro černou hřívu dlouhých, rozcuchaných vlasů a snažil se vypěstovat si plnovous, který však zatím přes všechno úsilí připomínal neduživou kozí bradku. Měl nejvyšší IQ_na lodi a získal doktorát na Massachusettském technologickém institutu, když mu bylo jen něco málo přes dvacet. Pak začal pracovat jako vývojář pro jednoho předního výrobce zbraňových systémů, kde se potkal s Erikem Stonem. Eric pracoval pro vojenské námořnictvo, ale už přemýšlel o tom, že rezignuje na svou důstojnickou hodnost a připojí se ke Korporaci. Během dvou měsíců, které ti dva strávili prací na tajných dělech dalekého dostřelu pro torpédoborce třídy Arleigh Burke, přesvědčil Eric jak Cabrilla, tak Murpha, aby se přidali také.

Juan nemohl říct ani slovo proti Murphovým schopnostem při ovládání zbraňových systémů Oregonu, jen doufal, že mladý pan Murphy jednoho dne přestane chodit celý v černém a pouštět si punkovou hudbu tak hlasitě, až z trupu opadávaly přilepení vilejši. Toho rána se objevil v tričku ozdobeném rudými rty. Na zádech měl napsáno THE ROCKY HORROR PICTURE SHOW. Jeho pracovní pult byl posetý půltuctem poloprázdných plechovek od energetických nápojů a podle skelných očí Juan poznal, že Murph jede na kofein.

Cabrillo se usadil na své místo a nastavil si monitor u lokte. Vedle něho se zhmotnil šálek kouřící kávy. Maurice přistoupil tak tiše, že ho Juan vůbec neslyšel přicházet. „Budu vám muset pověsit na krk zvonek.“

„Jen přes mé tělesné ostatky, kapitáne, abych použil otřepané klišé.“

„Nebo přes vaši mrtvolu.“ Juan se usmál. „Díky.“

Přes okraj šálku si Juan prohlédl monitory před sebou a zvláštní pozornost věnoval radarovému obrazu okolních vod. V horní části obrazovky bylo stále vidět íránské pobřeží ve vzdálenosti maximálního dosahu radaru, zatímco kolem nich plulo nesčetně lodí do Perského zálivu a ven. Podle velikosti bodů poznal, že se jedná většinou o tankery, a provoz se zdál být tak hustý jako v Atlantě v dopravní špičce. Dál na jihu se nacházel shluk plavidel shromážděných kolem jednoho velkého, které odhadl na americkou letadlovou vlajkovou loď.

Zkontroloval rychlost a směr stejně jako hloubku pod lodí. Dno kleslo na sto dvacet metrů, což by bylo víc než dost pro slídící íránskou ponorku. Ale vzhledem k blízkosti Američanů mu dělal větší starosti vrtulník nebo útok ze vzduchu, pokud by je někdo z té loupeže podezíral. Rychlý pohled na záběry kamer mu prozradil, že Oregon vypadá, jak má, s jediným komínem a palubou bez kontejnerů. Jméno měl opět původní, ačkoliv na stožáru stále visela panamská vlajka. To bylo prozíravé opatření, protože Íránci nepotřebovali povolení ke vstupu na loď plující pod jejich vlajkou, která na Oregonu obvykle vlála. Kamera umístěná vysoko na nákladním jeřábu ukazovala tanker, který je musel krátce předtím minout ani ne půldruhého kilometru za zádí, a kontejnerovou loď plující souběžně s nimi asi tři čtvrtě kilometru severně.

„Něco na sonaru, Hali?“

„Kromě hluku vytvářeného osmi loděmi v dosahu, které už počítač vyloučil, tam není nic než my, nevinní obchodníci.“ Odmlčel se, jako by chtěl něco dodat.

Juan si všiml, jak se mračí, a řekl: „Pověz mi to. I když ti to třeba nepřipadá důležité.“

„Asi minutu po té smršti vysílání z Bandar Abásu jsme zachytili další balík depeší z námořní základny v Chah Baharu.“

„Ozvalo se to znovu?“

Hali zavrtěl hlavou. „Jen v tom jednom případě.“

Juan nevěděl, co si s tou informací počít, tak ji prozatím odsunul stranou. „Co letadla nebo vrtulníky?“

„Asi před hodinou tady přeletělo protiponorkové letadlo z mateřské lodi jižně od nás, ale od našich přátel na severu nic.“

Cabrillo se trochu uklidnil a začal si myslet, že by se z toho přece jen mohli dostat.

Jakmile mu ta myšlenka prolétla hlavou, Hali vykřikl: „Sonarový kontakt! Azimut devadesát pět stupňů, sedm tisíc čtyři sta metrů. Torpédo ve vodě. Sakra, číhali na nás s otevřenými dveřmi na přídi a zaplavenými torpédomety!“

Torpédo bylo od lodi ještě tak daleko, že měl Juan spoustu času dostat Oregon mimo nebezpečí. Jeho hlas zůstal klidný. „Sleduj ho, Hali. Zjistíme, kam má namířeno, než zareagujeme.“

„Sonarový kontakt!“ vykřikl Kasim znovu. „Druhé torpédo ve vodě, stejný azimut a dosah. Mám propočet cíle. První ryba míří na tu kontejnerovou loď. Jmenuje se Saga a vyjela z Bandar Abásu dvacet minut před námi.“

Situace se komplikovala každým okamžikem.

„Obdrželi jsme varování od flotily s letadlovou lodí,“ zavolal Hali. „Zaregistrovali vypuštění torpéd a poslali do vzduchu letadlo.“

„Vypadá to na pořádný tanec,“ poznamenal Max cynicky.

„To mi povídej,“ zamumlal Juan.

„Sakra!“ vykřikl Hali. „Další kontakt. Vypustili třetí torpédo. Vypadá to, že cílem jsme my, Saga a loď za námi, supertanker společnosti Petromax Oil jménem Aggie Johnston.“

Kdyby šlo jen o jedno torpédo mířící na Oregon, Cabrillo by si s ním dokázal poradit. Možná i se dvěma, kdyby nasměroval svou loď mezi druhé torpédo a plavidlo, na něž mířilo, ale při třech rybách ve vodě mu rychle došly možnosti. Saga nebo Aggie Johnston dostanou přímý zásah. A vzhledem k plnému nákladu dvou tisíc tun surové ropy nemohl dopustit, aby to byl ten supertanker.

„Právě vypustili další,“ vyhrkl Hali s nevírou v hlase. „To už je čtvrtá ryba ve vodě. Vzdálenost mezi Sagou a tím prvním se zmenšila na pět tisíc pět set metrů. Poslední ryba se pohybuje mnohem pomaleji než ty ostatní.“

„Čeká, jestli některá z ostatních nemine cíl,“ řekl Max. „A pak tu práci dokončí.“

Kdyby jedno z prvních třech torpéd nezasáhlo cíl nebo nevybuchlo, tohle náhradní by loď určenou ke zničení zlikvidovalo. Cabrillo tuhle taktiku znal. Zároveň proti ní neměl obranu. Teď už přemýšlel o tom, že budou mít štěstí, když z Ománského zálivu vyváznou živí.

4

Výletní loď Golden Dawn

Indický oceán

Lupičova ruka pevně svírala ústa i nos Jannike Dahlové. Nemohla dýchat a veškerý odpor jako by její situaci ještě zhoršoval. Jak se kroutila, podařilo se jí krátce nadechnout, sotva tolik, aby na okamžik zahnala černotu, která ji hrozila pohltit. Mrskala sebou ze strany na stranu, ale ruku ne a ne setřást.

Zbývaly už jen vteřiny, než ji přemůže bezvědomí, ale nemohla nic dělat. Bylo jí, jako by se topila, nejděsivější smrt, jakou si dokázala představit, jen s tím rozdílem, že jí život nebralo objetí studené vody ale ruce neznámého člověka.

Jannike sebrala poslední síly a ještě jednou se pokusila uvolnit.

Probrala se lapajíc po dechu, s hlavou a rameny zvednutými z polštáře, na který ji znovu stáhly deky, jimiž byla přikrytá. Průhledná plastová hadička, která jí přiváděla do nosu kyslík, se jí obtočila kolem krku a dusila ji stejně jako záchvat astmatu, který ji postihl.

Celá roztřesená z noční můry, která vždy doprovázela záchvat prožitý ve spánku, popadla Janni inhalátor připravený na nočním stolku. Mlhavě si uvědomovala, že je na lodní ošetřovně. Dala si náustek mezi rty a několika stisky si vstříkla do úst ventolin, který vdechla tak hluboko do plic, jak to jen šlo.

Jak jí lék uvolňoval sevřené dýchací cesty, mohla ho Janni vdechnout ještě víc a konečně potlačit akutní příznaky záchvatu. Srdce jí však stále divoce bušilo po hrozném snu a část kanyly jí vypadla, takže dýchala kyslík jen jednou nosní dírkou. Narovnala si plastovou trubičku a ucítila okamžité zlepšení. Letmým pohledem na monitor nad svou hlavou se přesvědčila, že jí okamžitě stoupla saturace kyslíkem. Narovnala si zmačkané povlečení a svezla se o něco níž na posteli se zvednutým podhlavníkem.

Byl to její třetí den na ošetřovně, třetí den trávila celé hodiny sama, k smrti se nudila a proklínala slabost svých plic. Její přátelé ji pravidelně navštěvovali, ale ona věděla, že se ani jeden nechce zdržet. Neměla jim to za zlé. Nebyl na ni moc hezký pohled, jak tam tak ležela, lapala po dechu jako ryba na suchu a inhalovala. Neměla ani sílu nechat si od sestry převléknout postel a dokázala si představit, jak je asi cítit.

Závěs kolem její postele se náhle rozhrnul. Doktor Passman se pohyboval tak rychle, že Janni nikdy nepoznala, že vstoupil do místnosti. Byl to bývalý kardiochirurg z Anglie něco přes šedesát, který se po rozvodu vzdal své praxe a nastoupil jako lodní lékař u společnosti Golden Cruise Line, aby si užil poklidného života a připravil bývalou manželku o polovinu výplaty, kterou dříve vydělával.

„Slyšel jsem vás vykřiknout,“ řekl s pohledem upřeným spíš na monitory než na pacientku. „Jste v pořádku?“

„Jenom další záchvat.“ Janni se pokusila o úsměv. „Stejný, jaké mám už tři dny.“ Pak dodala se svým zpěvavým skandinávským přízvukem: „Nebyl tak silný jako předtím. Myslím, že už polevují.“

„Na podobné závěry jsem tu já,“ řekl a konečně se na ni podíval. V jeho očích bylo vidět obavy. „Jste modrá jako borůvka. Moje dcera má také chronické astma, ale takové jako vy ne.“

„Jsem na to zvyklá,“ pokrčila Jannike rameny. „První záchvat jsem dostala v pěti letech, takže se s nimi potýkám už tři čtvrtiny svého života.“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli tím netrpěl ještě někdo jiný z vaší rodiny.“

„Nemám žádné sourozence a ani jeden z rodičů to neměl, ale matka mi říkala, že se to stávalo její mamince, když byla malá.“

Passman přikývl. „Tahle nemoc se často dědí. Myslel bych si, že pobyt na čistém mořském vzduchu vaše symptomy zmírní.“

„Taky jsem v to doufala,“ řekla Janni. „To byl jeden z důvodů, proč jsem vzala místo servírky na výletní lodi. Tohle a vyhlídka, že vypadnu z maloměsta, kde se nedalo dělat nic jiného než pozorovat rybářské lodi plující do přístavu a ven.“

„Určitě se vám stýská po rodičích.“

„Ztratila jsem je před dvěma lety,“ řekla Janni. Za jejíma tmavýma očima přelétl stín. „Při autonehodě.“

„To je mi líto. Už se vám vrací barva,“ poznamenal Passman, aby změnil téma. „A zdá se, že se vám snáz dýchá.“

„Znamená to, že můžu odejít?“ zeptala se Janni.

„Obávám se, že ne, milá slečno. Vaše saturace kyslíkem je pořád nižší, než bych si představoval.“

„Vám asi nesejde na tom, že je dneska večírek pro posádku,“ poznamenala s nádechem zklamání. Podle hodin na stěně chybělo do večírku jen několik hodin.

Tato taneční zábava byla první příležitostí pro mladší členy hotelového personálu trochu se uvolnit od chvíle, kdy loď před dvěma týdny vyplula z Filipín. Měl to být zlatý hřeb plavby pro číšníky, servírky, pokojské a členy posádky mimo službu, mezi něž shodou okolností patřili dva ďábelsky pohlední Norové. Janni věděla, že se ho zúčastní i někteří z mladších cestujících. Už dobře týden nikdo o ničem jiném nemluvil.

„Ne, to nesejde,“ řekl doktor.

Dveře malé ošetřovny se otevřely a do pokoje v parfémovém oparu vtrhly Elsa a Karin, Janniiny nejlepší kamarádky na Golden Dawn. Byly z Mnichova, o pár let starší než Janni, a pro společnost pracovaly už tři roky. Elsa byla cukrářka a Karin dělala ve stejné směně s Janni. Byly už oblečené na večírek. Karin měla na sobě černé šaty s třásněmi, které zvýrazňovaly její bujné poprsí, a Elsa si vzala jednodílné šaty bez ramínek, pod kterými od pohledu už nic neměla. Obě byly hodně nalíčené a rozesmáté.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Elsa a posadila na kraj Janniiny postele, aniž by si všímala Passmana.

„Závidím.“

„Pořád ti není tak dobře, abys mohla jít na večírek?“ Karin se zamračila na doktora, jako by to byla jeho vina, že Janni nemá své astma pod kontrolou.

Janni si odhrnula z čela propocené vlasy. „I kdyby bylo, nemohla bych se vám vyrovnat v oblékání.“

„Myslíš, že se budu Michaelovi líbit?“ Karin se zatočila kolem dokola.

„Bude z tebe paf,“ ujistila Elsa kamarádku.

„Víš jistě, že přijde?“ zeptala se Janni, která sbírala klepy, i když jí hrudník svírala bolest. Michael byl jedním z cestujících, které obsluhovala, Kaliforňan s blond vlasy, modrýma očima a tělem vypracovaným celoživotním posilováním. Ženská polovina personálu se shodla, že je to nejhezčí chlap na lodi. Věděla také, že se Karin s Michaelem už několikrát vyspala.

Karin si uhladila šaty. „Slíbil mi to.“

Passman jim skočil do řeči. „Vám nevadí, že je responsivista?“

Zamračeně na doktora pohlédla. „Vyrůstala jsem se čtyřmi bratry a třemi sestrami. Nemyslím si, že nemít děti je tak špatný nápad.“

„V responsivismu nejde jen o to nemít děti,“ poznamenal.

Karin to vzala jako narážku, že neví, v co skupina, která si loď najala, věří. „Ano, jde také o to pomoct lidstvu tím, že se milionům žen z třetího světa poskytne možnost regulace početí a tím se sníží zátěž, kterou lidská populace představuje pro Zemi. Když v sedmdesátých letech dvacátého století doktor Lydell Cooper založil toto hnutí, žily na světě tři miliardy lidí. Dnes jich je dvakrát tolik – šest miliard – a růst se nezpomaluje. Deset procent z celkového počtu lidí, kteří žili v uplynulých sto tisíci letech, je na světě právě teď.“

„Taky jsem četl ty plakáty, co rozvěsili po celé lodi,“ ušklíbl se Passman. „Ale nezdá se vám, že responsivismus překračuje společenské uvědomění? Žena, která se k nim dá, musí souhlasit, že si nechá podvázat vejcovody. To mi spíš připomíná sektu.“

„Podle Michaela mu tohle lidé říkají v jednom kuse.“ S tvrdohlavostí mládí byla Karin odhodlaná hájit přesvědčení svého milence. „Jen proto, že neznáte všechna fakta, nemůžete zavrhnout to, v co věří.“

„Ano, ale nemůžete přece přehlédnout…“ Passman zmlkl, protože mu došlo, že žádný argument, který předloží, neobstojí u dvacetileté dívky s rozbouřenými hormony. „I když vy asi můžete. Myslím, že byste měly nechat Jannike odpočívat. Budete jí o tom večírku vyprávět.“ S tím se vzdálil od Janniina lůžka.

„Budeš v pořádku, Schnuckiputzi?“ zeptala se Elsa a dotkla se Janniina hubeného ramene.

„Jasně že budu. Dobře se bavte, vy dvě, a zítra chci slyšet všechny podrobnosti.“

„Slušné dívky se nelíbají a nedrbou,“ usmála se Karin.

Obě Němky odešly, ale Karin se za okamžik vrátila. Pomalu došla k hlavě postele. „Chci, abys věděla, že si myslím, že to udělám.“

Janni věděla, co má na mysli. Věděla, že Michael znamená pro její kamarádku víc než jen náhodnou známost a že kromě toho, že se několikrát pomilovali, spolu celé hodiny mluvili o tom, čemu on věří.

„Karin, tohle je zásadní krok. Tak dobře ho neznáš.“

„Stejně jsem děti vlastně nikdy nechtěla, tak co na tom, jestli si nechám vaječníky podvázat teď nebo až za pár let.“

„Nenech se jím k tomu přemluvit,“ pronesla Janni tak naléhavě, jak jen jí zesláblé tělo dovolilo. Karin byla milá, ale nepatřila mezi nejsilnější osobnosti, které kdy Jannike potkala.

„On mě nepřemlouvá,“ vyhrkla až moc rychle. „Sama o tom už dlouho přemýšlím. Nechci být ve třiceti strhaná, jako byla moje máma. Teď jí je pětačtyřicet a vypadá na sedmdesát. Pěkně děkuju. Kromě toho,“ dodala se zářivým úsměvem, „stejně se nic nestane, dokud nezakotvíme v Řecku.“

Janni vzala Karin za ruku a důrazně řekla: „Tohle je rozhodnutí, které ti změní celý život. Přemýšlej o tom, ano?“

„Dobře,“ slíbila Karin, jako by mluvila s rodiči.

Janni ji krátce objala. „Fajn. A teď se jdi bavit i za mě.“

„To se spolehni.“

Ještě dlouho poté, co dívky odešly, zůstal ve vzduchu viset jejich parfém.

Jannin obličej se svraštil soustředěním. Loď měla dorazit do Pirea až za týden, takže existovala naděje, že s Elsou dokáží Karin její rozhodnutí rozmluvit. Jednou z podmínek vstupu k responsivistům byla sterilizace. Vasektomie u mužů a podvázání vejcovodů u žen. Součástí jejich pravidel bylo souhlasit s tím, že nepřidají další děti na už tak přelidněnou planetu, což byl dramatický první krok, jenž byl obtížný, drahý a nevratný v případě pozdější změny názoru. Karin byla příliš mladá, aby udělala něco takového ve snaze dostat do postele pohledného mladíka.

Usnula a probudila se až po několika hodinách. Slyšela tichý hukot lodních motorů, ale jen stěží mohla cítit klidné pohupování hladiny Indického oceánu. Napadlo ji, jak se asi Elsa a Karin na večírku baví…

Jannike se znovu probrala o hodinu později. Nenáviděla to povalování na ošetřovně. Cítila se osamělá, nudila se a uvažovala, že vytáhne zpod postele své šaty a vyplíží se aspoň nakouknout do tanečního sálu. Ale její tělo tomu nebylo nakloněno, a tak znovu zavřela oči.

V okamžiku, kdy ji lupič znovu začal dusit, uslyšela ránu.

Jannike se s trhnutím probudila a sáhla po inhalátoru, právě když se dveře pokoje otevřely a dovnitř proniklo světlo z ordinace za nimi. Omámena astmatickým záchvatem si nebyla jistá, co to vlastně vidí. Do místnosti se vpotácel doktor Passman. Na sobě měl župan a byl bos. Vypadalo to, že má předek županu a obličej pokrytý krví. Jannike lačně nasála lék z inhalátoru a zamrkala, aby setřásla z víček spánek.

Passman vydal odporný chrčivý zvuk a z úst se mu vyřinula další krev. Janni zalapala po dechu. Udělal další dva nejisté kroky a pak náhle, jako by se mu rozpustily klouby v kolenou, svalil se dozadu a dopadl na linoleum s vlhkým plesknutím. Janni viděla, jak se jeho tělo vlní, jako kdyby uvnitř zkapalnělo, a v několika vteřinách ho obklopila vazká kaluž jeho vlastní krve.

Přitáhla si pokrývku pod bradu a potáhla z inhalátoru. Začínala zrychleně dýchat. Pak do pokoje vstoupila další postava. Byla to Karin ve svých černých koktejlkách. Divoce kašlala, až se prohýbala v pase, a z úst jí stříkaly rudé chlístance krve. Janni vykřikla přes svůj vlastní záchvat kašle, vyděšená tím, co vidí.

Karin se pokusila promluvit, ale vyšlo z ní jen bublavé chroptění. Natáhla ruce před sebe v prosebném gestu a bledými prsty se snažila dotknout Jannike. Janni se nenáviděla za to, že se odtáhla na druhou stranu postele, ale nemohla jinak. V koutku Karinina oka se objevila rudá slza, nechala po sobě na tváři červenou stopu, a když skanula na hruď, rozkvetla jako karmínová růže.

Jako chvilku předtím Passman, ani Karin se už nedokázala udržet na nohou. Svalila se dozadu, aniž by se pád nějak pokusila zmírnit. Když dopadla na podlahu, vypadalo to, jako by se její kůže rozplynula. Všude stříkala krev, jak se Karinino tělo rozpadalo, a Jannike Dahlová si okamžik předtím, než upadla do katatonického stavu, byla jistá, že zešílí.

5

Juan Cabrillo několik vteřin studoval taktický monitor na přední stěně operačního centra, přestože věděl, že tolik času nemá. Tři ze čtyř torpéd vypálených z íránské ponorky třídy Kilo se vějířovitě rozestoupily a blížily ke svým cílům a sonar ukazoval, že čtvrté zpomalilo natolik, že počítač udával jen jeho přibližnou polohu.

Kontejnerovou loď Saga dělily od prvního torpéda už jen tři kilometry, zatímco supertanker Aggie Johnston s nosností dvě stě tisíc tun měl k dobru dva a půl kilometru. Třetí torpédo se řítilo přímo na Oregon rychlostí více než čtyřiceti uzlů.

Cabrillo věděl, že by Oregon přímý zásah vydržel díky aktivnímu pancíři na trupu, který při nárazu torpéda vybuchoval směrem ven a negoval sílu exploze, ačkoliv by nejspíš došlo k poškození důležitých systémů. Mohl se také blížící rybě uhnout, kdyby využil mimořádnou rychlost a snadnou ovladatelnost lodi, ale torpédo by pak změnilo směr na Sagu a zpečetilo její osud. Neexistoval prostě způsob, jak ochránit obě obchodní lodi a Oregon zároveň, zvlášť když někde v dálce číhala záložní zbraň.

Mlhavě si byl vědom toho, že Hali Kasim vyslal výstražnou rádiovou depeši oběma lodím ohroženým torpédy, i když jejich posádky nemohly vůbec nic dělat. Plavidlo velikosti Aggie Johnston mělo směšně velký poloměr obratu a při současné rychlosti by na zastavení potřebovalo osm kilometrů.

„Sleduji dva stroje rychle se vzdalující od letadlové lodi,“ ozval se Mark Murphy od zbraňových systémů. „Myslím, že jsou to S-3B Viking, protiponorková letadla vyzbrojená torpédy Mark 46 nebo Mark 50. Ta íránská ponorka se tak za deset minut dostane do pořádných trablů.“

„Což je o pět minut později, než bychom potřebovali,“ poznamenal Eric.

„Hali, jaká je vzdálenost té ryby, co jde po nás?“ zeptal se Cabrillo.

„Pět a půl kilometru.“

„A té pro Sagu?“

„Tři kilometry.“

Cabrillo se napřímil v křesle. Už se rozhodl. Byl čas vrhnout kostky a čekat, co se stane. „Kormidlo, zrychli na čtyřicet uzlů a dostaň nás mezi Sagu a to torpédo, které míří na ni.“

„Jo.“

„Zbraně, otevři střílny gatlingu na přídi a zaměř tu rybu, připoj počítač na hlavní sonar a možná budeš potřebovat záměrný kříž kamery na stožáru.“

„Okamžíček,“ řekl Max.

„Pane Murphy,“ pronesl Juan ostrým tónem. „My nemáme ani vteřinu.“

Murph neposlouchal. Byl zabraný do něčeho, co se dělo v notebooku, který připojil na svůj systém. „No tak, holka, nauč se to, dělej!“

„Co to děláte?“ zeptal se Cabrillo a naklonil se, aby vyrovnal ostrou zatáčku Oregonu.

„Učím Whoppera nový trik.“

Whopper byla jeho a Stoneova přezdívka pro superpočítač Oregonu, kterou si vypůjčili z jednoho filmu Matthewa Brodericka o mladém hackerovi, který se nabourá do obranného systému SAC/NORAD a málem odstartuje jadernou válku.

„Nepotřebujeme nové triky, zbraně. Chci mít gatling připojený a zamířený.“

Murph se otočil na sedadle a pohlédl přes místnost na Maxe Hanleyho, který se zabýval svým počítačem. „Nemyslím, že to bude fungovat.“

„Pokračuj, kamaráde,“ bylo vše, co Max řekl.

„Nechtěli byste mi prozradit, co se děje?“ zeptal se Juan a podíval se postupně na oba.

„Jo! Jo, jo, jo,“ zaskřehotal Mark, vyskočil z křesla a zapumpoval pěstmi nad hlavou. Prsty divoce zaútočil na klávesnici, aniž by se obtěžoval posadit, a vypadal jako pianista zcela ponořený do klasické skladby. „Logaritmy se nám pěkně řadí, zaměřování je napojené. Jeho palubní počítač je synchronizovaný s naším. Mám plnou kontrolu.“

„Nad čím?“

Max mu věnoval prohnaný úsměv. „Za chvilku budeme mít fůru času.“

Cabrillo zbledl a ohlédl se na Maxe. Hanley se tvářil nevyzpytatelně jako

Buddha. „To nemyslíš vážně,“ vyhrkl Juan, ale věděl, že to jeho podřízený vážně myslí. „Copak nevíš, že když se Rusové naposledy pokusili jednu z těchhle věcí odpálit, udělalo jim to díru do boku Kursku a zabilo všech sto osmnáct lidí na palubě? A tohle je íránská kopie, proboha.“

„Mezi Sagou a torpédem zbývá necelý kilometr,“ ohlásila Linda Rossová. Kvůli živé komunikaci mezi dopravními loděmi, americkým bojovým svazem a rychle se blížícími protiponorkovými letadly převzala sonar, aby se Hali Kasim mohl soustředit na vysílačku.

„Jenom ti nabízím možnost, Předsedo,“ řekl Max a pokrčil rameny.

„Nech si toho Předsedu, ty mazaný starý pacholku.“

Juan si znovu prostudoval taktický monitor a všiml si, že Oregon každým okamžikem vklouzne mezi blížící se torpédo a jeho zamýšlený cíl. Kvůli hustotě vody potřebovali být přímo před torpédem, pokud měli mít šanci ho zasáhnout. Až dosáhnou palebného postavení, bude mezi nimi a zbraní řítící se na ně jen tři metry pod hladinou pouhých čtyři sta padesát metrů.

Na záběrech kamery na nákladním jeřábu Cabrillo viděl brázdu za torpédem, nezřetelnou čáru na jinak klidné hladině. Přibližovalo se rychlostí více než čtyřiceti uzlů.

„Zbraně, musíme ho sejmout, než se ponoří ke kýlu.“

„Zaměřuju ho,“ řekl Murph.

Eric Stone zavedl Oregon do palebného postavení za pomocí příčných trysek a silného zpětného tahu magnetohydrodynamických trysek, a postavil je přímo do cesty torpédu.

„Povolení k palbě,“ řekl Juan.

Mark stiskl několik kláves.

Na boku Oregonu se otevřel pancéřový kryt střílny kulometu Gatling, šestihlavňová zbraň zařvala a začal se z ní sypat proud prázdných nábojnic splývajících v jednu šmouhu. Z lodi vyšlehl plamen a zvedl se oblak kouře, jak kulomet ráže 20 mm pálil přes vodu. Hladina těsně před řítícím se torpédem se zčeřila, provrtávaná stovkami kulek s příměsí uranu. Do vzduchu tryskaly malé gejzíry vody doprovázené párou.

Torpédo ruské výroby TEST-71 naplněné sto osmdesáti kilogramy výbušniny, se vřítilo do palebného pole kulometu. Nepřetržitá palba dostatečně rozhrnula vodu a čtyři kulky zasáhly torpédo přímo do středu. Hlavice vybuchla a po hladině se rozběhly soustředné vlny, zatímco v epicentru výbuchu se zvedl k obloze pětadvacet metrů vysoký sloupec vody, než zvítězila gravitace a gejzír se zřítil zpátky do prohlubně v hladině.

Přestože velitelský tým seděl v samém srdci lodi a byl dobře izolovaný od vnějšího světa, slyšel výbuch tak dobře, jako by mu přímo nad hlavou uhodil hrom.

Juan se okamžitě obrátil k Maxovi. „Tím jsme získali asi třicet vteřin. Teď se předveď!“

„Všechna jejich torpéda jsou řízená kabelem. Jestli se nám je podaří odstřihnout, budou neškodná. Dokonce ani Íránci by nenechali tyhle ryby neřízené plavat ve svých vodách.“

„Co navrhuješ?“

„To je přece jasné. Potopit tu zatracenou ponorku.“

Juan se znovu podíval na taktický monitor. Uviděl červené body představující dvě blížící se americká letadla S-3B Viking i čáry značící pohyb tří zbývajících torpéd. Záložní ryba začala zrychlovat směrem k Oregonu, zatímco první zbraň, která na něj mířila, pozměnila kurz, aby se nesrazily.

„Víš jistě, že to bude fungovat?“ zeptal se Juan, aniž by se ohlédl.

„Jak to mám vědět?“ opáčil Max. „Je to íránská kopie ruské zbraně, která už jednou selhala. Ale můj tým pracoval celou noc na úpravách prvního torpédometu, abychom ji mohli odpálit, a zdá se, že Murph rozchodil software, takže bych do toho šel. Jestli to bude fungovat, jak má, vyřadí to ta tři torpéda z činnosti dlouho předtím, než zasáhnou své cíle.“

„Murphe?“

„Whopper je napojený, Předsedo. Budu to řídit, jak to jen půjde, ale tohle je spíš zbraň typu ‚namířit a doufat‘. Při dvou stech uzlech se nedá pořádně ukočírovat nic.“

Cabrillo věděl, že Maxe a Murpha za pár vteřin buďto z vděčnosti políbí, nebo je pošle do horoucích pekel. „Kormidlo, obrať nás přídí k té ponorce. Zbraně, otevři vnější dveře torpédometu jedna. Uprav souřadnice a střílej.“

Voda pod přídí Oregonu se zpěnila, jak Eric Stone obrátil loď proti vlnám, aby Murphovi umožnil vypálit.

„Stoney, ještě dva stupně na pravobok,“ požádal Mark a Eric lehce zesílil proud v tryskách, aby loď mířila přesně tam, odkud ponorka třídy Kilo vypálila svá torpéda. „Nepohnula se, Lindo, že ne?“

„Ne. Stojí na místě a kabely řídí svoji rybí školu,“ odpověděla Rossová a sundala si z uší sluchátka pasivního sonaru.

To byla poslední informace, kterou Mark potřeboval. Stiskl odpalovací tlačítko. Dávkou stlačeného vzduchu dost silnou na to, aby zahoupala nákladní lodí, vystřelil upravený torpédomet raketové torpédo dveřmi v trupu rychlostí skoro padesáti uzlů, což stačilo na to, aby se okolo celé zbraně vytvořila vysokotlaká vzduchová bublina. Jakmile řídicí počítač torpéda zaznamenal, že zbraň zpomaluje, s ohlušujícím zařváním naskočil raketový pohon a roztáhla se stabilizační křidélka.

Raketové torpédo velryba neboli hút prořezávalo oceán v obalu z bublin, díky němuž si nemuselo ztěžka prorážet cestu vodou. V podstatě letělo a brzy dosáhlo rychlosti dvou set třiceti uzlů. Jeho brázda připomínala vroucí kotel.

Záběry kamery na jeřábu ukazovaly, že moře proťala dokonale rovná rýha, která začínala u přídi Oregonu a prodlužovala se rychlostí sto třiceti metrů za vteřinu.

„Hele jak frčí!“ vykřikl někdo.

„Vzdálenost k cíli?“ zavolal Juan.

„Dva tisíce osm set metrů,“ odpověděla Linda. „Teď už dva tisíce čtyři sta. Dva tisíce. Osmnáct set.“

„Pane Murphy, připravit autodestrukci,“ přikázal Juan.

„Ty tu ponorku nechceš zničit?“

„A vyvolat tak ještě větší mezinárodní incident, než na jaký se teď díváme? Ne, díky. Chci je jenom trochu postrašit a přetrhnout kabely, co se odvíjejí z přídi ponorky.“

„Jak blízko?“

Juan pohlédl na taktický displej, aby zkontroloval vzdálenosti mezi torpédy mířícími na Aggie Johnston a Oregon a loďmi samotnými. Johnstonu zbývalo třicet vteřin, než se jeho trup rozpáře po přímém zásahu. Sledoval linii raketového torpéda táhnoucí se přes plochou obrazovku a pohybující se tak rychle, že počítač musel obnovovat obraz každou vteřinu. Bylo nutné poškodit ponorku natolik, aby nemohla odpálit další torpéda, ale ne tak, aby se potopila.

„Tisíc metrů, Předsedo,“ zvolala Linda, přestože Juan klesající číselný údaj na obrazovce viděl na vlastní oči.

Johnston dělilo od torpéda, které se na něj řítilo, necelých dvě stě metrů. Všechny vektory a rychlosti tvořily komplikovaný celek, ale Juan se v tom dobře orientoval.

„Čekejte,“ řekl. Kdyby odpálili raketu příliš brzy, riskovali by, že nepřeruší kabely. Příliš pozdě a třiapadesátičlenná posádka ponorky třídy Kilo by zahynula.

„Čekejte,“ zopakoval, zatímco sledoval hút prořezávající moře a slabou čáru zvířené vody blížící se k odhalenému boku supertankeru.

Jedno torpédo bylo padesát metrů od cíle a druhé tři sta, ale jejich rychlosti byly tak odlišné, že by obě zasáhla své terče ve stejném okamžiku. „Teď!“

Mark stiskl klávesu a vyslal na počítač v torpédu signál k autodestrukci. Zlomek vteřiny nato vybuchla bojová hlavice a zbytek raketového paliva, do vzduchu vylétl obrovský gejzír vody a v moři se otevřela propast patnáct metrů hluboká a stejně tak široká. Výbuch zvedl omračující tlakovou vlnu. Ta zasáhla Oregon do přídě, ale udeřila do boku lodi Aggie Johnston, až se lehce naklonila na levobok.

Kvůli hluku provázejícímu výbuch byl pasivní sonar k ničemu. Cabrillo soustředil pozornost na kameru na jeřábu zabírající supertanker společnosti Petromax. Neohrabaně se pohupoval na vyrovnaném kýlu. Chvilku ho sledoval a pak se mu po tváři rozlil úsměv. Žádný výbuch torpéda, které by narazilo do jeho trupu. Maxův plán vyšel. Kabely, kterými ponorka řídila své ryby, byly zpřetrhány, a zbraně se okamžitě deaktivovaly.

„Lindo, pověz mi, jestli něco slyšíš,“ přikázal.

„Počítač zpracovává data. Dej mi pár vteřin.“

Hali se otočil na svém sedadle. „Předsedo, pilot jednoho vikinga chce vědět, co se to stalo.“

„Nech ho čekat,“ řekl Juan, který se stále soustředil na Lindu, jež seděla nehybně jako socha, pravou rukou si pevně tiskla k hlavě pravé sluchátko sonaru a upírala oči na zářící monitor.

Konečně na něho pohlédla. „Žádné zvuky rychle se otáčejících lodních šroubů, takže ta zbývající torpéda stojí a nejspíš klesají ke dnu. Slyším hukot strojů v ponorce a poplašný signál vycházející z jejího trupu. Moment… Jo, jsou to pumpy, vyčerpávají zátěž.“ Na tváři jí zazářil uličnický úsměv. „Zvládli jsme to! Míří k hladině.“

Operačním centrem se rozlehl potlesk a jásot a dokonce i na Maxově buldočím obličeji se objevil úsměv.

„Skvělá práce, lidi. Zvlášť vaše, pane Murphy, a tvoje, Maxi. Řekněte lidem, co instalovali raketové torpédo a upravovali torpédomet, že na příští výplatnici najdou prémii.“

Přestože každý člen posádky dostával svůj procentuální podíl ze zisků Korporace, Cabrillo s oblibou rozdával bonusy za práci navíc. To byl jeden z důvodů, proč k němu jeho lidé byli tak loajální, i když šlo hlavně o to, že byl tím nejlepším přirozeným vůdcem, pro kterého kdy pracovali.

„Podívejte se na tohle!“ vydechl Eric Stone.

Na hlavní obrazovce posunul obraz kamery tak, aby bylo vidět místo v oceánu, kde číhala ponorka třídy Kilo. Voda se vařila jako v obřím víru a uprostřed se vynořoval z vody tupý předmět. Jakmile se objevila příď íránské ponorky, viděli, že pláty trupu jsou pomačkané, jako by narazila plnou rychlostí do podmořské hory. Normálně oblý nos měl uprostřed prohlubeň, kterou udělalo raketové torpédo, jež vybuchlo jen šedesát metrů před ním.

Plavidlo se dál vynořovalo, až se kolem něho zvedaly vlny. Jakmile se vyrovnalo, zaostřil Stone kameru na poškozené pláty trupu a počítač Oregonu okamžitě vykompenzoval pohyby lodi, takže obraz byl zcela nehybný. Okolo potrhaného kovu unikaly vzduchové bubliny – nebylo jich moc, ale stačilo to jako důkaz, že ponorka nabírá vodu. Poklopy na kónické věži a přední a zadní palubě se otevřely a ze zmrzačené ponorky se začali valit námořníci.

„Vysílají něco, Hali?“ zeptal se Juan.

„Obvyklý tísňový signál. Jejich pumpy stěží stíhají vyčerpávat vodu. Požadují pomoc z námořní základny Chah Bahar. Jejich kapitán ještě nevydal rozkaz opustit loď, ale chce mít na palubě všechny muže, které nepotřebuje uvnitř, pro případ, že by šli ke dnu.“

„Žádají o pomoc některou z lodí v oblasti?“

„Ne, a pochybuju, že to udělají.“

„Souhlasím. Palba na civilní lodi bez varování, to je porušení aspoň padesáti mezinárodních úmluv.“

„A jak říkáš tomu, co jsme udělali v Bandar Abásu?“ popíchl ho Max.

„Drobná krádež,“ opáčil Cabrillo. „Trestaná pokutou a několika hodinami veřejně prospěšných prací.“

V tom okamžiku se nad Oregonem mihla dvojice letounů S-3B z americké letadlové lodi a prolétla asi třicet metrů nad hladinou a palubou íránské ponorky. Námořníci si lehali na břicho, jak z nich proudy z trysek rvaly uniformy.

„Předsedo, pilot vedoucího vikingu s vámi chce pořád mluvit,“ řekl Hali. „A mám tady oficiální žádost od Charlese Martina, velitele letadlové lodi George Washington, abychom zachovali současnou polohu.“

„Dej mi ho,“ řekl Juan, nasadil si na hlavu sluchátka a narovnal vestavěný mikrofon. „Tady je Juan Cabrillo, kapitán lodi Oregon. Co pro vás můžeme udělat, veliteli?“

„Kapitáne Cabrillo, rádi bychom k vám poslali skupinu mužů, aby se poptali vaší posádky na to, co se právě stalo. Kapitáni lodí Saga a Aggie Johnston s tím už souhlasili. Vrtulník se k vám může dostat za dvacet minut. Pokud nejste zařízení na přistávání vrtulníků, za dvě hodiny by u vás mohl být raketový křižník Port Royal.“

„Se vší úctou, veliteli Martine, nikdo z mé posádky nic neviděl. Já sám jsem spal a muž na hlídce je na jedno oko slepý a na druhé nevidí.“

Martinův hlas získal na ostrosti. „Kapitáne, určitě vám nemusím připomínat, že koaliční síly operující v těchto vodách mají právo zkontrolovat všechny lodě, které vplouvají do Perského zálivu nebo z něho vyplouvají. Říkám tomu žádost, ale ve skutečnosti je to rozkaz. Zůstanete, kde jste, a připravíte se přijmout mé muže.“

Juan chápal, že úkolem námořnictva je zabránit potenciálním teroristům, aby využívali Záliv jako cestu pro přepravování zbraní a vojáků, ale v žádném případě nemohl dovolit, aby mariňáci prohlíželi Oregon. Zkorumpovaní úředníci v zahraničních přístavech se snadno nechali odradit od inspekce na zchátralé nákladní lodi, ale to neplatilo v případě americké armády.

„Mohly byste prosím zůstat na příjmu?“ požádal Juan. Zakryl rukou mikrofon a zavolal na Haliho Kasima. „Spoj se s Overholtem. Řekni mu, co se děje, a požádej ho, aby nám ty chlapy sundal ze zad. Eriku, nastav kurz sto pět stupňů a zvedni rychlost na osmnáct uzlů.“ Sundal ruku z mikrofonu. „Lituji, veliteli. Vrtulník na Oregonu přistát nemůže, budete k nám muset poslat lidi z Port Royal.“

„Výborně, kapitáne. Počítejte s naším příjezdem zhruba v jedenáct hodin.“

„Necháme vám rozsvíceno,“ utrousil Juan a ukončil hovor. Rozhlédl se po operačním centru. „Chce se někdo vsadit? Dvacet babek tomu, kdo se trefí nejblíž.“

Posádka okamžitě věděla, o čem mluví.

„Zavolá zpátky za deset minut,“ tipl si Hali.

„Za pět,“ řekla Linda.

„Budou mít teď chvíli plné ruce práce.“ To byl Mark Murphy. „Ještě dobrou půlhodinu si nevšimnou, že jsme na cestě.“

„Přidám se k Lindě,“ řekl Eric. „Pět minut. O tu dvacku se rozdělíme.“

Juan se podíval na Maxe Hanleyho. „Jak to vidíš ty?“

Max chvilku upíral oči na akustické obklady stropu, pak pohlédl na Předsedu. „Ozve se teď hned.“

„To mě podrž!“ vykřikl Hali. „Má pravdu. Na lince je Martin.“

„Spoj ho,“ přikázal Cabrillo.

„Kapitáne Cabrillo, tohle je poslední varování,“ řekl velitel Martin. Podle úsečného vyjadřování Cabrillo poznal, že mariňák mluví skrz zaťaté zuby. „Jestli okamžitě nezastavíte, přikážu kroužícím vikingům, aby spustily palbu na vaši loď.“

Cabrillo nepochyboval, že to Martin myslí vážně, ale už ho unavovalo se s ním dohadovat. „Veliteli, íránská ponorka před chvílí vypálila torpédo na plně naložený supertanker. Nebudu tady čekat, až půjdou po nás. Zmizím z oblasti vaší působnosti dřív, než se sem dostanete, a vy mi v tom nedokážete zabránit.“

„Vy –“ Martinův hlas náhle zmlkl. Půl minuty nato se velitel znovu ozval. Juan nedokázal přesně určit nový tón v jeho hlase. Byla to bázeň? Strach? Respekt? Kombinace všech tří? „Kapitáne, můžete jet, kamkoliv uznáte za vhodné.“

Cabrillo zauvažoval, koho asi Langston přinutil na letadlovou loď zavolat. Musel to být velitel námořních operací v Indickém oceánu nebo jeden z jeho náčelníků štábů. Ať to byl kdokoliv, bylo milé mít ve Washingtonu spřízněnou duši.

„Myslel jsem si, že změníte názor. Děkuji a hodně štěstí. Mimochodem, ta íránská ponorka nabírá vodu, takže jestli se chcete podívat dovnitř, měli byste si pospíšit. Oregon konec.“

Pod Juanovou bradou se objevila mohutná ruka. Vytáhl z kapsy kalhot peněženku a vložil Maxovi do dlaně dvacet dolarů

Max k bankovce přičichl, jako by to byl kvalitní doutník. „Bylo to jako sebrat děcku lízátko.“

„Nepřekvapuje mě, že přesně víš, jaký to je pocit.“ Cabrillo se postavil. „Nic tak nepovzbudí chuť k jídlu jako malá námořní bitva před snídaní. Navigátore, kdy dorazíme na místo setkání?“

„Před půlnocí to nebude,“ odpověděl Eric.

„Dobře, chci mít velitelský štáb na hlídce, takže si upravte rozpis služeb, jak bude třeba. Já musím zavolat Langstonovi, poděkovat mu za pomoc a vysvětlit, proč dodáme jenom jedno raketové torpédo.“ Na odchodu z operační místnosti vytáhl Maxovi z ruky dvacetidolarovku. „Protože jsi nás připravil o druhé torpédo, pořád ještě dlužíš Korporaci čtyři miliony devět set devadesát devět tisíc devět set osmdesát babek.“

6

Jakmile doktorka Julia Huxleyová otevřela dveře do balastní nádrže, která sloužila také jako bazén, okamžitě ucítila slaný pach mořské vody. Díky tomu, jak byl Oregon uzpůsoben, měl bazén víc než padesát metrů, což je délka, v níž se závodí na olympijských hrách, ale byl široký jen na dvě dráhy a po obou stranách ho lemovaly úzké chodníky obložené světlým mramorem s proužky protiskluzové pásky. Prostor osvětlovaly zářivky kombinované s žárovkami, které vytvářely iluzi slunečního světla. Stěny pokryté stejnými obklady jako bazén byly věčným zdrojem starostí pro úklidový personál, protože když se nádrž naplnila, aby se loď ponořila hlouběji, lesklý mramor nevyhnutelně potřísnily chaluhy.

Přestože Hux nebyla nijak zvlášť dobrá plavkyně, zvládala čtyři základní styly. Volný styl na rychlost, prsa na vytrvalost, znak na zvýšení pohyblivosti těla a motýlek na sílu. Zvednout paže a horní polovinu těla zcela z vody, vrhnout se kupředu a zabrat ve vodě vyžadovalo od plavce mimořádnou energii. Doktorka se zastavila na začátku bazénu a pozorovala osamělého plavce, který trénoval ve své dráze motýlek. Pohyboval se jako rozený plavec dlouhými, plynulými tempy, neplýtval energií, jeho tělo se zvedalo z vody a zase se do ní takřka bez vyšplíchnutí nořilo jako tělo delfína.

Když se podívala zblízka, všimla si, že má plavec na zápěstích připevněné pásky se zátěží, aby si své cvičení ještě ztížil. To podle jejího názoru už trochu hraničilo s masochismem. Ona sama už nějakou dobu nenavštívila lodní posilovnu a přešla na jógu, aby se zbavila nechtěných kil na své dobře stavěné figuře. Už dávno ji nepřekvapovalo, jak dobře se Juan vyrovnal se ztrátou nohy.

Nikdy nedopustil, aby ho to sebeméně zpomalilo. Jako všechno ostatní v životě vzal i svoje zmrzačení jako výzvu, s níž se musí vypořádat.

Cabrillo se hbitě obrátil na protějším konci bazénu a zamířil k ní, oči zakryté plaveckými brýlemi, ústa otevřená při každém nádechu. Určitě ji zahlédl a pochopil, že už tam není sám, protože náhle zrychlil a vrhl zbytek sil do posledního úseku, jako by začal sprintovat těsně před cílovou páskou.

Jako lodní doktorka znala Hux zdravotní stav všech členů posádky, ale klidně by odpřísáhla, že podle toho, jak plave, je Juan o polovinu mladší než ve skutečnosti.

Dorazil k ní ve vlně zpěněné vody, která cákla až na ochoz, a přinutil ji couvnout, aby si zachránila mokasíny od Gucciho, které nosila ke khaki kalhotám a jednoduché košili s krátkými rukávy. Přes ni si Julia oblékla svůj všudypřítomný laboratorní plášť. Juan pleskl do okraje bazénu a podíval se na velké stopky na zdi za ní.

„Sakra, asi stárnu,“ řekl a sundal si brýle a závaží na zápěstích.

„Mě bys pořád ještě oklamal,“ Julia mu hodila ručník, když se jediným pružným pohybem vytáhl z vody.

„Jsem tady dole půl hodiny,“ řekl Juan a utíral se silným ručníkem. Jestli byl na rozpacích z toho, že před ní stojí jen v krátkých plavkách, nedal to najevo, ale na jeho těle nebylo nic, za co by se musel stydět. „Před pěti lety bych za tu dobu udělal nejméně patnáct bazénů navíc.“

„A já před pěti lety neměla vrásky u očí. Vyrovnej se s tím,“ řekla s úsměvem, který odhalil, že jemné vějířky u jejích očí vytvořil smích a ne přibývající léta.

„Jak se to říká – ‚mladí plýtvají svým mládím‘?“

„Myslím, že tys ho moc nevyplýtval, Juane Cabrillo.“

Zasmál se, ale nepopřel to. „Nejsi oblečená na plavání, takže jsi sem nepřišla spálit ten skvělý biftek Wellington, cos měla k večeři. Co tě sem přivedlo?“

Huxleyové se objevil na tváři starostlivý výraz. „Máme malý problém. No, vlastně je to Maxův problém, ale myslím, že by to mohlo mít dopad na nás všechny.“

Julia nevystudovala psychologii, ale její lékařské vzdělání a uklidňující chování z ní dělaly něco jako poradkyni mužstva.

Cabrillo si přehodil ručník přes rameno a věnoval jí veškerou pozornost. „Tak povídej.“

„Dneska večer mu zavolala bývalá žena.“

Juan ji přerušil. „Můžu si vybrat ze třech. Která to byla?“

„Lisa. Číslo dvě, ta z Los Angeles, se kterou má děti. Nesdělil mi všechny podrobnosti, ale jeho bývalka si myslí, že jejich syna někdo unesl.“

Juan několik okamžiků nereagoval. Ani jedna z Maxových manželek nevěděla, čím se Max živí. Jako většina posádky řekl i Hanley své rodině, že je námořník pracující po malou lodní společnost, takže si Cabrillo nemyslel, že by ten únos mohl nějak souviset s prací pro Korporaci, ale nemohl to ani vyloučit. Za ta léta si nadělali mnoho mocných nepřátel. Konečně se zeptal: „Požaduje někdo výkupné?“

„Zatím ne. Lisa si myslí, že ví, kdo za tím únosem stojí, ale u losangeleské policie ani FBI nepořídila. Chce, aby jí Max pomohl získat dítě zpátky.“

Juan si spočítal, že Maxovu synovi by mohlo být už tak dvaadvacet nebo třiadvacet. Jeho dcera byla o pár let starší, začínající právnička zabývající se ekologickým právem. Kyle Hanley nevydržel na vysoké ani rok a odedávna ho přitahovala losangeleská neoficiální kulturní scéna. Několikrát byl zatčen za držení malého množství drog, ale Juan se domníval, že před dvěma lety absolvoval léčbu a zůstal čistý. Ačkoliv se Max rozvedl už pár let před založením Korporace, Juan si pamatoval, že se s jeho druhou ženou několikrát setkal. Max Cabrilla ujistil, že to bývala úžasná, milující manželka, ale něco ji změnilo v hašteřivou, paranoidní ženskou, která ho obviňovala z nevěry, i když to byla ona, kdo měl milence.

Max dělal při výchově svých dětí, co bylo v jeho silách, platil na ně mnohem víc, než jaké měl předepsané alimenty. Z dcery vyrostla chytrá, ambiciózní žena, ale jejich syn Kyle byl jedním z těch lidí, kteří si nevědí sami se sebou rady, ale vytrvale odmítal všechny nabídky těch, kteří mu chtěli pomoci najít životní směr.

Juan věděl, že Max udělá cokoliv, aby svému dítěti pomohl, a tušil, proč jeho zástupce nepřišel se svým problémem přímo za ním. Kdyby to udělal, Juan by mu nabídl služby Korporace k záchraně Kylea, jenže Max by o takovou službu nikdy nepožádal. „Bože, umí být tak tvrdohlavý.“

„To samé říkal on o tobě,“ opáčila Hux. „Ani neuvažoval o tom, že by s tím šel za tebou, protože si byl jistý, že bys ho nutil, aby přijal tvoji pomoc. Řekl mi zcela na rovinu, že je to jeho problém, ne Korporace, a že si s tím poradí sám.“

Cabrillo ani nic jiného neočekával, ale to neznamenalo, že ho Hanleyho paličatost neotrávila. „Co má v plánu?“

„Jakmile předáme torpédo, chce tě požádat, abys zamířil s Oregonem do

Karáčí, nejbližšího města s mezinárodním letištěm, kde může chytit spoj do Los Angeles. Co udělá dál ještě neví.“

Juan se podíval na hodinky. Na místo setkání měli dorazit za dvě hodiny. Jakmile tuhle záležitost uzavřou, mohou být za necelý den v Karáčí. Gulfstream patřící Korporaci se v Monaku připravoval na jejich další misi. Přestože by mohl dostat proudové letadlo do největšího města Pákistánu včas, odhadoval, že komerční let bude rychlejší. Znamenalo to nechat na lodi zbraně a všechno ostatní, co by neprošlo letištní kontrolou, ale měl v L. A. dost kontaktů, které mu zajistí, co bude třeba, takže si s tím nedělal starosti.

Měl v duchu připravený seznam otázek, ale nemohl se dočkat, až si s Maxem promluví přímo.

Lodní počítač několikrát zablikal světly v bazénu. Juan ho naprogramoval, aby ho tak upozornil, že se blíží chvíle setkání a měl by vylézt z vody. Vklouzl do froté županu a gumových pantofli. Hux ho při odchodu z bazénu doprovázela. Juan se ujistil, že dobře zavřel vodotěsné dveře. „Dneska večer si s ním promluvím a přesvědčím ho, že se rozhodl špatně.“

„Proto jsem s tím za tebou přišla. Max do toho nemůže jít sám.“ Bylo vidět, že se Julii ulevilo, ačkoliv neměla proč pochybovat, že Juan svému nejlepšímu příteli pomůže.

„Díky, Hux. Jednoho dne přivede Maxe jeho svéhlavost do maléru, ale tentokrát ještě ne.“

O hodinu a půl později vstoupil čerstvě osprchovaný Juan Cabrillo do operačního centra. Stone a Murphy seděli na svých místech u kormidla a ovládání zbraní. Hali obsluhoval komunikační pult a Linda Rossová sledovala sonar. Na rozdíl od jejich úniku z Bandar Abásu panovala v místnosti uvolněná atmosféra. Přesun zbývající rakety z Oregonu měl být poměrně snadný úkol. Když pár minut nato přišel Max, atmosféra jako by o několik stupňů ochladla. Zamířil přímo k technickému pultu, aniž by na někoho promluvil.

Juan vstal ze svého křesla a přistoupil k němu.

„Nechci to slyšet,“ řekl Hanley, aniž by odtrhl zrak od monitoru počítače.

„Hned jak tohle dokončíme, nabereme kurz na Pákistán a já někoho pošlu, aby ti koupil letenky. Ráno si spolu sedneme a promyslíme další kroky.“ Max vzhlédl ke Cabrillovi a chystal se protestovat. Juan zvedl ruku. „Naším dalším úkolem je obyčejné odposlouchávání. Linda a Eddie to zvládnou bez nás.“

„Tohle není tvůj boj,“ řekl Max.

„Sakra, jasně že je. Někdo unesl člena tvé rodiny. Pro mě to je stejné, jako by měl jednoho z mých rodičů. V takovém případě bych očekával tvou pomoc, takže mě nech udělat to samé pro tebe.“

Max chvilku mlčel a pak řekl: „Díky, Juane.“

„To nestojí za řeč.“ Vrátil se k velitelskému křeslu. Záležitost byla prozatím uzavřena. „Lindo, máš už něco?“

„Zatím ne, ale pořád ještě zbývá dvacet minut.“

„Dobře. Maxi, u tebe je všechno připravené?“

„Torpédo je na palubě zavěšené na popruzích a u ovládacího pultu jeřábu stojí technik.“

„Hali, něco na radaru nebo komunikačních kanálech?“

„Ne. Jsme zřejmě na nejklidnějším místě v celém Indickém oceánu. Už asi osm hodin jsem neviděl ani neslyšel jedinou loď.“

K setkání mělo dojít na místě vzdáleném od běžných lodních tras, aby nevzbudilo pozornost posádek obchodních lodí a tankerů, a v oblasti chudé na mořský život, která nepřitahuje rybářská plavidla. Operace byla načasovaná tak, aby proběhla v době, kdy oblast není pokryta satelity čistě pro případ, že by se někdo díval shora.

Uplynulo patnáct minut, než Linda zavolala: „Kontakt. Zvuk strojů přímo pod námi, sto dvacet metrů hluboko. Vyprazdňování balastních nádrží.“ V počítači porovnala zvuk se záznamem poskytnutým Overholtem. „Potvrzeno. Je to USS Tallahassee, vynořuje se.“

„Výborně,“ řekl Juan. „Kormidlo pozor. Jestli tu ponorku nabouráš, budeš ji muset koupit.“

Uplynulo dalších pět minut, než rychlá útočná ponorka třídy Los Angeles vystoupala z hlubin, protože se vynořovala tak pomalu, že ji pouhých pár kilometrů daleko nemohl nikdo ani zaslechnout. Eric Stone rozdělil svůj počítačový monitor na dvě poloviny, takže mohl sledovat údaje sonaru a GPS souřadnice Oregonu zároveň, a v případě potřeby se vyhnout ponorce, kdyby to vypadalo, že narazí zespodu do trupu. Zodpovědností posádky Tallahassee bylo udržovat stabilní polohu vzhledem k lodi. Jakékoliv korekce byly na Erikovi.

„Padesát metrů,“ ohlásila Linda. „Zpomalují stoupání. Vyrovnávají na třiceti metrech.“

„Drží se asi dvě stě metrů od jeřábu na levoboku,“ řekl Stone.

„O kus nás posuň, Eriku, aby se vynořila padesát metrů daleko.“

Eric zapnul trysky na přídi a zádi, aby posunuly loď o hmotnosti jedenácti tisíc tun do strany, zastavil ji přesně na udaném místě a znovu zapnul dynamický systém pro udržování polohy, aby je počítač mohl stabilizovat na místě.

„Už jde zase nahoru. Tři metry za minutu.“

„Výborně, sonare. Máš velení.“

„Mám velení,“ zopakovala Linda. Juan vstal a zamířil k výtahu v zadní části operačního centra. Cestou se k němu připojil Max. Společně vyjeli nahoru na můstek Oregonu. Když se otevřel poklop v podlaze, ucítili dusný noční vzduch.

Na zchátralém můstku byla černočerná tma, ale oba muži se na své lodi vyznali tak dobře, že na cestu směrem na záď ke schůdkům, po nichž sestoupili na hlavní palubu, vůbec nemuseli svítit. Hvězdy zářily mimořádně jasně, protože srpek měsíce ještě nevyšel.

Inkoustově černá mořská hladina za zábradlím se začala dmout, jak se víc než sto metrů dlouhá ponorka blížila k hladině. Nejprve se objevila její velitelská věž, a pak jako by plavidlo rostlo, jak z něj stékala voda, a objevila se přední a dlouhá zadní paluba a kormidlo. Ponorka se vynořila pomalu a bez kymácení, takže se nezvedly skoro žádné vlny. Seděla hrozivě nízko ve vodě jako vyhřívající se mořská příšera.

Juan zvedl k ústům vysílačku. „Pane Stone, načerpejte vodu, ať klesneme asi o pět metrů. Chci, aby byly naše paluby o něco blíž.“

Eric potvrdil rozkaz, čerpadla plnící nádrže vodou se rozběhla a Oregon začal klesat hlouběji do vody.

„Posádko na palubě, spustit přes boky nárazníky.“ Juanův povel vyvolal živou aktivitu, jak muži spouštěli těsně nad hladinu silné gumové polštáře, které dokázaly vzdorovat ohromnému tlaku. V přístavech však Oregon používal staré pneumatiky jako součást kamufláže.

Na Tallahassee se část paluby odklopila nahoru a do noci unikla podivně tajemná červená záře bojového osvětlení. Byl to nákladní prostor pro dvacet čtyři těžkých torpéd Mk 48 ADCAP, kterými byla ponorka vyzbrojena. Na tuto misi vezla jen část těchto supermoderních zbraní, aby mohla naložit íránské raketové torpédo, které leželo na pojízdném podvozku na palubě Oregonu. K němu byla připevněná pouzdra s informacemi získanými z počítače.

Cabrillo znovu stiskl tlačítko na vysílačce. „Kormidlo, posuňte nás k nim pomocí trysek na pětadvacet procent výkonu.“

„Pětadvacet, rozumím.“

Oregon se začal pohybovat k čekající ponorce, pomalu, aby nezvedl vlnu, která by do Tallahassee narazila. Z věže ponorky ho pozorovalo několik důstojníků dalekohledy na noční vidění.

„Zpomalit, pane Stone,“ přikázal Juan, který zkušeným zrakem odhadoval rychlost a vzdálenost. Plavidla teď byla asi sedm metrů od sebe. „Výborně, a teď deset procent na druhou stranu.“

U ústí trysek se pěnila voda, jak je Eric použil, aby zastavil loď jen tři metry od ponorky.

„Drž nás na místě, prosím,“ řekl Juan po zakódovaném kanálu.

„Dobrá ukázka manévrovacího umění,“ zaduněl hlas z velitelské věže Tallahassee.

„Díky,“ zavolal Juan v odpověď. „Jste připravení přijmout zásilku?“

„Bylo mi řečeno, že jsou ty zásilky dvě,“ křikl kapitán ponorky.

„Drobná změna plánu po potyčce, ke které došlo dnes ráno v Ománském zálivu.“

„Jak to fungovalo?“

„Věřte tomu nebo ne, bezchybně.“

„Skvělé. Jsme připravení. Naše satelitní okno se zavře za čtyři minuty třicet vteřin.“

Juan se obrátil k technikovi čekajícímu u ovládacího panelu jeřábu. Ten sice vypadal, že se každou chvíli zřítí, ale byl postavený tak, aby zvedl až sedmdesát tun. Lano se začalo navíjet a smyčka obtáčející raketové torpédo se zvedla z paluby. Ostatní muži stáli opodál a drželi vodicí lana, aby zbraň při zvedání přes zábradlí nezačala rotovat. Rameno jeřábu se otočilo kolem své osy nad čekající ponorku, kde stáli námořníci připravení torpédo přijmout.

Jeden z námořníků, který řídil spouštění univerzálními gesty, obrátil palec dolů, aby požádal o prodloužení lana, jak zbraň klesala do natažených rukou. Upevnili ji do automatického nakládacího zařízení ponorky a odepnuli ji z kolébky. Námořník, který to vedl, zakroužil rukou nad hlavou, aby naznačil, že je torpédo volné a mohou stáhnout jeřáb. Jakmile se rameno vrátilo nad trup lodi, vrata nákladového prostoru se začala zavírat.

„Ukliďte jeřáb,“ nařídil Juan a pak zavolal Eriku Stoneovi: „Kormidlo, odvezte nás dál, dvacet procent výkonu, a vypumpujte do sucha. Připravte loď na rychlou plavbu a naberte co nejlepší kurz do Karáčí.“

„Myslel jsem, že máme namířeno do Monaka.“ To byl Mark Murphy. Z jeho hlasu bylo patrné, že se těšil na několik týdnů v okázalém knížectví sousedícím s Riviérou. Maurice jednou prozradil Juanovi, že si Murph dokonce vypůjčil v Kouzelnické dílně smoking, aby si mohl v proslulém monackém kasinu hrát na Jarnese Bonda.

„Neboj se, ty pojedeš,“ ujistil ho Juan. „Max a já máme jiné plány.“

Na lince se ozval Hali Kasim. „Radarový kontakt, Předsedo. Právě se objevil na monitoru sto šedesát kilometrů daleko. Míří na východ.“

„Sledujte to a informujte mě.“ Juan složil ruce před ústy, aby zavolal na kapitána Tallahassee, zatímco se Oregon od ponorky pomalu vzdaloval. „Právě jsme něco zahlédli na radaru. Je to východně od nás a hodně daleko, ale možná byste si měli zahrát na Houdiniho a zmizet.“

„Rozumím a děkuji.“ Kapitán zamával. „Viděli jsme tu loď cestou sem. Na našem pasivním sonaru se tváří jako vrak a nezachytili jsme nic na žádném z našich senzorů, žádné radarové ani rádiové vlny. Dokonce ani automatický tísňový signál. My jsme ji samozřejmě prozkoumat nemohli, ale třeba byste to chtěli udělat vy. Jestli je opuštěná, mohla by za její záchranu kápnout slušná odměna.“

„Možná se na ni podíváme,“ odpověděl Juan se zájmem. Mohl by na té lodi vysadit malou posádku, která by pak požadovala odměnu, zatímco Oregon by pokračoval dál do Karáčí. „Máte představu, jak je to plavidlo velké?“

„Podle zvuku vln tříštících se o jeho trup můj člověk u sonaru odhadl, že je zhruba stejně velké jako vaše loď, takových sto osmdesát metrů.“

„Díky za tip, kapitáne. Asi se na ně koukneme.“

„Hodně štěstí, Oregone.“ S těmi slovy kapitán ponorky jako poslední zmizel v průlezu velitelské věže.

Okamžik nato vytryskly bubliny z výpustí balastní nádrže ponorky, jak se do nich valila voda a vytlačovala vzduch uvězněný uvnitř. Za zádí se vařila voda, jak reaktor převedl energii do jediného šroubu se sedmi lopatkami. Ocasní plochy se ponořily pod klidnou hladinu oceánu a přes příď se přelila vlna. Ponorka se rychle potápěla, mizela ve svém přirozeném království a nechávala za sebou úzkou brázdu, která se rychle vytratila, jako by to velké plavidlo nikdy neexistovalo.

„Mizerný způsob, jak si vydělávat na živobytí,“ ušklíbl se Max. Hanley netrpěl přímo klaustrofobií, ale stísněné prostory neměl rád.

„Linc se v rychlých útočných ponorkách několikrát plavil, když sloužil v SEAL. Říká, že jsou útulnější než spousta hotelů, ve kterých bydlel.“

„Linc je držgrešle. Viděl jsem ty podniky, ve kterých nocuje. Platí se tam od hodiny a čisté povlečení je za příplatek.“

Zvedl se vítr, jak Oregon vyrazil na východ. Za několik minut je magnetohydrodynamika rozjede tak rychle, že stát na palubě bude jako čelit hurikánu. Posádka na palubě už zajistila jeřáb a vozík, na kterém bylo torpédo, se vrátil do skladu torpéd.

„Co ty na to, Maxi?“

„Co já na co?“

„Na ten vrak. Zastavíme a obhlédneme ho, nebo zamíříme přímo do Karáčí?“

Max odvedl Cabrilla do zátiší pod schodištěm, kde si mohl zapálit dýmku. „Kyle je pohřešovaný od předvčerejška. Moje bývalka si myslí, že ví, s kým je – s nějakou partou kamarádů, kterou nemá ráda –, takže se mi zdá, že to není tak horké, jak to vypadá. Bude nám trvat nejméně čtyřiadvacet hodin, než se dostaneme z Pákistánu do L. A., proto na nějaké hodině na prozkoumání opuštěné lodi nesejde.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Juan a rychle zamrkal, protože mu do obličeje vlétl horký popel z Maxovy dýmky.

„Promiň.“ Max vyklepal dýmku přes zábradlí. „Jo. Bude to v pohodě.“

„Eriku, slyšíš mě?“ zeptal se Juan do vysílačky.

„Tady jsem.“

„Nový kurz. Nejvyšší možnou rychlostí nás odvez k té lodi. Sežeň Gomeze a řekni mu, ať připraví ronbinsona.“ George „Gomez“ Adams byl pohledný pilot vrtulníku, který dostal tuhle přezdívku, když použil svůj šarm na manželku jednoho jihoamerického drogového bose, která hodně připomínala Carolyn Jonesovou, herečku ze seriálu Addamsova rodina. Ovšem její muž rozhodně Gomeze Addamse nepřipomínal. „Řekni mu, že až tam dorazíme, chci mít na odpalovací rampě UAV. Když bude potřeba, můžeš ho navigovat ty.“

Eric by neuměl pilotovat skutečné letadlo, ani kdyby mu to mělo zachránit život, ale strávil tolik času s pilotními simulátory, že si dokázal snadno poradit s bezpilotními letouny Oregonu.

„Jak dlouho tam poplujeme?“ zeptal se Cabrillo.

„Něco přes dvě hodiny.“

„Když to zvládneš pod dvě, můžeš si napsat prémii.“

7

Ve světle hvězd zářících na noční obloze vypadala loď jako svatební dort, jak se jednotlivé vrstvy vršily na sebe v křehké rovnováze formy a funkčnosti. Posádce v operačním centru sledující záznam kamery z bezpilotního letounu však také připomínala loď duchů.

Ani jedno okénko nesvítilo, na palubě se nic nehýbalo, dokonce ani otočná vodorovná anténa radaru se nepohnula.

O dlouhý bílý trup se tříštily zpěněné vlny, narážely do něj, jako by loď byla neměnná jako ledovec. Termální záběry infračervené kamery v letadle ukazovaly, že motory a komíny jsou studené, a přestože teplota vzduchu v této části Indického oceánu dosahovala skoro třiceti stupňů Celsia, bylo zařízení dost citlivé na to, aby zachytilo tělesné teplo. Žádné však neviděli.

„Co se tady sakra stalo?“ zeptala se Linda, i když věděla, že jí nejspíš nikdo neodpoví.

„Gomezi, přelétni nad palubou,“ přikázal Juan.

George Adams seděl u ovládacího pultu v zadní části operačního centra a jeho napomádované vlasy sčesané dozadu se leskly v neonové záři jeho počítače. Přejel si prstem po tenkém knírku a stlačil joystick dopředu. UAV, nic víc než běžně prodávané letadlo na dálkové ovládání vybavené silnými kamerami a vysílačkou s velkým dosahem, uposlechlo jeho pokynu a slétlo dolů k výletní lodi nehybně ležící na vodě necelých padesát kilometrů od uhánějícího Oregonu.

Posádka netrpělivě sledovala, jak malý letoun obloukem slétává z oblohy a pokračuje podél zábradlí na pravoboku. Kamera při tom zabírala palubu.

Po několik dlouhých vteřin bylo v místnosti ticho a všichni vstřebávali to, co vidí. Byl to Cabrillo, kdo nakonec prolomil mlčení.

Stiskl tlačítko na svém komunikačním pultu. „Lékař do operačního centra. Hux, potřebujeme tě tady!“

„Je to to, co si myslím?“ zeptal se Eric Stone přiškrceným hlasem.

„Jo, hochu,“ odpověděl Max stejně zaraženě. „Paluba té lodi je posetá mrtvolami.“

Na palubě musela ležet snad stovka mrtvých těl zkroucených v předsmrtné agónii. Jejich oblečení vlálo ve větru. Adams zaostřil na otevřené prostranství kolem lodního bazénu, kde to vypadalo, jako by se každý host na party náhle zhroutil. Všude se válely střepy z rozbitých talířů a sklenic. Zatímco zpomaloval letoun, namířil objektiv kamery na jednu cestující, mladou ženu v šatech. Ležela v kaluži vlastní krve a totéž zřejmě platilo i pro všechny ostatní.

„Všiml si někdo jména té lodi?“ zeptal se Mark Murphy.

„Golden Dawn,“ odpověděl Juan, jenž už dávno nemyslel na záchranu vraku a odměnu.

Mark se soustředil na svůj počítač a sháněl všechny dostupné informace o lodi, zatímco ostatní strnule sledovali tu děsivou scénu.

Julia Huxleyová vběhla do operačního centra v kalhotách od pyžama a příliš velkém tričku. Byla bosa a vlasy měla rozcuchané. Nesla lékařský kufřík, který přechovávala ve své kajutě. „Co se děje?“ zeptala se udýchaně.

Když nikdo neodpověděl, vzhlédla k obrazovce, která poutala jejich pozornost. Krveprolití na palubě výletní lodi bylo šokující i pro ostřílenou profesionálku jako ona. Znatelně zbledla, pak potřásla hlavou a trochu se vzpamatovala. Přistoupila k monitoru a pátravě přimhouřila oči. Kvůli slabému světlu a nestabilnímu UAV bylo těžké rozeznat podrobnosti.

„Tohle na trauma nevypadá,“ řekla. „Tipovala bych, že je skolil nějaký rychle působící virus vyvolávající vnitřní krvácení.“

„Přírodní virus?“ zeptal se Max.

„Nic v přírodě neútočí takhle rychle.“

„Neměli ani čas vyslat tísňový signál,“ poznamenal Juan, aby podpořil úsudek Huxleyové.

Julia se k němu obrátila. „Musím se tam dostat. Odebrat nějaké vzorky. V nemocničním skladu je protiinfekční vybavení a mohli bychom na palubě zřídit dekontaminační stanici.“

„Zapomeň na to,“ řekl Juan. „V žádném případě nedovolím, aby se ten virus k téhle lodi třeba jen přiblížil.“ Julia se nadechla, aby protestovala, ale Cabrillo ještě neskončil. „Dekontaminaci budeme provádět na starém nafukovacím zodiaku, který pak potopíme. Eriku, převezmi od George UAV. Gomezi, běž do hangáru a připrav vrtulník. Marku, vzbuď Eddieho, vezměte si ze zbrojnice pistole a sejdeme se v hangáru. Potřebuješ pomoc, Julio?“

„Vezmu si k ruce zdravotníka,“ odpověděla.

„Dobře. Naložte pár ochranných obleků navíc pro případ, že tam někdo přežil.“ Cabrillo byl už na nohou. „Do dvaceti minut chci být ve vzduchu.“

Oregon dorazil k postižené lodi Golden Dawn minutu před Juanovou lhůtou. Kvůli omezené nosnosti vrtulníku Robinson si doprava týmu a vybavení na výletní loď vyžádala dva lety. Eric prohlédl loď pomocí bezpilotního letadla a usoudil, že nejlepší místo k výsadku bude nahoře na můstku. Byla to největší plocha na lodi, kde neleželi žádní mrtví. Ačkoliv vrtulník neměl na Dawn přímo přistát, byl i George Adams oblečený v oranžovém obleku se vzduchovým filtrem jako ostatní a dva Juliini lidé připravovali na palubě hadici napojenou na nádrž s koncentrovaným dezinfekčním roztokem, kterým vrtulník před přistáním na Oregonu postříkají.

Juan nechtěl nic riskovat. Členové posádky útočného člunu SEAL, který potáhne zodiac, projdou stejnou procedurou. Protože látka, která zabila cestující a posádku lodi Golden Dawn, nebyla přírodní, bylo mu jasné, že se jedná o případ mezinárodního terorismu a masové vraždy. Nedělal si starosti jen s virem samotným, ale myslel už dopředu na lidi, kteří za to byli zodpovědní.

Natáhl ruce k Julii, aby mu mohla obtočit lepicí páskou místa, kde se rukavice setkávaly s rukávy. Další páskou mu zajistila zip na zádech. Přívod vzduchu z jeho nádrže byl plynulý a uhlíkové filtry aktivní. Měl tři hodiny, než si bude muset oblek svléknout.

„Pohybuj se pomalu a rozvážně,“ instruovala ho při práci Julia přes vestavěnou komunikační síť. „Všechno si promysli, než to uděláš. Neběhej. Na tom obleku závisí tvůj život. Jestli se ten virus šíří vzduchem, stačila by nepatrná trhlina, aby ses infikoval.“

„Co se stane, když si oblek roztrhnu?“ zeptal se Mark třesoucím se hlasem.

Murph už se zúčastnil několika pozemních operací, ale na Down se zjevně moc nehrnul. Cabrillo ho chtěl s sebou, aby zkontroloval počítače na lodi a zjistil, kde přesně v uplynulých několika týdnech byla.

„Nechám vám každému na obleku kus pásky navíc. Když se objeví trhlina, okamžitě si ji zalepte a kontaktujte mě. V oblecích je přetlak, takže když budete rychlí, nemělo by se nic stát. Nehýbejte se z místa, protože budu muset prohlédnout to, o co jste se řízli.“

Pak se pustila do práce na Eddiem a prohlédla každý čtverečný centimetr pogumované tkaniny, než zalepila spoje. On, Mark a Cabrillo měli kolem pasu opasky s pistolemi. Ochranné rukavice by jim překážely při mačkání spouště, ale Juan by je tam v žádném případě nepustil neozbrojené.

„Já jsem připravený, Předsedo,“ zavolal George z otevřených dvířek vrtulníku. Na jednom z malých zadních sedadel ležela hromada materiálu.

Juan se pokusil zavolat na blízkého technika, ale přes silný oblek ho nebylo slyšet. Poodešel a stiskl tlačítko ovládající výtah v hangáru. Nad nimi se rozevřel velký kus zadní paluby, zatímco se výtah zvedl na čtyřech hydraulických pažích. Jakmile Julia nasedla, zajistil zadní dveře a posadil se na místo druhého pilota.

Eddie a Murph couvli, aby udělali Georgeovi místo, než nahodí motor. Poté, co nechal vrtulník několik minut zahřívat, roztočil hlavní rotor. Robinson poskočil a zhoupl se, jak lopatky nabíraly rychlost, až konečně vytvořily dostatečnou sílu, která je zvedla ze země.

Let se stabilizoval, když George zvedl stroj vertikálně a zamířil pryč od lodi. Obě plavidla dělil asi kilometr otevřeného oceánu. Pod nimi Juan spatřil brázdu za člunem SEAL a malý zodiac poskakující za ním. Těsně nad čárou ponoru Golden Dawn byla velká nákladová vrata používaná při doplňování zásob. U nich uváží zodiak, do kterého se pak vrátí osprchovat se dezinfekcí.

Dawn má krásné linie, pomyslel si Cabrillo, když se k lodi blížili. Byla o něco kratší než Oregon, ale sedm palub kajut a apartmá ji dělalo mnohem vyšší. Její příď tvořila elegantní oblouk a měla klasickou prodlouženou záď ve tvaru sklenky na šampaňské. Její jediný komín hned za bazénem se nakláněl dozadu, takže vznikal dojem, že se loď řítí kupředu. Jak vrtulník přelétal záď lodi, všiml si Juan loga společnosti Golden Cruise Line na komínu.

Adams zavěsil helikoptéru vedle kormidelny tak, aby byl dost daleko od množství antén a satelitních talířů. Stísněný prostor nijak neovlivnil jeho pilotní schopnosti. Klesl se strojem na půl metru od paluby a držel ho tam jako přibitý.

„Hodně štěstí,“ řekl, když Juan rozrazil dveře, vyskočil ven a instinktivně se přikrčil.

Julia otevřela dveře na své straně a podala mu přepravky se zdravotnickým materiálem, zatímco jí vítr od rotoru cloumal oblekem. Juan je postavil na palubu a chytil Julii, když seskočila dolů. Zavřel dveře a plácl dlaní do boku vrtulníku. Adams se okamžitě zvedl, aby nabral Murpha a Eddieho.

„Chci jít hned dolů na ošetřovnu,“ řekla Julia, když hluk helikoptéry utichl natolik, že mohli použit vysílačku.

„Ne. Počkáme, až se George vrátí. Celou dobu, co se tady budeš rozhlížet, musíš mít s sebou Eddieho.“

Julia věděla, že má Juan pravdu. Nesnažil se ji chránit proto, že byla žena. Chránil ji, protože byla jediný doktor na tisíc kilometrů daleko. Kdyby se jim tady něco stalo, bylo by na ní, aby našla léčbu.

Vrtulník se vrátil ani ne za deset minut s břichem ještě mokrým od dezinfekce. Juan a Julia se uklidili na schodiště vedoucí dolů na navigační můstek, aby udělali Georgeovi místo. Eddie a Mark vyskočili současně každý na jednu stranu a Gomez znovu vzlétl. Tentokrát se stroji dostane pečlivé očisty a zůstane na palubě pro případ, že by se výsadkový tým dostal do problémů.

„Jak je, Marku?“ zeptal se Juan.

„Jsem trochu nesvůj. Začínám litovat, že jsem hrál tu videohru o nehodě v laboratoři, která vyprodukovala armádu zombie.“

„Chceš, abych s tebou zůstal chvilku tady na můstku?“

„Budu v pořádku.“ Jeho tón naznačoval, že by Předsedovu nabídku rád přijal, ale hrdost mu to nedovoluje. Eric Stone a zbytek týmu v operačním centru poslouchali jejich rozhovor, takže nesměl dát najevo žádnou slabost.

„Tak se mi líbíš. Odkud jsi říkal, že Dawn přijela?“

„Z Filipín,“ odpověděl Murph. „Z databáze provozovatele jsem se dozvěděl, že ji měla na cestu z Manily do Atén pronajatou nějaká uzavřená společnost.“

„Projdi deníky a paměť počítače. Zjisti, jestli někde zastavovala, a jestli ano, kde. Také se podívej, jestli tam není zmínka o nějakých neobvyklých událostech během plavby. Všechno by to tam mělo být. Julio, ty víš, kam máš jít a co hledat. Eddie, ty jdi s ní a pomoz jí se sběrem vzorků.“

„A kde budeš ty?“ zeptal se Eddie Seng.

„Máme vzduch na tři hodiny, tak chci prohledat co největší kus lodi.“ Cvakl baterkou, kterou si vzali s sebou, a ujistil se, že má v kapse na zádech rezervní baterie.

Cabrillo je vedl dolů po schodech a na boční můstek. Na vzdáleném konci úzké promenády spočívající pětadvacet metrů nad hladinou oceánu byla kabina s ovládacím pultem, pomocí kterého se řídila loď při zajíždění do přístavu. Dveře vedoucí na můstek byly zavřené. Juan je otevřel směrem k sobě a vstoupil do místnosti vybavené nejmodernější technikou. Baterie nouzových světel byly zjevně vybité, takže místnost tonula skoro v naprosté tmě prozářené jen světlem hvězd a měsíce, které dovnitř vnikalo velkými okny.

Juan přejel kolem paprskem baterky. První tělo spatřil skoro okamžitě. Když Julia procházela kolem něho, přidala světlo své baterky k jeho. Mark držel u průzoru své helmy kameru. Mrtvola byla v uniformě lodního důstojníka, bílé kalhoty a bílou košili s tmavými nárameníky. Hlavu měla odvrácenou od příchozích, ale i v nejistém světle baterek bylo vidět, že pokožka na krku má nezdravý bílý odstín. Julia si klekla vedle těla a opatrně ho obrátila na záda. Muž měl tvář potřísněnou krví a jeho tělo leželo v rudé kaluži na podlaze. Doktorka Huxleyová ho zběžně prohlédla a při každém objevu si pro sebe něco mumlala.

Zatímco pracovala, Mark Murphy hledal záložní elektrický systém, a za okamžik se rozsvítilo několik světel a ožily počítačové monitory. Na můstku byli ještě tři mrtví, dva muži v uniformách a žena ve večerních šatech. Cabrillo usoudil, že byla hostem důstojníka, který jí ukazoval můstek, když cestující a posádku jako blesk z čistého nebe zasáhl neznámý patogen. Ti dva další námořníci byli právě ve službě.

„Tak co, Hux?“ zeptal se, když dokončila svůj ponurý úkol.

„Je možné, že šlo o útok nějakého plynu, ale vzhledem k velkému množství obětí na palubě bych sázela na novou formu hemoragické horečky, ale mnohem silnější, než o jaké jsem kdy slyšela.“

„Něco jako virus ebola?“

„Rychlejší a mnohem vražednější. Tohle má stoprocentní úmrtnost. Ebola-Zair, nejhorší ze tří druhů, má zhruba devadesátiprocentní. Ta krev není černá, což mě vede k domněnce, že neprošla zažívacím traktem. Soudě podle tvaru těch cákanců bych skoro řekla, že ji vykašlával. To samé platí i pro tu ženu. Avšak jsou tu ještě další příznaky.“ Jemně zvedla důstojníkovu ruku. Byla gumová jako chapadlo. „Kosti jsou odvápněné natolik, že se skoro rozpustily. Myslím, že bych mu mohla zapíchnout do lebky prst.“

„To není nutné,“ řekl Juan, než mu to mohla předvést. „Tušíš, s čím máme co do činění?“

Postavila se a utřela si dezinfekčním ubrouskem rukavice. „Ať je to cokoliv, jde o uměle vyrobený virus.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto. Tahle nemoc zabíjí moc rychle na to, aby byla přírodní. Stejně jako ostatní živé organismy jsou i viry naprogramované tak, aby se co nejrychleji množily. Když svého hostitele za pár minut zabijí, nemají dost času přeskočit z jednoho člověka na druhého. Epidemie takovéhle choroby by v normálním světě ustala tak rychle, jak by vzplála. Dokonce i ebole trvá několik týdnů, než usmrtí svou oběť, takže se jí bez problémů stihnou nakazit rodinní příslušníci a sousedé. Takovýhle virus by v přirozeném výběru neobstál.“ Pohlédla mu do očí, aby nevznikla žádná pochybnost, jak myslí následující větu: „Někdo ho vyvinul v laboratoři a rozšířil na téhle lodi.“

Juana se zmocnila hluboká lítost nad těmi ubohými lidmi, kteří byli na Golden Dawn, když virus vypustili na svobodu, a vztek na ty, kteří ten útok připravili. Zlost byla patrná i v jeho hlasu ve vysílačce. „Udělej všechno proto, abychom zjistili, kdo to má na svědomí.“

„Ano, pane.“ Jeho tón ji přiměl zasalutovat, což bylo mezi členy posádky Oregonu takřka nevídané.

Juan se otočil na patě a zamířil k zádi dveřmi vedoucími do lodi.

Chodba za nimi byla naštěstí prázdná a kabiny, do kterých nahlédl, opuštěné. Podle šatů, jež měla na sobě dívka na můstku a další cestující, které viděli na záběrech bezpilotního letadla a při samotném příletu, usoudil, že tam probíhal velký večírek a většina kajut bude prázdná. Když dokončil prohlídku ubytovacích prostor důstojníků, otevřel další dveře vedoucí do takzvané hotelové sekce lodi. Ačkoliv Golden Dawn nebyla tak přepychová jako některé moderní výletní lodi, přece jen dávala na odiv hodně měděného kování a vysokých koberců v odstínech růžové a modré. Při zhasnutých světlech hala s vysokým stropem připomínala ponurou jeskyni. Paprsek baterky přelétl po výkladních skříních butiků pod ním, až to Juanovi připadalo, že zahlédl nějaký pohyb.

Byl nervózní a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Po celém atriu byla rozesetá mrtvá těla zkroucená v agónii. Někteří leželi na schodišti, jako by se posadili a čekali na objetí smrti, jiní se prostě zhroutili tam, kde právě byli. Jak Cabrillo sestupoval dolů po širokých schodech obkružujících halu, uviděl pódium, na kterém hrál šestičlenný orchestr. Pět hudebníků ve smokinzích se svalilo na své nástroje, zatímco jeden se pokusil uniknout. Udělal asi deset kroků od svých spoluhráčů, ale pak ho virus přemohl.

O těch mrtvých by se daly vyprávět stovky příběhů: o muži a ženě objímajících se v okamžiku smrti, o servírce, která ještě stačila položit podnos s nápoji na stůl před barem, než se zhroutila, o skupince dívek stále shromážděných tak, jak se nechaly fotografovat, i když po fotografovi nebylo ani stopy, jen na podlaze ležel drahý aparát rozbitý na kusy. Do skleněné kabiny výtahu spojujícího paluby Juan neviděl, protože skleněné tabule byly pocákané krví.

Cabrillo šel dál. Silný oblek a recyklovaný vzduch ho chránily před nákazou, ale nic ho nemohlo ubránit před tou hrůzou. Nikdy neviděl masovou vraždu takového rozsahu a věděl, že nebýt toho, že v jedné ruce svíral baterku a ve druhé pistoli, neovladatelně by se mu obě třásly.

„Jak vám to všem jde?“ zavolal přes komunikační síť hlavně proto, že potřeboval slyšet lidský hlas.

„Eddie a já jsme na cestě na ošetřovnu,“ odpověděla Julia. Bylo slyšet, že přenos ruší ocelová konstrukce lodi.

„Já se chystám vstoupit do strojovny. Jestli se do půl hodiny neozvu, pošli za mnou Eddieho.“

„Rozumím.“

„Murphe?“

„Se záložním zdrojem je ten počítač pomalejší než moje první písíčko s vytáčeným připojením,“ řekl Mark. „Bude mi chvíli trvat, než stáhnu, co potřebujeme.“

„Pracuj na tom. Oregone, slyšíš mě?“

„Potvrzuji příjem,“ odpověděl něčí hlas. Přes praskání statické elektřiny bylo těžké určit, komu patří, ale Cabrillo usoudil, že to byl Max Hanley. Juana nikdy nenapadlo vyměnit původní vysílačky v oblecích za nějaké kvalitnější. Vzácné přehlédnutí, za které teď platil.

„Něco na radaru?“

„Jsme sami, Juane.“

„Jestli se někdo objeví, dejte mi hned vědět.“

Na dveřích před Juanem byl nápis JEN PRO POSÁDKU a byly zajištěné elektronickým zámkem. Jakmile došlo k výpadku proudu, zámek se automaticky odemkl, takže do nich jen strčil a pustil se chodbou za nimi. Na rozdíl od prostor pro cestující vyzdobených dřevěnými obklady a propracovanými lampami byla tahle chodba vymalovaná na bílo, na podlaze leželo linoleum a na stropě byly zářivky. Po stěnách vedla barevně rozlišená potrubí. Minul malé kanceláře pro stevardy a lodní hospodáře a velkou jídelnu mužstva. Tam se nacházelo půl tuctu dalších mrtvých, buďto zhroucených na stolech nebo ležících na zemi. Juan si všiml, že stejně jako ti, které viděl předtím, i tihle vykašlávali velké množství krve. Jejich poslední okamžiky musely být plné utrpení.

Prošel kolem jedné z nablýskaných lodních kuchyní, která teď připomínala jatka, a rozlehlé prádelny s dvaceti pračkami, velkými jako míchačky na beton. Věděl, že v určitých oborech lodního průmyslu dominují jisté etnické skupiny a nepřekvapilo ho, že v prádelně našel skoro samé Číňany. Mohlo to vypadat jako šablona, ale v tomhle případě to platilo dokonale.

Pokračoval v chůzi a konečně našel, co hledal – těžké dveře s nápisem STROJOVNA – NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Za nimi byla malá chodbička a ještě jedny zvukotěsné dveře. Prošel jimi, sestoupil po třech úsecích schodiště a ocitl se v předsálí strojovny. Jeho baterka nasvítila dva vedle sebe stojící generátory a ovládací pulty s počítači. Masivní posuvné dveře ve stěně směrem k zádi vedly do strojovny samotné. Rozsáhlému prostoru dominovaly dva obří motory, každý velký jako nákladní auto. Položil dlaň na blok jednoho z nich. Byl úplně studený. Golden Dawn musela být bez energie aspoň dvanáct hodin, aby stačil vychladnout na teplotu okolního vzduchu. Pod stropem se výfuková potrubí motorů spojovala do jedné roury, která vedla až nahoru do hlavního komínu.

Na rozdíl od stovek strojoven, v nichž už Juan byl, tady necítil hmatatelnou energii, pocit síly a vytrvalosti, jakých byly ty motory schopné. Zde nebylo cítit nic než chlad krypty. Věděl, že kdyby tam s ním byl Max, přinutila by ho jeho inženýrská hrdost, aby je nastartoval a znovu jim vdechl život.

Zkusil vysílačku, zavolal Hux, pak Marka a nakonec Oregon, ale kvůli všudypřítomnému kovu rušícímu signál slyšel jen šum. Juan přidal do kroku a svítil si na okolní zařízení ve snaze objevit něco neobvyklého. Prošel dalšími vodotěsnými dveřmi a ocitl se u systému lodní kanalizace. Pokračoval dál, kde byly dva nečinné generátory a zařízení na odsolování mořské vody. Za použití technologie zvané reverzní osmóza se z vody čerpané z oceánu odstraňovalo skoro sto procent soli, takže se dala pít. Tenhle jediný přístroj poskytoval vodu pro lodní kuchyně, prádelnu a všechny koupelny. Ze dvou míst, odkud by se virus dostal ke všem lidem na lodi, bylo tohle číslo jedna. To druhé – lodní klimatizaci – najde později.

Cabrillo strávil průzkumem odsolovacího zařízení asi deset minut. Z blízkého ponku si vzal sadu nářadí, odšrouboval kryty a nahlédl dovnitř.

Nenašel žádné stopy po vniknutí nebo nedávné údržbě. Všechny šrouby byly pevně utažené a vazelína hrudkovitá na omak i přes jeho ochranné rukavice. Nebylo tam vůbec nic, co by naznačovalo, že byl do přístroje přidán nějaký cizí předmět, třeba několik lahviček s toxinem.

Výbuch přišel bez varování. Zaduněl někde vzadu ve strojovně a rozlehl se celou lodí. Když ozvěna utichla, rozhoupala Golden Dawn další exploze. Cabrillo se napřímil a okamžitě se pokusil vysílačkou kontaktovat svůj tým, když se odpálila další nálož.

V jedné vteřině stál Juan nad odsolovačem a ve druhé už byl v půlce cesty přes místnost. Záda ho pekelně bolela, jak se uhodil o přepážku. K výbuchu došlo dost daleko od místa, kde se nacházel, ale přesto ucítil, jak se místností prohnala tlaková vlna a přitiskla ho k podlaze. Pracně se vyhrabal na nohy, aby získal zpátky baterku, která odlétla deset metrů daleko. Jakmile ji sevřel v dlani, nějaký šestý smysl ho přiměl, aby se otočil. Zachytil za sebou nějaký pohyb. I bez elektřiny fungovaly vodotěsné dveře bezchybně. Silné kovové pláty se začaly díky gravitaci spouštět ze stropu dolů, aby uzavřely průchody.

K Předsedovi dolehl další zvuk a on se obrátil právě včas, aby spatřil, jak ze zamřížovaných otvorů v podlaze, které umožňovaly přístup na dno podpalubí, vytryskly gejzíry zpěněné vody.

Golden Dawn zahoupala čtvrtá exploze, po které se celá loď roztřásla.

Když Juan běžel ke klesajícím vodotěsným dveřím, bylo mu už jasné, že ten, kdo otrávil cestující a posádku, umístil na lodi nálože, aby ji potopil a s ní i důkazy o svém zločinu. Byl to důležitý poznatek, ale on právě teď neměl čas se tím zabývat.

Voda valící se zespod mu už sahala po kotníky, když se vrhl pod první dveře, kde už zbývala mezera jen něco přes metr vysoká. Tak rychle, jak jen v neohrabaném ochranném obleku dokázal, se přebrodil přes vedlejší místnost a cestou bez povšimnutí minul čističku odpadních vod. Zrychlený dech mu hvízdal v uších a přetěžoval filtry v obleku.

Dalším dveřím chybělo k podlaze jen asi šedesát centimetrů. Juan skočil kupředu, padl na břicho a sklouzl se vodou, až mu cákla přes průzor. Přilbou uhodil do spodního okraje dveří. Kroutil se pod nimi, tiskl se k podlaze, jak to jen šlo, a snažil se dostat na druhou stranu, aniž by si roztrhl oblek. Cítil na zádech váhu dveří, ale přesto se pod nimi dokázal protáhnout až po stehna. Zkusil se odvalit, ale pevné dveře klesaly dál. Ze zoufalství ohnul jednu nohu a zaklínil chodidlo mezi dveře a rám.

Dveře vážily nejméně tunu, takže Cabrillova umělá noha zpomalila jejich klesání jen na okamžik, ale zajistila mu dost času, aby stačil druhou nohu uvolnit.

Rozdrcená noha uvízla pode dveřmi, takže do hlavní strojovny mohla volně proudit voda. Juan navíc zůstal bezmocně ležet na zemi, protože ať se snažil sebevíc, nedokázal protézu uvolnit.

Cabrillo byl polapen ve strojovně lodi odsouzené k zániku, a ať ladil vysílačku, jak chtěl, nechytil nic jiného než šum.

8

Max Hanley nepotřeboval slyšet Haliho vyděšený křik, aby poznal, že na Golden Dawn došlo k sérii výbuchů. Na hlavní obrazovce v operačním centru Oregonu viděl, jak podél boku lodi postupně vystřelují k obloze gejzíry zpěněné vody. Na obrazovce radaru nebylo nic vidět a torpéda by odhalil sonar.

Když se rozptýlil kouř, zaostřil Eric na poškozená místa kameru pro noční vidění. Díra byla dost velká na to, aby jí prošel člověk, a děsivou rychlostí se do ní valila voda. Takové otvory byly na čáře ponoru čtyři, což znamenalo, že se zaplavuje příliš mnoho úseků na to, aby bylo možné loď zachránit, zvlášť když chyběla elektřina, která by poháněla pumpy. Odhadl, že plavidlo půjde ani ne za hodinu ke dnu.

Max stiskl tlačítko na komunikačním panelu. „Georgi, naskoč do svého ptáka a vrať se na Dawn. Právě tam vybuchla série náloží a naši lidé jsou v maléru.“

„Rozumím,“ ozval se okamžitě Gomez Adams. „Chcete, abych tam přistál?“

„Ne. Zůstaň viset nad palubou a čekej na další rozkazy.“ Max přepnul kanál. „Oregon Cabrillovi. Ozvi se, Juane.“ Operační centrum naplnil šum statické elektřiny. Hali ladil vysílačku a marně pátral po Předsedově signálu. „Julio, jsi tam? Eddie?“

„Jsem tady,“ zaduněl náhle hlas z reproduktoru. Byl to Mark Murphy. Stále se nacházel v kormidelně Golden Dawn a měl lepší příjem. „Co se to stalo? Znělo to jako výbuchy.“

„Přesně tak,“ odpověděl Max. „Někdo se snaží loď potopit a podle toho, co odsud vidíme, se mu to podaří.“

„Co Juan a ostatní?“ zeptal se Murph.

„Dokážeš se s nimi spojit vysílačkou?“

„Ne. Juan se odmlčel asi před dvaceti minutami, když sešel dolů do strojovny.“

Hanley spolkl kletbu. To bylo nejhorší místo, kde mohl Juan v okamžiku výbuchu být. „Co Eddie a Hux?“

„Ty jsem přestal slyšet chvilku po Cabrillovi. Něco ti povím, Maxi, jakmile se vrátíme, musí se ty vysílačky v oblecích vyměnit za lepší.“

„Tím se budeme zabývat, až ta chvíle nastane,“ řekl Max, ačkoliv si myslel přesně totéž. Zadíval se na záběry na obrazovce a viděl, že se Dawn rychle potápí. Její nejnižší řada okének byla už jen asi půl metru nad hladinou a loď se trochu nakláněla na pravobok. Kdyby poslal Murpha hledat ostatní, hrozilo by velké riziko, že specialista na zbraně v lodi uvízne. Plavidlo se teď potápělo celkem plynule, ale on věděl, že se může každým okamžikem převrátit a jít ke dnu. Mohl jen doufat, že se ostatní dostanou ven včas.

„Marku,“ zavolal, „jakmile to půjde, naskoč do vrtulníku. Zůstanete nad lodí a budete vyhlížet ostatní, abyste je mohli naložit, jakmile se objeví na palubě.“

„Provedu, ale nelíbí se mi to.“

„Ani mně ne, kamaráde, ani mně ne.“

Po rychlém pohledu na schéma lodi vedl Eddie Seng Julii neomylně na ošetřovnu Golden Dawn, která se nacházela na palubě DD, hluboko pod hlavní palubou. Cestou Julia s jeho pomocí nasbírala vzorky krve a tkání od mnoha obětí.

„Na to, že nejsi zdravotník, se držíš docela dobře,“ pochválila Hux Eddieho, když pracovali na první oběti.

„Viděl jsem čínské vězně poté, co z nich vyšetřovatelé dostali všechny informace, které chtěli,“ řekl Eddie tónem prostým všech emocí. „Od té doby už mě nic nemůže vyvést z míry.“

Julia věděla, že Seng jako agent CIA pronikl v Číně na různá místa, a nepochybovala, že viděl hrůzy větší, než si ona vůbec dokázala představit.

Přesně jak se domnívala, našli v chodbě vedoucí na ošetřovnu řadu těl lidí, kteří poté, co onemocněli, ještě stihli zamířit na místo, kde si mysleli, že najdou pomoc. I tady sbírala vzorky, protože usoudila, že ve fyziologii těchto lidí bylo něco, co jim ve srovnání s ostatními poskytlo několikminut navíc. Mohla to být významná stopa při pátrání po zdroji nákazy, protože prakticky nedoufala, že by objevili někoho živého.

Když dorazili ke dveřím ošetřovny, našli je otevřené. Huxleyová překročila muže ve smokingu ležícího na prahu a vstoupila do předpokoje bez oken. Světlo baterky odhalilo několik stolů a skříní. Na stěně byly plakáty z cest, nápis připomínající, že mytí rukou je zásadní pro snižování rizika infekcí na lodi, a zarámovaný diplom, který potvrzoval, že doktor Howard Passman získal lékařské vzdělání na univerzitě v Leedsu.

Julia si posvítila do přilehlé vyšetřovny a zjistila, že je prázdná. Dveře na protějším konci ordinace vedly k pokojům pro pacienty, které byly spíš kóje oddělené závěsy a zařízené postelemi a nočními stolky. Tam ležely na podlaze dvě oběti, mladá žena v přiléhavých černých šatech a muž ve středním věku oblečený v županu. Stejně jako ostatní byli pokrytí vlastní krví.

„Myslíš, že tohle je ten doktor?“ zeptal se Eddie.

„Tipovala bych, že ano. Virus ho nejspíš zasáhl v jeho kajutě a on se rozběhl sem, jak nejrychleji mohl.“

„Ale ne dost rychle.“

„Tomuhle viru by neutekl nikdo.“ Julia naklonila hlavu ke straně. „Slyšel jsi to?“

„V tomhle obleku neslyším nic jiného než zvuk vlastního dechu.“

„Zní to jako pumpa nebo něco takového.“ Odtáhla závěs u jedné z postelí. Povlečení bylo naškrobené a pečlivě urovnané.

Šla k vedlejší. Na podlaze vedle postele byl baterií poháněný kyslíkový přístroj, jaký používají lidé s dýchacími problémy. Průhledné plastové hadice se plazily pod přikrývku. Julia si posvítila na postel. Někdo tam ležel s dekou přetaženou přes hlavu.

Rozběhla se kupředu. „Máme tady někoho živého!“

Huxleyová odhrnula přikrývku. Mladá žena tvrdě spala a vzduchové hadičky jí vedly přímo do nosu. Tmavé vlasy rozprostřené po polštáři jí rámovaly bledou tvář s jemnými rysy. Byla hubená, měla dlouhé paže a útlá ramena. Pod tričkem viděla Julia obrys klíčních kostí. I ve spánku na ní bylo vidět, že prošla nějakým utrpením, které si vybralo svou daň.

Polekaně zamrkala a vykřikla, když uviděla, jak se nad její postelí sklánějí dvě postavy ve skafandrech.

„Je to v pořádku,“ řekla Julia. „Jsem doktorka. Zachráníme vás.“

Juliin tlumený hlas ženu moc neuklidnil. Modré oči vytřeštila hrůzou, couvla k pelesti a zakryla se dekou.

„Jmenuju se Julia. Tohle je Eddie. Dostaneme vás odsud. Jak se jmenujete?“

„Kdo… kdo jste?“ vykoktala dívka.

„Jsem doktorka z jiné lodi. Víte, co se stalo?“

„Včera večer byl večírek.“

Žena se odmlčela a Julia usoudila, že je v šoku. Obrátila se k Sengovi. „Rozbal další ochranný oblek. Nemůžeme ji odpojit od toho kyslíku, dokud ho nebude mít na sobě.“

„A proč?“ zeptal se Eddie, zatímco trhal plastový obal obleku.

„Myslím, že díky němu přežila. Ten virus se musí šířit vzduchem. Nedýchala okolní vzduch, ale kyslík z nemocničního rozvodu, a když se vypnula elektřina, začala používat tohle přenosné zařízení.“ Julia pohlédla na dívku. Odhadla ji na něco přes dvacet. Mohla to být pasažérka cestující se svou rodinou nebo členka posádky. „Povíte nám své jméno, drahoušku?“

„Jannike. Jannike Dahlová. Kamarádi mi říkají Janni.“

„Můžu vám tak říkat také?“ zeptala se Julia, posadila se na postel a podržela baterku tak, aby Janni viděla skrz průzor na její obličej. Jannike přikývla. „Dobře. Já jsem Julia.“

„Jste Američanka?“

Právě když Julia otevřela ústa, aby odpověděla, naplnil místnost hluboký basový zvuk. „Co to bylo?“

Eddie jí nestihl odpovědět, že šlo o výbuch, protože okamžik nato se lodí rozlehla další, bližší exploze. Jannike znovu vyjekla a přetáhla si přikrývku přes hlavu.

„Musíme odsud!“ vykřikl Eddie. „Hned!“

Golden Dawn zahoupaly další dva výbuchy. Jedna nálož explodovala nedaleko od ošetřovny, srazila Senga na zem a přinutila Julii, aby Jannike zakryla svým tělem. Ze stropu spadl lustr a zářivka se roztříštila s hlasitým prásknutím.

Eddie vyskočil na nohy. „Zůstaň u té dívky.“ Vyběhl z místnosti.

„To nic, Janni. Dostaneme vás odsud,“ řekla Julia a znovu odtáhla deku. Jannike stékaly po tvářích slzy a spodní ret se jí třásl.

„Co se to děje?“

„Můj kolega to zjišťuje. Potřebuju, abyste si oblékla tohle.“ Julie zvedla ochranný oblek. „Ale musíme to udělat velmi opatrně, ano?“

„Jsem nemocná?“

„Myslím, že ne.“ Julia to nemohla vědět, dokud neprovede nějaké testy, ale to nemohla té vyděšené dívce vykládat.

„Mám astma,“ sdělila jí Janni. „Proto jsem byla na ošetřovně. Dostala jsem ošklivý záchvat, který doktor nedokázal zvládnout.“

„Už pominul?“

„Asi ano. Nepoužila jsem inhalátor od…“ Její hlas se vytratil.

„Ale zůstala jste na kyslíku?“

„Viděla jsem, co se stalo doktoru Passmanovi a mojí kamarádce Karin. Napadlo mě, že by to mohlo být něčím, co vdechli, tak jsem si ty hadičky nechala.“

„Jste statečné a chytré děvče. Řekla bych, že jste si tím zachránila život.“

Zjištění, že udělala něco, čím sama sobě pomohla, dodalo Jannike trochu sebevědomí a pocítila naději, že se dostane z lodi živá.

Do místnosti vběhl Eddie. „Ten výbuch zničil chodbu asi dvacet metrů odsud. Nemůžeme se vrátit cestou, kterou jsme sem přišli.“

„Půjde to jinudy?“

„Měli bychom doufat, že ano. Slyším, jak se spodní část lodi zaplavuje.“

Pod zaklíněnými dveřmi se valila voda a stoupala, takže nebýt ochranného obleku s vlastní zásobou vzduchu, Cabrillo by se utopil. Po několika minutách snahy uvolnit poškozenou protézu si lehl na záda a nechal moře, aby ho zaplavilo, jak rychle naplňovalo strojovnu. Hladina už dosahovala výše skoro padesáti centimetrů a rychle stoupala.

Juana utěšovalo jen pomyšlení, že zbytek jeho týmu nezašel tak hluboko do Golden Dawn a podaří se mu celkem snadno uniknout.

Během předchozí prohlídky technických prostor nenašel žádné oběti viru, nebo co to vlastně na lodi řádilo, což mu prozradilo, že plavidlo plulo v automatickém režimu, při kterém stačili dva lidé na můstku, a dole u motorů nemusel být nikdo. Přemýšlel, jak dlouho může asi patogen vydržet ve vzduchu, když už nemá koho nakazit. Hux by to mohla vědět, ale tenhle virus byl nový i pro ni, takže by se zmohla nanejvýš na přibližný odhad.

Klimatizace už byla nějakou dobu vypnutá, takže se prach a mikroby usadily. Uplynulo už dost času? Cabrillo mohl jen doufat, že ano, protože věděl, že tím, jak leží v proudící vodě a přemýšlí, jen odkládá nevyhnutelné.

Vysvobodil pravou paži z rukávu a prostrčil ji po hrudi ke své pravé noze. Sevřel látku na spodní části kalhot a trhl jí nahoru přes svou umělou nohu, aby se dostal k přezkám. Zručnými prsty je rozepnul a otevřel vakuový spoj, který držel protézu na pahýlu nohy. Když se jí zbavil, okamžitě se cítil znovu svobodný, ačkoliv oblek zůstal pode dveřmi.

A teď ta obtížná část. Juan si sáhl přes rameno, aby otevřel naplno přívod vzduchu ve svém obleku, a cítil, jak se skafandr nafukuje ve švech. Všude s sebou nosil tři věci: zapalovač, přestože si jen občas vykouřil doutník, kompas ne větší než knoflík a zavírací nůž. Vytáhl nůž z kapsy a jednou rukou vysunul čepel. Pak se musel sbalit do klubíčka, aby dosáhl co nejníže na nohavici kalhot. Musel při tom bojovat s tlakem vody valící se pode dveřmi.

Nůž byl ostrý jako skalpel a snadno skafandr prořízl. Z otvoru začal unikat vzduch a na okamžik zadržel vodu snažící se prodrat dovnitř, ale oblek se jí brzy začal plnit. Juan pracoval rychleji a rozřezával materiál ve snaze osvobodit se dřív, než ho moře přemůže. Ležel na boku a voda tlačící se mu na obličej ho přinutila obrátit hlavu a o kousek se zvednout. Neztratil však při tom přehled, kde řeže.

Jeho nová poloha byla příliš nepohodlná na to, aby mohl pracovat efektivně, takže se zhluboka nadechl a znovu si lehl. Postupoval ostřím dál kolem lýtka a odřezával uvízlou nohavici. Jeho plíce volaly po vzduchu, ale on ignoroval potřeby těla a navzdory hrozícímu nebezpečí pracoval s až nadpřirozeným klidem. Pokusil se uvolnit trhnutím, ale pevná látka obleku nepovolila. Zkusil to znovu se stejným výsledkem. Už se musel nadechnout, takže se zvedl, aby vylil vodu z přilby, ale tlak byl příliš velký. Přilba se nevyprázdnila.

Cabrillovi se stáhly plíce a ze rtů mu unikl slabý proud bublinek. Bylo to, jako by potlačoval kašel, a tomu odpovídající bolest na hrudi byla zbytečnou připomínkou, že jeho mozek prahne po kyslíku. Začínala se mu točit hlava. Zuřivě škubl za oblek a cítil, že se trochu natrhl, ale nepovolil úplně. Juan se snažil uklidnit, ale pud sebezáchovy potlačoval jakoukoliv logiku. Znovu se ohnul a pustil se do řezání, ale teď při tom oblekem zoufale trhal ze všech zbývajících sil.

Náhle se bez varování svalil dozadu. Buďto se mu podařilo celou nohavici odříznout, nebo ji utrhl. Převalil se na kolena, zvedl z podlahy a cítil, jak voda vytéká otvorem z obleku. Ve strachu, aby se nenakazil, si nabral jen malý doušek vzduchu, sotva dost, aby zahnal stíny, které se mu vkrádaly do mozku.

Stál tam a čekal, až voda, která mu naplnila skafandr, vyteče ven. Protože se moře stále valilo dovnitř pode dveřmi, nemohl stát na jedné noze, takže odskákal o kousek dál k nějakému ponku. Opřel se o něj a udělal nazbytku nohavice ten nejtěsnější uzel, jaký dokázal. Když oblek začal tuhnout, stáhl přívod vzduchu. Byl si jistý, že bude trochu unikat, ale vzhledem k přetlaku by se dovnitř nemělo nic dostat. Věřil, že bude v pořádku – vnějšímu prostředí se vystavil jen na okamžik a po celou tu doby byl pod vodou.

Pak si ale uvědomil, že je polapený v potápějící se lodi bez cesty ven a nemůže ani komunikovat se svým týmem nebo s Oregonem.

Tápal poslepu ve tmě s rukama před sebou a používal hmat, aby se zorientoval v obrovské strojovně. Bez protézy se pohyboval ztěžka, až konečně našel další ponk, kterého si všiml už předtím. Otevřel zásuvky a šátral v nich, dokud neobjevil to, v co doufal.

Tahle baterka nebyla tak silná jako ta, o kterou přišel, její paprsek mu i tak pozvedl náladu. Aspoň už nebyl slepý. Poskakoval po strojovně brzděný stoupající vodou, která mu sahala po kolena. Minul dvojici dieselových motorů a dostal se k vodotěsným dveřím. Tyhle byly zavřené úplně. Pátral po manuálním ovládání, které by mu je umožnilo otevřít, ale žádný takový mechanismus nenašel.

Cítil, jak se kolem něho ovíjejí první chapadla paniky, a divoce je odmrštil. Neznal rozsah škod napáchaných náložemi, takže nevěděl, jak dlouho Golden Dawn ještě vydrží na hladině. Pokud by si zachovala stabilitu jako dosud, zaplavila by se strojovna až za několik hodin, takže by měl dost času najít únikovou cestu, nebo by Eddie a ostatní stihli vymyslet, jak ho zachránit.

Sotva mu tahle myšlenka prolétla hlavou, otřáslo trupem táhlé zasténání, drnčení kovu napínaného až k hranici únosnosti. Ucítil, jak se plavidlo naklonilo k přídi. Voda ve strojovně se přesunula v obrovské vlně, jež se roztříštila o vzdálenější dveře. Převalila se zpátky a Juan musel vyskočit na stůl, aby ho nerozdrtila o přepážku. Posvítil si přes místnost a poznal, že množství vody přitékající do přední části lodi se zdvojnásobilo. Moře tryskalo pode dveřmi v zuřivých gejzírech, jako by toužilo uchvátit nejnovější oběť.

Cabrillovy hodiny se zkrátily na minuty.

Svítil baterkou na všechny strany a hledal cestu ven. Napadla ho bláznivá myšlenka a namířil světlo na jeden z obřích motorů a výfuková potrubí, která z něho vycházela. Paprsek pomalu putoval nahoru a jeho oči ho následovaly. „Aha!“

Julia se obrátila k Jannike Dahlové a pokusil se o uklidňující tón. „Janni, drahoušku, musíme vás odsud dostat, a na to si potřebujete vzít takový ochranný oblek, jaký máme Eddie a já.“

„Loď se potápí?“ zeptala se.

„Ano. Musíme odsud.“

Julia zapnula baterií poháněné větráčky a čističe vzduchu na obleku a rozepnula ho na zádech. Neřekla Janni, že skafandr má spíš než ji ochránit posádku Oregonu v případě, že by byla nakažená. Opatrně, aby si nevytáhla hadičky s kyslíkem z nosu, strčila Janni štíhlé nohy do obleku a pak si ho přetáhla přes ramena. Julia jí pomohla zastrčit dlouhé vlasy do přilby. Poznala při tom, že jsou několik dní nemyté. Záchvat astmatu ji upoutal na lůžko na dost dlouhou dobu.

„Zhluboka se nadechněte nosem a zadržte dech, jak dlouho to dokážete,“ vybídla ji.

Jannin hrudník se roztáhl, jak do plic vdechla čistý kyslík. Julia vzala hadičku, kterou měla Janni za ušima, a odhodila ji stranou. Pak dala obě poloviny obleku k sobě a zapnula zip. Další minutu jí trvalo, než ho zajistila lepicí páskou.

Hux musela Eddieho Senga pochválit. Přes naléhavost situace na sobě nedal znát ani trochu netrpělivosti. Chápal, že je ta mladá žena takřka na pokraji katatonického stavu a je třeba zacházet s ní jako s dítětem. Vzhledem k tomu, čím Janni prošla, si Julia myslela, že si vede dobře.

Když se Eddie vrátil ze svého krátkého průzkumu, našel si čas přehodit prostěradla přes těla před Janninou kójí. I tak na ně děvče zíralo, když ho Julia vedla kolem. Všichni tři vyšli do chodby, kde s mnoha těly nikdo nic neudělal. Julia cítila, jak Janniina ruka ztuhla v její, ale dívka se naštěstí nezhroutila. V druhé ruce nesla Hux kufřík se vzorky.

„Tahle cesta je zablokovaná,“ řekl Eddie a ukázal palcem ve směru, odkud přišli. „Janni, dá se odsud dostat na hlavní palubu jinudy?“

„Tahle chodba o kus dál končí.“ Zírala přímo na něj, aby se nemusela dívat na mrtvoly. „Ale na jejím konci jsou kovové dveře a já slyšela, že je posádka používá, když dole na něčem pracuje. Třeba je to cesta ven.“

„Skvělé,“ řekl Eddie. „Musí to být nějaký servisní průlez.“

Vedeni světlem baterky postupovali chodbou, a přesně jak Janni tvrdila, našli na jejím konci oválný průlez v holé plechové zdi. Eddie otevřel zámek a nahlédl dovnitř. Objevil změť trubek, které ho na okamžik zmátly. „Tohle musí být místnost s pumpami pro hlavní bazén. Voda se sem posílá na přefiltrování a pak se vrací nahoru.“

V lodi to náhle zaskřípělo, jako by se trup rozpadal, a Golden Dawn se prudce naklonila, až to Jannike málem podrazilo nohy. Julia ji podepřela a vyměnila si s Eddiem významný pohled. Čas utíkal.

Eddie prošel otevřeným průlezem a hledal cestu ven. Na podlaze byl další poklop obklopený kovovým zábradlím. Klekl si, uvolnil zámky a zvedl poklop na protestujících pantech. Do tmy vedl žebřík. Sestoupil po něm dolů, i když mu nemotorný ochranný oblek bránil v pohybu úzkým prostorem. Ocitl se v další strojovně obklopené elektrickými skříněmi. Byla to lodní rozvodna a za normálních okolností by tam bzučelo elektřinou. Teď tam bylo ticho. Otevřené dveře vedly do další temné chodby.

„Pojďte sem dolů!“ zavolal a počkal pod žebříkem, aby Janni pomohl po několika posledním příčlích. I když nebyl nijak vysoký, měl pocit, že by ji dokázal obejmout rukama v pase i v ochranném obleku, v němž vypadala jako sněhulák.

Julia sestoupila hned po ní a Eddie je vyvedl z místnosti. „Poznáváte, kde jsme?“ zeptal se Jannike.

„Nejsem si jistá,“ odpověděla, když pohlédla před sebe do tmy. „Na lodi je mnoho míst, kam personál nesmí, a já nejsem na palubě tak dlouho.“

„To nic,“ ujistil ji Eddie, když vytušil její zklamání z toho, že nemohla být nápomocná.

Protože se Dawn potápěla přídí napřed, zamířil Eddie na záď. Cítil, jak se mu napínají stehna, a podle toho poznal, že jdou do kopce. Stoupání bylo mírné, ale věděl, že se plavidlo bude naklánět čím dál víc, jak se budou zaplavovat další přepážky.

Přes oblek neucítil vítr, který se mu náhle opřel do zad. Teprve zachvění plátů v podlaze ho přimělo, aby se otočil. Chodbou se k nim hnala vlna sahající mu po stehna, pevná zelená masa, která je zasáhla dřív, než stačil vykřiknout varování. Trojici zachytil a zvedl hřeben vlny, kterému nemohla vzdorovat. Když setrvačnost vodní masy pominula, dopadli s propletenými údy na palubu a moře se přes ně přelilo.

Eddie vyskočil jako první a pomohl Janni vstát. „Jste v pořádku?“

„Myslím, že jo.“

„Doktorko, co ty?“ zeptal se.

„Jenom trochu otřesená. Co se stalo?“

„Někde na přídi musela povolit přepážka a voda se dostala až sem. Ale pořád máme trochu času.“

Šli dál a brodili se po kotníky ve vodě. Eddie kontroloval štítky na všech dveřích, které míjeli, v naději, že některé povedou na schodiště, ale neměl štěstí. Dole byly sklady materiálu a náhradních dílů. Kolejnice táhnoucí se pod stropem umožňovala posádce používat posuvný vrátek, na kterém těžké kusy převezly k nejbližšímu výtahu. Napadlo ho, že by na tom mohl založit náhradní plán, pokud by nenašli schodiště. Nepochyboval, že on by výtahovou šachtou vylézt dokázal a Hux nejspíš také, ale nezdálo se mu, že by na to Jannike měla dost síly. Nebýt toho obleku, třeba by se mu mohla pověsit na záda a on by ji nahoru vynesl. Každopádně to stálo za zvážení.

Málem minul dveře napravo a musel zastavit, aby si posvítil na štítek: SKLAD MALÝCH PLAVIDEL.

„Super!“

„Co to je?“

„Náš lístek na cestu ven,“ odpověděl Eddie a otevřel dveře.

Ve světle baterky viděl řadu motorových skútrů a dvoumístných motorových člunů. Spočívaly ve speciálních kolébkách. Ve stropě byl velký otvor, kterým se čluny vyzvedávaly nahoru. Procházelo jím také točité schodiště. Vydal se po něm a ostatní ho následovali.

Tady si cestující mohli vypůjčit rekreační plavidla, když výletní loď kotvila v přístavu. Podél jedné stěny se táhl registrační pult a všude visely plakáty s bezpečnostními předpisy. Podlahu pokrývala protiskluzová vrstva a ve vnější zdi byla vrata jako do podzemní garáže. Podél nich byla složená hydraulicky ovládaná rampa. Když byla vrata otevřená a rampa v provozu, mohla fungovat jako malé molo.

Eddie poklepal na ocelové dveře rukojetí baterky. Místo ostré ozvěny se ozvalo tupé zadunění. Zkusil to o něco výš a konečně získal očekávaný výsledek. „Loď klesla tolik, že voda sahá o víc než půl metru nad spodní okraj dveří,“ oznámil. „Až je otevřu, tuhle místnost to zaplaví.“

„Podaří se nám dostat ven?“ vydechla Janni.

„Bez problémů.“ Eddie se usmál, aby ji uklidnil. „Jakmile se vyrovná vnitřní a vnější tlak, prostě ven vyplaveme. A nejlepší bude, že nás tyhle obleky ponesou.“

„Sejdu dolů a zavřu ty dveře, jimiž jsme prošli,“ řekla Julia, která pochopila, že musejí skladiště člunů izolovat od ostatních prostor, jinak bude voda proudit neustále dovnitř a Eddieho plán nevyjde.

„Díky,“ řekl Eddie. Postavil Jannike k zábradlí kus ode dveří, aby se měla čeho držet, až dovnitř vtrhne voda.

Vrata zvedal malý elektrický naviják, ale měla i držadlo, za které se dala vytáhnout v případě výpadku elektrického proudu. Když se Hux vrátila a stoupla si vedle Janni, aby jí pomohla udržet se na místě, Eddie se sklonil a vzal za držadlo. Jakmile zabral, dveře se o kousek zvedly a dovnitř se začala valit voda. Stál stranou, ale cítil, jak mu cáká na nohy. Zvedl vrata ještě výš.

Moře vniklo dovnitř mezerou u podlahy s ohlušujícím hukotem.

Eddie vytáhl vrata ze čtvrtiny, když se páka zasekla. Zatlačil silněji, ale nedokázal ji uvolnit. Podíval se na dveře a zjistil, co se stalo. Tlak vody zkroutil plech ve spodní části a vedoucí kolečka vypadla z kolejniček. Zatímco vrata pozoroval, prohnula se uprostřed ještě víc, jako by se do nich opřela jakási obří ruka.

Vykřikl varování na Janni a Julii, které se ztratily v pěnící vodě. Okamžik nato vrata povolila docela. Vyrvala se ze závěsů a prolétla místností, jako by to byl pouhý list papíru. Oceán vtrhl volně dovnitř podobný zelené stěně.

Julia a Janni byly dost daleko po stranách, aby byly ušetřeny nejhoršího nárazu, ale jak se místnost naplnila, zmocnil se jich zpětný proud. Nebýt Huxiny duchapřítomnosti, byla by se Jannike Dahlová v tom chaosu ztratila.

Vlny dál zvedaly hladinu a na nich nebezpečně blízko plavaly různé předměty včetně jednoho vodního skútru. Když se voda ustálila, mohl se Eddie pustit sloupku, kterého se celou dobu držel. Okamžitě vyplul ke stropu. Obrátil se na záda, aby do něho narazil rukama a nohama. V jedné ruce stále svíral baterku. Upravil přívod vzduchu v obleku, aby snížil tlak a tím zvýšil svůj ponor. Jinak by zůstal přimáčknutý ke stropu a nemohl by se pohnout.

Namířil světlo na místo, kde Julia a její mladá chráněnka visely na zábradlí s nohama nahoru. Vzduch jim nadouval nohavice jako balony. Doplazil se k nim a lehce se dotkl Huxiny nohy, aby se pustila a vyplula nahoru. Totéž udělal i s Janni a vypnul přívod vzduchu z nádrží. Začal se plazit k otevřeným vratům, ale Julia se bránila jeho pomoci. Poklepala mu na rameno a přitiskla své hledí na jeho.

„Ztratila jsem kufřík se vzorky!“ vykřikla a vibrace jejího hlasu pronikly skrz plexisklo, takže ji slyšel. „Musíme ho najít!“

Eddie se ohlédl na chaos panující v místnosti: ručníky, záchranné vesty, bloky, láhve s opalovacími krémy a nápoji, chladicí boxy. Najít kufřík mohlo trvat celé hodiny, a pokud ho proud vytáhl vraty ven, mohl už klesat ke dnu nějaké tři kilometry pod lodí.

„Není čas,“ odpověděl.

„Eddie, ty vzorky tkání potřebujeme.“

Reagoval tím, že ji vzal za ruku a táhl ji k vratům.

Náhlý příliv vody do sálu s vodními skútry narušil rovnováhu Golden Dawn a ta se začala naklánět ještě víc. Tlak na její trup se zvětšoval a dole u kýlu se trhal kov. Zvuk jejího umírání se rozléhal oceánem, strašidelný jako velrybí píseň nebo pohřební žalozpěv.

Julia a Eddie protáhli Jannike otvorem. Jakmile byli z lodi venku, přidal Eddie vzduch do jejich obleků a všichni vystřelili na hladinu.

Nedaleko zářila světla Oregonu. Reflektory prořezávaly tmu a klouzaly po palubě a trupu Dawn. Poblíž se pohupoval nafukovací člun a jeho příď stahovalo lano přivázané k lodi pod vodou. Zatímco Eddie odvazoval zodiac od oka přivařeného k trupu, přejel po nich paprsek jednoho z reflektorů na Oregonu, pak se vrátil a oni se ocitli v oválu světla. Julia a Jannike zuřivě mávaly. Světlo zablikalo na znamení, že je spatřili.

Z opačné strany výletního plavidla přilétl vrtulník Robinson. George Adams ho zavěsil nad nimi na tak dlouho, aby se přesvědčil, že jsou v pořádku, a pak odlétl o kus dál, aby je ušetřil silného větru zvedaného listy rotoru.

Eddie naklonil člun ke straně a vystrčil Julii a Janni na palubu. Pár vteřin nato už měl nastartovaný motor a loď poskakovala po vlnách směrem k Oregonu. Vrata pro čluny uprostřed otlučené nákladní lodi byla otevřená a v nich stál tým v ochranných oblecích vybavený nádržemi s dezinfekcí, aby mohl postříkat jejich skafandry a tak je dekontaminovat.

Eddie zastavil člun těsně vedle lodi. Vysílačku v jeho obleku poškodil pobyt pod vodou, takže nemohl komunikovat se zdravotníky, ale všichni znali své povinnosti. Hodili na zodiac několik kartáčů a obrátili na něj silné trysky s dezinfekcí. Eddie a Julia očistili nejdříve Jannike a pak jeden druhého tak, aby byl každý čtverečný centimetr jejich obleků dokonale dekontaminovaný. Než skončili, šplouchalo na palubě člunu patnáct centimetrů čpavku.

Když Julia usoudila, že zahubili veškeré viry či bakterie, které se mohly zachytit na skafandrech, strhla lepicí pásku ze zipů a osvobodila je z klaustrofobických oděvů. Teplý, vlhký vzduch byl čerstvější, než jaký kdy dýchala. „Páni, to je paráda.“

„To ti podepíšu,“ potvrdil Eddie, když se svlékal a opouštěl člun.

Jannike v obleku odvedli na teflonem potaženou rampu sloužící k spouštění útočného člunu SEAL. Ujala se jí Julia, aby ji odvedla na ošetřovnua provedla sérii testů, které měly určit, zda je ta mladá žena nakažená. Pak teprve bude Janni umožněn kontakt s posádkou.

Max Hanley dorazil, právě když se Eddie připravoval potopit zodiac. Jeho výraz Eddiemu prozradil, že ostatní neměli takové štěstí jako on a Julia. „Co se stalo?“

„Mark je v bezpečí na palubě vrtulníku, ale ztratili jsme spojení s Předsedou.“

„Sakra. Vrátím se tam. Je někde ve strojovně.“

„Podívej se sám.“ Max ukázal na potápějící se výletní loď. Když se její kýl rozlomil, množství vody valící se do trupu bylo čtyřikrát větší. „Není na to čas.“

„Maxi, je to Předseda, proboha!“

„Myslíš, že to nevím?“ Hanley jen stěží ovládal své emoce.

Kus od nich prožívala Golden Dawn své poslední okamžiky. Řada kulatých okének pod hlavní palubou už byla ponořená a se zlomeným kýlem se plavidlo potápělo hlouběji uprostřed než na přídi nebo zádi. Oba muži mlčky sledovali, jak loď mizí.

Z trupu začal unikat vzduch v sérii výbuchů. Okna se tříštila a obrovský tlak vyrážel dveře z pantů. Moře dosáhlo nad zábradlí a začalo stoupat k horním palubám mezi gejzíry pěny. Z místa, kde stáli, to vypadalo, jako by Golden Dawn obklopovala vařící se voda.

Když oceán vystoupil až k lodnímu můstku, vyrazil tvrzené sklo. Z trupu začaly vyplouvat různé předměty – hlavně skládací křesla, ale uvolnil se i jeden záchranný člun a odplaval dnem vzhůru.

Max si otřel oči, když vrcholek můstku zmizel a nad vodou bylo vidět už jen komunikační stěžeň a komín. Jak moře postupně pohlcovalo plavidlo, unikaly nad hladinu obrovské bubliny.

Eric Stone byl v operačním centru a ovládal od pultu se zbraňovými systémy reflektory. Nechal hlavní světlomet namířený na vrcholek komínu s namalovanými zlatými mincemi. Moře bublalo jako termální vřídlo a nad místem se vznášel robinson.

Max zašeptal Juanovo jméno a pokřižoval se, když komínu zbývalo už jen třicet centimetrů. Z jeho ústí náhle vyrazil stlačený vzduch a vystřelil jako z děla nějaký žlutý předmět. Ten vylétl snad šest metrů vysoko a mrskal se ve vzduchu jako pták snažící se vzlétnout.

„No to mě po-!“ Nemohl uvěřit vlastním očím.

Ten žlutý předmět byl jeden z jejich ochranných obleků a ono mrskání vytvářely Cabrillovy meloucí se ruce a nohy. Trasa letu zanesla Juana přes zábradlí kus od komínu, kde spadl do moře. Náraz ho musel omráčit, protože zůstal několik okamžiků ležet bez hnutí. Pak začal plavat od potápějící se lodi. Eric Juana sledoval reflektorem cestou k převrácenému záchrannému člunu. Předseda se na něj vytáhl, zvedl se na kolena tváří k Oregonu a teatrálně se uklonil.

Eric mu vzdal čest zatroubením lodní sirény.

9

Doktorka Huxleyová se soustředila tak usilovně, že neslyšela, jak do laboratoře vedle ošetřovny vtrhli Mark Murphy a Eric Stone. Byla zcela ztracená v říši, kterou jí odkrýval její výkonný mikroskop, a teprve když si Murph odkašlal, odtrhla oči od monitoru počítače. Zamračila se, ale když uviděla na tvářích obou mužů úsměvy, odsunula podráždění stranou.

Za nimi ležela v izolaci její pacientka oddělená od zbytku lodi sterilní skleněnou kukaní, z níž se vzduch pumpoval do propracovaných filtrů a pak do pece, kde se ohřál na pět set stupňů, než se mohl vypustit mimo loď. Juan se choulil v křesle vedle Janniny postele, stále ještě ve žlutém ochranném obleku. Dokud Julia nevěděla jistě, jestli se ve vodě ve strojovně nenakazil tím patogenem, který vyvraždil cestující i posádku na Golden Dawn, musela s ním zacházet, jako by byl přenašeč. Její mikroskop s potenciálně infekčními vzorky byl také v izolovaném oddělení a ona si je mohla prohlédnout jen v objemném obleku nebo přes počítač.

„O co jde?“ zeptala se.

„Trochu jsme počítali,“ vyhrkl Murph udýchaně. Stejně jako Julia se pustil hned do práce a pořád měl na sobě totéž propocené oblečení, ve kterém byl v ochranném obleku. Dlouhé, zplihlé vlasy se mu lepily k hlavě. „Není možné, aby byli Předseda a ta dívka nakažení.“

Tentokrát už Julia nedokázala skrývat podráždění. „O čem to mluvíte?“

Murph a Eric si poprvé všimli Jannike Dahlové. „Páni!“ vyhrkl Stone, když přejel pohledem mladou ženu spící v izolovaném oddělení s černými vlasy rozprostřenými kolem bledého obličeje. „To je kočka!“

„Na to zapomeň, Stoney,“ vyhrkl Murph. „Já byl u její záchrany, takže ji můžu pozvat na rande jako pivní.“

„Ani jsi neopustil můstek!“ zaprotestoval Stone. „Mám na to stejné právo jako ty.“

„Pánové,“ přerušila je ostře Julia, „nechte prosím svá nevytížená libida za dveřmi a přesně mi vysvětlete, proč jste tady.“

„Promiň, doktorko,“ omluvil se Murph pokorně, ale neodpustil si ještě jeden pohled na Janni. „Eric a já jsme prošli možný scénář a víme, že se ani jeden z nich nemohl nakazit. Předsedovy výsledky přišly asi před dvaceti minutami, ale čísla té dívky dorazila až teď.“

„Musím vám připomínat, že tady jde o vědu – hlavně biologii – a ne o nějaký počítačový program, který vyplivuje změť čísel?“

Oba muži se zatvářili uraženě.

Eric řekl: „Ty především bys měla vědět, že základem každé vědy je matematika. Biologie není nic víc než aplikace organické chemie, zatímco chemie není nic víc než aplikovaná fyzika pojednávající o silných a slabých nukleárních silách tvořících atomy. A fyzika je uplatnění matematiky ve skutečném světě.“

Mluvil s takovým zápalem, že Julii bylo jasné, že od něho její mladé pacientce nic nehrozí. Eric nebyl ošklivý, ale byl hrozně zažraný do své matematiky, a ona si nedokázala představit, že by vůbec sebral odvahu ji oslovit. A pod skejťácko-pankáčskou fasádou Marka Murphyho a jeho rozježenou bradkou bušilo srdce nefalšovaného počítačového pošuka.

„Našla jsi v těch vzorcích, co jsi jim odebrala, nějaké stopy po virech nebo toxinech?“ zeptal se Murph.

„Ne,“ připustila Hux.

„A ani nenajdeš, protože se nenakazili. Jediný způsob, jak zabít celou posádku a pasažéry lodi bez vyvolání masové paniky, když by lidé podléhali viru postupně, je otrava jídlem.“ Zvedl ruku a odpočítával na prstech své argumenty. „Patogen ve vzduchu by nezasáhl lidi, kteří by byli v okamžiku vypuštění na palubě. Otrávení zásob vody je ještě nepravděpodobnější, protože se všichni nenapijí současně, ledaže by pachatelé zasáhli hned ráno, když si lidé čistí zuby.“

Eric ho přerušil. „Ale to by lidé se slabším imunitní systémem umírali už v průběhu dne a my jsme viděli, že byli všichni oblečení na večírek.“

„Stejně tak ta látka nemohla být aplikována na místa, jako jsou zábradlí nebo kliky,“ uzavřel Murph. „Vrazi by neměli záruku, že se jich všichni dotknou.“

„Takže vy si myslíte, že to bylo v jídle?“ zeptala se Julia, když se jí nepodařilo najít mezeru v jejich logice.

„To je jediná možnost. Juan na palubě nic nejedl a vsadím se, že ona včera večer také ne.“ Murph kývl hlavou směrem ke skleněné přepážce oddělující laboratoř od izolace.

„Čistě pro jistotu,“ řekl Eric, „jsme také prověřili možnost, že by se toxin šířený vzduchem vyskytoval i ve strojovně. I kdyby ho byla velká koncentrace, množství vody, která proudila dovnitř, když si Juan rozřízl oblek, by snížilo jeho toxicitu řádově mnohokrát.“

Murph založil paže. „Kromě toho už uplynulo pět hodin od chvíle, kdy se Předseda vystavil prostředí na té lodi. Podle toho, co mi Eric pověděl o krátkém výslechu tvé pacientky, navštívili ji její kamarádky dvě hodiny předtím, než to propuklo. Juan a ta kočka jsou v pohodě.“

Julia už dospěla k témuž závěru u Juana, ale nebyla zcela přesvědčena, že ti dva mají pravdu v případě Jannike. Diagnóza musí být založena na pečlivém výzkumu, několikanásobném ověřování laboratorních výsledků, dokud člověk přesně neví, na čem je. To, že nenašla virus v Jannině krvi, mozkomíšním moku, slinách ani moči, neznamenalo, že se nemůže skrývat v jejích ledvinách nebo játrech či v jiných tkáních, které Julia ještě netestovala, a že tiše nečeká, až se explozivně rozmnoží, zaplaví Jannin imunitní systém a pak přeskočí na další potenciální oběti, posádku Oregonu.

Potřásla hlavou. „Je mi líto, hoši, ale tohle mi nestačí. Myslím, že pokud jde o Juana, máte pravdu, ale Jannike zůstane v izolaci, dokud si nebudu stoprocentně jistá, že není nakažená.“

„Ty jsi doktorka, ale tohle je ztráta času. Je zdravá.“

„Je to můj čas, Marku.“ Odstrčila laboratorní stoličku na kolečkách od stolu a přejela po dlaždicích k interkomu připevněnému na stěně. Stiskla tlačítko. „Juane, slyšíš mě?“

Uvnitř v kóji se Juan trhnutím napřímil na židli. Než aby přemítal o tom, že v sobě možná má smrtící infekci, raději usnul. Postavil se, ukázal Julii zdvižený palec a pak zamával Murphovi a Stoneovi. Posbíral náhradní baterie, které udržovaly jeho ochranný oblek tak dlouho v provozu.

„Jsi čistý,“ oznámila mu Julia. „Můžeš zamířit do přetlakové komory na dekontaminační sprchu. Oblek tam nech, zbavím se ho později.“

Juanovi trvalo čtvrt hodiny, než se osprchoval dezinfekčním prostředkem s antivirovými látkami a mohl bezpečně vstoupit do laboratoře.

„Malinko smrdíš,“ poznamenala Julia a nakrčila nos.

„Zkus se potit v tom zatraceném obleku tak dlouho jako já a uvidíme, jak budeš vonět.“

Julia už nechala přinést do laboratoře jednu z Cabrillových protéz z jeho kajuty. Podala mu ji a on si ji připevnil na pahýl pod pravým kolenem. Několikrát nohu zkusmo ohnul, a pak stáhl nohavici. „Super,“ řekl a postavil se. „Není mi nic, co by nespravila dlouhá sprcha a skotská.“ Obrátil se k Ericovi a Markovi, kteří stále ještě postávali u dveří do laboratoře. „Jak ses dostal ven, Murphe?“ Poté, co se Předsedovi rozbila ve strojovně vysílačka, byl mimo obraz.

„Zachránil jsem asi třicet procent dat z lodního počítače, včetně všech informací o poslední cestě.“ Zvedl ruku, aby předešel Cabrillově předvídatelné další otázce. „Ještě jsem se na to nedíval. Eric a já jsme pomáhali vyřešit, jestli jste se ty a ta potěcha pro oko nakazili.“

Juan přikývl, ačkoliv si nemyslel, že by on a jejich host měli být nejvyšší prioritou. „Vaším úkolem teď bude projít ty deníky. Chci vědět všechno, co se na té lodi od začátku cesty odehrálo, i ty největší banality.“

„Viděla jsem, že jsi předtím mluvil s pacientkou,“ ozvala se Julia. „Jak je na tom?“

„Je unavená a vyděšená,“ odpověděl Juan. „Netuší, co se stalo ostatním, a já na ni nechtěl tlačit. Po emocionální stránce na tom není moc dobře. Ale pověděla mi něco, co by mohlo být důležité. Tu loď měla pronajatou skupina zvaná responsivisté.“

„Co máš s responsivisty?“ To se ozval Max Hanley. Napochodoval do laboratoře jako slon do obchodu s porcelánem. Než stačil kdokoliv odpovědět, došel k Juanovi a potřásl mu rukou. „Po lodi se šušká, že už jsi venku z izolace. Jak ti je?“

Cabrilla nikdy nepřestalo udivovat, jak rychle se mezi posádkou šíří informace i v – podíval se na hodinky – půl páté ráno. „Jsem rád, že jsem naživu,“ odpověděl upřímně.

„To byl parádní kousek,“ usmál se Max. „V životě jsem nic takového neviděl. Vyletěl jsi z toho komínu jako špunt z laciného šampusu.“

„Podařilo se mi vylézt skoro až nahoru,“ vysvětlil Juna. „Ale pak jsem uvízl. Nemohl jsem se pohnout a voda stoupala rychleji a rychleji. Místo abych vyfoukl oblek, otevřel jsem přívod vzduchu naplno, abych komín úplně ucpal. Zbytek práce udělal tlak vzduchu v potrubí po zaplavení strojovny.“

„Vypadalo to na pořádnou jízdu.“

„Jak vysoko jsem vlastně vyletěl?“

„Skoro sedm metrů a v pěti jsi přelétl zábradlí.“ Zdálo se, že si Max vzpomněl na původní otázku. „Říkal jsi něco o responsivistech?“

„Jo, slečna Dahlová se zmínila o tom, že měli loď pronajatou. Z Filipín do Atén.“

„Vlastně do Pirea,“ opravil ho Eric automaticky. „Atény jsou ve vnitrozemí. Jejich přístavem je Pireus.“

Murph ho uhodil do ramene. „Ty si opravdu myslíš, že to nevíme?“

Julia se neubránila úsměvu a byla si ještě víc jistá, že se ti dva rádobymilovníci s Janni daleko nedostanou.

„Znova jsem mluvil se svojí bývalkou,“ řekl Max. „Vlastně to únos vůbec nebyl. Řekla to jenom proto, aby mě popíchla. Kyle se vždycky nechal snadno ovlivnit lidmi kolem sebe. Na střední škole se chytil špatné party a nakonec ho zatkli kvůli drogám. Jeho výchovný poradce mi řekl, že nemá problémy se závislostí, ale s nedostatkem sebeúcty. S touhle skupinou se setkal na nějaké demonstraci a pár dní nato se prohlásil za responsivistu. Šel dokonce tak daleko, že navštívil nějakého urologa kvůli malému šmik šmik, a teď je v Řecku. Ta organizace má podle všeho sídlo na Peloponésu.“

„Nechal si udělat vasektomii?“ zeptala se Julia. „Je mu teprve jedna nebo dvaadvacet. Není moc doktorů, kteří by to udělali muži pod třicet, pokud ještě nemá rodinu.“

„Kyleovi je třiadvacet a responsivisté mají své vlastní doktory, kteří celé dny neprovádějí nic jiného než vasektomie a podvazování vaječníků.“

„Neslyšel jsem o responsivistech, dokud se o nich nezmínila Jannike,“ řekl Juan.

„Já o nich také moc nevím,“ přiznal Max. „Jenom to, co mi pověděla Lisa.“

„Měli byste číst víc klepů z Hollywoodu,“ poznamenala Julia. „Slyšeli jste někdy o Donně Skyové?“

„Té herečce?“ zeptal se Mark.

„Nejlépe placené herečce v historii. Je responsivistka stejně jako spousta dalších lidí ve filmové branži. Je to nejnovější hollywoodská móda.“

„To je nějaká církev nebo kult?“

„To nikdo přesně neví. Aspoň nikdo zvenčí,“ odpověděla. „Hnutí založil v sedmdesátých letech genetik Lydell Cooper. Cooper se zásadně podílel na vývoji levnějších léků proti malárii a neštovicím. Tvrdí se, že svým dílem zachránil stamiliony životů.

On sám to takhle neviděl, aspoň po nějaké době, když sledoval, že lidí na celé planetě přibývá. Tím, že vymýtil nemoci, pomohl odstranit přírodní mechanismy omezující nárůst populace. Lidem se nerodilo víc dětí, ale ty, které se narodily, mnohem častěji přežily a jejich děti také. Cooper začal tvrdit, že bez nemocí je lidstvo odsouzeno k zániku kvůli přemnožení.

Napsal na to téma knihu a zahájil křížové tažení za plánování rodin v celosvětovém měřítku. Založil skupinu stejně smýšlejících lidí a nazval je responsivisté, což má znamenat ‚ti, kteří jsou zodpovědní‘. Hnutí se brzy proslavilo jako responsivismus a začalo přitahovat známé lidi s různých odvětví, politiky, sportovní hvězdy, herce a herečky. Cooper asi před deseti lety zemřel, ale hnutí vzkvétá pod vedením jednoho manželského páru. Teď zrovna si nemůžu vybavit jejich jména.“

„Co ta skupina v současnosti dělá?“ zeptal se Juan.

„Provozuje po celém světě centra pro plánované rodičovství, která poskytují kondomy zdarma, provádějí potraty, vasektomie a podvázání vaječníků. Vede dlouhotrvající bitvu s katolickou církví, jak si určitě dokážete představit, a se všemi na pravé straně politického spektra.“

Juan se rozhlédl po místnosti. „Další otázka zní, co responsivisté udělali, že se někdo rozhodl zlikvidovat loď plnou jejich členů.“

Na to nikdo neznal odpověď.

10

Paparazziům v kroužících vrtulnících bránil ve výhledu sněhobílý stan postavený na úhledně zastřiženém trávníku sídla v Beverly Hills. Stan byl skoro dvakrát větší než nedaleký azurově modrý padesátimetrový bazén. Když se objevila helikoptéra Bell JetRanger šerifa losangeleského okresu, snažily se dva najaté vrtulníky zmizet dřív, než se podaří identifikovat jejich čísla pro pozdější perzekuci kvůli narušení bezletové zóny. Piloti nehodlali riskovat zatčení, ať se je reportéři snažili přemlouvat a uplácet sebevíc.

Zhýčkaní hosté pod stanem byli zvyklí na podobná narušení svého soukromí a nevěnovali dramatu skoro žádnou pozornost. Zvuk poslední helikoptéry umlkl a šum hovorů se vrátil k normální hlasitosti. Hudební skupina na vyvýšeném dřevěném podiu na jednom konci stanu začala znovu hrát, zatímco se opálené začínající herečky v miniaturních bikinách, neodmyslitelná součást všech hollywoodských večírků, vrátily k dovádění okolo bazénu.

Nad rozlehlým pozemkem se tyčila pseudostředomořská vila s obytnou plochou přes tři a půl tisíce čtverečných metrů a domkem pro hosty velkým jako dva běžné americké domy dohromady. Do podzemní garáže se vešlo dvacet aut. Před zahájením výstavby se koupila a srovnala se zemí dvě sídla za mnoho milionů dolarů, aby měli noví obyvatelé dost místa na všechno, co potřebovali, a stavební čety pracovaly tři roky od slunka do slunka, než stavbu obehnanou zdí dokončily. I ve městě tak zvyklém na bohatství zírali lidé na tohle sídlo v úžasu.

Majiteli byli Thomas a Heidi Severanceovi. Nebyli to herci ani magnáti filmového průmyslu, i když Thom Severance několik let pracoval ve vedení jednoho studia. Byli to pokračovatelé a strážci odkazu doktora Lydella Coopera, zakladatele responsivismu, a teď řídili rozrůstající se instituci. Peníze na stavbu domu, který sloužil také jako kalifornské ústředí, pocházely od dárců z celého světa, ale hlavní část byla vybrána mezi hollywoodskou smetánkou, která se čím dál víc přikláněla k myšlence responsivismu.

Thom Severance byl mezi prvními, kdo rozpoznali genialitu Cooperovy zlomové knihy Množíme se k vyhynutí, a vyhledal autora, aby mu pomohl šířit jeho myšlenky po světě. Bylo přirozené, že Thom našel spřízněnou duši v Cooperově dceři Heidi. Vzali se po dvouměsíčním dvoření a jejich bezbřehá energie vytvořila z responsivismu současný celosvětový fenomén. Přesně jak si Cooper přál, chopili se po jeho smrti kormidla a pokračovali v jeho práci. Jejich charisma přitahovalo hlavně následovníky ze zábavního průmyslu, a když držitelka Oscara Donna Skyová veřejně přiznala, že praktikuje responsivismus, vylétla popularita skupiny jako raketa.

Thom Severance měřil přes metr osmdesát a chirurgicky upravené rysy mu dodávaly auru vůdce. Bylo mu padesát tři, ale pískové vlasy měl stále husté a jeho oči neztratily nic: ze své podmanivé přitažlivosti. Smetanové lněné sako, které měl na sobě, bylo na jeho postavu příliš velké, ale místo aby jeho vypracovanému tělo ubíralo, vytvářelo efekt, že má větší svaly než ve skutečnosti. Když se smál, což bylo často, kontrastovaly jeho bílé zuby s dokonalým opálením.

Heidi stála po jeho boku. Byla jen o několik let mladší než Thom, ale vypadala sotva na čtyřicet. Se svými vlasy obarvenými na blond, zářivě modrýma očima a postavou profesionální sportovkyně byla vzorem kalifornské dívky. Jejím největším aktivem byl dlouhý a elegantní krk a ona ho zdůrazňovala velkými výstřihy a náhrdelníky s dokonalými diamanty.

Thom a Heidi byli sami o sobě atraktivní lidé. Společně tvořili tak výrazný pár, že nebylo divu, že byli všude středem pozornosti, zvlášť zde, na sjezdu responsivistů, pořádaném u příležitosti slavnostního otevření nového ústředí.

„Gratuluju, Thome,“ řekl slavný režisér a s naprostou samozřejmostí políbil Heidi na snědý krk. „Tobě taky, Heidi. Oba byste na sebe měli být velice pyšní. Vím, že by doktor Cooper rozhodně byl.“ Vyslovil to jméno s úctou. „Budoucí generace budou vzpomínat na tohle centrum jako na místo, kde se konečně podařilo zastavit temné vlny přelidnění.“

„Bude majákem naděje pro svět,“ řekla Heidi Severanceová. „Můj otec tvrdil, že počátek našeho boje bude nejobtížnější. Ale jak se jeho učení rozšiřuje a lidé začínají chápat, co je v sázce, náš životní styl bude považován za nejzodpovědnější.“

„Četl jsem v Generacích o snižování porodnosti ve vesnicích v okolí naší nové kliniky v Sieře Leoně,“ pokračoval režisér. Generace byl časopis skupiny vydávaný dvakrát do roka.

Severance přikývl. „V oblastech ležících daleko od míst, kde křesťanští a muslimští misionáři pletou lidem hlavy svými lžemi, si vedeme lépe, než jsme doufali. Vesničané už začínají chápat, že bránění nechtěnému těhotenství jim pomůže zvýšit životní úroveň spíš než almužny a otřepané fráze církví.“

„V tom článku se nepsalo, jestli jim vysvětlujeme, jak naše životy ovlivňují interference v mozku a jak proti nim můžeme bojovat.“

Tentokrát Thom zavrtěl hlavou. „Skutečnost, že ve vesmíru paralelním s naším žijí mimozemšťané, je pro ně zatím příliš velké sousto. Naše filozofie přijde na řadu o něco později. Prozatím jsme spokojení, že se nám daří snižovat porodnost v regionu.“

Režisér se s tou odpovědí spokojil, na pozdrav pozvedl vysokou sklenicí a ponořil se do davu, aby se ostatní kolem Severanceových mohli přidat se svými gratulacemi.

„Je to milý člověk,“ pošeptala Heidi svému manželovi.

„Jeho poslední film vydělal přes dvě stě milionů dolarů, ale jeho příspěvky za poslední rok klesly o pět procent.“

„Promluvím o tom s Tamarou.“ Tamara byla režisérova nová manželka a jedna z Heidiných chráněnek.

Místo odpovědi sáhl Thom do kapsy pro vibrující mobil. Přiložil ho k uchu, představil se a chvilku naslouchal, aniž by změnil výraz. „Děkuji,“ řekl nakonec a zaklapl telefon. Pohlédl na Heidi. Její zářící oči a úsměv byly jasnější než jedenáctikarátový diamant na jejím krku. „To byl Kovac,“ pověděl jí Thom tiše, aby to nikdo neslyšel. „Nákladní loď právě nahlásila, že našla v Indickém oceánu zbytky potopené lodi.“

„Proboha!“

„Podle záchranného člunu se podařilo s jistotou určit, že to byla Golden Dawn.“

Heidi Severanceová zvedla ruku ke krku a zrudla.

„Nikdo nepřežil.“

Rozzářila se a vyhrkla: „To je báječné, prostě báječné.“

Thom vypadal, jako by mu z ramen spadla velká tíha. „Ještě pár týdnů, drahá, a splní se všechno, o co tvůj otec usiloval. Svět se obrodí a tentokrát to nepokazíme.“

„Obrodí se k našemu obrazu,“ dodala Heidi a vzala ho za ruku. Ani na okamžik nepomyslela na sedm set třiaosmdesát mužů, žen a dětí, z velké části členů organizace, kteří na výletní lodi zahynuli. Byl to jen zlomek úmrtí, která přijdou.

N

ecelých dvanáct hodin od chvíle, co nahlásili potopení Golden Dawn, aniž by se zmínili o své výpravě na její palubu, neměli Cabrillo a jeho tým ještě kompletní plán, ale už věděli, kterým směrem se mají ubírat. Že se pokusí přijít té záhadě na kloub, bylo mimo vší pochybnost.

Korporace byla přísně ziskový podnik, ale řídila se podle Cabrillova „morálního kompasu“. Některé úkoly by nevzali, ani kdyby jim nabízeli sebevíc. A občas se naskytla příležitost udělat dobrou věc bez ohledu na zisk. Stejně jako v několika dalších případech, kdy se nedal čekat žádný profit, nabídl Juan svým lidem možnost opustit Oregon až do dokončení současné mise. Nikdy neváhal riskovat svůj život pro dobrou věc, ale od své posádky to nevyžadoval.

Stejně jako v těch několika předchozích případech nikdo na lodi jeho nabídku nepřijal. Jeho lidé byli připravení následovat ho až branám pekla. To, jak byl Cabrillo pyšný na zázrak techniky, který představoval Oregon, se nedalo srovnat s tím, co cítil ke své posádce.

Byli to sice žoldáci, ale zároveň nejlepší lidé, s nimiž kdy pracoval. A i když si za ta léta vydělali spoustu peněz, rozumělo se samo sebou, že budou čelit zlu a bezpráví znovu a znovu ze stejných důvod, jako když pracovali pro vládu. Dělali to proto, že svět byl každým dnem nebezpečnější a někdo se tomu musel postavit.

Loď ujížděla plnou rychlostí na sever a projela už úžinou Báb al-Mandab neboli Bránou slz, která oddělovala Jemen od afrického státu Džibutsko. Byli v Rudém moři a Cabrillo už zavolal svým známým v Atlas Marine Services, egyptské společnosti spravující Suezský průplav, a zařídil, aby jejich loď byla součástí ranního konvoje směřujícího na sever.

Bude trvat jedenáct hodin, než urazí sto osmdesát kilometrů ze Suezu do Port Saidu, ale jakmile tam doplují, jejich konečný cíl bude vzdálený už jen pouhý den.

Vzhledem k množství plavidel vyplouvajících ze Suezského průplavu a směřujících k němu byly lodní trasy v Rudém moři přeplněné. Aby nevzbudili podezření posádek lodí, které míjeli, postavil Juan hlídku na můstek, i když byl Oregon řízený z operačního centra v podpalubí.

Teď byl na můstku osobně a dohlížel na přípravy na ranní nalodění lodivoda pro cestu průplavem. Na západní obloze nad Afrikou řádila písečná bouře. Slunce zapadající za červenohnědými mraky vrhalo na můstek světlo jako z jiného světa. Teplota se držela na sedmadvaceti stupních a bylo jasné, že až slunce konečně klesne pod obzor, nijak zásadně se neochladí.

„Krásný výhled,“ poznamenala doktorka Huxleyová, když se vynořila z tajných dveří v komoře v zadní části kormidelny. Jak se zahleděla do vzdálené bouře, dodala rudá obloha jejímu obličeji odstín indiánky z plání. Laskavé světlo pomohlo zakrýt její totální vyčerpání.

„Jak se daří naší pacientce?“ zeptal se Cabrillo, zatímco rozkládal na starém, pořezaném stole pomačkanou mapu.

„Bude v pořádku,“ odpověděla Julia. „Jestli se do rána neukážou žádné příznaky, pustím ji z izolace. A jak je tobě?“

„Nebylo se mnou nic, co by nespravila horká sprcha a trocha spánku.“ Juan připevnil mapu truhlářskými svorkami, aby se nerolovala, protože původní svorky na mapovém stole byly úmyslně ulomeny, aby Oregon vypadal co nejzchátraleji. Při zakrývání pravé podstaty lodi nepřehlédl Cabrillo sebemenší drobnost. „Dozvěděla ses od ní něco víc?“

„Linda právě sepisuje zprávu o všem, co se zatím událo, nejenom moje poznámky, ale i to, co se podařilo zjistit Markovi a Erikovi. Když jsem s ní mluvila, říkala, že by ji měla dokončit asi do půl hodiny.“

Juan se mechanicky podíval na hodinky, aniž by vlastně kontroloval čas. „První závěry jsem čekal až za pár hodin.“

„Murph a Stone mají větší motivaci než obvykle.“

„Nech mě hádat: chtějí udělat dojem na slečnu Dahlovou svými detektivními schopnostmi?“

Julia přikývla. „Rozhodla jsem se říkat jim Hardlyovi chlapci.“

Juanovi chvilku trvalo, než mu došla narážka na tu parodii. Pak se zasmál a Julia nakrčila nos jako malá holčička. „Myslela jsem si, že se ti to bude líbit.“

Starobylý interkom na přepážce zaskřehotal jako astmatický papoušek. „Předsedo, tady Linda.“

Juan stiskl tlačítko MLUVIT. „Poslouchám, Lindo.“

„Jsme v zasedací místnosti. Eric a Murph jsou tady také. Čekáme jenom na tebe, Maxe a Julii.“

„Hux je se mnou,“ řekl Cabrillo. „A když jsem naposledy viděl Maxe, hádal se zase ve své kajutě s exmanželkou.“

„Pošlu pro něj Erika. Já můžu začít.“

„Za chvilku jsme tam.“ Juan se obrátil k Julii Huxleyové. „Běž napřed. Hned dorazím.“

Zastrčila drobné ruce do kapes laboratorního pláště a nastoupila do výtahu, který ji měl odvézt do operačního centra, odkud to byl do zasedací místnosti kousek.

Juan došel na boční okraj můstku a vítr mu nadmul jeho lehkou bavlněnou košili. Zhluboka se nadechl a ucítil na patře chuť pouště. Přestože ho odmalička přitahovalo moře, poušť ho fascinovala stejně. Byla nehostinná a lhostejná jako oceán a lidé přes ni odnepaměti cestovali, aby získali majetek a aby ji prozkoumali.

Cabrillo si dokázal představit, že kdyby se narodil v jiné době a na jiném místě, vodil by karavany velbloudů přes nekonečnou rozlohu Sahary nebo přes saúdské Rub al-Chálí, Prázdnou čtvrť. A právě to tajemstvím, které leží za příští vlnou nebo příští dunou, ho přitahovalo.

Nevěděl ještě, kam je vyšetřování úmrtí na Golden Dawn zavede. Masová vražda stovek lidí byla však zločin, který nemohl projít bez trestu. Jeho posádka neúnavně pracovala na shromažďování materiálů a za pár minut budou mít plán pohromadě. Jakmile určí strategii, budou se jí řídit s vojenskou precizností. V tom byli nejlepší. Jak tam stál u zábradlí a rukama svíral teplý kov, mohl si Juan dovolit poslední okamžik nepotlačovaných emocí. Až začne porada, usměrní své pocity tak, aby ho poháněly kupředu, ale teď je nechal vířit v hlavě – zuřivost, divoký vztek vyvolaný tolika nesmyslnými úmrtími.

Nespravedlnost toho, co se těm nevinným lidem stalo, byla jako rakovina požírající jeho vnitřnosti, kterou mohla vyléčit jen totální likvidace vrahů. Neměl tušení, kdo jsou, jejich podoby zahalovaly plameny zuřivosti, ale vyšetřování Korporace ty plameny potlačí, jak se budou blížit ke své kořisti, a ukáže na ty zrůdy prstem.

Juanovi zakřupalo v kloubech ukazováčků a on uvolnil sevření zábradlí.

Kov mu vytlačil do dlaní rýhy. Zamával rukama, aby se mu do nich vrátila krev, a ještě jednou se zhluboka nadechl. „Tak do toho.“

Konferenční místnost naplňovala vůně kořeněného jídla. Vzhledem k blízkosti Afriky jim Maurice uvařil etiopské jídlo. Byla tam hromádka injera – nekvašeného nakyslého chleba – a desítky omáček, studených i horkých. K tomu dušené kuřecí, hovězí a skopové, čočka a cizrna a kořeněný jogurt. Jedlo se to tak, že si stolovník utrhl kus chleba, nabral si na něj dušené maso, svinul ho jako doutník a snědl na několik rychlých kousnutí. Bylo nemožné zůstat při tom čistý a Juan podezíral Maurice, že jim tahle jídla naservíroval úmyslně, aby se mohl bavit tím, jak se Linda Rossová, známá žroutka, cpe.

Jako veterán královského námořnictva nedal Maurice dopustit na anglickou tradici podávání grogu na lodi nebo, jako v tomhle případě, jantarových lahví etiopského medového vína zvaného tej, jehož sladká chuť dokázala přerazit i nejsilnější koření.

Cabrillův mozkový trust – Max Hanley, Linda Rossová, Eddie Seng a doktorka Huxleyová a s nimi i Stoney a Murph – seděl okolo stolu. Juan věděl, že dole ve zbrojnici má Franklin Lincoln poradu se svým týmem. Juan neměl velkou chuť k jídlu, tak si nalil sklenici vína a okusil ho. Počkal, až si jeho lidé naloží jídlo na talíře, a zahájil poradu tím, že se na své židli naklonil kupředu.

„Jak víte, stojíme před dvěma rozdílnými, ale pravděpodobně souvisejícími problémy. Prvním je záchrana Maxova syna z tábora responsivistů v Řecku. Za použití satelitních fotografií a dalších informací, které shromáždili Mark s Erikem, pracuje Linc se svými lidmi na taktickém útočném plánu. Až skončí, projdeme ho samostatně. Co budeme muset udělat, až dostaneme Kylea?“

„Bude třeba ho deprogramovat?“ zeptala se Hux a myslela tím, zda bude Kyle vyžadovat zvláštní odbornou pomoc, aby se vymanil z psychického vlivu, který na něho responsivisté mají.

„Podle všech náznaků ano,“ odpověděl Mark.

„Takže je to kult?“ V Maxově tónu byla tíseň, obavy vyvolané tím, že se jeho nevyhraněný syn zapletl s takovou skupinou.

„Splňují všechny klasické parametry,“ řekl Eric. „Mají charismatické vůdce. Členové jsou vybízeni, aby zpřetrhali vazby s přáteli a příbuznými, kteří k hnutí nepatří. Čeká se od nich, že budou žít podle učení jejich zakladatele, a když se od něho někdo chce vzdálit, ostatní členové se ho pokusí zastavit.“

„Jak zastavit?“ zeptal se Juan. „Fyzicky?“

Eric přikývl. „Existují zprávy o únosech zběhlých členů, kteří byli násilím převezeni do zařízení skupiny na, řekněme, převýchovu.“

„O tom táboře v Řecku víme,“ prohlásil Juan a rozhlédl se okolo naleštěného stolu. „A vyměnili svou starou základnu v Kalifornii za sídlo, které mi Murph ukázal na fotografiích dneska ráno. Co ještě mají?“

„Víc než padesát klinik v některých nejchudších zemích třetího světa – v Sieře Leone, Togu, Albánii, Bangladéši, Kambodži, Indonésii, na Haiti a Filipínách a několik v Číně, kde se jim dostává velké podpory od vlády, jak si dokážete představit.“

„Tohle je zajímavé,“ vmísil se do hovoru Mark Murphy s plnými ústy. „Číňané kulty vášnivě nenávidí. Vytrvale potírají sektu Fa-lun-kung, kterou vidí jako hrozbu pro centrální komunistickou vládu, ale povolí responsivisty, protože chtějí kontrolovat porodnost.“ Pod pomačkanou džínovou košilí měl Murph tričko, na kterém byla šipka směřující nahoru a nápis FANDÍM TROUBŮM.

„Peking ví, že by mohli představovat hrozbu, ale je ochotný to riskovat, protože přítomnost responsivistů dodává trochu západní legitimity jeho drakonické politice jedna rodina, jedno dítě,“ vysvětlil Eddie. Vzhledem k jeho čínským zkušenostem o jeho úsudku nikdo nepochyboval.

„Zpátky k tomu, jak pomůžeme Kyleovi,“ řekl Juan, aby se porada posunula dál. „Spojili jste se už s nějakým odborníkem na deprogramování?“

„Spojili,“ odpověděla Linda Rossová. „Technicky vzato Kylea uneseme, takže ho musíme dostat co nejrychleji z Řecka, abychom se vyhnuli problémům s tamní policií. Ten poradce se s námi setká v Římě. Tiny odletí gulfstreamem z Riviéry do Atén, aby ho převezl do Itálie. V hotelu poblíž Kolosea máme rezervovaný pokoj. Ten psychiatr se jmenuje Adam Jenner. Specializuje se na pomoc bývalým responsivistům, aby se dokázali zařadit do normálního života, a podle všeho, co jsme si o něm zjistili, je nejlepší na světě.“

„Byl on sám jejich členem?“ zeptal se Juan, který věděl, že odborníci na deprogramování bývali často sami příslušníky skupin, proti kterým bojují, stejně jako vyléčení alkoholici pomáhají jiným překonat závislost.

„Ne, ale zvolil si jako životní poslání tu skupinu zničit. V uplynulých deseti letech pomohl více než dvěma stovkám lidí před responsivismem uniknout.“

„A co dělal předtím?“

„Měl soukromou praxi v L. A. Ne že by na tom záleželo, ale jeho taxa je padesát tisíc dolarů plus náklady. Ale zaručuje, že až s Kylem skončí, bude zase normální.“

„To by tedy měl,“ zavrčel Max.

„Na to, aby se někdo mohl uživit deprogramováním, musí být ta skupina docela velká,“ poznamenal Eddie. „Kolik má členů?“

„Na jejich oficiální webové stránce stojí, že jich je po celém světě přes sto tisíc,“ odpověděla Linda. „Jennerova stránka říká, že je to zhruba polovina. I tak je to ale velké číslo. A protože se k nim přidalo pár slavných hollywoodských týpků, nechávají se čím dál častěji naverbovat lidé, kteří napodobují hvězdy.“

„Čistě pro případ, že bych se s ním setkal, jakou krycí historku na Jennera použijeme?“ zeptal se Juan.

„Všechno je v mojí zprávě.“ Linda zvedla složku. „Max je známý developer z L. A., který chce zpátky svého syna. My jsme soukromá bezpečnostní agentura najatá pro koordinování jeho návratu. Jennerova asistentka byla docela na rozpacích, když jsem jí tu historku odříkala, takže mám pocit, že se už s něčím podobným setkala.“

„Dobře, takže jakmile Kylea sebereme, odvezeme ho na letiště a Gunderson ho převeze do Říma, kde ho předáme Jennerovi.“ Cabrilla náhle něco napadlo. „Určitě se zmocnili jeho pasu, takže mu musíme udělat nový.“

„Předsedo, prosím,“ řekla Linda, jako by ji to urazilo. „Maxova exmanželka poslala e-mailem Kyleovu fotografii. Upravíme ji, aby vypadala jako oficiální snímek na pas, a vytiskneme mu nový doklad z naší zásoby prázdných.“

Juan naznačil Lindě, aby si otřela z brady omastek. „To bychom měli problém číslo jedna. A teď problém číslo dvě. Co se stalo na Golden Dawn a proč? Co zatím víme?“

Linda přeběhla prsty po klávesnici notebooku, aby vyvolala informace. „Golden Dawn a její sesterské lodi Golden Sky a Golden Sun patří společnosti Golden Cruise Lines. Ta je z Dánska a funguje od poloviny osmdesátých let. Nabízejí typické cesty po Karibiku, Středomoří a jižních mořích jako všichni ostatní a také nabízejí lodě pro celé skupiny.

Společnost byla oslovena před čtyřmi měsíci, aby vzala čtyři sta dvacet sedm responsivistů z Filipín do Řecka. Dawn byla jako jediné volná.“

„To je nějak hodně lidí na personál kliniky zaměřené na problematiku reprodukce,“ podotkl Juan.

„Taky mě to napadlo,“ souhlasila Linda. „Podívám se na to. Na webových stránkách responsivistů není ani zmínka o nějakém výletu nebo o tom, co dělala tak velká skupina na Filipínách.“

„Dobře, pokračuj.“

„Vyrazili z Manily sedmnáctého a podle toho, co Murph zjistil z lodního deníku, probíhala plavba hladce.“

„Až do chvíle, kdy všichni umřeli,“ utrousil Max sžíravě.

Eric se podíval přes stůl na muže číslo dvě Korporace. „Všichni ne. Podíval jsem se znovu na záznam kamery bezpilotního letounu, co přelétal nad lodí. Na Golden Dawn chyběl jeden záchranný člun.“ Pohlédl na Cabrilla. „Omlouvám se, že jsem to včera večer přehlédl.“

Juan nad tím mávl rukou.

„Záznam v lodním počítači potvrzuje, že ten člun byl spuštěn asi osm hodin předtím, než jsme se tam ukázali my,“ doplnil Mark.

„Takže ten vrah nebo vrazi byli na palubě po celou plavbu?“

„Přesně tak nám to taky připadá. Stoney a já jsme se nabourali do počítače plavební společnosti a získali seznam cestujících a posádky, ale když nemáme těla, abychom mohli ověřit, kdo na lodi byl, když šla ke dnu, nemůžeme zúžit seznam podezřelých.“ Mark předešel další Juanovu otázku. „Už jsme to kontrolovali. Nedošlo k žádnému neplánovanému střídání členů posádky ani ke změnám na soupisu cestujících na poslední chvíli. Na lodi byli ti lidé, kteří tam měli být.“

„Kdo tedy všechny zabil?“ zeptal se Max.

„Kdybych měl hádat, řekl bych, že si to responsivisti mohli udělat sami, ale nejsou sebevražedná sekta jako Chrám lidu Jima Jonese nebo japonská Óm šinrikjó. Někteří lidé tvrdí, že si Lydell Cooper vzal život v konečné demonstraci responsivismu, ale tahle skupina sebevraždy nepodporuje. Říkají, že kdo už se jednou narodí, má morální povinnost šířit jejich víru, ne se zabít. Druhou možností je, že se do skupiny někdo infiltroval.“

„Nějací podezřelí?“

Linda řekla: „Kvůli svému postoji ke kontrole porodnosti a interrupcím vedli už léta válku s Vatikánem. Totéž platí pro mnoho konzervativních křesťanských organizací.“

Cabrillo zavrtěl hlavou. „Dokázal bych si představit cvoka s puškou, který by zabil potratového doktora. Ale vyvraždit celou loď lidí vyžaduje perfektně zorganizovaný a dobře placený tým. Nevěřím, že se do sekty vetřela hrstka kněží a jeptišek, aby zabila pár set jejích členů.“

„Já sázím na partu fanatiků,“ ozval se Mark. „Kult s opačnou ideologií, než mají responsivisté, možná tvořený z bývalých členů nebo něco takového. Víte, kromě toho, že by lidé neměli mít děti, hlásá ta skupina hodně zvrácené šílenosti.“

Juan ho ignoroval. „Pojďme se zabývat tím, proč by měli zabíjet vlastní lidi. Nějaké nápady?“

„Ne, vážně,“ nedal se odbýt Mark. „Poté, co je člověk nějakou dobu členem a odbude si charitativní práci v nějaké díře třetího světa, začnou ho seznamovat s většími tajemstvími responsivismu a s tím, jak ho jejich znalost může spasit.“

„Pokračuj,“ řekl Juan, aby mu udělal radost. Murph byl trochu výstřední, ale dokonale mu to pálilo.

„Slyšeli jste někdy o ‚teorii mozku‘?“ Už o tom mluvil s Erikem a Stoney byl také jediný, kdo nezavrtěl hlavou. „Jde ruku v ruce s teorií strun sjednocující všechny čtyři rozměry ve vesmíru, což byla jedna věc, kterou Einstein nedokázal. Jenom stručně – ta teorie tvrdí, že náš čtyřrozměrný vesmír je jediná membrána a že ve vyšším stupni vesmíru existují další. Jsou tak blízko našemu, že mezi nimi může přecházet hmota a energie nulového bodu a že gravitační síly v našemu vesmíru mohou unikat ven. Je to celé dost na ostří nože.“

„Vypadá to tak,“ poznamenal Cabrillo.

„No a ‚teorie mozku‘ se začala šířit mezi teoretickými fyziky v polovině devadesátých let. Lydell Cooper po ní také skočil. Posunul ji ale o krok dál. Podle něho neproudí do našeho vesmíru a ven jen množství částic. Věřil, že inteligence z jiného mozku ovlivňuje lidi tady v naší dimenzi. Prohlašoval, že tahle inteligence ovlivňuje náš každodenní život způsobem, o němž nemáme ani ponětí. Je příčinou všeho našeho utrpení. Těsně před svou smrtí začal Cooper učit techniky potlačující tenhle vliv, jakousi ochranu před mimozemskou mocí.“

„A lidé mu tyhle žvásty baštili?“ zeptal se Max, nořící se hlouběji do deprese kvůli svému synovi.

„No jo. Podívejte se na to na chvilku jejich očima. Ten, kdo uvěří, nemůže za to, že je nešťastný, v depresi nebo prostě hloupý. Život mu ničí něco, co prochází dimensionálními membránami ve vesmíru. To mimozemšťané mohou za to, že vás zase nepovýšili nebo vás odmítá dívka vašich snů. Je to kosmická síla, co vám brání v rozletu, ne vaše neschopnost. Když tomuhle uvěříte, nemusíte převzít zodpovědnost za svůj život. Responsivismus vám nabídne snadnou výmluvu pro vaše špatná životní rozhodnutí.“

„Chápu, že v době, kdy lidé žalují řetězce rychlého občerstvení za to, že mají nadváhu, to může mít svou přitažlivost,“ řekl Juan. „Ale co to má mít společného s vyvražděním lodi plné responsivistů?“

Mark se zatvářil trochu zahanbeně. „Ještě jsem to nepromýšlel do detailů, ale co když je to pravda,“ v jeho hlase zaznělo vzrušení, „a nějaký mimozemšťan z jiného mozku bojuje s dalším polapeným v našem a my jsme uvízli mezi nimi? Jako figury na šachovnici nebo něco takového?“

Cabrillo zavřel oči a zasténal. Markova potřeštěnost opět nabyla vrchu nad jeho prvotřídním mozkem. „Vezmeme to v potaz, ale prozatím se budeme držet pozemských nepřátel.“

Mark pošeptal Erikovi: „Znělo to líp, když jsme to probírali včera večer, co?“

„To proto, že jsme předtím dvacet hodin nespali a každý jsme v sobě měli snad třicet redbullů.“

Eddie Seng si strčil do úst sousto chleba. „Mohla být tahle konkrétní skupina vybrána proto, že se snažila vytvořit kult a vůdci z nich udělali exemplární příklad? Eric se už zmínil o tom, že se neštítí únosu. Co když teď přikročili k vraždě?“

Max Hanley na něho vrhl polekaný pohled a v jeho tváři se zračily obavy o Kyleovu bezpečnost.

„To se nedá vyloučit,“ řekla Linda dřív, než si všimla Henleyho zjevné bolesti. „Promiň, Maxi, ale musíme s tím počítat. Kromě toho tvůj syn konvertoval nedávno. Vůbec od nich nechce odejít.“

„Víš jistě, že chceš u tohohle být?“ zeptal se Juan svého nejbližšího přítele.

„Jo, sakra,“ vyštěkl Max. „Jenom to je, já nevím, bolestné a trapné zároveň. Mluvíme o mém synovi a já se nemůžu ubránit myšlence, že jsem ho zklamal. Kdybych byl lepší otec, nenechal by se zatáhnout do něčeho tak nebezpečného.“

Chvilku nikdo nevěděl, co říct. Nezvykle to byl Eric Stone, kdo prolomil mlčení. Býval tak ponořený v technických otázkách, že snadno přehlédl lidskou stránku. „Maxi, vyrůstal jsem v rodině plné násilí. Můj opilý otec mě a matku každý večer mlátil, když neměl peníze na vodku. Byla to ta nejhorší situace, jakou by sis dokázal představit, a přesto to dobře dopadlo. Tvůj rodinný život tvoří jen část toho, co se z tebe stane. Kdybys s ním strávil víc času, možná by to něco změnilo a možná ne. Nedá se to odhadnout, a když nevíš něco jistě, není potřeba pouštět se do zbytečných spekulací. Kyle je takový, jaký je, protože se tak sám rozhodl. Nebyl jsi nablízku své dcery, když vyrůstala, a je z ní úspěšná účetní.“

„Právnička,“ opravil ho Max: nepřítomně. „A dokázala to úplně sama.“

„Když nemáš pocit, že ses nějak zasloužil o její úspěch, nemůžeš si myslet, že jsi zodpovědný za Kyleova selhání.“

Max to nechal bez komentáře a pak se zeptal: „Kolik ti je?“

Stonea jeho otázka zaskočila. „Dvacet sedm.“

„Synku, na svůj věk máš dost rozumu. Díky.“

Eric se usmál.

Juan se obrátil na Stonea, ústy naznačil Dobrá práce a posunul poradu dál. „Dá se Eddieho teorie nějak ověřit?“

„Můžeme se nabourat do počítačového systému responsivistů,“ navrhl Mark. „Třeba se něco objeví, ale pochybuju, že rozdělují své členy podle toho, kdo zlobil a kdo je hodný.“

„Stejně to zkuste,“ přikázal Juan. „Porovnejte seznam pasažérů se vším, co o těch lidech najdete. Nějaký faktor musel ovlivnit výběr těch lidí. Pokud se nechystali opustit sektu, muselo to být něco jiného.“ Obrátil se na Lindu. „Chci vědět, proč byli všichni ve stejnou dobu na Filipínách. Odpověď na tuhle otázku by mohla být dobrá stopa.“

Juan vstal, aby naznačil, že se porada přerušuje. „Zítra v pět ráno vstoupíme do Suezského průplavu. Připomeňte svým lidem, že jakmile vyjedeme z Port Saidu, vezmeme na palubu lodivoda, takže budeme vystupovat v plné kamufláži. Maxi, postarej se, aby byly plné nádrže motoru, který posílá kouř do komínu, a aby se dvakrát prohlédly paluby, jestli tam není něco, co by nás mohlo prozradit. Jakmile vstoupíme do Středozemního moře, budeme mít čtyřiadvacet hodin na to, abychom dokončili naše plány s Linkem, dalších dvanáct, abychom všechno připravili. Pak vyzvedneme Kylea Hanleyho. Od teď za osmačtyřicet hodin bude v Římě u toho psychiatra a my na cestě na Riviéru, kde nás čeká ten objednaný odposlech.“

Cabrillo nemohl ani náhodou tušit, že to nebude zdaleka tak snadné.

12

Juan si zastrčil sluchátko vysílačky hlouběji do ucha a poklepal na hrdelní mikrofon, aby uvědomil ostatní, že zaujal pozici. Pod ním se rozkládal tábor responsivistů, shluk různorodých budov obehnaný bílou betonovou zdí. Za táborem byla kamenitá pláž s dřevěným molem vybíhajícím asi třicet metrů do Korintského zálivu. Mírný vánek mu přinášel slanou vůni přílivu.

Budovy byly nízké, jako by se držely země, a připomínaly Cabrillovi práci Franka Lloyda Wrighta. Sedlové střechy se v jeho brýlích na noční vidění třetí generace jevily jako černé, ale on věděl z porady před akcí, že jsou pokryté červenými taškami. Trávníky v táboře byly spálené dohněda a listí na několika pokroucených olivovnících vypadalo jak suché slupky. Bylo půl čtvrté ráno a svítily jen lampy na strategicky rozmístěných sloupech.

Obrátil pozornost ke zdi. Byla tři metry vysoká, postavená z velkých betonových panelů, a táhla se dobrých dvě stě padesát metrů na každou stranu. Jak bylo v této části světa zvykem, byly nahoře do zdi zasazené skleněné střepy proti vetřelcům. Předchozího dne zašel s Lindou do jediné bezpečnostní agentury v blízkém městě Korint, kde se vydávali za americký pár, jenž právě koupil dům u oceánu a chce nainstalovat poplašný systém. Majitel obchodu se pochlubil, že dělal na velké zakázce pro responsivisty, a vytasil se s podepsanou fotografií Donny Skyové, jako by to něco dokazovalo.

Spouštěcí drát natažený na vrcholku zdi byl první věcí, které si Juan všiml, když zaujal postavení. Pak přišly na řadu kamery, kterých jeho tým napočítal jen na vnějších zdech domů třináct. Dalo se předpokládat, že uvnitř jsou další.

Kamennou příjezdovou cestu předělovala posuvná brána a ještě jedna menší se nacházela v zadní části objektu na cestě k molu. Kolmo od zdi chránící tábor se táhly až do moře dva drátěné ploty, aby se lidé procházející se po pobřeží nedostali na pozemek responsivistů.

Přestože bezpečnostní opatření nebyla nijak zvlášť zřejmá, dodávala komplexu auru střeženého území – ale ne před lidmi zvenčí, jak si Juan povšiml. Zdálo se, že mají spíš udržet uvnitř obyvatele tábora.

Ještě jednou prohlédl prostranství mezi budovami. Před hlavní stavbou parkovaly tři džípy. Detektor infračerveného záření ukázal, že jejich motory jsou studené. Po pěšinách křižujících tábor se neprocházely žádné stráže, nepobíhali tam psi a kamery připevněné pod okapy a na sloupech osvětlení se nehýbaly. Bylo pravděpodobné, že se v jednom z domů nachází pult ostrahy, kde hlídač sleduje monitory, což byl důvod, proč tam měl Cabrillo na hlídce předsunutý tým od okamžiku, kdy ho bylo možné dopravit vrtulníkem z Oregonu do Atén.

Linkovi a Eddiemu stačily jen dvě hodiny, kdy seděli na druhé straně pobřežní silnice v olivovém háji s výhledem na zařízení, aby zmapovali slepá místa kamer a předali informace na loď. Odhadli, že se uvnitř nachází asi čtyřicet pět responsivistů, přestože by v budovách mohlo bydlet v relativním pohodlí dvakrát tolik lidí.

Tým, který měl dopředu propracovanou strategii, strávil celý den přípravami na místě, zajistil auta z půjčovny, zvolil únikové trasy a našel vhodné místo, kde mohl George Adams přistát s vrtulníkem, aby Kylea převezl na hlavní letištní rampu aténského mezinárodního letiště Eleftheria Venizela. Chuck Anderson už měl připravený tryskáč Korporace k přímému letu do Říma. Všechny dokumenty byly vyplněné a v cíli na ně čekala limuzína.

Pokud by nešlo všechno tak hladce, jak předpokládali, měli připravený záložní plán. Eric Stone na palubě Oregonu dokonce prostudoval přílivové tabulky, aby určil přesný čas pro provedení krycího výsadku.

Přestože se Cabrillo účastnil akce osobně, čtyřčlennému týmu velel Eddie Seng, šéf pobřežních operací, který také odpovídal za to, že jsou všichni připravení.

„Minuta do začátku,“ uslyšel ho Juan šeptat do vysílačky. „Teď.“

Juan na potvrzení poklepal na přepínač vysílačky. Zkontroloval dvě pouzdra uzpůsobená pro rychlé tasení a přesvědčil se, že obě pistole Glock 19 jdou snadno vytáhnout. Sám dával přednost automatu Fabrique Nationale Five-seveN jako své osobní zbrani, protože malé kulky ráže 5,7 mm dokázaly prorazit skoro každou neprůstřelnou vestu, ale na téhle misi o zabíjení nešlo. Personál lodní zbrojnice nabil glocky devítimilimetrovými náboji s polovičním množstvím prachu a kulkami z balistického plastu. Na blízko měly smrtící účinky, ale nad tři metry vzali každému průměrnému člověku chuť dál bojovat.

Vteřiny se pomalu vlekly a jako na znamení shora zahalily mraky srpek měsíce a rozprostřela se inkoustová tma. Juan zaslechl slabé tepání lopatek vrtulníku, jak Gomez Adams zaujal postavení.

„Připravený?“ zeptal se Marka Murphyho, který se krčil vedle něho v příkopu u cesty.

„Dvě mise ve třech dnech,“ vydechl Mark. Na obličeji měl šmouhy maskovací barvy a dlouhé vlasy zastrčené pod černý šátek. „Zdá se, žes mě do toho už taky zatáhl.“

„Považuj se za našeho hostujícího bojového hackera.“

Cabrillo se podíval na rukáv. V látce byl zašitý malý pružný počítačový monitor. Rozlišení elektronického papíru bylo dokonale ostré a právě ukazoval záběr tábora responsivistů z výšky tří set metrů. Linda Rossová seděla v dodávce zaparkované o kus dál po cestě a ovládala bezpilotní letoun. Díky zaostřené kameře měl Juan dokonalý přehled o celém komplexu a hlavně by viděl každého, kdo by se po něm procházel. Experimentální monitor vyzařoval příliš mnoho světla, takže ho ztlumil. Baterie a počítač měl zašité na zádech vesty.

„Jdeme,“ slyšel Juan Eddieho. Poklepal Murphovi na rameno a rozběhli se spolu přes silnici. Jejich boty s měkkými podrážkami byly na asfaltu zcela bezhlučné.

Když dorazili k betonové zdi, obrátil se k ní Cabrillo zády a nastavil spojené ruce. Mark si stoupl na Juanovy dlaně a pak mu vyskočil na ramena.

Mark málem udělal chybu a chytil se vrcholku zdi, ale zarazil se těsně před tím, než si rozřezal ruce o sklo. Na okamžik znehybněl, aby umožnil Cabrillovi získat rovnováhu. Kdyby Mark o tenkém drátu spouštějícím poplašné zařízení nevěděl, zcela jistě by ho přehlédl. Drát vedl po celé zdi upevněný na několika izolátorech. Odhadoval, že by ho přetrhl tlak necelých pěti kilogramů a tím by se spustil alarm. Z pouzdra u pasu vytáhl ampérmetr, aby zjistil, jaký proud tenkým drátkem teče. Vybral vhodnou dvojici svorek, přicvakl je na drát a nechal na druhé straně zdi volně viset. Když bylo přemostění na místě, přecvakl drát a podvědomě sebou trhl v obavě, že udělal chybu. Neozval se žádný křik, žádné sirény a na budovách se nerozsvítily reflektory.

Z dalšího pouzdra vylovil roli látky z uhlíkových vláken a rozvinul ji na vrcholku zdi. Pak se vytáhl nahoru, a ani když se na ostré sklo položil celou vahou, supermoderní materiál se neprořízl. Seskočil na zem na druhé straně a ustoupil doleva. Okamžik nato uslyšel, jak se přes zeď souká Juan. Dopadl zlehka vedle Marka.

„Až se vrátíme na loď, nasadíš si dietu,“ řekl Juan, ale nebyly na něm znát žádné následky toho, jak zvedal Marka do vzduchu. Zapnul hrdelní mikrofon. „Jsme uvnitř.“

Na opačné straně tábora, kde měly kamery další slepé místo, přelézali zeď Eddie a Franklin Lincoln. I když byl Linc z celé Korporace nejlepší na překonávání poplašných systémů, byl to Eddie, kdo přecvakl drát, protože mu žádný trénink v bojových uměních nemohl dát dost síly na to, aby uzvedl Linkových sto deset kilo.

„My taky. Buďte ve střehu.“

Cabrillo vedl Murpha plížením ode zdi a kličkoval zdánlivě náhodně přes trávník, ale trasa byla pečlivě naplánované, aby se vyhnuli množství kamer. Na jednom konci hlavní budovy bylo na střeše několik satelitních antén a vysoká vysílací věž. To byl jejich cíl a trvalo jim sedm minut, než se k němu doplazili.

Juan si sundal brýle na noční vidění, přiložil dlaně ze stran k očím a přitiskl tvář k oknu. U zadní stěny bylo vidět slabou šmouhu světla, zář počítačového monitoru v režimu spánku. Přípravný průzkum určil, že jde o kancelář ředitele tábora.

Všiml si spínače alarmu na rámu okna, který by se rozpojil, kdyby se okno otevřelo. Vytáhl z vesty nějaký přístroj, a když ho namířil na alarm, indikátor červeně zazářil. Pak přejel přístrojem po skle, aby zjistil, zda nejsou ve dvojitých tabulkách nějaké dráty, ale kontrolka se nerozsvítila. Jestli tohle byl nejvyšší stupeň zabezpečení, který dokázala poskytnout ta prvotřídní agentura z Korintu, mohl by uvažovat o změně kariéry na lupiče působícího v Řecku.

Připevnil na sklo dvě přísavky a pak přejel po tabulce diamantem tak pomalu, aby se neozvalo víc než slabé zaskřípění. Uslyšel zasyčení, jak vzduch vnikl do vzduchoprázdného prostoru mezi tabulkami. Podal diamant Markovi a opatrně vyjmul tabulku na přísavkách z rámu. Totéž udělal s vnitřním sklem, a když skončil, položil ho na podlahu kanceláře.

Juan překročil parapet a vstoupil do místnosti. Když dovnitř vnikl i Mark, zatáhl Cabrillo žaluzie. „Jsme v kanceláři.“

„Rozumím,“ odpověděl Eddie.

Juan ukázal na počítač. „Je to na tobě.“

Murph zapraskal klouby prstů, posadil se ke stolu a vypnul monitor dřív, než probudil systém. Z ledvinky vytáhl elektronický přístroj pokrytý nálepkami a kousky ztvrdlé žvýkačky. Připojil ho na USB port počítače. Za okamžik se na monitoru objevila smějící se lebka. Jakmile zmizela, začal Mark ťukat jednou ze svých stejně zručných rukou na klávesnici, zatímco druhou jezdil s myší jako kluk s autíčkem.

Juan ho nechal pracovat a zatím propátrával kancelář malou baterkou. Držel se při tom dál od oken pro případ, že by v žaluziích byla škvíra. Z webové stránky responsivistů se dozvěděli, že ředitelem zařízení je další Kaliforňan jménem Gil Martell. Trocha pátrání odhalila, že předtím, než se připojil ke skupině, prodával Martell luxusní automobily v Beverly Hills a že se jeho jméno několikrát objevilo při vyšetřování gangu zlodějů aut. Byl sice obviněn, ale několik klíčových svědků zmizelo před procesem v Mexiku a obvinění muselo být staženo.

Místnost byla zařízená podle Cabrillova očekávání – psací stůl, skříň, několik židlí, pohovka u zdi a nízký stolek. Samý drahý nábytek. Orientální koberec pod stolkem byl starožitný kelim s plochou vazbou, který by se na aukci prodal za slušnou sumu. Stěny zdobily zarámované fotografie, Martellova osobní síň slávy. Některé lidi, kteří se nich usmívali vedle Martella, Juan neznal, jiné snadno identifikoval. Několikrát zahlédl Donnu Skyeovou. Přestože šlo o momentky, nedalo se popřít, že je krásná. S tmavými vlasy, mandlovýma očima a nejostřejšími lícními kostmi v oboru byla typickou představitelkou hollywoodské smetánky.

Cabrillovi prolétla hlavou otázka, která část jejího života byla tak hrozná, že se nechala zlákat učením sekty.

Další snímek upoutal jeho pozornost. Byla to starší fotografie Martella a dalšího muže na palubě jachty. Bylo tam věnování a podpis: „Drž se víry. Lydell Cooper.“ Ten snímek musel být pořízen krátce předtím, než Cooper zmizel i se svou plachetnicí v moři. Juan četl zprávu pobřežní hlídky a zdálo se, že se loď prostě převrátila v bouři, která udeřila zničehonic. Bouře překvapila ještě pět jiných malých plavidel a utopili se tři další lidé.

Pokud by měl Cabrillo jedním slovem popsat toho vědce, který se změnil v proroka, znělo by bezvýrazný. Na Cooperovi nebylo nic pozoruhodného. Bylo mu mezi pětašedesáti a sedmdesáti, byl obtloustlý, měl vejčitou hlavu a postupující pleš. Oči měl světlehnědé a šedá bradka s knírem jeho vzhledu ani neprospívala, ani mu neškodila. Jako by se daly vousy u výzkumníka v důchodu očekávat a on si je nechal povinně narůst. Juan na něm neviděl nic, co mohlo přesvědčit tisíce, aby se přidaly k jeho křížovému tažení – žádné charisma, žádný šarm, nic z toho, co může upoutat následovníky. Kdyby už předtím nevěděl, jak Cooper vypadá, byl by si myslel, že má Martell na stěně fotografii svého účetního.

„Mám to!“ vykřikl Murph, a pak se provinile rozhlédl, že promluvil tak nahlas. „Promiň. Jsem v jejich systému. Brnkačka.“

Juan přešel místnost k němu. „Dokážeš zjistit, ve kterém pokoji je Kyle?“

„Mají to docela přehledné. Je v budově C, té nejnovější napravo, kousek od místa, kde přelezli zeď Eddie s Linkem. Kyleův pokoj má číslo sto sedmnáct, ale není tam sám. Má spolubydlícího jménem – moment –Jeff Ponsetto.“

„Výborně,“ řekl Cabrillo a předal informaci Eddiemu a Linkovi. „Začni stahovat z jejich počítače všechno, co se dá.“

Z vysílačky se ozvala Linda Rossová: „Předsedo, podívej se na svůj monitor. Blíží se k vám společnost.“

Juan pohlédl na rukáv. Přes pozemek tábora šli dva muži oblečení v údržbářských kombinézách. Nesli přepravky s nářadím a zdálo se, že mají namířeno k hlavní budově, kde byl on s Murphem. Kdyby někdo volal údržbu, určitě by slyšeli hlasy. Ať šlo o cokoliv, Cabrillovi se to nechtělo líbit.

„Murphe, zapomeň na stahování. Mizíme!“

Cestou ke dveřím zastrčil Juan pod lampu elektronickou štěnici. Věděl, že ji najdou, jakmile odhalí vloupání, ale zprostředkuje mu alespoň první zásadní momenty toho, co se v Martellově kanceláři odehraje. Oba muži se blížili k hlavnímu vchodu, což poskytlo jemu a Murphovi čas zmizet.

Pomalu vytáhl žaluzie a přehoupl se přes parapet. V ruce držel glock, i když si nepamatoval, kdy ho tasil.

V podřepu a podle pečlivě vypracované mapy, aby se vyhnuli kamerám, zamířili k budově C. Pod nohama jim šustila suchá tráva. Stejně jako ostatní budovy v táboře responsivistů byla i ta s označením C přízemní, měla bílé zdi a červenou střechu.

Linc a Eddie se už tiskli ke zdi vedle dveří, mimo záběr kamery připevněné nad nimi. Napravo ode dveří se nacházel ovládací panel alarmu, jehož odmontovaná klávesnice visela na svazku drátů. Linc už nainstaloval přemostění. Přestože měl tak velké ruce, byl ten bývalý příslušník jednotky námořnictva SEAL nejlepším odborníkem na zámky, kterého Korporace měla, a zacházel se svými nástroji s jemností neurochirurga. Pomocí páčidla a torzní tyče trhl zámkem doleva a dveře se otevřely.

„Čtrnáct vteřin,“ zašeptal Eddie.

„Opět mistrovský výkon,“ ušklíbl se Linc a vstoupil do dlouhé chodby táhnoucí se po celé délce budovy.

Chodbu lemovaly desítky identických dveří a osvětlovaly ji tlumené zářivky připevněné na stropě. Koberec byl bezvýrazně šedý, o nic měkčí než betonové panely, z nichž byla budova postavená. Všichni čtyři vyrazili chodbou, nahlédli do malé kuchyňky nalevo a místnosti lemované velkokapacitními pračkami napravo. Juan neviděl žádné sušičky a usoudil, že za domem jsou natažené šňůry na prádlo. Součástí filozofie responsivismu bylo snížit dopad lidí na přírodu, takže to, že nevlastnili sušičky, odpovídalo jejich víře stejně jako solární panely, které zahlédli na střeše jedné z budov.

Rychle našli pokoj sto sedmnáct. Linc se natáhl nahoru, odstranil kryt nejbližšího světla a vyndal z něho zářivku. Muži si nasadili brýle na noční vidění a Juan otočil knoflíkem na dveřích. Pokoj za nimi připomínal ubytování na kolejích, dvě postele se železnými rámy, dva psací stoly a skříně ze stejného materiálu. Přilehlá koupelna byla malá vykachlíčkovaná špeluňka s odpadem na sprchu na podlaze. Ve strašidelném zeleném světle brýlí byly obrysy nezřetelné a barvy se změnily v odstíny černé, ale siluety lidí spících na postelích byly nezaměnitelné. Stejně tak jejich chrápání.

Eddie vytáhl z kapsy na stehně malou plastovou krabičku. Uvnitř byly čtyři injekční stříkačky s jehlami. Koktejl z narkotik v nich obsažený dokázal vyřídit dospělého muže do dvaceti vteřin. Protože se Kyle přidal k sektě dobrovolně, bylo jasné, že bude vzdorovat jejich snahám dostat ho odtamtud. Odborník na deprogramování Adam Jenner doporučil Lindě uspat Kylea drogou, i když Juan to měl v plánu i bez jeho rady.

Eddie podal stříkačku Cabrillovi a přistoupil k jedné z postelí. Muž spal na břiše s tváří obrácenou ke zdi. Seng mu v mžiku zakryl ústa dlaní, vpíchl mu jehlu do krku a pomalu stlačoval píst. Na druhé straně pokoje dělal Juan totéž. Jeho oběť se okamžitě probudila a bránila se sevření, oči vyvalené hrůzou. Juan ho pevně držel i poté, co se muži roztřásly nohy.

Juan počítal v duchu od dvaceti. Když byl u desítky, začaly se mužovy pohyby zpomalovat a u třinácti už ležel zcela nehybně. Juan mu posvítil baterkou do obličeje. Ačkoliv byl Kyle Hanley hlavně po matce, viděl v něm Juan dost z otce, aby poznal, že je to chlapec, kterého hledají.

„Máme ho.“

Linc pro jistotu svázal Kyleovi kotníky a zápěstí. Pak si ho hodil přes rameno.

„Zvládneš to, chlape?“ zeptal se Juan.

Linc se ve tmě ušlíbl. „Před třemi lety v Kambodži jsem tě nesl třináct kilometrů jako žok a ten kluk je proti tobě pírko. Neváží víc než šedesát kilo.“

Cabrillo pohlédl na monitor na rukávu. Všechno vypadalo klidně, ale on raději zavolal Lindě pro potvrzení.

„Údržbáři jsou pořád v hlavní budově. V jednom okně budovy, kde jste, se rozsvítilo světlo, ale za minutu a osm vteřin zhaslo.“

„Někdo šel na malou.“

„Taky si myslím. Můžete vyrazit.“

Jakmile se pustili zpátky chodbou, rozezněl se klakson. Zněl jako požární alarm, pronikavý zvuk, který se zabodával do ušních bubínků jako dýka. V tom hluku nebylo možné komunikovat, ale muži byli zkušení profesionálové a věděli, co se od nich čeká.

Eddie šel jako první, těsně následovaný Linkem a Markem. Všichni tři se rozběhli bez ohledu na hluk, který způsobovali. Teď už nešlo o to vyplížit se ven, ale museli dorazit co nejrychleji k obvodové zdi, kde Linc s Eddiem připevnili přísavnou pumu, která měla rozbít bloky. Linda Rossová byla dost blízko, aby sirény slyšela, a přikáže Georgi Adamsovi, aby přiletěl s vrtulníkem blíž. Přistane přímo na cestě a naloží celý tým dřív, než si stráže uvědomí, co se stalo.

Dveře vedle Juana se otevřely a do chodby vstoupil rozespalý muž v pyžamových kalhotách. Cabrillo ho udeřil loktem do obličeje a muž se zhroutil na koberec, jako by byl z gumy. Kousek před nimi vystrčil hlavu z pokoje další chlap. I přes mrtvou váhu Kylea Hanleyho na rameni se Linc otočil a uhodil responsivistů pěstí. Muž narazil na kovový rám dveří, a když Juan probíhal kolem, byla už mu z očí vidět jen bělma. Složil se dozadu jako pokácený strom.

Eddie se instinktivně zastavil před vnějšími dveřmi. Juan zkontroloval záběr z kamery bezpilotního letounu, ale Linda zřejmě právě navigovala Adamse, protože nebylo vidět nic než oceán severně do nich. Ve sluchátku slyšel dívčí hlas, ale alarm byl příliš hlasitý na to, aby rozeznal slova. Slyšel jen ten pronikavý tón.

Pokrčil rameny nad narušenou komunikací a otevřel dveře s glockem v natažené ruce. Kromě sirén rozléhajících se po táboře byl všude klid. Nepobíhaly tam stráže a nehýbalo se ani nic jiného. Ani se nezdálo, že by se rozsvítily další reflektory.

„Zmizte odtamtud. Blíží se stráže. Gomez už letí. Rychle.“

Sahal právě po brýlích pro noční vidění, když se zpoza rohu vedlejší budovy vynořili tři muži v šedém. Juanovi chvilku trvalo, než poznal, zda jsou ozbrojení. Jeden z nich zahájil palbu z malého samopalu a do vzduchu vylétl prach z omítky, jak se kulky zaryly do zdi ubytovny. Cabrillo padl k zemi a vystřelil. Mířil dokonale, zasáhl strážce do středu těla, ale místo aby se ozbrojenec svalil na zem, jen se trochu zapotácel dozadu.

„Dovnitř!“ houkl na svůj tým, odplazil se zpátky do chodby a zavřel za sebou nohou. Vykřikl, aby ho bylo přes alarm slyšet: „Mají kevlarové vesty. Naše plastové projektily je ani nezpomalí.“

„To je jako dostat se do přestřelky s nožem,“ zařval Eddie.

Fasádu budovy pokropila další salva z automatu, až se zdálo, že se celá stavba otřásla.

Linc vrazil pod kliku židli, aby se dveře nedaly zvenčí otevřít, pak sáhl nahoru, utrhl sirénu a umlčel ji. „Spíš jako čelit dělostřelectvu vzduchovkou, kamaráde.“

13

Cabrillovi stačil pouhý okamžik, aby vymyslel plán. „V Kyleově pokoji je okno. Zadní zeď budovy je blíž k obvodové zdi.“

Znovu je vedl chodbou a mířil pistolí na každého, kdo vyhlédl z pokoje. Pohled na zbraň stačil, aby skočili zpátky dovnitř. Kyleův spolubydlící spal spánkem navozeným drogou bez ohledu na hluk. Juan přeběhl pokoj a vypálil několik ran do velkého okna v protější zdi. Plastové kulky bohatě stačily na to, aby roztříštily sklo, než se na něj vrhl plnou vahou. Střepy se rozlétly všude kolem, on se převalil na vysušeném na trávníku a ucítil několik malých řezných ran na rukou a jednu na zátylku.

Díky světlu vycházejícímu z oken pokojů jasně viděl zeď ve vzdálenosti asi patnácti metrů. Stráže dál soustředily palbu na vchod a musely teprve oběhnout budovu. Za ním zakřupalo sklo, jak rozbitým oknem prolezli Murph, Linc a Eddie.

Juanova akce jim poskytla pár vteřin navíc.

Výbušniny nastražené Eddiem byly v polovině délky zdi, na místě vybraném spíš kvůli kamerám než z hlediska taktiky. Aby se k nim dostali, museli urazit sto metrů v otevřeném terénu, dokonalé střelnici pro stráže responsivistů.

„Lindo, přehled situace.“ Cabrillo potřeboval přesnější informace, než jaké mu mohl poskytnout elektronický papír u zápěstí.

„To jste byli vy, kdo právě vylezl oknem?“

„Ano. Jaká je situace?“

„Tři stráže jsou u vchodu do ubytovny a dalších asi deset se rozběhlo pocelém táboře. Jsou po zuby ozbrojené a dvě jedou na čtyřkolkách. George je na cestě. Už byste měli vrtulník slyšet.“

Juan zaslechl zvuk lopatek robinsonu tepajících v nočním vzduchu. „Pověz Maxovi, ať se taky pohne. Možná budeme muset použít plán C.“

„Slyším tě, Juane,“ ozval se z vysílačky Max Hanley. „Už se blížíme. Máte Kylea?“

„Ano. Prozatím je v pořádku, ale musíme odsud zmizet.“

„Jen klid, kavalerie už jede.“

„Přesně tohle říkali Custerovi u Little Bighornu a víš, jak to dopadlo.“

Zvuk blížícího se vrtulníku zesílil a těsně předtím, než stroj přeletěl zeď, kývl Juan na Eddieho. Nebylo třeba slov. Když se plán A zhroutil, přešli plynule na plán B. Eddie držel v ruce detonátor od náloží. Okamžik počkal, až se k bombě přiblíží strážce na čtyřkolce, a pak ji odpálil.

Část zdi se rozlétla v oblaku bílého prachu a plamenů. Ozbrojence to srazilo ze čtyřkolky a hodilo šest metrů daleko, kde dopadl na zem jako hadrový panák. Jeho dopravní prostředek se převalil na bok a balonová kola se otáčela naprázdno. Kousky betonu zabubnovaly po táboře jako kroupy, zatímco mrak prachu a ohně stoupal k obloze.

Tým se rozběhl jako o život a Linc snadno držel krok s ostatními i přes mrtvou váhu Kylea Hanleyho na rameni. Když dosáhli rohu budovy, vyhlédl Juan za něj. Jeden ze strážců, který předtím spustil palbu, měl tvář zbrocenou krví od tržné rány způsobené kusem betonu. Další muž ho ošetřoval, zatímco třetí cloumal zajištěnými dveřmi.

Juan pečlivě zamířil a vypálil ze svého glocku čtyři zbývající kulky. Protože věděl, že zásah do středu těla jim neublíží, a nechtěl je zabít, vystřelil každému do rozkroku. Kulky je nevykastrují, ale budou mít celé týdny oteklá přirození. Strážci padli s řevem k zemi a zoufale se drželi za intimní partie.

„Lituju, mládenci. Vážně,“ řekl Juan, když je odzbrojoval. Měli malé samopaly značky Uzi, které byly skvělé na práci zblízka, ale k ničemu, když bylo nutné mířit. Hodil jeden Eddiemu a druhý Linkovi, který byl lepší střelec i s člověkem na rameni než Murph, kdyby střílel ze zbraně přišroubované ke stolu.

Černý Robinson R44 jim náhle zařval tak nízko nad hlavami, že lopatkami rotoru málem shazoval tašky ze střech. George se s ním zatočil nad táborem, aby zvedl mraky prachu. Ten zakryl Juana a ostatní a donutil stráže lehnout si na zem.

V ohlušujícím tepání listů vrtule a všeobecném chaosu nikdo nevěděl, odkud přišla další salva. Na předním skle vrtulníku a okně druhého pilota se náhle objevilo několik bílých pavučin. Z pláště kapoty odlétaly jiskry, jak kulky provrtávaly trup. George se krčil a kličkoval se strojem jako bojovník v ringu, ale proud stopovek neustával, dokud se zpod krytu motoru nezačal valit kouř.

Juan zoufale změnil frekvenci na vysílačce a vykřikl: „Zmiz odsud, Georgi. Rychle! To je rozkaz!“

„Odlétám, lituju,“ odpověděl Adams. Helikoptéra se otočila jako vážka a zmizela za zdí. Za ní se táhl ocas kouře černějšího než noc.

„Co teď?“ zeptal se Murph Předsedy.

Před nimi zelo pětasedmdesát metrů otevřeného prostranství a všichni responsivisté už byli na nohou a začali se organizovat. Tým Korporace se mohl krýt v mělkém příkopu, ale nevydržel by tam dlouho. Stráže už tvořily průzkumné oddíly a jejich baterky prořezávaly tmu.

„Kde jsi, Lindo?“ zeptal se Cabrillo.

„Hned za zdí, nedaleko od místa, kde vyletěla do vzduchu. Dostanete se ke mně?“

„Nedostaneme. Strážců je moc a nemáme se kde krýt. Tohle je spíš vojenský tábor než útočiště pro magory.“

„Tak to asi přišel čas pro náš zastírací manévr.“

„Neškodil by.“

Ve vysílačce slyšel stoupající otáčky motoru, ale Linda neodpověděla.

Půl minuty nato vylétla hlavní brána tábora z pantů vyražena zadním koncem dodávky z půjčovny, které teď visel nárazník až na zem. Tucet strážců pročesávajících zařízení se ohlédl. Někteří se rozběhli směrem k téhle nové hrozbě, aniž by si všimli stínů zvedajících se z příkopu a uhánějících k mezeře ve zdi.

Stráže spustily střelbu na Lindinu dodávku a kulky vyvrtaly do její plechové karosérie čtyřicet děr, než se jí podařilo zařadit znovu jedničku. Kola vyhodila do vzduchu štěrk, pak zabrala a dodávka vyjela ze zničující palby.

Když běželi ke zdi, zavolal Juan na Linka a Eddieho. „Přechod na plán C, za chvilku se setkáme.“

„Kam jdeš?“ zeptal se Mark udýchaně.

Cabrilla mimoděk napadlo, že by se Murph měl dostat do formy v lodní posilovně. „Prostřelili Lindě jednu pneumatiku. Před hlavní budovou jsou džípy. Dohoní nás dřív, než ujedeme první kilometr. Chci je zdržet, abyste se dostali k mostu.“

„To by měla být moje práce,“ namítl Eddie.

„Ne. Ty zodpovídáš za Maxova syna. Zlomte vaz.“

Juan odbočil před dýmající hromadou trosek, která bývala zdí. Čtyřkolka ležela stále na boku a z výfuku jí vycházel kouř. Pohlédl na své muže prolézající otvorem a pak sevřel řidítka. Přidal plyn a za využití síly stroje se mu podařilo postavit skoro třímetrákovou čtyřkolku na všechny čtyři. Dopadla na pružné pneumatiky a Juan naskočil na sedlo a vytočil motor do otáček ještě dřív, než se pořádně usadil.

Motor o objemu 750 kubických centimetrů zařval a stroj se rozjel po trávníku. Skupinka stráží běžela k džípům bez střech, zatímco ti, co byli blíž ke zdi, se jali pronásledovat Juanův tým.

Cabrillo si zachoval výhodu svých brýlí na noční vidění, ale po táboře se rozsvěcelo čím dál víc světel. Reflektory na sloupech vrhaly oslepující kaluže. Měl necelou minutu, než si ozbrojenci uvědomí, že čtyřkolku neřídí jeden z nich. Kličkoval sem a tam, jako by pátral po vetřelcích, zatímco se snažil najít nějakého strážce co nejdál od osvětleného prostranství. Zahlédl muže kryjícího se za vyschlým stromem nedaleko od obvodové zdi. Dojel k němu, sundal si brýle, ale zastavil ve stínu, aby mu nebylo vidět do obličeje. Protože Cabrillo nevěděl, jakým jazykem strážce mluví, mávl na něho a pokynul mu, aby naskočil za něj na velkou čtyřkolku.

Muž nezaváhal. Doběhl k Juanovi, naskočil na sedlo za něj a jednou rukou se ho chytil za rameno, zatímco ve druhé svíral malý samopal.

„Dneska nemáš šťastný den, kámo,“ zamumlal Juan a přidal plyn.

„Všechny jsem naložila,“ ohlásila Linda Rossová. „Teď jsme na hlavní silnici.“

Juan se ohlédl po džípech a uviděl, že první je připraven zahájit pronásledování. Kromě řidiče a strážce na sedadle spolujezdce byli vzadu dva ozbrojení muži držící se kovového rámu. Věděl, že se jeho lidé umějí o sebe postarat sami, ale byli prakticky neozbrojení a v dodávce, která s prázdnou pneumatikou nemohla jet rychleji než osmdesát kilometrů v hodině. Výsledek byl jasný, zvlášť když se za jeho týmem rozjede ještě jeden džíp.

Bylo načase srovnat poměr sil.

Strážce sedící za Juanem mu poklepal na rameno a ukázal, že by měli zamířit k zadní zdi ubytovny. Juan dělal, jako že souhlasí, a plynule zrychloval na rovném terénu. Cítil, jak se na něho upírají oči ostatních stráží, takže čekal až do posledního okamžiku, než strhl řídítka ostře doprava. Balonové pneumatiky vyryly rýhy do země, a kdyby Juan nepřenesl váhu na opačnou stranu, čtyřkolka by se převrátila. Když stroj dopadl znovu na všechna čtyři kola, přidal Juan plyn. Vytrhl strážci z ruky uzi a zastrčil si jej za opasek. Muže to na okamžik zmátlo, ale brzy se vzpamatoval. Sevřel Juanovi paží krk a jeho tvrdý biceps mu začal obrovskou silou drtit ohryzek.

Juan lapal po dechu a snažil se dostat do plic alespoň trochu vzduchu, zatímco stále zrychloval k díře ve zdi. Otvor byl asi dva metry široký a za ním ležela hromada rozdrcených betonových panelů. Řítili se rychlostí šedesáti kilometrů v hodině a zbývalo jim ještě asi patnáct metrů, když do zdi začaly bušit kulky. Ozbrojenci responsivistů zahlédli unikající stroj a předpokládali, že oba muži, kteří na něm seděli, patří k vetřelcům. Pod nárazy kulek odlétaly ze zdi kousky betonu a kropily čtyřkolku.

Juan cítil žár kulek hvízdajících kolem něho. Jedna ho dokonce škrábla do protézy, ale on to ignoroval a snažil se zaostřit pohled na otvor. Plíce se mu svíraly z nedostatku kyslíku, jak strážce zdvojnásobil své sevření a snažil se ze své oběti vymáčknout život.

No tak, vy parchanti! Zkuste pro jednou pořádně zamířit! myslel si Juan, zatímco se mu rychle zužovalo periferní vidění a přibývala temnota, jako by se díval do dlouhého tunelu.

Udělejte to! Cabrillo věděl, že by to mohla být jeho poslední myšlenka na tomto světě.

Pak ucítil silné trhnutí, jako by dostal palicí do zad. Strážcovo dusivé sevření se uvolnilo. Zachroptěl, svezl se po Předsedovi a z úst mu vytékala krev z prostřelených plic. Salva z automatů responsivistů zabila jednoho z nich. Muž spadl ze sedla právě v okamžiku, kdy Juan najel na hromadu suti. Mohutné pneumatiky se na ní snadno zachytily. Rozjel se nahoru a sklonil hlavu, aby si ji při průjezdu otvorem neurazil. Na druhé straně vylétl do vzduchu a instinktivně se těsně před dopadem zvedl ze sedla, aby pohltil náraz.

Velká kawasaki poskočila na tlumičích a vyhodila Cabrilla do vzduchu, až se málem pustil řídítek. Z ucha mu vypadlo sluchátko vysílačky a kývalo se mu na kabelu na hrudi. Vší silou se držel a snažil se naplnit plíce vzduchem pohmožděnou dýchací trubicí. Jakmile čtyřkolka stála znovu pevně na zemi, strhl řídítka ostře ke straně a rozjel se k pobřežní silnici do Korintu vzdáleného dvacet kilometrů.

Najel na asfalt právě v okamžiku, kdy rozbitou bránou prolétl první džíp. Linda a ostatní měli necelý kilometr náskok. To zdaleka nestačilo. Juan vypínačem odpojil pohon předních kol, takže získal větší rychlost. Řítil se po silnici podél zdi.

Brána byla asi dvacet metrů daleko, když se v ní objevil druhý džíp a jeho kola vyhodila štěrk, než se chytila asfaltu. V tomhle byli jen tři strážci, řidič, spolujezdec a muž stojící vzadu s kalašnikovem v ruce.

Juan měl výhodu setrvačnosti a dojel za džíp dřív, než si ho muži stačili všimnout. Postavil se na stupačkách a vítr ho bodal do očí. Trochu zpomalil, aby jel jen o pár kilometrů v hodině rychleji než džíp, a narazil předkem čtyřkolky do zadního nárazníku auta.

Náraz shodil Cabrilla z kawasaki a hodil ho ramenem na strážce stojícího vzadu. Ozbrojenec narazil do rámu silou drtící zuby a doslova se sklopil dozadu, až se zdálo, že se patami kopne do hlavy. Juan si byl jistý, že pokud ho náraz nezabil, je rozhodně vyřazený z boje. Juan se pevně postavil, vykopl obloukem protézu a zasáhl spolujezdce ze strany do hlavy. Protože džíp neměl dveře, vypadl muž z auta a odkutálel se po silnici.

Cabrillo přitiskl řidiči k hlavě hlaveň uzi dřív, než si strážce stačil uvědomit, co se stalo.

„Vyskoč nebo zemři. Je to na tobě.“

Řidič neudělal ani jedno. Sešlápl brzdu až k podlaze. Zakvílely pneumatiky a zadek džípu se skoro zvedl do vzduchu. Juan narazil do předního skla, sklopil ho na kapotu, převalil se přes ni a spadl před auto tak rychle, že se ani nestačil chytit mřížky chladiče.

Jakmile Cabrillo zmizel z dohledu, pustil řidič brzdu a dupl znovu na plyn s vědomím, že muž, který na ně zaútočil, leží bezmocně na silnici.

14

Příď Oregonu hladce prořezávala temné vody Jónského moře.

Její revoluční magnetodynamické motory by ji stejně snadno protlačily více než metrovou vrstvou ledu. Nacházeli se právě západně od Korintu, obeplouvali Peloponéský poloostrov a mířili na východ zaujmout určenou pozici. V blízkém okolí byl jen slabý lodní provoz. Na radaru bylo vidět pouze několik rybářských člunů lovících nejspíš olihně vyplouvající v noci k hladině.

Eric Stone právě pracoval za dva. Seděl u svého pultu lodivoda a řídil loď, ale zároveň si k sobě otočil Murphyho počítačové monitory, aby mohl převzít ovládání bezpilotního letounu, jenž stále kroužil nad komplexem responsivistů. Až se přiblíží k pobřeží a kormidlování bude vyžadovat jeho plné soustředění, předá letoun Gomezi Adamsovi, který šel momentálně na přistání s poškozeným vrtulníkem.

„Oregone, tady Gomez.“ Hali přepnul komunikační kanál vrtulníku do reproduktoru na zdi. „Mám vás na dohled.“

„Rozumím, Gomezi. Zpomaluji,“ oznámil Max z křesla kapitána. „Prosím o pět uzlů, pane Stone.“

Eric ťukl několikrát do klávesnice, aby snížil průtok vody vytlačované z pohonných trysek Oregonu, a zbrzdil tak plavidlo na požadovanou rychlost. Musel to udělat v předstihu, aby se loď přestala houpat a nezkomplikovala Adamsovi přistání.

Max se obrátil se židlí, aby viděl na velitele záchranné jednotky stojícího u jeho pultu v zadní části místnosti. „Hasiči jsou připravení?“

„V plné pohotovosti, pane,“ odpověděl okamžitě. „A já mám prsty na spouštích vodních děl.“

„Výborně. Hali, řekni Georgeovi, že jsme na něj připravení.“ Max zapnul interkom do hangáru, kde čekala doktorka Huxleyová. „Julie, George je jen pár minut od nás.“

Pilota jen škrábla kulka do lýtka, ale Max Hanley se cítil tak provinile, jako by byl vyhlazen celý tým. Ať si to zdůvodňoval jakkoliv, Juan a ostatní se vystavili nebezpečí kvůli němu. A teď se mise, která měla být snadná, celá rozpadla. Georgeovo škrábnutí bylo zatím jediným zraněním, ale Juan přestal vysílat a Hali se s ním nedokázal spojit. Linda měla Linka, Eddieho a Kylea v dodávce a hlásila, že je pronásleduje těžce ozbrojený džíp.

Snad posté od chvíle, co byl Předseda napaden, proklínal Max jejich rozhodnutí použít plastové projektily. Nikdo nečekal armádu ozbrojených stráží. Hanley ještě nepřemýšlel o tom, co tolik zbraní v táboře sekty znamená, ale nevěstilo to nic dobrého. Podle všeho, co slyšel a četl ode dne, kdy mu zavolala bývalá žena, nepoužívali responsivisté násilí. Vlastně se všech jeho forem vystříhali.

Neměl tušení, jak by tohle mohlo souviset s masovou vraždou na palubě Golden Dawn. Byli responsivisté ve válce s nějakou další skupinou? A jestli ano, s jakou? Nějakou sektou, o níž zatím nikdo neslyšel, organizací ochotnou pozabíjet stovky lidí jen proto, že responsivisté věří v omezování porodnosti?

Maxovi nic z toho nedávalo smysl. Nechápal ani, jak se jeho syn mohl zaplést s takovými lidmi. Moc si přál uvěřit, že nic z toho není jeho vina. Méně zodpovědný člověk by to určitě dokázal, ale Max věděl, kde udělal chybu, a nikdy před tím nezavíral oči.

Prozatím odsunul svůj pocit viny stranou a soustředil se na velký monitor, kde se otevřelo okno se záběrem přistávací plošiny vrtulníku nad zadním nákladovým poklopem Oregonu. Když se helikoptéra objevila nad zábradlím na zádi, i ve světle měsíce vypadalo její poškození vážně. Zpod krytu motoru se valil kouř v hustých vlnách, které rozháněly listy rotoru.

Tohle byl další příklad toho, proč nikdo nezpochybňoval Adamsovu odvahu. Přeletěl s porouchaným vrtulníkem třicet kilometrů otevřeného moře, místo aby nouzově přistál na pozemku nějaké farmy, což by samozřejmě vyvolalo spoustu otázek řeckých úřadů. A Předsedův plán C vyzýval všechny, aby se co nejrychleji vrátili na loď a zmizeli v mezinárodních vodách.

George zastavil vrtulník asi metr nad palubou a pomalu klesl dolů. Okamžik předtím, než se ližiny dotkly země, unikl z výfuku stroje obrovský oblak dýmu. Motor vypověděl službu a robinson dopadl na rampu tak tvrdě, že se div nerozpadl. Max viděl, jak George s klidem vypíná systémy vrtulníku a pak si odepíná pásy. Když rampa začala klesat do lodi, podíval se George přímo do kamery a usmál se jedním koutkem úst.

Takže jeden se bezpečně dostal domů, pomyslel si Max. Šest jich ještě zbývá.

S prázdnou zadní pneumatikou se dodávka řídila jako splašené prase. Linda musela bojovat s volantem v každé zatáčce, zatímco ujížděli směrem k nové národní dálnici, hlavní tepně Peloponéského poloostrova. Zpětná zrcátka byla díkybohu prázdná, ale ona věděla, že to nepotrvá dlouho. Zatímco Linc připravoval lana, pátral Eddie v dodávce po čemkoliv, co by mohlo zpomalit případné pronásledovatele. Linda předtím řídila bezpilotní letoun z notebooku, který byl však k ničemu, ale nastěhovala dovnitř malý stolek a židli na kolečkách, které mohl Eddie vyhodit ze zadních dveří. Dal také dohromady všechny jejich zbraně a munici. Kulky by nejspíš dokázaly prorazit čelní skla, ale od pneumatik by se odrazily jako papírové kuličky.

Míhali se vesničkami rozkládajícími se po stranách silnice, kolem shluků bílých staveb, rodinných domů a hospůdek se sezením pod laťkovými mřížemi porostlými vinnou révou a sem tam s nějakou uvázanou kozou. Ačkoliv u pobřeží si cizinci stavěli rekreační domy, o několik kilometrů hlouběji ve vnitrozemí to vypadalo, jako by se tam život nezměnil už dobrých sto let.

Něco upoutalo Lindinu pozornost, záblesk ve zpětném zrcátku. Takhle pozdě v noci nebyl žádný provoz, takže hned věděla, že to musejí být světla jednoho z džípů, které předtím zahlédla v táboře.

„Brzo budeme mít společnost,“ řekla a přidala plyn, přestože z pneumatiky odletovaly kusy gumy.

„Nech je dojet až k nám,“ zavolal Eddie z nákladového prostoru. Jednu ruku měl na kličce dveří a ve druhé svíral pistoli.

Džíp musel jet aspoň sto třicet a jejich náskok se rychle zkracoval. Eddie se díval zadním okénkem, jak se blíží, a došlo mu, že se jeho řidič nechce zařadit za dodávku, ale hodlá najet vedle ní.

„Eddie!“ vykřikla Linda.

„Vidím je.“

Rozrazil dveře v okamžiku, kdy byl džíp asi deset metrů od nich, a začal střílet tak rychle, jak jen stačil mačkat spoušť. Jeho první kulky se odrazily od kapoty a masky chladiče, ale několik dalších našlo čelní sklo. Udělaly do něho úhledné otvory a přinutily řidiče strhnout volant a zpomalit. Na okamžik to vypadalo, že se auto převrátí, ale v poslední vteřině otočil volantem na opačnou stranu a levá kola dopadla zpátky na asfalt.

Skoro okamžitě se džíp znovu rozjel za prchající dodávkou.

„Linku, dolů! Drž se, Lindo,“ vykřikl Eddie, když se strážce na sedadle spolujezdce zvedl nad čelní sklo. V rukou svíral poloautomatickou pušku.

Rachocení pušky a kovové kvílení kulek prokousávajících se plechem se ozvaly současně. Okna v zadních dveřích dodávky se roztříštila a zasypala Eddieho Senga sprškou střípků podobných diamantům. Plech praskal žárem na místech, kde ho provrtaly projektily, a jedna kulka se uvnitř dodávky odrazila a skončila v opěradle Lindiny židle.

Eddie zvedl druhou pistoli nad okenní rám a vypálil naslepo, zatímco Linc chránil bezvládného Kylea Hanleyho vlastním tělem.

„Nevím, jak jsi to dokázal,“ zavolala Linda z místa řidiče. Krčila se nad volantem a dívala se do postranního zpětného zrcátka. „Trefil jsi toho střelce do prsou.“

„Zabil jsem ho?“ zeptal se Eddie, zatímco zasouval nový zásobník.

„To nepoznám. Jeden chlap tam vzadu zvedá zbraň. Držte se!“

Linda dupla na brzdu a vjela džípu do cesty. Vozidla se srazila s ohavným zaskřípěním, dodávka vyskočila na nárazník džípu a znovu tvrdě dopadla na vozovku. Bezvládného muže to vyhodilo z auta a jeho kolegové vzadu narazili do střešního rámu.

Linda opět šlápla na plyn a zajistila jim stometrový náskok, než se stráže znovu pustily do pronásledování.

„Oregone, jak jsme daleko?“

Eric Stone odpověděl okamžitě. „Vidím vás na záběrech z UAV. Zbývá vám ještě deset kilometrů.“

Linda zaklela.

„A co hůř,“ pokračoval Stone, „za tím prvním džípem jsou ještě další dva. Jeden možná půl kilometru vzadu a druhý o něco dál.“

Džíp je znovu dohonil, ale tentokrát se držel zpátky a ozbrojený strážce začal střílet na pneumatiky dodávky. Linda kroutila volantem, aby mu ztížila míření, ale věděla, že je jen otázkou času, kdy se trefí. „Máte tam vzadu nějakou chytrou radu?“

„Obávám se, že mi došly,“ přiznal Eddie, ale pak se jeho tvář rozjasnila. Poklepal na mikrofon. „Eriku, naraz s UAV do toho džípu.“

„Cože?“

„Použij to letadlo jako řízenou střelu. Nasměruj ho na místa pro cestující. Mělo by v něm být ještě dost paliva, aby při nárazu vybuchlo.“

„Bez něho nedokážeme vyzvednout Předsedu,“ namítl Stone.

„Ozval se snad v posledních pěti minutách?“ Otázka zůstala viset ve vzduchu. „Udělej to!“

„Ano, pane.“

Jakmile Cabrillo dopadl na asfalt před džíp, dupl řidič na plyn. Juan měl jen zlomek vteřiny, aby se přitiskl k zemi a sáhl po nárazníku. Chytil se ho zespoda, zatímco auto zrychlovalo a vleklo ho po silnici. Vytáhl se výš, aby zvedl záda z asfaltu, z bot se mu odíraly podrážky.

Pár vteřin tak visel, aby popadl dech. Ztratil malou uzi, ale pořád mu zbýval glock v pouzdře u boku. Sevřel pevněji levou ruku, zatímco pravou si zasunul do ucha sluchátko, aby alespoň slyšel komunikaci mezi Eddiem a Erikem.

„Nedělejte to,“ řekl a jeho hrdelní mikrofon zachytil bez problémů jeho hlas i přes motor řvoucí pár desítek centimetrů od jeho hlavy.

„Juane!“ zajásal Max. „Jak jsi na tom?“

„Jo, držím se.“ Zaklonil hlavu, aby se podíval na silnici před autem. I když ji měl vzhůru nohama, uviděl dvoje koncová světla aut a nezaměnitelné záblesky z pušky z jednoho z nich. „Dejte mi třicet vteřin a dodávka bude mimo nebezpečí.“

„To je všechen čas, co máme,“ upozornila je Linda.

„Věřte mi.“ Cabrillo napnul ramena a vytáhl se výš, takže teď ležel na nárazníku tak, aby na něj řidič neviděl. Sevřel mřížku chladiče tak pevně, jak to jen šlo, a levou rukou vytáhl pistoli z pouzdra na pravé straně. Pravačkou se vytáhl na kapotu.

Okamžitě namířil a dvakrát střelil řidiče ho hrudi. Na takovou vzdálenost by zásahy plastovými kulkami byly smrtelné, ale strážce měl na sobě kevlarovou vestu. I přes ni mu ale projektily vyrazily dech do poslední molekuly vzduchu.

Cabrillo přelezl kapotu a popadl volant v okamžiku, kdy ho řidič pustil. Muž byl v obličeji úplně bílý a lapal po dechu jako kapr. Cabrillo udržoval auto uprostřed silnice spíš tak, že se díval dozadu, odkud přijeli, než dopředu, kam měli namířeno. Nijak nepomáhalo, že řidič stále tlačil nohou na plynový pedál.

Juanovi nezbylo než natáhnout ruku s pistolí přes palubní desku a střelit muže do nohy. Krev postříkala přístrojový panel, řidiče i Cabrilla, ale rána měla kýžený efekt. Řidiči sklouzla noha z pedálu a džíp začal zpomalovat. Když byli na třiceti kilometrech v hodině, namířil Cabrillo strážci pistoli mezi oči a zavelel: „Ven!“

Muž neobratně vyskočil, dopadl na asfalt a skončil s mnoha odřeninami a polámanými údy.

Juan se přehoupl přes sklopené přední sklo, posadil se za volant a rozjel se za prvním džípem. Ve zpětném zrcátku uviděl reflektory blížící se po silnici a správně usoudil, že jde o další skupinu stráží. Jejich houževnatost mu rozezněla všechny poplašné zvonky v mozku, ale takové myšlenky musel nechat na chvíli, až z toho budou všichni venku.

Muž střílející na dodávku neměl nejmenší důvod k podezření, když je dojel Juanův džíp. Mihli se pod nápisem oznamujícím v řečtině i angličtině, že se blíží k nájezdu na novou národní dálnici a k jejímu životně důležitému mostu přes Korintský průplav, takže to bylo načasování, ne provedení, co mu dělalo starosti. Muselo to dokonale klapnout. Nájezd se zvedal po pravé straně. Třetí džíp byl padesát metrů vzadu a na bok u dodávky vpředu nepřestávaly bušit kulky.

„Lindo,“ řekl Juan dívající se střídavě na džíp před sebou a ten, co se blížil zezadu, „zrychli, jako to jenom půjde. Nedělej si starosti, že přijdeš o pneumatiky. Prostě na to dupni.“

Dodávka začala džípu ujíždět, ale jeho řidič přidal trochu plyn a náskok dohnal. Cabrillo se přiblížil k nárazníku terénního auta a narazil do něj speciální technikou používanou policií pro imobilizaci pronásledovaného vozu. Náraz nebyl nijak silný a ani nemusel být. Šlo o to provést to tak, aby záď vozu odlétla do strany.

S pocitem řidiče motokáry snažícího se prodrat do vedení narazil Juan do džípu podruhé, právě ve chvíli, kdy řidič první náraz vyrovnal. Tentokrát už ho nešetřil a auto responsivistů se stalo neovladatelným, smýklo se bokem přes silnici, levé pneumatiky ve vzduchu, a vůz se začal kutálet, až z něj létaly kusy plechu a těla posádky.

Džíp se zastavil na střeše napříč dvouproudého nájezdu na dálnici a zcela ho zablokoval. Linda měla krytá záda a mohla pokračovat v cestě na most. Skupinka ve třetím džípu u rampy zpomalila, ale musela si brzy uvědomit, že jejich kořist unikla, protože se rozjela za Cabrillem, který pokračoval směrem k srdci Korintu.

Nikdo v operačním centru nemohl uvěřit tomu, co viděli ze záznamu kamery bezpilotního letounu, dokud Eric nezavolal Cabrillovi. „To jsi ty v tom druhém džípu, Předsedo?“

„Potvrzuju.“

„Hezká ukázka řidičských schopností.“

„Díky. Jak to celé vypadá?“

„Linda a její tým jsou volní. Ze základny responsivistů nevyjela žádná další vozidla a ten tvůj ohňostroj zatím neupoutal pozornost místních úřadů. Asi za dvě minuty vstoupíme do kanálu. George právě přišel z hangáru a převezme UAV.“

„Co moje trasa přes město?“

„Při posledním přeletu se zdála být volná. Jakmile Linda dorazí na most, budeš mít primární vzdušné pokrytí.“

„Dobře. Brzo se uvidíme.“

George Adams, oblečený do své pilotní kombinézy s jednou nohavicí ustřiženou a velkým obvazem na stehně, se usadil k počítači a zraněnou nohu natáhl před sebe.

„Jak jsi na tom?“ zeptal se Max úsečněji než obvykle, aby zakryl svůj pocit viny.

„Jenom další jizva, se kterou můžu dělat dojem na ženské. Hux na ni stačilo šest stehů. Víc starostí mi dělá robinson. Vypadá teď jako ementál. Jenom v krytu motoru je jedenáct děr po kulkách. Fajn, Stoney, jsem připravený.“

Eric předal řízení UAV Adamsovi, aby se mohl soustředit na navigování velké nákladní lodi Korintským průplavem.

Průplav přes úzkou úžinu navržený za časů starého Říma přesahoval schopnosti tehdejších stavitelů. Místo něho Římané postavili dlážděnou cestu, kterou Řekové nazvali diolkos. Náklad se na jedné straně vyložil z lodí a zboží i plavidla se naložily na sáně na kolech, které otroci odtáhli na druhý konec, kde se lodě opět spustily na vodu a naložily. Teprve na konci devatenáctého století se technika rozvinula natolik, že bylo možné vyhloubit kanál a ušetřit moderním nákladním lodím dvousetpadesátikilometrovou cestu kolem Peloponéského poloostrova. Poté co selhalo úsilí Francouzů, převzali stavbu kanálu Řekové a dokončili ho v roce 1893.

Při délce šest a půl kilometru a šířce pětadvacet metrů na úrovni moře byla na kanálu pozoruhodná jen jedna věc. Byl vytesaný v pevné skále, která se tyčí skoro osmdesát metrů vysoko nad loděmi projíždějícími průplavem. Bylo to, jako by se do skály zaťala obří sekera a zanechala v ní úzkou mezeru. Oblíbenou činností turistů bylo stát na jednom z mostů vedoucích přes kanál a sledovat oceánské lodi plující dole.

Nebýt světel městečka jménem Poseidonia, na hlavním monitoru Oregonu by to vypadalo, jako když se loď řítí na útes. Průplav byl tak úzký, že ho bylo těžké zahlédnout. Po hlavním mostu půldruhého kilometru ve vnitrozemí se občas mihly reflektory auta.

„Jsi si tím jistý, Stone?“ zeptal se Max.

„Při nejvyšším přílivu budeme mít na každém boku mezeru sto dvacet centimetrů. Nemůžu slíbit, že neodřu trochu barvy, ale dostanu nás na druhou stranu.“

„Tak dobře. Nebudu se dívat na televizi, když to můžu vidět na vlastní oči. Budu nahoře na můstku.“

„Jenom nechoď na boční můstek,“ varoval ho Eric s trochou nejistoty v hlase. „Však víš, pro jistotu.“

„Ty to zvládneš, hochu.“

Max vyjel výtahem nahoru a vynořil se v temné kormidelně. Pohlédl na záď, aby zkontroloval posádku konající přípravy pod vedením Mikea Trona a Jerryho Pulaskiho, dvou z Linkových nejlepších lidí. Další muži byli na přídi.

Loď se hnala rychlostí skoro dvacet uzlů. Ačkoliv kanál dnes používají hlavně výletní lodi, všechna velká plavidla jím tahají remorkéry a rychlost je omezená na pouhých několik uzlů. Max zcela důvěřoval kormidelnickým schopnostem Erika Stonea, ale přesto cítil, jak se mu svírá žaludek. Miloval Oregon tolik jako Předseda a nesnášel, když něco poškrábalo jeho úmyslně zanedbaný trup.

Minuli velký vlnolam po pravoboku a po celé lodi se rozezněl alarm ohlašující náraz. Posádka věděla, co se stane, a náležitě se na to připravila.

Na každém konci vedly přes kanál úzké mosty jako součást pobřežních cest. Na rozdíl od vysokých příhradových mostů tyčících se nahoře se tyhle dvouproudé stavby táhly těsně nad hladinou. Aby mohly lodě projíždět, spouštěly se mosty mechanicky až na dno. Jakmile je plavidlo minulo, vytáhly se opět nahoru a auta mohla pokračovat v jízdě.

Příď Oregonu přestavěná tak, aby dokázala prorážet ledové kry, narazila do mostní konstrukce a s kovovým skřípěním se na ni zvedla. Místo aby obrovská váha trupu most rozdrtila, utrhl se na obou koncích a klesl ke dnu. Oregon dopadl na hladinu s obrovským cáknutím, které zvedlo vlny v celém kanálu a nebezpečně vychýlilo loď ze správného směru.

Max vzhlédl. Jednotvárná skalní stěna jako by strměla až k nebesům. Loď se proti ní zdála malá a železniční a silniční most před nimi vypadaly lehké a tenké, jako by byly postavené z dětské stavebnice.

Otlučená nákladní loď se hnala dál průplavem a Max musel uznat, že ji Eric udržuje přímo uprostřed a používá příčné trysky tak jemně, že se můstky po stranách plavidla ani jednou nedotkly skály. Max to riskl, na jeden vyšel a kráčel po něm až na konec. Bylo to bláznivé a nebezpečné. Kdyby Eric udělal chybu, odtrhl by náraz rampu od trupu. Ale Max chtěl natáhnout ruku a dotknout se kamene. Byl chladný a drsný. V téhle hloubce zůstával kanál po většinu dne ve stínu, takže ho slunce nikdy nestihlo ohřát.

Spokojeně doběhl zpátky na můstek, právě když se Oregon trochu vychýlil ze směru a zábradlí se otřelo o skálu. Eric pozvolna upravil kurz, aby nestrhl plavidlo na opačnou stranu, a znovu je navedl na střed.

„Lindina dodávka je těsně před mostem na nové národní dálnici,“ zavolal Gomez přes interkom. „Vidím i Předsedu. Má pořád slušný náskok před džípem, který ho pronásleduje.“

„Jdu dolů,“ řekl Max a zamířil k výtahu.

Ta zatracená pneumatika se konečně rozpadla asi půl kilometru před mostem a oni tu vzdálenost překonali po ráfku, takže od dodávky létaly trsy jisker připomínající ohňostroj. Znělo to, jako když se škrábe nehty na tabuli, což Linda nesnášela víc než kterýkoliv jiný zvuk na světě. Nebyla si jistá, co jí udělalo větší radost, když dosáhli středu mostu – jestli to, že jsou konečně tam, nebo že ten příšerný zvuk utichl.

Jakmile zastavili, rozrazil Franklin Lincoln boční dveře auta. Viděl rychle se blížící Oregon a spustil z mostu tři silná horolezecká lana. Ta upevnil k sedadlům dodávky a rámu v nákladovém prostoru. Rozmotaná sahala až asi tři metry nad hladinu moře.

Linda rychle vyskočila ze svého sedadla a navlékla si slaňovací výstroj – úvazek, přilbu a rukavice –, zatímco šedesát metrů pod nimi se pěnila voda za zádí Oregonu, jak byl zařazen zpětný chod. Díky síle velkých motorů se loď zastavila skoro na místě.

Linc už měl připnuté popruhy používané parašutisty při tandemových seskocích a s Eddieho pomocí do nich upnuly bezvládného Kylea Hanleyho. Všichni tři se pak karabinou připnuli na lana a čekali na povel k sestupu.

Posádka na přídi Oregonu chytila volné konce lan a vedla je na záď, zatímco se loď plazila kupředu. Dávali při tom pozor, aby se nezamotala do nástavby, komunikačních antén nebo jakéhokoliv ze stovek dalších předmětů, které je mohly poškodit. Max čekal s rozkazem ke slanění, až muži dorazí na konec plavidla.

Linda, která se nikdy nebála výšek, se postavila na zábradlí a začala se spouštět z mostu. Eddie a Linc nesoucí Kylea sestupovali vedle ní. Klesali podél mostních nosníků a náhle se houpali šedesát metrů nad svou lodí drženi jen na dva centimetry silných lanech.

Linda zahalekala a sjela po laně jako rychlovýtahem. Eddie a Linc ji spěšně následovali skoro volným pádem, který zpomalili až těsně nad palubou. Dotkli se jí téměř současně a zůstali stát, než je posádka odepnula z lan, jejichž konce rychle omotala kolem železných úvazných kůlů.

Linda, ještě udýchaná po adrenalinovém zážitku, řekla: „A teď přijde ta zábavná část.“

Eric Stone, který sledoval dění na palubě prostřednictvím kamer, nečekal na rozkazy. Posunul páku ve tvaru T dopředu, aby popohnal loď kanálem. Prověšená lana se napjala, zachvěla se a plavidlo stáhlo dodávku z půjčovny přes zábradlí. Zřítila se dolů jako balvan a dopadla na hladinu těsně za zádí Oregonu. Náraz jí zploštil střechu a vyrazil okna. Váha motoru způsobila, že se vozidlo převrátilo nosem napřed jako kachna hledající potravu a chvilku se houpalo v brázdě za lodí, než se naplnilo vodou a potopilo. Zničenou dodávku potáhnou za sebou až do Egejského moře, kde lana přeříznou a nechají vrak klesnout ke dnu.

Vozidlo si pronajal přestrojený člen posádky na falešné doklady, takže ke Korporaci nepovede žádná stopa. Aby mohla být akce označena za úspěšnou, museli nabrat na palubu ještě jednoho muže, i kdyby kvůli tomu museli použít plán C.

Cabrillo ujížděl ke Korintskému průplavu a kolem něho se míhaly vesnice a malé farmy. V měsíčním světle vypadaly tyčící se cypřiše jako armáda strážných hlídajících pole.

Ať řezal zatáčky sebebezohledněji a sebebrutálněji týral převodovku džípu, nemohl své pronásledovatele setřást. Když už nemohli získat zpět uneseného člena, pustili se za ním v touze po krvi. Jeli stejně razantně jako on, používali oba pruhy silnice a často vylétli na štěrkovou krajnici. Několikrát se jim podařilo po Cabrillovi vystřelit, ale v rychlosti, kterou jeli, nemohli pořádně mířit, takže toho nechali, nejspíš aby šetřili municí.

Juan mžoural do větru o rychlosti sto třiceti kilometrů v hodině a litoval, že nepostavil přední sklo. Nijak nepomohlo, že se zvedl vánek, který hnal přes silnici jemný písek, jenž mu létal do očí. Mihl se kolem místa starodávné Isthmie. Na rozdíl od ostatních ruin bohatě rozesetých po Řecku tady nebylo vidět víc než nízký pahorek, žádné chrámy ani sloupy, jenom nápis a malé muzeum. Nejvíc ho však upoutal ukazatel ohlašující moderní město Isthia dva kilometry před ním. Jestli Oregon nezaujme brzy dané postavení, bude mít Juan velké problémy. Ukazatel paliva džípu se držel nad nulou jen silou vůle.

Uslyšel ve sluchátku své jméno a musel zvýšit na vysílačce hlasitost. „Tady Juan.“

„Předsedo, tady Gomez. Linda s ostatními jsou v pořádku na palubě. Vidím tě přes UAV a Eric právě provádí výpočty, ale možná bys měl trochu zpomalit.“

„Vidíš doufám ten džíp za mnou?“

„Jasně,“ utrousil pilot vrtulníku. „Ale jestli to neprovedeme úplně přesně, skončíš jako moucha na špatné straně plácačky, jestli víš, co tím myslím.“

To přirovnání bylo víc než výstižné. „Díky, právě jsem si to představil.“

Silnice začala klesat k pobřeží. Aby ušetřil benzin, vyšlápl Juan spojku a nechal auto pár vteřin pohánět gravitací. Řídil s jedním okem upřeným na zpětné zrcátko a okamžik poté, co zahlédl reflektory auta responsivistů, spojku znovu pustil.

Motor zakuckal. Okamžitě znovu chytil, ale pak vydal další slabé zakašlání. Cabrillo použil starý řidičský trik a zhoupl auto ze strany ke straně, aby přelil benzin v nádrži. Zřejmě to zabralo, protože motor zavrčel.

„Juane, Eric má už pohromadě ta svoje numera,“ ohlásil Adams. „Jsi osm set sedmdesát metrů od mostu, což je moc blízko. Musíš zpomalit na sedmdesát kilometrů v hodině, jestli se to má podařit.“

Džíp pronásledovatelů byl asi osmdesát metrů za ním a blížil se. Silnice byla příliš úzká na to, aby mohl Juan nějak zvlášť manévrovat, a když znovu strhl volant, aby se vyhnul kulce, motor zasípěl. Juan zaklel.

„Jde to tuhého. Řekni Erikovi, ať tu starou holku popožene a vyzvedne mě.“

Vjel do Isthmie, typické řecké pobřežní vesnice. Ucítil vůni moře a jodu ze schnoucích rybářských sítí. Domy byly většinou bílé a měly všudypřítomné červené střechy. Na mnoha z nich vyrůstaly satelitní antény jako nějaké supermoderní houby. Hlavní silnice se rozšířila v malé náměstí a Cabrillo uviděl sloupy, které zvedaly a spouštěly úzký most přes kanál před ním.

„Tak jo, Předsedo.“ Tentokrát se ve sluchátku ozval Eric. „Teď musíš zpomalit. Přesně na padesát dva kilometrů v hodině, nebo do nás narazíš.“

„Víš to jistě?“

„Jsou to jednoduché vektory. Fyzika ze střední školy,“ odpověděl Eric trochu uraženě. „Věř mi.“

Za Cabrillem práskla puška. Neměl tušení, kudy kulka letěla, ale nezbylo mu, než ji ignorovat a řídit se Erikovými pokyny. Když zpomalil, AK-47 zarachotila přepnutá na samopalnou dávku. Slyšel, jak kulky zasáhly džíp. Jedna mu prolétla nad ramenem tak blízko, že mu natrhla látku košile.

Most byl padesát metrů daleko a responsivisté zhruba stejnou vzdálenost za ním. Jízda nařízenou rychlostí vyžadovala veškeré sebeovládání, jehož byl Cabrillo schopen. Reflexy mu velely, aby sešlápl plyn až k podlaze, aby se odtamtud dostal co nejrychleji.

Příď Oregonu se náhle jako kolos vynořila zpoza čyřposchoďové budovy, která bránila Juanovi ve výhledu na průplav. Nikdy nevypadala tak krásně.

Náhle se příď zvedla a její pláty zaskřípěly o most stejně jako při vjezdu do kanálu. Tyčila se výš a výš, stoupala po mostě, jako by drtila ledovou kru. Mechanické systémy ovládající most se skřípěním povolily pod obrovskou vahou a loď dopadla zpátky do průplavu, aniž by viditelně snížila rychlost.

Juan ujížděl směrem k ní a zdálo se, že narazí do jejího pancéřovaného boku. Jeho pronásledovatelé si museli myslet, že chce spáchat sebevraždu.

Chybělo mu jen patnáct metrů a začala se ho zmocňovat panika. Špatně to načasovali. Roztříští se o loď opouštějící kanál. Cítil to. Za ním vybuchla další salva. Odpověděl na ni někdo u zábradlí Oregonu. Uviděl záblesky z hlavně nad temným trupem.

Zbývaly jen vteřiny. Rychlost, vektory, načasování. Hrál vabank a prohrál, a právě když se chystal strhnout volant, spatřil zející vrata do doku pro čluny ozářený červenými světly. Oregon byl tak dokonale vyvážený, že okraj rampy na spouštění zodiaku a útočného člunu byl jen o málo níž než silnice.

V rychlosti přesně dvaapadesát kilometrů v hodině dorazil ke konci vozovky, přeskočil půlmetrovou mezeru oddělující zničený most od Oregonu, a přistál uvnitř plavidla. Dupl na brzdy a smykem vjel do pevné sítě sloužící pro zastavování člunů při manévrech za vysoké rychlosti. Airbag džípu se nafoukl a zachytil Juana při razantním zpomalení.

Venku uslyšel zakvílení brzd. Pneumatiky se přilepily na asfalt, ale ne dost silně. Džíp pronásledovatelů se stočil ke straně, narazil do trupu a dřel se o pláty lodi, jak proplouvala kolem. Plech se trhal o plech, jak Oregon drtil džíp o bok kanálu a rozmačkával vůz i jeho posádku, dokud Eric Stone neuhnul pomocí bočních trysek ke straně a džíp nespadl do vody.

Po Cabrillově boku se zjevil Max a pomohl mu vylézt zpod vyfouklého airbagu. „Takže plán C, co?“

„Fungoval, ne?“ Vyšli spolu z doku pro čluny, jen Juan se pohyboval trochu ztuhle. „Jak je na tom Kyle?“

„Je pod sedativy a hlídá ho Hux.“

„Dáme ho do pořádku.“

„Já vím.“ Max se zastavil a pohlédl Juanovi do očí. „Díky.“

„Není zač.“ Zamířili k lodní ošetřovně.

„Když byl plán C takhle šílený, docela rád bych znal plán D.“

„Proč ne?“ Juan se usmál. „S tím byl jediný problém – nemohli jsme najít dost Spartanů, abychom znovu sehráli bitvu u Thermopyl.“

15

Když se slunce vynořilo nad obzor, přiblížil se k Oregonu hlídkový člun od řeckého pobřeží. Po zběsilé stokilometrové jízdě z Korintského průplavu se plavili pravidelnou rychlostí čtrnácti uzlů, která se spíš hodila ke zchrátralému vzhledu lodi. Mastný dým valící se z komína vzbuzoval dojem, že lodní motor spaluje stejně oleje jako nafty. Ve vysílačce to rozhodně neznělo, že by kapitán dvanáctimetrového člunu podezíral ze zločinu zrezivělou obchodní loď tak daleko od místa činu.

„Ne, kapitáne,“ blufoval Juan hladce. „Ke Korintu jsme se ani nepřiblížili. Byli jsme na cestě do Pirea, když nám náš agent zavolal, že domluvenou zásilku olivového oleje do Egypta nakonec nepovezeme. Teď pokračujeme do Istanbulu. Kromě toho si ani nemyslím, že by se tahle stará holka do průplavu vešla. Je kapku tlustá přes zadek.“ Cabrillo se oplzle zasmál. „A kdybychom na ten most opravdu narazili, ulomilo by nám to příď a to se nestalo. Ale klidně můžete jít na palubu a porozhlédnout se tady, jestli chcete.“

„To nebude nutné,“ odpověděl kapitán pobřežní hlídky. „K incidentu došlo sto kilometrů odsud. Jak koukám na vaši loď, taková vzdálenost by vám zabrala osm hodin.“

„A to jenom s větrem v zádech,“ utrousil Juan.

„Jestli uvidíte nějakou loď, která se chová nezvykle nebo má poškozenou příď, kontaktujte prosím okamžitě úřady.“

„Rozumím a dobrý lov. Atlantis konec.“ Juan mávl na malý kutr z bočního můstku, odšoural se dovnitř a zhluboka vydechl. Pověsil mikrofon vysílačky zpátky na háček. Spirálovitý kabel se vyvěsil až k podlaze.

„Musel jsi je zvát na tu inspekci?“ zeptal se Eddie Seng ze svého místa za kormidlem, kde předstíral, že řídí loď.

„Nikdy by na to nekývli. Řekové chtějí přibít někoho na vrata stodoly za to, co se stalo v Korintu. Nebudou se obtěžovat s plavidlem, které v tom rozhodně nemohlo být zapletené.“

„Co se stane, když si spojí všechny výpovědi očitých svědků s tím, co se stalo, a dojdou k závěru, že jsme jediná loď, která přesně odpovídá popisu?“

Juan ho poplácal po rameni. „Jsme daleko v mezinárodních vodách a oni budou hledat loď zvanou Atlantis. Jakmile nebude kolem žádný provoz, chci nechat jména na zádi a přídi změnit na Oregon.“ Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Čistě pro případ, že tam byl někdo s dobrou vizuální pamětí, se budeme Řecku nějakou dobu vyhýbat.“

„Rozumné opatření.“

„Za chvilku by měla začít první hlídka. Co kdybys šel dolů a užil si trochu zaslouženého odpočinku? Do čtyř odpoledne chci mít na stole tvou zprávu o akci.“

„To bude zajímavé čtení,“ poznamenal Eddie. „Ani v nejhorších snech jsem si nepředstavoval to sršní hnízdo, do kterého jsme vlezli.“

„Ani já ne,“ připustil Juan. „Ti lidé toho mají na svědomí víc, než co jsme viděli na jejich webových stránkách a co řekl Lindě ten psychiatr. Ta jejich paranoia prozrazuje, že něco skrývají.“

„Nabízí se otázka, co.“

„Možná budeme mít štěstí a nikdo si nevšimne té štěnice, kterou jsem tam nechal.“

Eddie na něho vrhl pochybovačný pohled. „První, co jejich šéf bezpečnosti udělá, bude, že to tam obrátí vzhůru nohama, aby našel odposlouchávací zařízení.“

„Já vím, máš pravdu. Takže pokud nebude fungovat elektronický špion, pošleme lidského.“

„Půjdu já.“

„Ty zrovna nevypadáš jako ztracená duše hledající smysl života, která se slepě chytí nějakých blábolů.“

„Mark Murphy?“ navrhl Eddie.

„Ten by se na to hodil dokonale, ale nemá náležité schopnosti pro podobnou práci v utajení. Dalším kandidátem by byl Eric Stone, ale u něj je stejný problém. Ne. Uvažoval jsem o Lindě. Jako žena automaticky vzbudí menší podezření. Má za sebou práci v tajných službách, a jak jsme všichni mnohokrát viděli, dokáže zachovat chladnou hlavu.“

„Jak bys to chtěl zařídit?“

Juan se unaveně usmál. „Dej mi čas, ano? Vymýšlím všechno za pochodu. Sejdeme se všichni před večeří a dáme dohromady strategii.“

„Jenom aby se to zase nezvrhlo v plán C,“ poškádlil ho Eddie.

Cabrillo rozhodil ruce v předstíraném zoufalství. „Proč si mě kvůli tomu všichni dobírají? Ten plán fungoval.“

„Stejně jako většina vynálezů na obrázcích Rubea Goldberga.“

„Pche!“ Juan nad tím mávl rukou.

Než zamířil do své kajuty, aby si, jak doufal, vychutnal deset hodin nerušeného spánku, sjel Juan výtahem do operačního centra. Hali Kasim se skláněl nad svým pracovním pultem posetým papíry, jako by se právě kolem přehnal hurikán. Kudrnaté vlasy mu tiskla k hlavě sluchátka. Haliho semitské rysy byly vážné, což bylo jasné znamení, že mu mozek pracuje na plné obrátky.

Když se Cabrillo postavil nad něho, polekal se. Sundal si sluchátka a promnul uši.

„Jak to jde?“ zeptal se Juan. Hned poté, co po návratu na Oregon zašel za doktorkou Huxleyovou a Kylem Hanleym, požádal Haliho, aby monitoroval štěnici, kterou umístil v kanceláři Gila Martella.

„Připomíná mi to moderní legendu, že jsou v šumění televize bez signálu slyšet lidské hlasy.“ Podal sluchátka Juanovi.

Když si je nasadil, byla teplá a trochu vlhká. Kasim stiskl klávesu počítače. Juanovy uši naplnila statická elektřina, ale přece jen něco zaslechl. Říkat tomu slova by bylo přehnané. Byly to spíš hluboké tóny pod elektronickým šumem.

Sejmul si sluchátka. „Zkoušel jsi ten záznam vyčistit?“

„Dvakrát. Tohle je výsledek.“

„Pusť to do sluchátek a přehraj znova od začátku,“ vyzval ho Juan.

O několik ťuknutí do klávesnice později nahrávka začala. Protože se štěnice aktivovala zvukem, zůstávala netečná, dokud někdo nevešel do kanceláře.

„Ach ne, ne, ne. To nemůže být pravda.“ V hlasu Gila Martella zaznívala panika, která však nepřehlušila kalifornský šarm. Pak se ozvalo otevírání a zavírání zásuvek, jak Martell nejspíš zjišťoval, jestli byl oloupen. Zavrzala židle „Tak jo, Gile, seber se. Kolik hodin je v Kalifornii? Copak na tom záleží?“ Zachrastilo telefonní sluchátko a Martell se po dlouhé pauze ozval znovu: „Thome, tady je Gil Martell.“

Juan věděl, že Thom musí být Thomas Severance, který vede hnutí responsivistů se svou ženou Heidi.

„Někdo se asi před čtvrt hodinou vloupal do tábora. Vypadá to jako záchranná operace. Jeden z našich členů byl unesen ze svého pokoje… Cože? Aha, Kyle Hanley… Ne, ještě ne. Byl tady teprve krátce… Mí lidé z ochranky říkali, že jich byl asi tucet. Všichni byli ozbrojení. Teď je pronásledují v džípech, takže je šance, že toho kluka dostaneme zpátky, ale chtěl jsem, abys o tom věděl.“ Následovalo ticho, během něhož Martell poslouchal svého šéfa. „Hned tam zavolám. Nabídnu místní policii dost peněz, aby se v tom nešťourala. Může tvrdit, že se jim podařilo zastavit ozbrojené překupníky nebo Al-Káidu či něco podobného… Mohl bys to zopakovat? To spojení je hrozné… Aha. Nejdřív se vloupali do mé kanceláře a pak… Moment!“ Martell naléhavě zvýšil hlas. „Nemusíš sem posílat Zelimira Kovace. Dokážeme se o to postarat sami… Štěnice? Celá tahle země se jimi jen hemží. Jo elektronické štěnice. Sakra! Promiň.“

Cabrillo znovu uslyšel otvírání a zavírání zásuvek, jak Martell něco hledal, a pak vybuchla statická elektřina. Martell zapnul rušičku, aby vyřadil z provozu jakákoliv odposlouchávací zařízení, která tam mohla zůstat.

Hali zastavil záznam. „Můžu na tom dál pracovat, ale nevím, jestli to bude k něčemu dobré.“

„Cokoliv v tom šumu najdeš, bude stát za tu námahu.“ Cabrillo si promnul unavené oči.

„Měl by ses trochu vyspat,“ poznamenal Hali zbytečně. Juan vypadal jako mrtvola.

„Řekl jsi někomu, aby se podíval na toho Zelimira Kovace?“

„Zadal jsem si ho do Googlu, ale nic tam nebylo. Až se Eric vrátí do služby, pokusí se o něm něco zjistit.“

„Kde je Eric teď?“

„Dvoří se té zachráněné dívce na ošetřovně. Donesl jí snídani a využívá toho, že Mark spí ve své kajutě.“

Juan na Jannike Dahlovou úplně zapomněl. Věděl, že nemá žádné blízké příbuzné, ale v jejím bydlišti byli lidé, kteří věřili, že zahynula s ostatními na Golden Dawn. Bohužel budou muset ještě nějakou dobu truchlit. Nebyl si jistý, proč chce oddálit zprávu o její záchraně, ale šestý smysl, který mu v minulosti už mnohokrát dobře posloužil, mu říkal, aby její přežití utajil.

Lidé zodpovědní za útok na výletní loď věřili, že se jim podařilo zabít všechny na palubě. Byla výhoda vědět něco, co oni nevědí, i když Juan ještě netušil, jak by z toho mohl těžit. Prozatím byla Janni na palubě Oregonu v bezpečí.

Odvrátil se od Kasima. „Kormidelníku, za jak dlouho asi dorazíme do Heraklionu?“

„Budeme tam dneska odpoledne kolem páté.“

Mířili k hlavnímu městu Kréty, kde měl čekat Chuck Gunderson s jejich tryskáčem, aby převezl Maxe, Eddieho a Kylea na jejich dostaveníčko v Římě. Juan se rozhodl, že až pak posoudí, jestli bude dívku dál držet na palubě. Došel ke svému pracovnímu pultu a naklepal instrukce Kevinu Nixonovi do Kouzelnické dílny, aby jí pro jistotu připravil pas. Také si v duchu poznamenal, že má své konečné rozhodnutí konzultovat s Julií Huxleyovou. Když si nechají Janni na lodi, podaří se Hux třeba objevit v jejím těle něco, díky čemu odolala toxinu, pokud se Mark a Eric mýlili s otravou jídlem.

Deset minut nato už Cabrillo ležel v posteli a spal tak tvrdě, že si poprvé po dlouhé době nemusel nasadit chránič kvůli skřípání zuby.

16

Zelimir Kovac si liboval v zabíjení.

Tuhle zvláštní zálibu v sobě objevil, teprve když v jeho rodné Jugoslávii vypukla válka a on byl odveden do armády. Než narukoval, byl Kovac stavební dělník a amatérský boxer těžké váhy. Ale teprve jako voják objevil svůj pravý talent. Po pět úžasných let on a jeho bratři ve zbrani řádili po celé zemi a zabíjeli Chorvaty, Bosňany a kosovské Albánce po stovkách.

V době intervence NATO v roce 1999 zaslechl Kovac, který se narodil pod jiným jménem, zvěsti o procesech chystaných pro ty, kteří spáchali zločiny proti lidskosti. Byl si jistý, že bude na jednom z prvních míst v seznamu hledaných osob, a tak dezertoval a uprchl nejdřív do Bulharska a pak do Řecka.

S metrem osmdesát výšky a postavou zápasníka mu netrvalo dlouho, než našel v aténském podsvětí místo odborníka na špinavou práci. Jeho prohnanost a bezohlednost byly odměňovány postupem ve světě organizovaného zločinu a on upevnil svou pověst tím, že pozabíjel celý gang albánských drogových dealerů, kteří se snažili urvat svůj podíl v obchodu s heroinem.

Během prvních několika let v Aténách začal číst knihy v angličtině, aby se tomu jazyku naučil. Obsah byl pro něho nepodstatný, takže četl životopisy lidí, o nichž nikdy neslyšel, dějiny míst, které ho nezajímaly, a romány, jejichž zápletky mu byly lhostejné. Jediné, na čem mu záleželo, byla angličtina.

Tedy až do té doby, než objevil v antikvariátu jednu knihu s oslíma ušima. Zaujal ho její název: Množíme se k vyhynutí. Autorem byl doktor Lydell Cooper. Omylem se domníval, že ta kniha je o sexu, a koupil si ji.

Uvnitř našel racionální vysvětlení pro všechno, čemu od války věřil. Na planetě žije příliš mnoho lidí, a pokud se s tím něco neudělá, bude náš svět odsouzený k záhubě. Doktor Cooper ve svém pojednání samozřejmě neukázal prstem na žádné etnické skupiny, ale Kovac si knihu přečetl svými rasistickými brýlemi a byl si jistý, že Cooper měl na mysli méněcenné rasy, takové, jaké Kovac celá léta vyvražďoval.

Bez přirozených predátorů bujení naší populace nic neomezuje a program v naší DNA, který nám přikazuje se množit, způsobuje, že ten proces sami nedokážeme zastavit. V cestě nám stojí jen obyčejné viry a my jsme každým dnem blíž i k zastavení této hrozby.

Pochopil to tak, že lidstvo potřebuje predátory, kteří by likvidovali ty slabé, aby silní mohli prosperovat. Cooper to ale tak vůbec nemyslel. Nepodněcoval k násilí jakéhokoliv druhu, ale na tom Kovacovi nezáleželo. Konečně našel věc, které mohl zcela věřit. Lidé znovu potřebují dravce a Kovac chtěl být jedním z nich.

Když zjistil, že hnutí responsivistů otevřelo své zařízení nedaleko Korintu, pochopil, že nález té knihy byla šťastná náhoda.

Když se Kovac dostavil do tábora, aby nabídl své služby, byl tam zrovna Thomas Severance osobně. Ti dva spolu mluvili celé hodiny, probírali jemné nunace díla doktora Coopera a organizace, kterou zrodilo. Severance jemně dovedl Kovace k pochopení skutečné filozofie skrývající se za responsivismem, ale ani jednou se nepokusil otupit Srbovy ostré hrany.

„My sami neholdujeme násilí, Zelimire,“ řekl mu Severance, „ale jsou jiní, kteří nás nechápou a chtějí se postarat, aby se poselství našeho velkého učitele nešířilo dál. Nikdo se nám ještě nepokusil ublížit – myslím fyzicky –, ale vím, že k tomu dojde, protože lidé nestojí o to, aby jim někdo říkal, že jsou součástí toho problému. Budou na nás útočit a budeme tě potřebovat, aby nás chránil. To bude tvůj úkol.“

Zelimir Kovac tedy pokračoval ve své roli gorily s tím rozdílem, že teď místo pro drogové bossy či diktátory pracoval pro responsivisty.

Gill Martell vypadal za svým stolem elegantně, bronzové vlasy měl sčesané dozadu a jeho vybělené zuby zazářily, když Kovac vstoupil. Martell tu pózu udržel jen několik vteřin, pak jeho úsměv pohasl.

Spojení s Thomem Severancem mu prospělo. Pomohlo mu dostat se z Los Angeles dřív, než se policie začala znovu zabývat jeho obchodem s kradenými vozy. Měl velký dům obrácený k oceánu jenom kousek od tábora a libovolné množství ochotných žen do postele z řad responsivistek, které se uchylovaly do řeckého zařízení. Zčásti dokonce věřil, že je na planetě opravdu zatraceně moc lidí. Nesmysly o mimozemských membránách mu byly lhostejné, ale jako zkušený obchodník dokázal předstírat víru lépe než mnoho věřících.

Co se týkalo Thomova a Heidina brilantního plánu, co mu bylo po bandě boháčů na palubě výletních lodí?

Jeho fasáda popraskala vždy jen v přítomnosti Kovace. Ten velký Srb byl psychopat, zjevný a jednoduchý. Gil nevěděl nic o jeho minulosti, ale tušil, že se zapletl do etnických čistek v bývalé Jugoslávii v devadesátých letech. Únos Kylea Hanleyho byla katastrofa, ale Martell se domníval, že jeho důsledky zvládne. Nepotřeboval, aby se mu Kovac díval přes rameno a hlásil každou podrobnost Thomovi a Heidi. Připouštěl, že měl předpokládat, že má v kanceláři štěnici, ale předtím, než zapnul rušičku, neřekl nic zásadního. Byla to drobná chyba, která neopravňovala Thoma k povolání tohohle honicího psa.

Než stačil Martell promluvit, pozvedl Kovac prst ke svým masitým rtům, aby ho umlčel. Když Kovac došel ke stolu, vypnul rušičku a vytáhl z vnitřní kapsy kožené bundy nějaký malý přístroj. Systematicky prozkoumával místnost a ani na okamžik nespustil svá prasečí očka z displeje, zatímco přejížděl zařízením po policích s knihami, nábytku a koberci. Pak spokojeně vrátil přístroj do kapsy.

„Takže tady nebyla žádná –“

Tíha Kovacova pohledu zatlačila Gila Martella hlouběji do židle.

Kovac obrátil vzhůru nohama stolní lampu a odloupl drobné odposlouchávací zařízení z jejího podstavce. Tenhle druh neznal, ale bylo mu jasné, že jde o supermoderní kousek. Protože byla štěnice tak malá, musel se někde v okruhu půldruhého kilometru nacházet zesilovač, který posílal signál ze štěnice ke kroužícímu satelitu. Hledat ho by byla ztráta času.

„Konec vysílání,“ ohlásil do mikrofonu a snažil se co nejlépe zamaskovat svůj přízvuk. Pak rozdrtil štěnici mezi tlustými prsty tak dokonale, až z ní zbyly jen kousíčky jako zrnka písku. Konečně pohlédl na Martella. „Teď můžeme mluvit.“

„Byla jenom jedna?“

Na tak hloupou otázku se Kovac ani neobtěžoval odpovídat. „Budu se muset porozhlédnout všude, kam ti vetřelci pronikli.“ Věděl, že to bude úmorná práce, ale nic jiného mu nezbývalo. „Ať stráže nakreslí mapu potenciálně infikovaných míst.“

„Zajisté. Ale můžu vás ujistit, že vstoupili jenom do mé kanceláře a do ubytovny.“

Kovace bodlo v hlavě z Martellovy naprosté stupidity a dalo mu hodně práce se uklidnit. Když promluvil, měla jeho angličtina silný přízvuk, ale rozumět mu bylo dobře. „Museli překonat obvodovou zeď, projít táborem k téhle budově a odsud dál k ubytovně. Mohli rozházet štěnice v trávě, ukrýt je ve křoví, přilepit na stromy a dokonce i nechat nějaké na vrcholcích zdí.“

„Aha. Tomu já nerozumím.“

Kovac na něho vrhl pohled, který říkal: Máš pravdu. Nerozumíš tomu. „Bylo ve vašem počítači něco, co by se vztahovalo k nadcházející misi?“

„Ne. Vůbec nic. Všechny ty materiály mám v trezoru. To bylo to první, co jsem kontroloval, když jsem domluvil s Thomem.“

„Dejte mi je,“ poručil Kovac.

Martella napadlo, že by se Srbovi vzepřel a zavolal Severanceovi, ale věděl, že Thom Kovacovi v otázce bezpečnosti naprosto důvěřuje a jeho protesty by u něj nedošly sluchu. Čím méně bude mít s jejich plány společného, tím lépe. Vlastně bylo načase odtamtud zmizet. To vloupání pro něj mohlo být signál, aby shrábl co nejvíc, dokud to půjde. V řecké základně si nakradl skoro milion dolarů. Po zbytek života by z toho nevyžil, ale zajistí mu to slušnou existenci, dokud si nenajde něco jiného.

Zvedl se od stolu a přešel do středu kanceláře. Kovac mu ani náhodou nepomohl odtáhnout nábytek z orientálního koberce a zvednout ho, aby se odkryly padací dveře a pod ním středně velký trezor zabudovaný v podlaze.

„Když jsem přišel, byla křesla a stoly přesně na svých místech, takže s nimi nikdo nehýbal,“ vysvětloval, zatímco pracoval. „A podívejte, vosková pečeť na zámku je neporušená.“

Kovac se neobtěžoval vysvětlovat Martellovi, že profesionální tým jako ten, který vnikl do tábora, by uměl vrátit všechno na místo a nahradit i voskovou pečeť, kdyby měl dost času. Ale vůbec se neobával, že cílem vetřelců byl trezor. Už se díval do složky Kylea Hanleyho a pojal podezření, že si jeho kalifornští příbuzní najali záchranný tým, aby jim syna vrátil. Nepochybně povolali i deprogramátora, nejspíš Adama Jennera.

Při pomyšlení na toho muže sevřel Kovac ruce v pěsti.

„A je to,“ řekl Martell a vytáhl z trezoru bezpečnostní schránku. Na jejím víku byl elektronický číselník. Ředitel zařízení naťukal číselnou kombinaci a nuceně se usmál na Kovace. „Podle paměti téhle krabice byla naposledy otevřená před čtyřmi dny, kdy jsem dostal od Thoma nejnovější materiály.“

Pomocí USB kabelu a notebooku by dokázalo schránku přeprogramovat i dítě, ale i teď držel Kovac jazyk za zuby. „Otevřete to.“

Martell zadal svůj přístupový kód. Krabice zapípala a víko se lehce nadzvedlo. Uvnitř ležela tlustá papírová obálka. Kovac natáhl ruku a Martell mu ji podal. Rychle prolistoval její obsah. Byly tam seznamy jmen, lodí, navštívených přístavů a lodních řádů a také krátké životopisy členů posádky. Nicneříkající pro člověka, který neznal smysl toho všeho. Do uvedených dat mnoho času nezbývalo.

„Zavřete trezor,“ řekl Kovac nepřítomně, zatímco se přebíral papíry.

Martell uposlechl, uložil schránku zpátky do úkrytu a zajistil dveře. „Voskovou pečeť na ně dám později.“

Kovac ho probodl pohledem.

„Nebo to udělám hned,“ opravil se Martell uštěpačným tónem. Vosk přechovával ve svém stole a pečetidlem byl jeho prsten ze soukromé přípravky, který nosil, aniž by si ho zasloužil. Pár minut nato byl drahý koberec na svém místě stejně jako pohovka, židle a konferenční stolek.

„Věděl Kyle Hanley něco o tomhle?“ Kovac pozvedl složku jako fanatik nabízející svatou knihu.

„Ne. Už jsem to vysvětloval Thomovi. Hanley tady byl teprve krátce. Viděl stroje, ale o plánu nevěděl nic.“

Kovac reagoval na Martellovu nenucenou odpověď podezíravým výrazem. V místnosti jako by se o několik stupňů ochladilo. Gil dospěl k rozhodnutí. Jakmile Kovac odejde, zamíří k sobě domů, sbalí si pár věcí a skočí do prvního letadla do Curychu, kde má anonymní účet v bance.

„Není vyloučené, že slyšel nějaké klepy,“ dodal.

„Jaké klepy, Martelle?“

Gilovi se nelíbilo, jak Kovac vyslovil jeho příjmení, a polkl. „No, pár lidí tady mluví o výletech lodí, jako o té cestě na Golden Dawn. Podle nich to je jeden velký mejdan.“

Poprvé se zdálo, že Kovac trochu znejistěl. „Vy víte, co se s tou lodí stalo?“

„Ne. Nenechávám nikoho dívat se na zprávy ani chodit na internet a sám to také nedělám. Proč, přihodilo se něco?“

Kovac si vybavil slova pana Severance, když mu toho rána telefonoval z Kalifornie: Udělej, co budeš považovat z nutné. Teď pochopil, co tím vůdce responsivistů myslel. „Pan Severance vám moc nedůvěřuje.“

„Jak se opovažujete? Pověřil mě vedením tohohle zařízení a výcvikem našich lidí,“ vyprskl Martell. „Důvěřuje mi stejně jako vám.“

„Ne, pane Martelle. Tak to není. Víte, před dvěma dny jsem byl na Golden Dawn a podílel se na jednom úžasném experimentu. Všichni na té lodi zemřeli způsobem, který bych si nepředstavil ani v tom nejhorším snu.“

„Cože?“ vykřikl Martell, kterému se udělalo zle z té zprávy i z toho, jak mu ji Kovac sdělil, jako by mluvil o svém oblíbeném uměleckém díle nebo o nevinnosti spícího dítěte.

„Všichni jsou mrtví. Do jednoho. A ta loď šla ke dnu. Musel jsem zajistit můstek, než se vypustil virus, aby nikdo nemohl ohlásit, co se stalo. Ten virus prolétl lodí jako divoký požár. Netrvalo to déle než hodinu. Padali jako mouchy, mladí i staří, všechno jedno. Jejich těla s tím nedokázala bojovat.“

Gil Martell se vrátil za svůj stůl, jako by se jím chtěl krýt před hrůzností toho, co slyšel. Sáhl po telefonu. „Musím zavolat Thomovi. To nemůže být pravda.“

„Jak si přejete. Zavolejte mu.“

Martellova ruka zůstala viset nad sluchátkem. Věděl, že kdyby zavolal, Thom by potvrdil všechno, co ta úchylná gorila tvrdila. Hlavou mu prolétly dvě myšlenky. Nejdřív ho napadlo, že se zapletl do příliš vysoké hry. Vzápětí mu došlo, že ho Kovac nepustí z kanceláře živého.

„Co vám pan Severance přesně řekl o té operaci?“ zeptal se Kovac.

Přinuť ho, ať mluví dál. Pod deskou stolu měl spínač, kterým mohl přivolat sekretářku z vnější kanceláře. Kovac by se určitě o nic nepokusil před svědkem.

„No, řekl mi, že náš výzkum na Filipínách vytvořil virus, který způsobuje silné záněty reprodukčních orgánů mužů i žen. Pověděl mi, že tři z deseti lidí vystavených viru zůstanou po vyléčení neplodní a nebudou moci přispět ke světové populaci, ani kdyby použili mimoděložní oplodnění. Plán počítal s tím, že se virus vypustí na několika výletních lodích, odkud nemůže nikdo uniknout, takže se nakazí každý.“

„To je jen část toho všeho,“ poznamenal Kovac.

„Jaká je tedy pravda?“ Kde je ta zatracená ženská?

„Všechno, co jste řekl o účincích toho viru, platí, je tu jenom něco, co nevíte.“ Kovac se triumfálně usmál. „Víte, ten virus je vysoce nakažlivý celé čtyři měsíce poté, co nakazí hostitele, i když se neprojevují žádné příznaky. A z hrstky výletních lodí se rozšíří po celém světě, nakazí milion za milionem, dokud mu nebude vystavena každá žena, muž a dítě na planetě. Ta sterilita třech z deseti se blíží spíš pěti z deseti, kteří se nebudou moci rozmnožovat. Nejde o to zabránit pár tisícům cestujících a členů posádky mít děti. Jde o to zastavit polovinu světa.“

Gil se zhroutil na židli. Ústa se mu pohybovala, ale nevycházela z nich žádná slova. Uplynulé tři minuty na něho byly příliš. To o Golden Dawn. Znal na té lodi dobrou stovku lidí, možná dvě stovky. A teď tohle. Ta zrůda mu tvrdí, že se dva roky podílel na plánu, jak sterilizovat tři miliardy lidí.

Sterilizace několika tisíců cestujících na výletních lodí by ho o spánek nepřipravila. Byli by v depresi, ale život by šel dál a jako bonus by se vyprázdnilo několik sirotčinců.

Tohle měl už dávno předvídat. Jak napsal doktor Cooper v knize Množíme se k vyhynutí:

K pravděpodobně největšímu přesunu bohatství v dějinách lidstva došlo, když Evropu zasáhl mor a vyhubil třetinu její populace. Zemědělská půda se spojila, což umožnilo větší životní úroveň nejen jejím majitelům, ale i těm, co pro ně pracovali. Tato událost otevřela dveře renesanci a dala vznik evropské nadvládě nad zbytkem světa.

„Přebrali jsme slova doktora Coopera a proměnili je v činy,“ konstatoval Kovac a jeho hlas se strašidelně rozlehl v propasti, kterou dříve zaplňovala Martellova duše.

Martell si myslel, že je za svým stolem prozatím v bezpečí, ale nepočítal se silou toho chlapa. Kovac hodil stůl na Gila, jako by to byla jen papírová krabice, a přirazil ho i se židlí ke zdi za ním. Martell otevřel ústa, aby zavolal na sekretářku. Kovac nebyl nijak zvlášť rychlý a ředitel tábora responsivistů ze sebe stačil vydat jakési zakrákorání, než mu hrdlo sevřela rána pěstí na ohryzek. Oči se mu vyvalily z důlků, jak bojoval o vzduch, který nemohl dostat do plic.

Kovac se rozhlédl po kanceláři. Neviděl nic, co by mohl použít, aby to vypadalo na sebevraždu, dokud mu nepadl zrak na obrázky pověšené na stěně. Rychle si prohlédl tváře na fotografiích a hned věděl, kterou použije. Odvrátil se od dusícího se Martella a přistoupil ke snímku Donny Skyové.

Herečka byla na jeho vkus moc hubená, ale dalo se snadno uvěřit, že do ní Martell mohl být zamilovaný. Sejmul obrázek ze zdi a opatrně vyjmul fotografii z rámečku. Sklo rozbil o kraj stolu.

Kovac zatlačil Martella jednou velkou rukou do židle, zatímco druhou vybral největší střep, dýku dlouhou nejméně dvanáct centimetrů. Pustil Martellovu hlavu a chytil ho za jednu paži. Dával si při tom pozor, aby mu neudělal na opálené pokožce modřinu.

Sklo se zabořilo do kůže a z rány se vyvalila krev, která se slila v kaluž na stole, odkud začala kapat na podlahu. Gil Martell bojoval, zmítal se na židli, ale proti Srbovi neměl šanci. Dařilo se mu jen vydávat krákoravé zvuky, které za zdmi kanceláře nemohl nikdo slyšet. Jeho pohyby se zpomalovaly a byly čím dál méně koordinované, jak mu ránou unikala síla. Konečně zůstal bezvládně ležet.

Opatrně, aby nezanechal krvavé otisky prstů, odsunul Kovac stůl na původní místo. Zvedl Martellovo tělo ze židle a otočil ji, aby ho na ni mohl posadit obkročmo. Sklonil Gilovi hlavu tak, aby modřina na jeho krku dopadla na hranu dřevěného opěradla. Koroner usoudí, že byla způsobena tím, jak mrtvému spadla hlava dopředu, když omdlel kvůli ztrátě krve. Posledním detailem bylo naaranžovat fotografii Donny Skyové, aby se zdálo, že je to poslední věc, kterou Gil Martell před svou smrtí viděl.

Když za sebou Kovac zavíral dveře, vstoupila do budovy hlavním vchodem Martellova sekretářka. Nesla keramický hrnek na kávu a velkou kabelku. Táhlo jí na šedesát, měla špatně obarvené vlasy a dobrých třicet kilo nadváhu.

„Vítám vás, pane Kovaci,“ pozdravila zvesela.

Nevybavil si její jméno, tak řekl: „Pan Martell je už za svým stolem. Jak se dalo čekat, je hodně rozrušený tím, co se stalo minulou noc.“

„Strašná věc.“

„Ano, to byla,“ přitakal Kovac a smutně pokýval hlavou. Ucítil, jak v kapse zavibroval mobil. „Žádal, aby ho za žádných okolností nikdo nerušil.“

„Přijdete na to, kdo na nás zaútočil a odvlekl toho ubohého chlapce?“

„Proto mě sem pan Severance poslal.“ Patricia, napadlo ho. Jmenuje se Patricia Ogdenburgová. Pohlédl na displej telefonu. Byl to Thom Severance, žádal o hovor na zabezpečené lince. Vzhledem k tomu, že spolu už toho rána mluvili, muselo se stát něco zásadního. Kovac vrátil mobil do kapsy.

Patricia zaklonila hlavu a pohlédla mu do očí. „Omluvte moji neomalenost, ale určitě víte, že mnoha zdejším lidem naháníte strach.“ Když neodpověděl, pokračovala. „Myslím, že jste tak drsný, jak vypadáte, ale zároveň se domnívám, že jste velice starostlivý a ohleduplný člověk. Rozumíte sociální spravedlnosti a vaše přítomnost mě uklidňuje. Na světě je tolik významných lidí, kteří nechápou, že děláme jen dobro. Jsem ráda, že jste tady, abyste nás chránil. Bůh vám žehnej, Zelimire Kovaci.“ Zasmála se. „Vy se červenáte. Myslím, že jsem vás přivedla do rozpaků.“

„Jste velice laskavá,“ řekl Kovac, když si představil osamělost, která přivedla ji stejně jako jeho k responsivismu.

„Ano, pokud se umíte začervenat při komplimentu, vím, že jsem se ve vás nezmýlila.“

Ale zmýlila, a jak, pomyslel si Kovac, když vycházel z budovy, aniž by se ohlédl.

17

Hotel byl v historické pětipatrové budově nedaleko Kolosea.

Apartmá, které si pronajali, zabíralo skoro čtvrtinu nejvyššího patra a mělo balkon s tepaným zábradlím, který obkružoval jeho vnější zdi.

Kyle byl ještě pod vlivem uspávacích prostředků, když Max protlačil jeho kolečkové křeslo honosným vchodem, ale podle synova mumlání poznal, že se chlapec za hodinu nejdéle za dvě probudí.

„Dobrý den,“ zavolal někdo z hloubi apartmá.

„Dobrý,“ odpověděl Max. „Doktor Jenner?“

„Ano, to jsem já.“

Jenner vyšel z obývacího pokoje do haly. Na sobě měl šedý oblek s úzkým proužkem a bílý hedvábný pulovr. Max si všiml, že má na nepřirozeně zkroucených rukou natažené tenké kožené rukavice.

Max nedokázal odhadnout psychiatrův věk. Měl bohatou kštici vlasů jen s několika šedými prameny a opálený obličej, který vypadal, jako by prošel kosmetickými úpravami. Kolem očí a úst byly stopy po vráskách, ale zdálo se, že si je muž nechal operativně vyhladit. Za to, kolik si Jenner účtoval za deprogramování, si mohl dovolit nejlepší plastické chirurgy na světě, ale jeho obličej měl vyděšený výraz jelena zachyceného reflektory auta, tak častý po podřadné plastice.

Byl to jen nevýznamný nesoulad, ale Maxe přesto překvapil. Natáhl ruku. „Max Hanley.“

Jenner pozvedl ruku v rukavici. „Odpusťte mi, že si s vámi rukou nepotřesu. Obě jsem si popálil při autonehodě, když jsem byl mladší.“

„Ale jistě, nic se neděje. Tohle je Eddie Seng ze společnosti, která zachránila mého syna, a tohle je Kyle.“

„Rád vás poznávám, doktore,“ řekl Eddie. „Promiňte, že jsme vám nemohli prozradit jméno hotelu, dokud jsme nedorazili do Říma. Bezpečnostní opatření.“

„To zcela chápu.“ Jenner je odvedl do jedné ze tří ložnic apartmá. Uložili Kylea na širokou postel s nebesy a zatáhli závěsy. Max pohladil syna hřbetem ruky po tváři. V jeho očích se mísila láska s bolestí, bezmocností a sebeobviňováním.

„Vrátíme vám ho,“ řekl Adam Jenner, který za svou kariéru nepochybně viděl Maxův výraz u mnoha dalších rodičů. Francouzské okno v obývacím pokoji vedoucí na balkon bylo otevřené, takže dovnitř pronikal hukot hustého římského večerního provozu. Nad střechou obytného domu na protější straně ulice se tyčily travertinové zdi a oblouky nejproslulejší městské památky. Koloseum, které pojalo skoro padesát tisíc diváků, bylo stejně velké jako moderní sportovní arény.

„Doufám, že všechno šlo hladce,“ řekl Jenner. Měl slabý přízvuk, který Max nedokázal určit, skoro jako by ho vychovávali rodiče, jejichž mateřštinou nebyla angličtina.

„Popravdě řečeno nešlo,“ odpověděl Max.

„Skutečně? Co se stalo?“

I ty oči, pomyslel si Max. Na těch je také něco zvláštního. Oříškově hnědé oči za Jennerovými módními brýlemi vypadaly divně. Max obvykle dokázal číst lidem v očích a rychle poznal, s jakým člověkem má tu čest, ale o Jennerovi se nedozvěděl nic.

„Responsivisté teď zaměstnávají ozbrojené strážce,“ ozval se Eddie, když Max nepromluvil.

Jenner se s povzdechem usadil na plyšovou pohovku. „Bál jsem se, že ten den jednou přijde. Thom a Heidi Severanceovi jsou v posledních letech čím dál víc paranoidní. Bylo asi nevyhnutelné, že se začnou ozbrojovat. Je mi to moc líto. Měl jsem vás seznámit se svým sílícím podezřením.“

Eddie nad tím jen mávl rukou. „Nikomu z mých lidí se nic nestalo, takže o nic nejde.“

„Jste příliš skromný, pane Sengu. Zúčastnil jsem se bojových akcí, takže vím, čím jste prošli.“

Vietnam, pomyslel si Max. Odhadoval, že je Jenner zhruba v jeho věku. Záhada byla vyřešena a on se hned cítil lépe. „Jak to tedy funguje?“

„Za normálních okolností bychom si promluvili s Kyleovými přáteli a příbuznými, abychom ho mohli ujistit, že má podporu, kterou potřebuje, aby se mohl od responsivistů odtrhnout. Za této situace si však nejdřív budu muset několikrát promluvit s Kylem o samotě. Bude to pro něj šok, až se probudí a zjistí, co se s ním stalo.“ Jenner se unaveně usmál. „A podle mých zkušeností se ten šok rychle změní ve vztek.“

„Kyle nemá násilnické sklony, jestli vám dělá starost tohle,“ ujistil ho Max. „Na rozdíl od jeho tatíka není v tom chlapci špetka prchlivosti.“

„Obvykle pacientovi předepíšu něco, co ho uklidní, dokud šok neodezní.“ Pokynul rukou v rukavici ke stolku u zdi, kde vedle naaranžovaných květin ležela staromódní černá doktorská taška.

„Kolika lidem jste už pomáhal, doktore?“

„Prosím, říkejte mi Adame. Bylo jich hodně přes dvě stovky.“

„U všech jste uspěl?“

„Rád bych odpověděl, že ano, ale tak to není. Několik z nich spáchalo sebevraždu a ještě víc se k sektě vrátilo. Je to opravdu smutné. Lidé se nechají zlákat tím, co považují za dobrou práci responsivistů, ale po nějaké době je sekta začne čím dál víc ovládat, zvlášť tím, že je přinutí zpřetrhat kontakty s jejich blízkými. Jakmile k tomu dojde, bývá někdy obtížné vrátit je do skutečného života.“

„Proč vůbec lidi dopustí, aby se jim to stalo?“ zeptal se Eddie, ale odpověď už znal. Bylo to stejné jako v Čínské čtvrti, když byl dítě. Tlak přidat se ke gangu byl obrovský, a jakmile člověk podlehl, neexistovala cesta zpět.

„Kvůli osamělosti, pocitu odříznutí od okolního světa. Responsivisté jim dají pocit, že jsou součástí něčeho mnohem většího, než jsou oni sami, něčeho důležitého, kvůli čemu má smysl žít. Jsou to skoro stejné symptomy, které dovedou jiné k drogám nebo k alkoholu, a rehabilitace je podobná. Proto se léčba ne vždy podaří.“

„Podle jeho matky se Kyle zapletl s responsivisty teprve před několika měsíci, takže si myslím, že by měl být v pořádku.“

„Čas s tím nemá nic společného,“ oponoval Jenner. „Jde o to, jak hluboko jim dovolil proniknout do své mysli. Jednou jsem měl případ ženy, která navštěvovala setkání responsivistů pouhé dva týdny, než si její manžel začal dělat starosti a najal mě. Skončilo to tak, že ho opustila a teď pracuje jako sekretářka v tom řeckém útulku, odkud jste zachránil syna. Pattie Ogdenburgová. Zvláštní, že si člověk pamatuje jen neúspěšné případy a ne ty, které skončily dobře.“

Max a Eddie přikývli současně. Tohle znali.

„Rád bych věděl,“ porušil Eddie po chvilce mlčení, „jak se někdo tak úspěšný jako Donna Skyová může zaplést do něčeho takového?“

„Stejně jako všichni ostatní. To, že má ceny a obdivovatele, ještě neznamená, že je méně opuštěná než jiní. Naopak, celebrity bývají často odtržené od reality a snadněji se nechají zlákat. Ve skutečném světě ji obtěžují fanoušci, ale uvnitř organizace je jen Donna. A navíc její sláva pomáhá získávat nové adepty.“

„Tohle já nikdy nepochopím,“ zavrčel Max.

„A proto jste si najal mě,“ prohlásil Jenner zvesela, aby trochu pozvedl ponurou náladu. „Vy tomu rozumět nemusíte. Stačí, když budete připravený ukázat synovi, jak moc ho milujete.“

„Víte něco o centru responsivistů na Filipínách?“ zeptal se Eddie, aby změnil téma.

Jenner se nad otázkou zamyslel. „Nic konkrétního. Nepřekvapilo by mě, kdyby tam měli kliniku pro plánování porodnosti, ale… Ale ano, je to tak. Mluvilo se o tom, že otevírají další útulek. Pokud vím, koupili nějaké pozemky, ale zatím na nich nic nepostavili. Nebo jen málo.“

„A co pronájem výletní lodi?“

„Mluvíte o Golden Dawn? To byla strašná tragédie. Domnívám se, že se jedná o to, čemu říkají útulek na moři. Často si pronajmou celou loď nebo rezervují alespoň polovinu kajut a cestou pořádají setkání a diskutují o celém hnutí. Jednou jsem se toho zúčastnil, abych viděl, o co jde. Připadalo mi to jako náborový nástroj k získání osamělých vdov utrácejících penzi zesnulého manžela.“

Jenner vstal. „Měl bych se jít podívat na Kylea.“

Když odešel z místnosti, přistoupil Max k příborníku, na němž byly vyrovnané láhve s nápoji jako vojáci na přehlídce. Chlístl trochu whisky do sklenice z broušeného skla a pokynul Eddiemu, aby si vzal také. Bývalý špion odmítl.

„Tohle není mise,“ řekl Max a napil se. „Nemusíš abstinovat.“

„Jako kdyby byla. Tak co si o něm myslíš?“

„Myslím, že jsme s ním vyhráli jackpot. Rozhodně ví, s čím má co do činění. Co ty?“

„Souhlasím. Linda odvedla skvělou práci tím, že ho našla, a jsem si jistý, že Kyle bude v pořádku.“

„Díky, že ses o nás staral,“ řekl Max, ale za těmi slovy bylo mnohem víc.

„Ty bys udělal totéž pro kohokoliv z nás.“

Maxovi zabzučel mobil. Sáhl pro něj do kapsy. Na displeji stálo PŘEDSEDA.

„Dorazili jsme v pořádku,“ ohlásil místo pozdravu.

„To rád slyším,“ opáčil Cabrillo. „Byl už Jenner v hotelu?“

„Ano. Eddie a já jsme právě mluvili o tom, jaké jsme měli štěstí, že jsme ho našli.“

„Dobře.“

„Jak to jde na Oregonu?“

„Právě jsem domluvil s Langstonem. Pořádně mě sjel za to, jak jsme propluli Korintským kanálem.“

„Byl asi trochu naštvaný, co?“

„Kamaráde, naštvaný je slabé slovo. Neoficiálními kanály se snaží přesvědčit Řeky, že nešlo o pokus teroristů zničit průplav. Chtějí povolat NATO, proboha.“

Max sebou trhl. „Co jsem ti říkal o těch tvých zatracených plánech C?“

Juan se zasmál. „Jestli si jakákoliv budoucí operace vyžádá plán C, podám rezignaci.“

„Budu si to pamatovat a Eddie je můj svědek.“

Cabrillo zvážněl. „Jak je na tom Kyle?“

„Uspávací prostředky brzy přestanou působit. Pak uvidíme.“

„Stojí za vámi plná loď lidí.“

„Je to těžké,“ přiznal Max. „Mnohem těžší, než jsem si představoval.“

„Je to tvůj syn. Přestože si nejste blízcí, pořád ho miluješ. To nic nezmění.“

„Jde jenom o to, že jsem tak naštvaný.“

„Ne, Maxi, ty máš pocit viny. To jsou dvě různé věci a ty to budeš muset překonat, nebo mu nedokážeš pomoct. Tak to v životě chodí, některé věci jsme schopní změnit a jiné ne. Člověk musí být tak chytrý, aby ten rozdíl poznal a zachoval se podle toho.“

„Mám pocit, jako bych ho zklamal, víš?“

„A na celém světě není rodič, který by si občas nemyslel totéž. To je neoddiskutovatelná součást rodičovství.“

Max strávil Cabrillova slova a přikývl. Když si uvědomil, že to Juan nemohl vidět, zdráhavě řekl: „Máš pravdu. Já jenom…“

„Je to těžké, já vím. Maxi, když chystáme nějakou operaci, plánujeme každý detail a počítáme s každou myslitelnou náhodou, aby nás nicnemohlo překvapit. Ale i tak musíme často improvizovat. A přesně o to se musíš snažit v jiných oblastech svého života. Děláš to, co by udělal každý dobrý rodič. Teď se musíš věnovat Kyleovi. Nedá se odhadnout, jestli by se tohle stalo, kdybys mu byl nablízku, když vyrůstal. Teď se věnuj jen tomu, co je před tebou, dobře?“

„Z tebe bude jednou skvělý táta.“

„Děláš si legraci?“ zasmál se Juan. „Vím, jak je svět prohnilý. Nepustil bych dítě z jeho pokoje, dokud by mu nebylo aspoň třicet, a ani pak by nesmělo dál než na oplocený dvorek.“

„Kde teď jste?“

„Skoro přesně na jih od vás. Zítra večer dorazíme na Riviéru a další den ráno zahájíme sledování a odposlechy toho obchodníka se zbraněmi.“

„Měl bych být s vámi.“

„Měl bys být s Kylem. Nedělej si s ničím starosti, ano? Máš tolik času, kolik budeš potřebovat.“

„Dobře.“ Eddie ukázal na jeho telefon. „Nezavěšuj, chce s tebou mluvit Eddie.“

„Juane, bavil jsem se s Jennerem a on se zmínil o tom, že si responsivisté už v minulosti výletní lodě najali.“

„A co?“

„Možná to bude výstřel naslepo, ale neškodilo by požádat Erika a Marka, aby ty cesty prověřili, jestli se během nich nestalo něco divného.“

„Dobrý nápad. Ještě něco?“

„Prý se povídá, že budují nové středisko na Filipínách. Jestli byly na Dawn dobré čtyři stovky responsivistů, když se potopila, musejí být s výstavbou dál, než si Jenner myslí. Třeba by stálo za to prověřit i tohle.“

„Dáme se do toho,“ souhlasil Cabrillo.

Jenner vyšel z ložnice a zavřel za sebou dveře. Hlasitým šepotem řekl: „Kyle se probouzí. Myslím, že bude nejlepší, když vy dva na chvíli odejdete.“ Přistoupil ke své doktorské tašce a vyjmul z ní válcovitý předmět velký jako plechovka polévky. „Tohle je pojistka, kterou připevním na knoflík na dveřích apartmá, aby se nedaly zevnitř otevřít.“

„Musíme jít, Juane,“ řekl Eddie do mobilu a ukončil hovor.

Max vstal. „Na jak dlouho?“

„Dejte mi číslo na telefon a já vám zavolám, tak za hodinu nebo za dvě. Kyle a já si trochu promluvíme, a pak mu podám sedativum.“

Max se váhavě podíval na zavřené dveře ložnice a na Jennera.

„Důvěřujte mi, pane Hanley. Vím, co dělám.“

„Dobře.“ Max načmáral svoje číslo na list papíru s hlavičkou hotelu. Nechal Eddieho, aby ho odvedl ven z apartmá a do kabiny výtahu obložené vzácným dřevem. Eddie spatřil v jeho tváři obavy, třebaže ji viděl v pokřiveném odrazu na naleštěných mosazných dveřích. Uslyšel, jak Jenner připevňuje pojistku na dveřní knoflík.

„Pojď, zaplatím ti večeři.“

„Myslím, že bych si dal nějakou italskou specialitu,“ utrousil Max, aby ukázal, že není úplně mimo.

„Lituju, kámo. Čínu nebo nic.“

18

Zatímco Oregon prořezával temné vody Středozemního moře rychlostí něco pod dvacet uzlů v hodině, hluboko pod svými skutečnými schopnostmi, protože se na dohled pohybovalo několik dalších plavidel, v jeho vkusně zařízené jídelně se skoro nic nepohnulo. Nebýt hučení magnetodynamických motorů a vodních trysek, měl by Cabrillo pocit, že sedí v pětihvězdičkové restauraci na nějakém módním pařížském bulváru.

Juan měl na sobě lehké letní sako navlečené přes košili ušitou na míru s rozhalenkou. Na manžetových knoflíčcích měl drobné kompasy a na nohou kožené italské polobotky. Linda sedící proti němu měla pytlovité kalhoty a černé tričko a i bez nalíčení její pleť zářila ve světle svíček, které zdůrazňovalo pihy na jejích tvářích a nose.

Juan zatočil stopkou vinné sklenky a zkoumavě se napil. „Když už Maurice přinutil své lidi, aby uvařili slavnostní večeři, mohla sis na to vzít aspoň šaty.“

Linda si natřela máslem krajíček ještě teplého chleba. „Vyrůstala jsem s několika bratry. Naučila jsem se jíst rychle a kdykoliv bylo co. Jinak bych byla o hladu.“

„Bylo to až tak zlé?“

„Díval ses někdy na jeden z těch přírodovědeckých filmů s krmícími se žraloky nebo vlky, kteří právě strhli vysokou? Můj nejstarší bratr Tony na nás někdy vrčel.“ Při té vzpomínce se usmála.

„Mí rodiče trvali za všech okolností na dobrých způsobech,“ řekl Juan. „Za lokty na stole by mě poslali pryč.“

„Naším jediným pravidlem bylo, že musíme používat příbor na jídlo a ne proti sobě.“

„Jsi si tím zítřkem jistá?“ zeptal se Juan, aby převedl hovor zpátky k práci. Ani v tomhle okázalém prostředí nebyl duch jejich profese nikdy daleko.

„Celý den jsem se učila. Možná bych nemohla založit organizaci napodobující responsivisty, ale rozhovor s jedním z nich zvládnu bez problémů. Musím přiznat, že čím víc se o nich dozvídám, tím divnější mi připadají. Vůbec nechápu, jak může někdo uvěřit, že nějaká mimozemská inteligence z paralelního vesmíru dokáže ovládat naše životy.“

„Stát se to může,“ připustil Juan. Vždycky věřil, že pokud lidé neubližují ostatním, mohou si věřit, čemu chtějí, a nechtěl vynášet nějaké soudy. „Dobře víš, že po tom, co jsme jim provedli, bude jejich bezpečnost v pohotovosti.“

Přikývla. „To je mi jasné. Třeba mě ani nepustí dovnitř, ale za to riziko to stojí.“

Juan chtěl právě něco dodat, když se v dvoukřídlých dveřích jídelny objevily čtyři lidé. Julia Huxleyová měla na sobě bílý plášť jako obvykle, ale Mark Murphy a Eric Stone si na sobě dali záležet. Oba se nastrojili do sak a košil s vázankami, i když Markovi čouhal podolek. Eric si ze své minulosti u námořnictva přinesl smysl pro úhlednost, ale zjevně se ve svých šatech necítil dobře. Nebo to byl možná ten čtvrtý příchozí, kdo ho připravil o sebedůvěru.

Julia sňala Jannike Dahlové šátek z očí, který jí bránil spatřit jiné části lodi než ošetřovnu a teď jídelnu. Juan s tím souhlasil, dovolil jí dočasně opustit její pokoj, ale na šátku trval. Janni měla na sobě vypůjčené šaty z Kouzelnické dílny Kevina Nixona, a navzdory její viditelné zesláblosti dokázal Juan pochopit, proč jsou z ní mladí pánové Stone a Murphy celí pryč. Byla to půvabná, křehká žena, která by dokázala poplést hlavu i tomu největšímu cynikovi. Teď, když se vzpamatovala z dlouhé nemoci, se její pokožce vrátila zdravá opálená barva. Vlasy jí jako obsidiánová vlna splývaly na holá ramena.

Juan instinktivně vstal a přistoupil k ní. „Vypadáte úžasně, slečno Dahlová.“

„Děkuji, kapitáne Cabrillo,“ odpověděla, zatímco se zvědavě rozhlížela po místnosti.

„Omlouvám se, že vám zavázali oči, ale na téhle lodi jsou jistá citlivá místa, která nesmíte vidět.“ Usmál se nad tím, jak se Eric s Markem strkali, kdo Jannike odtáhne židli.

„Vy a vaše posádka jste mi zachránili život, kapitáne. Nikdy bych nezpochybňovala vaše přání.“ Její hlas a přízvuk měly okouzlující kadenci, která všechny tři muže uchvátila. „Jsem vděčná, že jsem se na chvíli dostala z postele.“

„Jak se cítíte?“ zeptala se Linda.

„Mnohem lépe, děkuji. Doktorce Huxleyové se podařilo zvládnout moje astma, takže jsem zatím neměla žádný další záchvat.“

Eric si vydobyl tu poctu, že se mohl posadit po její levici. Mark se mračil, když obcházel stůl, aby se posadil vedle Lindy.

„Bohužel došlo k nedorozumění při komunikaci s kuchyňským personálem.“ Jakmile ta slova vypustil Cabrillo z úst, s Mauricem v čele vypochodovali z kuchyně číšníci nesoucí podnosy s jídlem. „Nějak se stalo,“ pokračoval Juan a významně pohlédl na Maurice, „že nabyli dojmu, že jste z Dánska a ne z Norska. Chtěli vám připravit nějaký národní pokrm, ale místo toho máme dánské jídlo.“

„To je od vás všech velice pozorné,“ řekla Janni s úsměvem. „A ty dvě kuchyně jsou si tak podobné, že bych si toho ani nevšimla.“

„Věděl jste to, Maurici?“

„Nevěděl.“

„Pokud vím, jako první přijde slaneček,“ řekl Juan, „což je tradiční předkrm ke každému jídlu, a následovat bude fiskeboller, což mají být jakési rybí knedlíky. Potom bude pečené vepřové s červeným zelím a opečenými brambory po skandinávsku s trochou cukru, následované buďto palačinkami pandekager se zmrzlinou a čokoládou nebo ris a la mande.“

Při těch slovech se Janni rozzářila. „To je rýžový dezert,“ vysvětlila ostatním. „S třešňovou šťávou. Mám ho ze všech nejradši. Doma ho také děláme.“

„Vy jste z Osla?“ zeptala se Linda, když na lněném ubrusu přistály první talíře.

„Přestěhovala jsem se tam, když mi zemřeli rodiče, ale narodila jsem se daleko na severu, v malé rybářské vesnici zvané Honningsvad.“

To vysvětluje její tmavší pleť, pomyslel si Juan. U rodilých Laponců, stejně jako u Inuitů z Aljašky nebo domorodých obyvatelů Grónska, se vyvinula tmavší pleť na ochranu proti sluneční záři odrážející se od ledu a sněhu. Musela mít trochu domorodé krve.

Než se jí stačil na něco zeptat, zahlédl ve vchodu do jídelny Haliho Kasima. Vlasy na straně hlavy mu trčely v chomáčích a i na tu vzdálenost si Juan všiml modročerných kruhů pod očima a únavy, kvůli které vypadal, jako by mu slézala kůže z kostí. Juan vstal. „Omluvíte mě prosím?“

Došel ke svému specialistovi na komunikaci. „Už jsi vypadal líp.“

„A taky jsem se líp cítil,“ přitakal Hali. „Říkal jsi, že chceš výsledky mé práce na záznamu ze štěnice po zapnutí rušičky, jakmile budu hotov. Tak tady to je.“ Podal Předsedovi list papíru. „Použil jsem dokonce mixážní pult, který má ve své kajutě Mark. Tohle je všechno, co se mi z toho podařilo dostat. Je mi líto. Ta čísla v závorkách označují čas, který uplynul mezi jednotlivými slovy.“

JÁ NE… (1.23) ANO… (3.57) O DONNĚ SKYOVÉ… (1.17) (AKT) IVOVAT EL EF… (0.24) KLÍČ… (1.12) ZÍTR (A) … (3.38) TO NEBUDE… (0.43) … MOME (NT) … (6.50) SBOHEM. (1.12)

„Tak to je všechno?“ Juanovi dalo dost práce zakrýt zklamání.

„Jo. Je tam několik neidentifikovatelných zvuků, které dokázal počítač určit jen s desetiprocentní jistotou. Sakra, i jméno Donny Skyové určil jen na čtyřicet procent, ale jsem si dost jistý, že byla řeč o ní.“

„Jak dlouho ještě Martell mluvil se Severancem od chvíle, kdy zapnul rušičku?“

„Dvaadvacet minut a šest vteřin.“

Cabrillo si přepis znovu přečetl. „Čtyři věci jsou tu nápadné: Donna Skyová, nějaký klíč nebo něco takového a části slov EL EF. Jakou pravděpodobnost uvádí počítač u toho posledního?“

Hali, který strávil nad záznamem nesčetné hodiny, se ani nemusel dívat do poznámek. „Šedesát jedna procent. Klíč měl devadesát dva.“

„Slova EL EF a klíč následovala čtyřiadvacet vteřin po sobě, takže se dá odhadnout, že spolu souvisejí. A přicházejí minutu a sedmnácti vteřin po Donně Skyové, takže by se dalo říct, že souvisejí i s ní.“

Hali na něho vytřeštil oči. „Já zíral na tenhle kus papíru celé hodiny, než jsem si toho všiml.“

„To proto, že ses snažil vyluštit smysl ze slov místo z pauz.“

„Ale udělal jsem ještě něco.“ Kasim vytáhl z kapsy kalhot přehrávač mikrokazet a stiskl PLAY. Juan uslyšel stejný šum jako předtím, který náhle utichl. „Konec vysílání,“ řekl nějaký hlas zřetelně.

„Kdo byl sakra tohle?“

„Prohnal jsem to počítačem. Ten chlap nemá angličtinu jako rodný jazyk. Nejpravděpodobnější je středoevropský původ a věk mezi třiceti a padesáti.“

„Aha,“ řekl Juan, když si vybavil útržky rozhovoru před zapnutím rušičky. „Vsadím se, že to byl Zelimir Kovac. Pokračuj.“

Vrátili se ke stolu, kde ze sebe Mark Murphy pracně páčil nějaký vtip. Zdálo se, že se mu ulevilo, když ho Juan přerušil. „Eriku, podařilo se ti dneska odpoledne zjistit něco o Zelimiru Kovacovi?“

„Vůbec nic.“

„Já myslím, že toho člověka znám,“ ozvala se Jannike. „Byl na Golden Dawn. Je to důležitá osoba u responsivistů.“

„Ani jednou se neobjevil na jejich webových stránkách, výplatních listinách ani nikde jinde,“ odpověděl Eric, jako by byly zpochybněny jeho schopnosti rešeršéra.

„Ale on tam byl, opravdu,“ trvala na svém Janni. „Lidé nikdy nemluvili s ním, jen o něm. Myslím, že má blízko k vůdci té skupiny.“

Cabrilla nezajímalo, proč se ten Kovac neobjevil v prvních výsledcích jejich vyšetřování. Přemýšlel o tom, jak je možné, že byl na palubě nešťastné výletní lodi a teď se objevil v Aténách. Pak si vzpomněl, že když Oregon tu loď duchů objevil, chyběl na jeřábu jeden záchranný člun. „To on je zabil.“

„Co jsi říkal?“ zeptala se Julia s vidličkou na půl cesty k ústům.

„Kovac byl na Golden Dawn a teď je v řeckém táboře responsivistů. Uprchl z lodi na záchranném člunu, což mohl udělat jen proto, že věděl, že ti lidé zemřou. Tudíž je zabil.“ Obrátil se k Janni. „Dokázala byste ho popsat?“

„Byl hodně vysoký. Skoro dva metry.“ Velký chlap, pomyslel si Juan. „Zdálo se, že má velkou sílu, a byl velmi vážný. Viděla jsem ho jen několikrát a ani jednou se neusmál. Vlastně mi trochu naháněl strach.“

„Mohla byste si sednout s Markem a Erikem a pokusit se dát dohromady jeho podobu?“

„Neumím kreslit.“

„Máme počítač, který to zvládne za vás. Vy ho jenom popíšete a zbytek bude na nich.“

„Udělám, cokoliv budete chtít, když to pomůže k potrestání toho člověka.“ Začala vzlykat, jak se jí vrátily vzpomínky na tu hroznou noc. Eric jí položil ruku kolem ramen a ona se o něho opřela. Juan ho v duchu pochválil za to, že nevrhl vítězný pohled na Marka Murphyho.

Julia Huxleyová upustila vidličku, hodila na stůl ubrousek a vstala. Přiskočila k Janni. „Na jeden večer už toho bylo víc než dost. Odvedu vás zpátky na ošetřovnu.“ Pomohla zdrcené dívce na nohy.

Mark a Eric vypadali, jako by jí chtěli přispěchat na pomoc.

„Pánové,“ pronesl Juan varovným tónem a oba nešťastně klesli zpátky na židle. „Všechno má své pravé místo a čas.“

„Ano, pane,“ odpověděli sborem jako pokárané děti. Kdyby Juana nezaměstnávaly informace, které dostal v posledních několika minutách, byl by se tomu usmál.

Sedl si a obrátil svou pozornost k Lindě Rossové. „Tvoje mise se ruší.“

„Cože? Proč?“

„Nepustím tě do toho tábora neozbrojenou, když vím, že je tam Kovac.“

Zamračila se. „Dokážu se o sebe postarat.“

„O tomhle nebudeme diskutovat,“ opáčil Juan ostře. „Pokud se nemýlím, je tenhle Kovac mnohonásobný sériový vrah. Nepůjdeš tam, tečka. Hali vyčistil o něco víc naši nahrávku a v Martellově rozhovoru s Thomasem Severancem se objevilo jméno Donny Skyové. Víme, že patří mezi významné responsivisty, a mohla by vědět o tom, co se děje. Mohla by nás přivést k jejich plánům.“

„Jestli je pravověrná členka, nebude se s námi bavit,“ řekla Linda.

„Je to herečka, ne proškolená agentka. Bude stačit, abys s ní strávila pět minut, a poví ti všechno, co ví. Jenom ji musíme najít a dostat se k ní.“

„Nedávno přijela do Německa. Točí tam film.“

Cabrilla překvapilo, jak pohotově ze sebe Linda tu informaci vysypala. Pozvedl obočí.

Jeho zástupkyně pověřená vedením operací se zarděla pod svými pihami. „Co můžu říct… Jsem posedlá klepy z Hollywoodu.“

Eric Stone se naklonil dopředu na své židli. „Měl bych nápad, jak k ní proniknout. Kevin Nixon pracoval v Hollywoodu celá léta, než přišel k nám. Určitě zná nějakého člověka, který zná někoho dalšího.“

Nixon býval oceňovaným odborníkem na masky a zvláštní efekty v jednom velkém studiu, ale k téhle části svého života se obrátil zády poté, co byla jeho sestra zabita při útocích z jedenáctého září. Nabídl své jedinečné schopnosti CIA, které ho Cabrillo ukradl pro svou organizaci.

„Dobrý nápad. Jestli se mu k ní podaří získat přístup během natáčení, třeba konečně zjistíme, o co té sektě vlastně jde.“

„Teď si jenom hraju na ďáblova advokáta, ale co když nic neví?“

„Modli se, aby věděla, Lindo, protože do jejich tábora nikoho nepošlu.“

„Když už mluvíme o posílání lidí na různá místa, chceš, abych s tebou jel na Filipíny?“

„Ne, Marku. Díky za nabídku, ale vezmu si Linka.“

„Tím se trochu tříští naše síly, ne, šéfe?“ poznamenal Eric.

Cabrillo musel souhlasit. „Max bude samozřejmě mimo, jak dlouho bude potřebovat, ale Eddie se vrátí do Říma den poté, co dorazíme do Monaka. Včetně Julie tu pak budeme z velení čtyři. Lindo, ty nebudeš pryč déle než jeden nebo dva dny a Linc a já se vrátíme do tří dnů. Kromě toho, to odposlouchávání bude jednoduchá a většinou pasivní práce, takže nám nijak nezkomplikuje situaci. A teď si vychutnejme dánské tradiční jídlo.“

Juan to pronesl tak nahlas, aby to slyšel i Maurice postávající u dveří do kuchyně.

Stevard se zamračil.

19

Když výtah dorazil do vstupní haly, opíral se Eddie o jeho zadní stěnu a Max stál napravo od něho. Dveře se otevřely a on se odstrčil od stěny, právě když dovnitř vtrhli dva muži v oblecích.

Eddie se ani nepohoršil nad tím porušením výtahové etikety, když se muži drali kolem něho. Pak ucítil, jak mu jeden z nich sáhl do kapsy kabátu a začal vytahovat berettu zavěšenou v podpažním pouzdru. Otočil se, aby zareagoval, a mezi oči se mu přitiskla hlaveň pistole s tlumičem. Max byl odzbrojen stejně rychle. Celé to netrvalo déle než dvě vteřiny.

„Jestli se pohnete, jste mrtví,“ řekl vyšší z obou mužů. Jeho angličtina měla cizí přízvuk.

Stísněný prostor zabránil Sengovi využít jeho bojové umění, ale to neznamenalo, že se hodlal vzdát bez boje. Na okamžik se napjal a pistolník to nějak vycítil. Zarazil Maxovi zbraň do žaludku, až z něho s hlasitým zasyčením unikl všechen vzduch.

„Tohle je poslední varování.“

Dveře se potichu zavřely a výtah začal stoupat.

Zatímco Max lapal po dechu, Eddiemu pracoval mozek na plné obrátky. Přemýšlel, jak je mohli tak snadno a rychle vystopovat, a jestli by měl odhalit své podezření, že jde o Zelimira Kovace, muže ze záznamu ze štěnice, kterou Juan zanechal v táboře. Uvažoval také, proč je Kyle Hanley pro responsivisty tak důležitý, že takhle riskují, aby ho získali zpět. Nedávalo to smysl.

„Budete mě muset zabít,“ vypravil ze sebe konečně Max. „Mého syna se už ani nedotkneš, Kovaci.“

Srba zjevně překvapilo, že Max zná jeho jméno, ale rychle se vzpamatoval. Muselo mu dojít, že slyšeli přenos ze štěnice. Eddie si uvědomil, že i když Kovac vypadá jako gorila, není žádný hlupák.

„Tak to nejspíš dopadne,“ přitakal Kovac.

Ale ne, dokud nezjistíš, kdo jsme, pomyslel si Eddie, a kolik toho už víme.

Jako základ pro vyjednávání to bylo nevalné, ale pořád lepší než nic. Kdyby byl na Kovacově místě, potřeboval by zjistit, jak hluboko byla bezpečnost responsivistů narušena. Kolik tím získají času, záleželo na tom, jak je budou vyslýchat. Další otázkou bylo, co s tím časem udělají. On a Max v tom byli sami. Nikdo je nepřijde zachránit a personál hotelu byl už informován, že obyvatele apartmá v nejvyšším patře nesmí za žádných okolností rušit.

Než výtah vyjel do pátého poschodí, dospěl Eddie k deprimujícímu závěru, že je Kovac zahnal do kouta.

To znamenalo, že se s Maxem budou muset rozdělit, pokud z toho chtějí vyváznout živí. Max býval svého času velký bojovník a ve lstivosti se vyrovnal Předsedovi, ale nebyl v nejlepší fyzické formě a vzhledem k tomu, že byl v ohrožení jeho syn, měl narušenou i psychiku.

Dveře výtahu se otevřely. Kovac a jeho mlčenlivý kolega couvli a pokynuli zbraněmi Eddiemu a Maxovi, aby je následovali. Agenti Korporace si vyměnili pohledy prozrazující, že uvažovali stejně a dospěli k témuž závěru. Přivření Maxových očí a nenápadné přikývnutí prozradilo Eddiemu, že Max ví, že se budou muset rozdělit, ale že nenechá syna na holičkách. Eddie pochopil, že mu Max dává svolení k odchodu a zároveň přijímá důsledky svého rozhodnutí.

Došli chodbou k apartmá a zastavili se před jeho dveřmi. Eddie znovu zvažoval, že by zaútočil. Kovacův společník byl dost blízko na to, aby ho zabil jediným úderem, ale Srb stál o několik kroků dál. Bylo jasné, že ví, jak doprovázet zajatce.

„Levou rukou vyndej svoji kartu,“ přikázal Kovac.

Eddie pochopil, že většina praváků by si dala kartu do pravé kapsy. Bude nešikovné sahat pro ni druhou rukou.

Eddie se částečně obrátil ke Kovacovi a řekl: „Na dveřích je speciální zámek. Dovnitř se nedostaneme.“

„Taková zařízení znám. Dovnitř se dostaneme. Ještě jednou promluvíš a prostřelím ti levé koleno.“

Eddie strčil levou ruku do pravé kapsy kalhot, vylovil z ní elektronickou kartu a použil ji. Červená kontrolka na zámku zezelenala a on mohl otočit knoflíkem.

„Ustupte,“ poručil Kovac.

Eddie a Max poslechli. Kovacův kolega vešel do apartmá. Za pár vteřin slyšeli doktora Jennera vykřiknout: „Co má tohle znamenat?“ Pistolník ho ignoroval a doktor svou otázku zopakoval. Dvacet vteřin nato zaznělo zevnitř jasnou americkou angličtinou: „Apartmá je zajištěné. Je tu jenom psychiatr a ten kluk.“

Kovac mávl hlavní pistole a Max s Eddiem vešli do pokoje. Srb prohlédl zámek, který Jenner nasadil na dveřní knoflík, a chytře nenechal dveře zabouchnout.

„Tati?“ Kyle Hanley vstal z pohovky. Uspávací prostředky, které mu kolovaly v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách žilami, na něm nezanechaly žádné stopy. „Kyle.“

„Jak ses opovážil mi tohle udělat?“ vykřikl Kyle.

„Udělal jsem to proto, že tě miluju,“ odpověděl Max bezmocně a v jeho slovech bylo slyšet protichůdné emoce.

„Ticho!“ zařval Kovac.

Došel k Jennerovi a zůstal stát nad ním. Jenner jako by se scvrkl ve vlastní kůži a jeho poslední protest mu odumřel na rtech.

Když srbský zabiják promluvil, bylo slyšet, že stěží drží vztek na uzdě.

„Pan Severance mi jasně přikázal, abych tě nezabíjel, ale o tomhle nic neříkal.“ Uhodil psychiatra do hlavy pažbou pistole.

Současně se udály dvě věci. Jenner se začal hroutit na podlahu se zakrvácenou hlavou a Eddie Seng se rozběhl, aby dokonale využil okamžiku, kdy útočníci nedávali pozor.

Francouzské okno vedoucí na balkon bylo deset kroků daleko a on urazil tři čtvrtiny vzdálenosti, než si toho někdo všiml. Max instinktivně ukročil vpravo, aby se dostal druhému pistolníkovi do rány, zatímco Kovac se dál škodolibě šklebil nad omdlévajícím psychiatrem.

Eddie narazil v plném běhu do dveří a instinktivně nahrbil ramena těsně předtím, než prolétl jemnými dřevěnými sloupky a starožitnými tabulkami se šikmo zbroušenými okraji. Střepy mu poškrábaly kůži a ve stejném okamžiku kolem něho proletěla kulka, která zasáhla protější dům v obláčku cihlového prachu.

U zábradlí skoro ani nezpomalil. Bez pomoci rukou ho přeskočil a ve vzduchu se obrátil tak, aby byl obličejem k budově, až začne padat. Chytil se dvou z mnoha příčlí z tepaného železa a jeho zpocené ruce po nich hladce sklouzly dolů, zatímco ho od dopravy pod ním dělilo dvaadvacet metrů volného prostoru.

Ruce mu narazily na betonový okraj balkonu a nohama se zároveň dotkl zábradlí ve čtvrtém patře. Bez váhání se pustil a znovu se začal řítit na chodník. Jak se mu před obličejem mihlo čtvrté poschodí, natáhl ruce a znovu se chytil dvou železných tyčí v zábradlí, což ho zpomalilo natolik, aby neztratil kontrolu nad svým sestupem. Byla to úžasná ukázka síly, rovnováhy a naprosté absence strachu.

Právě balancoval na zábradlí třetího patra a získával rovnováhu pro další skok, když Kovac dorazil na balkon apartmá. Nejprve očekával, že uvidí na asfaltu ležet Eddieho mrtvolu, takže si Senga nevšiml, dokud neustoupil dozadu ze zábradlí pod ním. Srb zahájil palbu a zasypal ho smrští kulek.

Eddie cítil, jak olovo prořezává vzduch kolem něho. Ruce mu znovu narazily na beton, ale ať se snažil sebevíc, nemohl dosáhnout na další balkon pod sebou. Zápěstí se mu napínala k prasknutí, takže se pustil a spadl jen o pár centimetrů, než nalezl oporu pro nohy. Okamžik mával pažemi ve vzduchu, než znovu skočil. Napadlo ho, že bude zázrak, když si nezláme ruce ještě dřív, než dopadne na zem.

Kovac nemohl najít správný úhel ke střelbě, a než aby riskoval, že si ho všimnou kolemjdoucí, kteří začali vytřeštěně sledovat Eddieho šílený kousek, zastrčil pistoli do pouzdra a vrátil se do apartmá.

Eddie na okamžik zvažoval, že seskočí na balkon ve druhém patře a vnikne do pokoje, ale netušil, kolik má Kovac v hotelu lidí. Věděl, že nejlepší bude co nejrychleji zmizet a vrátit se Maxovi na pomoc později.

Znovu ustoupil dozadu, sedřel si kůži na teď už suchých dlaních a sklouzl dolů po příčlích. Balkon v prvním poschodí byl půldruhého patra nad chodníkem kvůli vysokému stropu v hotelové hale. Eddie byl stále asi šest metrů vysoko. Nalevo od něho se nad chodníkem klenula žlutá markýza chránící vchod před živly. Jako provazochodec přešel po zábradlí, vrhl se na markýzu a za letu se otočil, aby na napjatou látku dopadl zády.

Jak klouzal po jejím zaobleném povrchu, podařilo se mu sáhnout si mezi nohy a chytit se kovového rámu pod plachtou. Saltem se přehoupl přes okraj a okamžik zůstal viset na poraněných rukou, než se pustil a mrštně seskočil na zem. Několik lidí v davu zajásalo, aniž by chápalo, co se děje.

Eddie se rozběhl po chodníku a proplétal se mezi lidmi, jak nejrychleji uměl. Běžný hukot provozu přehlušilo zařvání silného motoru. Ohlédl se a spatřil, jak na obrubník vyskočil silný motocykl a vyrazil za ním. Vyděšení lidé mu uskakovali z cesty, zatímco řidič otočil rukojetí plynu nadoraz. Eddieho dělilo od stroje necelých pět metrů a velká ducati zrychlovala.

Eddie naznačil, že míří ke vchodu do knihkupectví vedle hotelu, ale místo toho se vrhl doleva a dopadl na kapotu zaparkovaného auta. Setrvačností přes ni přelétl a přistál na zemi těsně před kamionem Volvo, který zrovna našel mezeru v zácpě, aby mohl zrychlit. Řidič si nevšiml, jak se Eddie sklouzl přes auto u chodníku, a držel nohu na plynu. Eddie měl nejvýš vteřinu, aby se odvalil velkým pneumatikám z cesty. Zakryl si hlavu v marné snaze si ji chránit, zatímco nad ním prohučela pětinápravová souprava. Horko z motoru mu dýchlo na záda jako žár z otevřené pece.

Kamion náhle zabrzdil a kola se smýkla po asfaltu. Eddie znovu zaslechl motorku. Musela se vrátit na silnici mezi dvěma zaparkovanými auty přímo před volvem.

Vyhrabal se zpod vozidla. V protějším pruhu byl dvoupatrový vyhlídkový autobus bez střechy, který právě zastavil, aby turisté mohli vystoupit. Eddie se nacházel u jeho zadní části, dost daleko od řidiče, aby nebyl spatřen. Vší silou skočil na bok autobusu a vytáhl se z vozovky nahoru. Vykopl druhou nohou, opřel se jí o kamion, který dosud stál metr od něho, a dostal se o něco výš. Dělal to znovu a znovu, střídavě se opíral nohama o obě vozidla, aniž by si všímal vyděšených tváří cestujících v autobusu, a postupně se vyšplhal mezerou až k vršku volva. Udýchaně se převalil na jeho střechu a byl by se zarazil, aby popadl dech, kdyby se mu pár centimetrů před obličejem neobjevila syčící díra.

Vzhlédl. Kovac stál znovu na balkoně a pečlivě mířil. Protože bylo málo pravděpodobné, že by na sebe výstřely upozornil chodce pod sebou, mohl si dát načas. Eddie se vyhoupl na nohy, přeběhl po kamionu a skočil na autobus, který se právě rozjel. Přistál na lavici obsazené japonskými turisty a svalil se do uličky. Doběhl na konec autobusu a uviděl, jak se před kamionem objevila ducati a rozjela se za ním.

Eddiemu se sice podařilo dostat z hotelu, ale ještě neunikl.

Motocyklista v černé kůži se držel přímo za autobusem a nijak se nesnažil zakrýt skutečnost, že ho sleduje. Eddie nevěděl, jestli ten muž nemá v přilbě zabudovanou vysílačku. Pokud by tu operaci vedl on, postaral by se, aby spolu všichni členové týmu byli v neustálém kontaktu, což znamenalo, že ten chlap na motorce dostane brzy posily. A protože Kovac určitě obdržel podrobnou zprávu o týmu, který unesl Kylea Hanleyho, nejspíš si přivedl velkou jednotku, aby ho dostal zpátky.

Autobus vyjel na čtyřproudou silnici a zrychlil, jak se blížil ke Koloseu. Kolem se míhala osobní auta, troubily klaksony a občas se z nějakého okénka řidiče vynořila ruka v urážlivém gestu. Ducati se držela autobusu jako rejnok manta velryby.

Eddie si protahoval prsty, aby se mu do nich vrátila krev, a při tom přemýšlel, jak z té šlamastiky ven. Mobil nechal v apartmá, protože Max měl u sebe svůj. V hlavě se mu vynořil šílený nápad, a kdyby mu nedocházel čas, okamžitě by ho zavrhl.

Točité schodiště na konci autobusu dovedlo Eddieho na spodní plošinu. Ulevilo se mu, když zjistil, že je autobus jen spoře obsazen turisty. Nahoře bylo patnáct lidí a dole jen hrstka. Když kráčel uličkou, nikdo mu nevěnoval pozornost. Na předním sedadle seděla tlumočnice a mezi komentáři čtenými z průvodce si pilovala nehty. Když k ní Eddie došel, odložila materiály a zářivě se na něho usmála. Podle jeho vzhledu usoudila, že patří do její skupiny, a na něco se ho japonsky zeptala.

Naprosto ji ignoroval. Řidič měl bílou košili, černou kravatu a čepici, která by víc slušela kapitánovi letadla. Eddieho napadlo, jaké má štěstí, že je ten člověk hubený. Jediným pohybem ho popadl za paži a vytáhl ze sedadla. Přikrčil se, přehodil si muže přes rameno a rychle se napřímil, až řidič odlétl k hlavním dveřím. Dopadl na zem obličejem dolů a zůstal bezvládně ležet.

Velký dieselový motor skoro ani nestačil zpomalit a Eddie už seděl za volantem a šlapal na plyn. Průvodkyně vykřikla a cestující za ní se začali tvářit vyděšeně. Eddie se podíval do velkých bočních zrcátek a dupl na brzdu.

Kolem se okamžitě rozhoukaly klaksony a ducati se mihla kolem zadku autobusu, kde se jen těsně vyhnula autu, které do něho zezadu narazilo. Průvodkyně při srážce zaječela. Motorka projížděla po dělicí čáře mezerou v provozu a Eddie ji pustil až do poloviny délky autobusu, než znovu šlápl na plyn a strhl volant doleva. Motocykl neměl kam uniknout. Ve vedlejším pruhu se auta pohybovala nárazník na nárazník. Kdyby se muž na motorce držel u konce autobusu, možná by se za něj mohl znovu zařadit, ale on se místo toho odvážil do mezery. Podřadil a přidal plyn. Přední kolo se odlepilo od asfaltu, motor o obsahu tisíce kubíků zařval a řidič se sklonil nad řidítky, aby snížil odpor vzduchu a dosáhl vyšší rychlosti.

Neměl nejmenší šanci. Autobus ho zasáhl tři metry od místa, kde seděl Eddie. Ducati odhodil na auto v levém pruhu a řidič přelétl přes řidítka.

S vlajícími údy narazil hlavou do zadního skla dalšího vozu v řadě. Bezpečnostní sklo popraskalo na milion kousků podobných diamantům. Eddie mohl jen doufat, že mu přilba zachránila život. Kolize za ním vyvolala řetězovou reakci drobných nehod, která rychle zachvátila všechny čtyři pruhy.

Eddie zastavil autobus a stiskl tlačítko otvírající dveře. Rozevřely se dovnitř jen zčásti, protože jim překáželo tělo omráčeného řidiče. Jak začal opadat adrenalin, který ho poháněl v několika uplynulých minutách, vzpomněl si Eddie na Předsedu a na to, jak v podobných situacích vždy pronesl nějaký vtip. To však nebyl Sengův styl.

„Pardon,“ řekl průvodkyni a protáhl se dveřmi ven.

Ohlédl se na řetězovou bouračku. Silnice byla od obrubníku k obrubníku zablokovaná havarovanými vozidly, ze kterých vystupovali řidiči a křičeli a gestikulovali, jak to umějí jen Italové. Právě se chystal zabočit do vedlejší uličky, když se mezi vraky prodral nějaký sedan chovající se jako bojový tank. Dva muži uskočili z cesty, když byla jejich auta vržena na jiná vozidla. Sedan s pomačkaným předkem skoro nezpomalil. Řidiče a spolujezdce zakrývaly nafouklé airbagy.

Eddie věděl, že jdou po něm.

Vběhl zpátky do autobusu a cestou uhodil zvedajícího se řidiče za ucho, aby zůstal ležet. Pohledná průvodkyně vykřikla, když ho uviděla znovu skočit na sedadlo řidiče, a zadrmolila na něj něco italsky tak rychle, že slova splynula v jeden nepřetržitý zvuk.

Zařadil rychlost na automatické převodovce. Autobus vyrazil s trhnutím, které srazilo na zem těch několik cestujících, kteří předtím vstali ze sedadel.

Zatímco kroutil jednou rukou volantem, aby udržel autobus na silnici obkružující Koloseum, popadl Eddie mikrofon od místního rozhlasu, který mu visel přes pravé rameno. Křikl do něho: „Všichni nahoru, rychle!“

Hrstka vyděšených turistů se rozběhla do zadní části autobusu a ucpala schodiště ve snaze mu vyhovět. Eddie jedním okem sledoval ve zpětném zrcátku červený sedan, nejspíš Fiat Bravo, který se prodíral zácpou, aby se mohl pustit do pronásledování. S řevem se propracoval vedle autobusu. Eddie uviděl uvnitř tři muže. Ruce toho na sedadle spolujezdce zakrývaly dveře, ale všiml si zbraně na klíně muže na zadním sedadle.

Muž vzadu vysunul z okénka hlaveň útočné pušky a pokropil bok autobusu. Sklo vybuchovalo pod nárazy kulek a čalounění sedadel vylétalo do vzduchu jako konfety. Eddie do auta narazil bokem, přinutil ho ubrat a stáhnout se dozadu, zatímco řev cestujících nahoře zesílil.

Jak stočil volant ještě víc, aby se vyhnul stojící koloně vozidel, ucítil Eddie, že se kola na jedné straně odlehčila odstředivou silou a hrozilo, že se autobus převrátí. Lehce volant vrátil, vozidlo dopadlo zpátky na tlumiče a nebezpečně se zhouplo. Když objeli Koloseum, silnice se napřímila a zamířila na severovýchod. Po obou stranách vozovky se mísilo nové se starobylým, jak ujížděli kolem kancelářských budov, kostelů a zřícených chrámů. Fiat se znovu pokusil autobus objet a Eddie strhl volant a ucítil uspokojivé chrupnutí plechu.

Jak Eddie zrychloval na osmdesát kilometrů v hodině, napadlo ho, že asi poškodil sedan víc, než si myslel, protože se ho už nepokusil předjet. V tu chvíli uslyšel třesknutí automatické pušky. Navzdory váze autobusu ucítil, jak náraz kulky otřásl karoserií. Pálili na motor umístěný vzadu v naději, že vozidlo zastaví a pohodlně Eddieho dostanou.

Vpředu uviděl Eddie něco, co by mohl popsat jen jako obrovský svatební dort. Byla to obrovská budova celá z mramoru, která se vysoko tyčila nad své okolí. Matně si vybavil, že je to památník Viktora Emmanuela II., vládce, který sjednotil všechny italské státy do moderního národa. Pompéznost stavby ještě zhoršovaly její obrovské rozměry, sloupy a schodiště, kvůli kterým vypadala spíš jako obří chrup než jako památník velkému vůdci.

Silnice odbočila doleva a odhalila velikou jezdeckou sochu Viktora. Při západu slunce na schodišti stále posedávali turisté a batůžkáři a popíjeli nápoje prodávané z pojízdných stánků.

Na záď autobusu zabušila další salva a turisté venku se rozlétli jako hejno vrabců.

Eddiemu bylo jasné, že je jen otázkou času, než zasáhnou něco důležitého nebo než narazí na policejní zátaras. Vzdálené sirény se každou vteřinou blížily. Nápis u silnice říkal, že jsou na VIA DEI FORI IMPERIALI, což pro něho nic neznamenalo. Byl to široký římský bulvár, na Eddieho vkus až příliš otevřený. O kus dál vedle parkoviště plného autobusů podobných tomu, který řídil, se rozděloval.

Zabočil doleva do ulice lemované tří a čtyřpatrovými cihlovými domy. Obchody v přízemí nabízely všechno od koženého zboží po elektroniku a exotické domácí mazlíčky. Na to, co měl Eddie v plánu, byla však ulice pořád příliš široká. Jak se doprava zpomalila, zazářila před ním náhle koncová světla. Eddie uhodil do klaksonu a strhl autobus na obrubník. Chodník nebyl na tak velké vozidlo dost široký. Jak si autobus klestil cestu pokočičích hlavách, kosil parkovací automaty jako stébla pšenice a odstrkoval stojící auta za doprovodu kakofonie alarmů a křiku.

Autobus se prodíral mezi stojany postavenými před obchodem se suvenýry ve spršce pestrobarevných pohlednic, mezi nimiž Eddie ke svého hrůze zahlédl ženské tělo, ale naštěstí šlo jen o figurínu předvádějící tričko. Pravé zrcátko se ulomilo o zeď domu.

Dorazil na křižovatku. Všude kolem něho kvílely brzdy, jak Eddie zavedl autobus do vedlejší uličky, která připomínala spíš příkop mezi domy než skutečnou cestu. Auta vjížděla jen dovnitř, žádná ven.

Kovacovi muži znovu začali střílet na autobus poté, co vyměnili prázdné zásobníky. Eddiemu náhle změkl pod nohou plynový pedál a nepoškozeným levým zrcátkem uviděl, jak se ze zádě autobusu valí kouř.

„No tak, ještě padesát metrů.“

Motor se rozkašlal ve smrtelné agónii. Eddie sáhl po mikrofonu, zatímco se blížili k místu, kde se ulička ještě víc zužovala.

„Držte se!“

Eddie vycítil, že to motor brzy vzdá, tak přesunul řadicí páku na neutrál a posledních asi deset metrů ujel setrvačností. Slyšel, jak motor za ním ztichl za kovového rachotu, který by Maxovi zlomil jeho srdce strojaře.

Autobus vjel do zúženého místa, kde mu po obou stranách zbývalo necelých patnáct centimetrů. Levé zrcátko se urazilo také. Eddie uviděl, že o něco dál se ulička zužuje ještě víc, protože jeden z domů byl o něco větší než jeho sousedi. Dupl na brzdy okamžik předtím, než do něho autobus najel, odrazil se dozadu a nakonec definitivně uvízl. Náraz nahoře vyvolal novou vlnu vyděšených výkřiků, ale podle toho, jak rychle utichly, Eddie poznal, že nikdo nebyl zraněn.

Přímo pod jeho nohama byl upevněný velký červený hasicí přístroj. Vytrhl ho z držáku a uhodil jím do čelního skla. Objevila se na něm pavučina, ale nepovolilo. Bušil do skla tak dlouho, dokud v něm neudělal otvor dost velký na to, aby se do něho vešel. Proskočil jím, při dopadu se opřel rukou o horký asfalt, aby získal rovnováhu, a dal se do běhu. Když se ohlédl, viděl, jak se ze zádě autobusu valí hustý dým. Kovacovi muži ho nemohli přelézt, takže bylo jasné, že se pokusí objet blok, tedy pokud jim v tom nezabrání auta, jež vjela do uličky za nimi.

Zahnul za roh, zpomalil na normální turistické tempo a vmísil se do proudu lidí mířících domů z kanceláří nebo na večeři s přáteli. Když okamžik nato nasedal do taxíku, uslyšel kvílení pneumatik auta. Taxík se rozjel a u ústí uličky zabrzdil Fiat Bravo. Setřásl je.

Po pár minutách hodil Eddie řidiči několik euro a vyskočil z auta, které právě uvízlo v zácpě. V trafice si koupil mobil s předplacenou kartou, vstoupil do přeplněného baru, objednal si u dívky za barem pivo a zavolal do hotelu. Personál byl ještě celý pryč z muže, který slezl po balkonech, takže mu několik minut trvalo, než vysvětlil, že do jeho pokoje vtrhli pistolníci. Recepční slíbil, že zavolá policii. Eddie mu dal číslo svého mobilu.

Když Eddie čtvrt hodiny nato dopil pivo, zazvonil mu telefon.

„Pan Kwan?“ To bylo jméno, na které si zamluvil apartmá.

„Ano.“

„Náš vedoucí recepce vstoupil s policisty do vašeho pokoje. Našli tam muže jménem Jenner s ránou na hlavě,“ sdělil mu recepční omluvně. „Policie by chtěla, abyste se vrátil a poskytl jim nějaké informace, svou výpověď. Mají spoustu otázek na to, co se tam stalo, a na incident, k němuž došlo nedaleko.“

„Jistě, rád budu s úřady spolupracovat. Dorazím za dvacet minut.“

„Děkuji, pane Kwane.“

„Já děkuji vám.“ Pak Eddie vytočil další číslo, a aniž by se představil, řekl: „Tiny, připrav letový plán pro let ze země. Dorazím, co nejdřív to půjde.“

Nepočkal na pilotovu odpověď, ukončil spojení a vyťukal ještě jedno číslo. Zatímco naslouchal vyzváněcímu tónu, přemýšlel o tom, že Kovac rozhodně nezůstane ve městě – ani v Itálii –, takže by nemělo smysl se tu zdržovat a čekat, až ho sebere policie. „Haló.“

„Předsedo, tady je Eddie. Kovac unesl Maxe.“

Po krátké odmlce Juan zareagoval. „A co jeho syn Kyle?“

„Myslím, že ten malý parchant mu s tím pomohl.“

20

Nezavěšuj,“ řekl Cabrillo.

Byl sám ve své kajutě. Jeho stůl pokrývaly papíry, které příliš dlouho ignoroval. Stiskl tlačítko na interkomu, aby se spojil s operačním centrem.

„Ano, Předsedo,“ ozvala se okamžitě noční hlídka.

„Jaká je poloha rádiového čipu Maxe Hanleyho?“

Každý člen Korporace měl v noze voperovaný čip, který vysílal slabý signál přijímaný komunikačními satelity kroužícími kolem Země. Toto zařízení dobíjené elektrickými impulzy z nervového systému umožňovalo Juanovi kdykoliv zjistit, kde se jednotliví členové jeho týmu nacházejí.

„Nemám signál. Moment. Tady to je. Počítač říká, že jeho rádiový odpovídač přestal fungovat před jedenácti minutami asi tři a půl kilometru od hotelu, kde byl ubytovaný se svým synem. Eddieho funguje dobře. Vidím ho v centru Říma, asi půl kilometru od Kolosea.“

„Díky.“ Juan vypnul interkom a promluvil do svého stolního telefonu, moderního přístroje zamaskovaného jako bakelitový telefon ze třicátých let. „Maxův transpondér je mimo provoz.“

„To jsem předpokládal,“ odpověděl Eddie.

„Tak vás vystopovali do Říma, co? Kyle Hanley dostal v Řecku čip. A oni prohlédli Maxe pro případ, že jsme udělali totéž.“

„Nejspíš mu ho vyřízli ze stehna v nějakém dopravním prostředku, ve kterém uprchli.“

„Ale i ty nejlepší čipy dokáží udat polohu jenom přibližně, nejsou tak přesné jako GPS,“ poznamenal Juan.

„Proto si myslím, že jim Kyle pomohl. Když Maxe a mě zaskočili v hotelovém výtahu, odvedli nás zpátky do apartmá. Kyle mi vůbec nepřipadal omámený. Myslím, že se probral za letu z Kréty a po zbytek cesty předstíral, že je mimo. Několik minut zůstal sám v jedné z ložnic, zatímco jsme mluvili s doktorem Jennerem. Předpokládali jsme, že je v bezvědomí, ale jestli byl při smyslech, mohl zavolat Kovacovi nebo někomu jinému z hnutí a sdělit mu jméno hotelu a číslo pokoje.“

„Takže Kovac ho vystopoval v Římě pomocí čipu a Kyle ho dovedl na přesné místo.“

„Nic jiného mě nenapadá.“

„Tady jenom hádáme, ale co Jenner? To on mohl prozradit naši polohu responsivistům.“

„Mohl,“ souhlasil Eddie, „ale poznal jsem, že je nenávidí stejně jako protidrogový poradce nenávidí crack. Taky jsi neviděl, jak silně ho Kovac uhodil pistolí. Ne, Jenner je v tomhle rozhodně na naší straně.“

„Jak říkám, jen tak nahlas uvažuju.“

„Víš, Juane, ti chlapi hrozně riskovali, aby získali toho kluka zpátky. Nedává to smysl, jestli je Kyle jenom řadový člen.“

„Třeba nějak figuruje v jejich plánech.“

„Nebo se v tom útulku dostal k nějakým informacím,“ řekl Eddie.

„Odvezli ho zpátky, aby eliminovali bezpečnostní riziko.“

„Jestli jsou až takhle podezíraví, nepřipadá v úvahu, že by pustili do tábora Lindu.“

„Její misi jsem už zrušil. Dozvěděli jsme se, že Kovac byl na palubě Golden Dawn a má ty vraždy nejspíš na triku. Linda se bude držet Kevina Nixona, dokud se mu nepodaří navázat kontakt s Donnou Skyovou.“

Eddie o tom chvilku přemýšlel a pak řekl: „Byl jsem s Kovacem jenom chvilku, ale všiml jsem si, že ten chlap vypadá jako Boris Karloff, jenom má šílenější pohled. Právě mě něco napadlo. Kovac říkal, že mu Severance výslovně nařídil, aby Jennera nezabíjel. Nechápu, co za tím je, ale proč tam Jennera nechali a unesli Maxe?“

„Nevědí, jestli s ním Kyle během té doby, co strávil u nás, nemluvil.“

„Tak proč je prostě oba nezabili? Příležitost měli a bylo by to mnohem snadnější.“

„Stejný důvod. Potřebují zjistit, jestli Kyle nemluvil.“

„Maxe čekají horké chvilky, co?“

„Jo,“ přitakal Juan tiše. „To čekají.“

„Co chceš, abych udělal?“ zeptal se Eddie po delší odmlce, během níž oba muži zvažovali důsledky Cabrillovy odpovědi.

„Nalodil se v Monaku na Oregon. Pověřím tě velením toho odposlouchávání.“

„Ty máš stále v úmyslu odjet na Filipíny?“ podivil se Eddie.

„Nic jiného mi nezbývá,“ odpověděl Juan rezignovaně. „Potřebujeme sehnat na Severance nějakou páku, abychom dostali Maxe zpátky.“

„Zabere ti valnou část dne, než se tam vůbec dostaneš, a bůhví kolik času, než něco najdeš, jestli je vůbec co. Opravdu si myslíš, že Max vydrží tak dlouho?“

Juanova další slova měla uklidnit jeho stejně jako Eddieho. „Ty to nevíš, protože o tom Max nikdy nemluví, ale za války ve Vietnamu strávil půl roku v zajetí. Ani se nechce věřit, co všechno si musel vytrpět. On vydrží, to vím jistě.“

„Juane, to bylo před čtyřiceti lety. Max už není žádný mladík.“

„Přežít mučení nevyžaduje fyzickou sílu. Jde o to, jak je člověk silný psychicky. Myslíš, že Max ztratil něco ze svých duševních schopností? Pokud se vůbec změnil, je ještě drsnější než tehdy. A ví, že uděláme všechno pro to, abychom ho dostali zpátky.“

„Jak se z toho tenkrát dostal? Zachránili ho?“

„Ne. Když je hnali na jiné místo, napadl se dvěma kamarády stráže. Zabili holýma rukama čtyři příslušníky Vietkongu a zmizeli v džungli. Jenom Maxovi se podařilo najít cestu na americkou základnu. Ti dva další jsou stále považováni za nezvěstné.“

Druhý den ráno těsně po rozbřesku stál Juan na bočním můstku kormidelny a díval se, jak slunce odhaluje Monacké knížectví a město Monte Carlo vystavěné na skalnatých útesech nad teplým Středozemním mořem. Této jedné z posledních fungujících monarchií na světě vládne už déle než sedm set let rod Grimaldiů. Jen japonský Chryzantémový trůn vydržel déle.

Monako bylo dlouho hřištěm světové elity a jeho přístav byl plný nablýskaných luxusních jachet, často přes třicet metrů dlouhých. Několik z nich dokonce dosahovalo sta metrů. Juan zahlédl Matrjošku, cíl jejich odposlouchávacích aktivit zacílených na ruského obchodníka se zbraněmi Ivana Kerikova. Kolem přístavu se tyčily vysoké obytné domy a na svazích se choulily luxusní vily. Věděl, že tamější nemovitosti patří mezi nejdražší na světě. Ze svého vyvýšeného místa nemohl vidět proslulé kasino Monte Carlo, ale měl na to místo několik příjemných vzpomínek.

Všiml si, že se k jejich lodi zakotvené půldruhého kilometru od pobřeží blíží z vnitřního přístavu elegantní motorový člun. Vedení přístavu už bylo informováno, že lodní motor je porouchaný a posádka čeká na součástky z Německa. Přestože se plavidlo nacházelo uvnitř pětikilometrového pásma monackých teritoriálních vod, správce přístavu odmítl o čtvrt hodiny později pozvání vstoupit na palubu poté, co si Oregon prohlédl dalekohledem.

Motorový člun překonával vzdálenost mezi ním a lodí rychlostí skoro šedesáti uzlů. Juan sestoupil na hlavní palubu poblíž nástupního žebříku. Linc už tam na něj čekal s jejich zavazadly na jednu noc. Oči mu zakrývaly módní sluneční brýle.

„Zrovna teď se mi vůbec odjet nechce,“ řekl bývalý příslušník jednotky SEAL, a ne poprvé.

„Tohle je nejlepší způsob, jak dostat Maxe zpátky. Už jsem volal snad desetkrát Thomu Severanceovi do Kalifornie, čistě abych mu řekl, kdo jsem a co vím, ale ten parchant se mi neobtěžoval zavolat zpátky. Potřebujeme mu násilím otevřít ruku a na to musíme mít nějakou páku.“

„Langston Overholt nám nepomůže?“

„Bez důkazů ne. Včera v noci jsem s ním mluvil snad hodinu. Hlavním důvodem je, že responsivisté mají spoustu peněz a tedy i kontakty ve Washingtonu. Langa by přiměl k akci jen dobrý důkaz, že Severance něco chystá.“

„To je v háji.“

„To mi povídej.“

„Co kdybychom vynechali ty Filipíny, šli přímo ke zdroji a vzali si jako rukojmí samotného Severance?“

„Nemysli si, že jsem o tom nepřemýšlel. Lang mě konkrétně varoval, abychom po Severanceovi nešli. A oba víme, že kdybychom se nechali chytit při nějaké operaci v USA, do smrti bychom nevystrčili nos z vězení.“

„Tak se chytit nenecháme.“

Juan pohlédl na svého přítele. Linc to myslel smrtelně vážně. „Jestli k tomu dojde, proberu to s posádkou.“ Věděl, že všichni členové Korporace by riskovali cokoliv, aby dostali Hanleyho zpátky, i kdyby to znamenalo, že už nikdy nedostanou další zakázku od Overholta, čímž opatrný veterán CIA vyhrožoval v případě, že by Thomas Severance a jeho žena třeba jen naznačili, že je někdo sleduje.

Lodní taxík pro bohatou klientelu přirazil k lodi. I když byl člun elegantní a krásný, nemohl se rovnat své kormidelnici, mladé blondýně v blůze s nejhlubším možným výstřihem a nejkratší možnou sukní. Vzhledem k tomu, že jejich vrtulník byl stále ještě rozebraný v hangáru, bylo lodní taxi nejrychlejším způsobem, jak se dostat na břeh, aniž by to vyvolalo nežádoucí pozornost.

„Capitaine Cabrillo, je suis Donatella,“ překřičela dívka bublání motoru člunu jedoucího na volnoběh. Její přízvuk vyvolal na Linkově tváři poťouchlý úšklebek.

„Tohle je možné jenom v Monaku,“ pošeptal Juan Linkovi.

„Myslíš, že by nějaký boháč chtěl, aby ho po noci strávené v kasinu odvezl na jeho jachtu nějaký ošklivý chlap?“

Mladá žena se chytila lodního žebříku, aby udržela člun v klidu, zatímco oba muži sestupovali dolů s koženými taškami přes rameno. Na konci šestimetrového žebříku hodil Juan svou tašku na zadní lavici a překročil obrubu lodi.

„Díky,“ řekl.

Když Linc seskočil do člunu, zhoupl se, jako by ho zasáhla vlna. Donatella se na oba vřele usmála, spočinula mnohem delším pohledem na Linkovi než na Cabrillovi a sáhla po chromovaném řízení.

„Předsedo! Počkejte!“ Přes zábradlí nad jejich hlavami se nakláněl Eric Stone.

„Co se děje?“

„Něco jsem našel.“

„Nemůže to počkat? Čeká na nás vrtulník, aby nás dopravil na letiště v Nice.“

„Vydržte chvilku.“ Eric přelezl zábradlí a neobratně sestoupil po žebříku s notebookem v ruce. Poprvé si všiml Donatelly, když seskočil do člunu, ale sotva jí věnoval pohled. Zjevně ho vyvedla z míry novinka, kterou přinášel.

Juan na ni kývl a ona stlačila plynovou páku dopředu. Odešel na záď, aby mohl Linc zabavit dívku hovorem, a odstrčil tašku stranou, aby se Eric měl kam posadit. Museli pozvednout hlas, aby přehlušili hukot větru a rachot silného motoru.

„Tak co máš?“ zeptal se Juan.

Eric otevřel počítač. „Pátral jsem po neobvyklých incidentech, ke kterým mohlo dojít na lodích, kde měli responsivisté své mořské útulky.“

„Našel jsi něco?“

„Právě že našel. Vzpomínáš si, že se nedávno objevily zprávy o virových nákazách na výletních lodích? Obvykle šlo o gastrointestinální noroviry.“

„V uplynulých několika letech se to muselo stát mockrát.“

„Nešlo o náhodné případy. Nejprve jsem prošel seznamy cestujících u jednotlivých lodních společností.“ Juan se nemusel ptát, jak Eric tak důvěrné informace získal. „Porovnal jsem je se seznamy členů responsivistů. Když se objevily souvislosti, přešel jsem k výletním lodím postiženým neobvyklými nákazami. Tam jsem trefil do černého. Ze sedmnácti případů v posledních dvou letech byli v šestnácti na palubě responsivisté. V tom sedmnáctém to nebyl norovirus ale bakterie E. coli nalezená na salátu vypěstovaném na jedné farmě v Kalifornii. Zasáhla také lidi na Floridě, v Georgii a Alabamě.“

„Ať se propadnu.“

„A bude hůř. Je pravda, že se případy nákazy nevyskytly na stejných linkách, které zastavují v určitých přístavech, ale jeden vzorec se v tom najít dá. Během prvního incidentu onemocněla jen hrstka cestujících, většinou starší lidé. Podruhé se vyskytlo čtyřicet lidí se stejnými symptomy. Ale při sedmnáctém případu, k němuž došlo před dvěma měsíci na lodi zvané Destiny, onemocněli všichni pasažéři a členové posádky. Lodní společnost tam musela poslat vrtulníkem tým zdravotníků a zdravou skupinu důstojníků, aby dopravili loď do přístavu.“

Juan se opřel na měkkém koženém sedadle a cítil, jak mu vibrace motoru masírují ztuhlé svaly na zádech. Vpředu se Linc tyčil nad jejich kormidelnicí, které dělala jeho společnost zjevně dobře. Vzduchem se nesl její smích. „Vylepšili metodu šíření viru.“

„To si myslíme i já s Markem. Pokaždé byli o něco lepší, až nakonec dosáhli skoro stoprocentního rozšíření.“

„Jak to toho zapadá Golden Dawn?“

„Jakmile přišli na to, jak nakazit loď plnou lidí, museli otestovat smrtelné účinky svého toxinu.“

„Na vlastních lidech?“ Cabrilla to šokovalo.

„Mohli to být ti, kdo látku sami vyvinuli. Proč by riskovali, že některý z nich změní na věc názor?“

„Proboha! Ale proč to všechno?“ Kousky skládačky ležely před ním, ale on nevěděl, jak do sebe zapadají. Čeho by responsivisté mohli dosáhnout zabíjením cestujících na výletních lodích? Na tuhle otázku nenacházel odpověď.

Bylo mu jasné, že jiné teroristické organizace by se takové příležitosti rády chytily, a zvažoval, zda by byla některá z nich ochotná za takovou zbraň zaplatit, ale responsivisté oplývali penězi od svých hollywoodských příznivců.

Hlásali omezování nárůstu populace. Domnívali se snad, že zavražděním dvaceti tisíc důchodců utrácejících dědictví svých dětí v Karibiku uleví světu od přelidnění? Jestli byli tak šílení, chystali určitě něco mnohem většího.

Juan měl celou skládačku přímo před očima, ale věděl, že není kompletní. „Něco nám uniká.“

Motorový člun zpomalil ve vnitřním přístavu a zamířil k molu vedle přepychové restaurace. Číšník ostřikoval dřevěné molo vodou z hadice, zatímco čekal na první ranní hosty snažící se ulevit si od kocoviny.

„Co to je?“ zeptal se Eric. „Máme před sebou kompletní plán, jak nakazit lidi na výletní lodi toxinem, který se ukázal být stoprocentně smrtící.“

„Nebylo to sto procent. Na Dawn přežila Jannike.“

„Dýchala kyslík z bomby,“ připomněl mu Eric.

„I když měla v nose kanyly, stále vdechovala vzduch prohnaný lodní ventilací.“

„Jestli se virus nepřenášel vzduchem, tak na tom nezáleželo. Mohl být ve vodě nebo v jídle. Třeba nejedla ani nepila.“

„No tak, Eriku, máš na víc. Museli zasáhnout všechny najednou, aby někdo nestihl zavolat vysílačkou pomoc. Nemůžeš ovlivnit, jestli se někdo napije vody nebo něco sní, což vylučuje vaši původní teorii o otravě jídlem.“

Stone se zatvářil zahanbeně. „Promiň. Příliš redbullu a málo spánku.“

„Co když byl útok na Golden Dawn výjimkou a ne součástí předchozích eskalujících zásahů?“

„Jak to myslíš?“

„Sám nevím. Je to jenom nápad. Na té lodi před dvěma měsíci dosáhli skoro sta procent.“

„Na Destiny.“

„Správně, na Destiny. Nebyl důvod zaútočit na další loď. Věděli, že už mají propracovaný systém.“

„Takže lidé na Golden Dawn zemřeli proto, aby nemohli promluvit?“

Juan vstal, když Donatella uvázala lana. „Nevím,“ zopakoval. „Poslechni, máme objednaný tryskáč do Manily. Zavolám Langstonovi a předám mu tyhle informace. Jestli po Severanceovi nepůjde, aspoň bude moci varovat lodní společnosti před potenciální teroristickou hrozbou.“

Cabrillo si byl jistý, že Overholt jeho informace předá dál, ale pochyboval, že se stane něco víc. V letech po jedenáctém září se nespecifické hrozby objevovaly v jednom kuse a byly většinou ignorovány jako chlapec volající, že se objevili vlci.

„Donatello?“

„Oui, Capitaine.“

„Vrátila byste prosím našeho mladého přítele zpátky na loď? Připočtěte to k účtu, který vyrovnám s vaším šéfem.“

„Samozřejmě, pane. Bude mi potěšením.“

„Jemu také, to vím jistě.“ Juan se obrátil zpátky k Erikovi. „Jdi po té stopě dál a zavolej mi, jakmile zjistíš něco nového.“

„Jasně, šéfe.“

Linc s Cabrillem vystoupili ze člunu na molo. „Co ti to dala?“ zeptal se Juan.

Linc vytáhl z kapsy lehké kožené bundy navštívenku. „Myslíš tohle? Její čísla domů a na mobil.“

„Jak můžeš při tom všem, co se děje, myslet ještě na sex?“

„Předsedo, už jsem se naučil, že v životě jde jenom o rozmnožování a evoluci a jí se brzo začne po Linkovi stýskat.“

„Takže o rozmnožování a evoluci?“ Juan potřásl hlavou. „Nejsi o nic lepší než Murph a Stoney.“

„Mezi námi je velký rozdíl, Juane. Já balím ženské, zatímco ti dva sirotci o tom jenom sní.“

21

Max Hanley se probral v moři agónie.

Ze stehna a hlavy mu vystřelovala pronikavá bolest. Přicházela ve vlnách, které narážely na vršek jeho lebky jako zuřící hurikán. Jeho první instinkt mu velel, aby si promnul spánky a zjistil, proč mu tepe v noze, ale i ve svém ne zcela příčetném stavu věděl, že se nesmí pohnout, dokud se mu nevrátí více jeho schopností. Nevěděl ani, proč je to tak důležité. Uplynula nějaká doba. Pět minut, možná deset. Nedokázal se soustředit na nic jiného než na rytmickou bolest v hlavě a stehnu, sílící a polevující ve shodě s tepem jeho srdce.

Když se víc probral, uvědomil si, že leží na posteli. Nebylo tam povlečení ani polštáře a matrace byla na omak hrubá. Zatímco předstíral, že stále spí, lehce se pohnul. Alespoň že mu zachovali důstojnost boxerek, i když na kotnících a zápěstích cítil chlad pout.

Náhle se mu všechno vybavilo. Zelmir Kovac, Eddieho únik a odporný sladký pach hadru, který mu přitiskli na nos a ústa. Bolest hlavy mu způsobila droga. A pak ho zasáhla další hrůza jako políček a on mimoděk zalapal po dechu.

Byl v dodávce odjíždějící od hotelu. Kovac mu dal jen tolik drogy, aby byl povolný jako opilec, kterého je třeba odvést z večírku. Max ležel v nákladním prostoru. Matně rozeznal další postavy. Kylea? Adama Jennera? To nepoznal.

Kovac přejel po jeho těle detektorem kovů podobným těm, co se používají na letišti, a když přístroj zapípal nad jeho stehnem, rozřízl mu kalhoty nožem vytaženým z boty. Během vteřiny objevil jizvu a bez váhání zabodl Maxovi ostří do masa. I přes slabou narkózu to bylo jako rozžhavený drát zaražený do těla. Vykřikl do roubíku a snažil se vykroutit, ale někdo mu přitiskl ramena k podlaze dodávky.

Kovac zakroutil nožem a otevřel ránu tak, aby do ní mohl strčit prsty. Z otvoru vystříkla krev. Max se napjal proti bolesti, bojoval s ní, jako by měl šanci zvítězit. Kovac dál prohmatával ránu, aniž by se staral o to, že nemá sterilní rukavice a že mu rukáv košile nasákl krví.

„Tady je to,“ řekl konečně a vytáhl ruku.

Voperovaný transpondér měl přibližně velikost a tvar digitálních hodinek. Kovac ho podržel tak, aby na něj omámený Max viděl. Pak ho Srb hodil na podlahu a chvilku do něj bušil pažbou pistole, dokud z něj nezůstaly jen kousky plastu a zničených elektronických součástek.

Nakonec zabodl Maxovi do paže injekční jehlu a zašeptal: „Mohl jsem počkat, až tahle droga začne působit, ale to by nebyla taková zábava.“

To bylo to poslední, co si Max pamatoval.

Neměl tušení, kde je nebo jak dlouho ho drží v zajetí. Chtěl se pohnout, promnout si spánky a prohlédnout nohu, ale byl si jistý, že ho někdo sleduje, a pochyboval, že by toho v poutech mnoho zvládl. Byl v místnosti sám. Za tu dobu, co byl vzhůru, by nějakou jinou osobu zaslechl nebo vycítil i se zavřenýma očima. To však neznamenalo, že na zdech nemohly být připevněné kamery a okolo rozmístěné mikrofony. Chtěl počkat, co nejdéle to půjde, než upozorní své únosce na to, že je při vědomí, a využije ten čas na odbourání narkotik ze svého těla. Pokud má vydržet to, co ho čeká, musí být co nejčerstvější.

Uplynula hodina, ale mohlo to být klidně i deset minut, to Max nedokázal poznat. Zcela ztratil přehled o čase. Věděl, že časová deprivace, nemožnost seřídit své vnitřní hodiny, je základním nástrojem v arzenálu vyšetřovatelů, takže se úmyslně snažil nevnímat, jak čas ubíhá. Zajatce bylo možné zlomit tím, že se snažil určit, zda je noc nebo den, poledne nebo půlnoc, a tím, že Max potlačil tuto přirozenou potřebu, vyrazil svému únosci z ruky účinný mučicí nástroj.

Takovýhle problém ve Vietnamu nikdy neměl. Klece a kóje, kde drželi jeho a ostatní vězně, byly natolik zchátralé, že do nich pronikal alespoň proužek světla. Ale Max studoval výslechové techniky v rámci své práce a věděl, že časová deprivace funguje jen v případě, kdy o ni únosci úmyslně usilují.

Na všechno ostatní, co mají v záloze, si bude muset počkat.

Nedaleko cvakl těžký zámek. Max neslyšel, že by se někdo blížil, takže usoudil, že dveře jsou silné. To znamenalo, že ta místnost byla nejspíš navržena jako cela, a nešlo jen o provizorní vězení. To, že měli responsivisté připravenou takovouto celu, nesvědčilo o ničem dobrém.

Dveře se otevřely se zaskřípěním rezatého kovu. Buďto nebyly panty často používány nebo se cela nacházela ve vlhkém prostředí, případně pod zemí. Nepohnul jediným svalem, zatímco poslouchal, jak se k posteli blíží dva odlišné kroky. Jedny byly těžší než druhé, ale oba nepochybně mužské. Kovac s komplicem?

„Už by se měl probrat,“ řekl Zelimir Kovac.

„Je to velký chlap, takže by měl,“ souhlasil druhý muž. Měl americký přízvuk. „Ale každý reaguje jinak.“

Kovac lehce poplácal Maxe po tváři. Max tiše zasténal, jako by si byl dotyku nejasně vědom, ale byl příliš mimo, aby se o něj staral.

„Už je to čtyřiadvacet hodin,“ řekl srbský zabiják. „Jestli se do hodiny neprobere, píchnu mu stimulant.“

„A budeš riskovat srdeční zástavu?“

Maxovi trochu stoupl krevní tlak. Postará se, aby byl vzhůru, až příště vstoupí do místnosti.

„Pan Severance tu bude brzy. Potřebujeme vědět, o čem ten muž mluvil se svým synem. Celou dobu, co ho měli, ho drželi pod sedativy. Kdo ví, co jim mohl pod vlivem drog prozradit.“

Potřebují ty informace rychle, pomyslel si Max. Na rozdíl od všeobecně rozšířeného mínění trvá pořádný výslech celé týdny a někdy i měsíce. Jediný relativně účinný způsob, jak rychle získat informace, je využití mimořádně silné bolesti. Za takových okolností poví oběť vyšetřovateli všechno, co chce vědět. Úkolem vyšetřovatele je neprozradit, o co mu jde, aby zajatec musel mluvit jen pravdu.

Max měl hodinu, aby přišel na to, co chce Kovac slyšet, protože nepřipadalo v úvahu, že by tomu parchantovi řekl pravdu.

Kevinu Nixonovi bylo špatně od žaludku, když procházel kolem zátarasu na místo natáčení. Tím, že tam byl, porušoval slib, který dal své mrtvé sestře. Mohl jen doufat, že by mu za daných okolností odpustila. Tahle část nového filmu Donny Skyové se točila ve starém skladišti, které bylo po znovusjednocení Německa ponecháno svému osudu. Ta budova Kevinovi trochu připomínala Oregon, jenže tady byla všechna ta rez skutečná. Na velkém parkovišti stálo půl tuctu návěsů a náklaďáků cateringové společnosti spolu s lešeními, kamerovými jeřáby a úzkými kolejemi pro pohyblivé záběry. Scéna se hemžila lidmi pohybujícími se dvojnásobnou rychlostí, protože ve filmovém podnikání platí doslova, že čas jsou peníze. Podle toho, co Nixon viděl, odhadl, že tam producenti utrácejí tak padesát tisíc dolarů denně.

Organizovaný chaos vysokorozpočtového filmu mu byl povědomý, ale teď zároveň zcela cizí.

Právě se k němu chystal vykročit uniformovaný člen ochranky beze zbraně, když na něho přes prostranství zavolal nějaký hlas: „Nevěřím vlastním očím. Opravdu jsi to ty?“

Gwen Russellová proběhla kolem člena ochranky, pevně Nixona objala a zabořila mu obličej do hustého plnovousu, než ho políbila na obě tváře. Jako vždy nabitá energií ho rychle pustila z náručí a pátravě si ho prohlédla.

„Vypadáš fantasticky,“ řekla nakonec.

„Konečně jsem pochopil, že všechny diety na světě jsou k ničemu, tak jsem si před dvěma lety nechal podvázat žaludek.“ V jeho celoživotním boji s nadváhou to byl poslední zoufalý pokus, který se vyplatil. Před operací se Kevin od vysoké školy nedostal pod metrák. Teď vážil solidních třiaosmdesát, což mu dělalo slušnou postavu.

Kuchaři na Oregonu mu připravovali zvláštní stravu, aby mohl dodržovat pooperační dietu, a on neslevil nic ze své životosprávy, přestože nebyl nikdy příznivcem cvičení.

„Úžasně to pomohlo, kamaráde.“

Obrátila si ho dokola a pak se do něho zavěsila, takže ji mohl odvést zpátky k řadě návěsů zaparkovaných podél jedné strany parkoviště.

Gwen měla vlasy obarvené na růžovo a byla oblečená do pestrobarevných cyklistických elasťáků a pánské košile s krátkými rukávy. Kolem krku jí viselo nejméně patnáct zlatých řetězů a v drobných uších měla půl tuctu dírek na náušnice. Bývala Nixonovou asistentkou, když ho nominovali na cenu Akademie, a teď byla právem jednou z nejvyhledávanějších maskérek.

„Před pár lety jako by ses propadl do země. Nikdo nevěděl, kde jsi a co děláš,“ vysypala ze sebe. „Tak ven s tím, všechno mi pověz.“

„Není o čem mluvit.“

Našpulila rty. „Ale no tak. Zmizíš si na dobrých osm let a nemáš o čem mluvit? Našel jsi snad boha nebo něco takového? Moment, říkal jsi, že chceš mluvit s Donnou. Ty ses přidal k té jejich skupině, k těm reakcionářům?“

„Responsivistům,“ opravil ji Kevin.

„To je jedno,“ odsekla Gwen svým nejlepším kalifornským přízvukem. „Tak co, dal ses k nim?“

„Ne, ale chci s ní o tom mluvit.“

Došli k návěsu maskérů. Gwen otevřela dveře a vytáhla skládací schůdky. Vyvalil se na ně voskový pach líčidel a potpourri. Před velkým zrcadlem se táhl dlouhý pult plný lahviček a dóz nejrůznějších velikostí a tvarů, stejně jako tužek na obočí a tolik štětců na make-up, že by se jimi dal umést fotbalový stadion. U pultu stálo šest židlí. Gwen vyndala z malé lednice dvě láhve s vodou, hodila jednu Kevinovi a posadila se na židli. V silném světle jí vlasy zářily jako cukrová vata.

„No tak, vypařil ses těsně po těch Oscarech – kterého jsi mimochodem měl vyhrát. Proč to?“

„Potřeboval jsem se zbavit Hollywoodu. Už jsem ho měl plné zuby.“ Kevin jí zjevně nehodlal vysvětlovat, co dělal od doby, kdy se obrátil zády k filmovému průmyslu, ale Gwen byla dobrá kamarádka a zasloužila si slyšet pravdu.

„Vždyť jsi mě znala,“ spustil. „Byl jsem levičák jako všichni ostatní. Volil jsem demokraty, nenáviděl všechno, co nějak souviselo s republikánskou stranou, finančně podporoval organizace chránící životní prostředí a jezdil hybridním autem. Jako všichni v Hollywoodu.“

„Netvrď mi, že se z tebe stal konzervativec,“ řekla Gwen s předstíranou hrůzou. Sama se o politiku nikdy ani za mák nezajímala.

„Ne, nic takového,“ odpověděl. „Jenom jsem si srovnal v hlavě všechno, co se stalo. Po jedenáctém září se všechno změnilo.“ Při pouhé zmínce o tom datu Gwen zbledla, jako by věděla, co bude následovat. „Moje sestra za mnou letěla z Bostonu.“

„Ani mi to neříkej.“

„To její letadlo narazilo do severní věže Světového obchodního centra.“

Naklonila se k němu a vzala ho za ruku. „To je mi moc líto. Netušila jsem to.“

„Nedokázal jsem se přinutit to někomu říct.“

„Takže proto jsi odešel. Kvůli smrti své sestry.“

„Ne tak úplně,“ opáčil Kevin. „No, možná ano. Nevím. Tři týdny po jejím pohřbu jsem se vrátil do práce, snažil se žít zase normálním životem. Dělal jsem kostýmy pro jedno drama. Nepovím ti, která hvězda v tom hrála, protože dnes je ještě větší než tehdy. Seděla na židli a mluvila se svým agentem o těch útocích. Řekla něco jako: ‚Víš, myslím, že to, co se těm lidem stalo, bylo hrozné, ale tahle země si to zasloužila. Jenom se podívej, jak se chováme ke zbytku světa. Není divu, že nás všichni nenávidí.‘ Nebyl to nijak neobvyklý názor,“ pokračoval Nixon, „tehdy ani teď. Ale pak řekla, že lidé, co zemřeli – takže i má sestra – měli na těch útocích stejný podíl.“

„Nevěřil jsem vlastním uším. Mé sestřičce bylo šestadvacet a měla nastoupit do nemocnice jako doktorka a ta přeplacená kráva tvrdila, že ty útoky byly její vina. V tom okamžiku jsem se rozhodl, Gwen. Lidé v Hollywoodu byli natolik mimo realitu, že jsem to nemohl snést. Ta herečka vydělávala miliony tím, že se předváděla na plátně ve spodním prádle, urážela tím cítění muslimů a přitom házela vinu na moji sestru.

Ještě pár měsíců jsem poslouchal, co lidé v šoubyznysu říkají, a poznal jsem, že si všichni myslí prakticky to samé. Nedokázal jsem ty kecy o americké vině překousnout a nejvíc mi vadilo, že si nikdo z nich nepřipustil, že je také součástí Ameriky.“

Kevin nedodal, že zamířil přímo do CIA, aby nabídl své výjimečné schopnosti, ani že mu byla nabídnuta ještě mnohem zajímavější a lépe placená práce v Korporaci, nejspíš díky tomu, že Langston Overholt dal jeho jméno Juanovi ještě předtím, než se CIA dozvěděla, že má zájem o spolupráci.

Zvyknout si na polovojenské podmínky v Cabrillově pirátské tlupě bylo mimořádně snadné a Nixon poprvé pochopil půvab vojenského života. Nespočíval v akci a dobrodružství, protože většinu dní naplňovala stereotypní práce. Bylo to o kamarádství, pocitu loajality, který ti muži a ženy sdíleli. Zodpovídali za sebe navzájem, což vytvářelo vazby, které byly hlubší, než si Kevin kdy dokázal představit.

Ale léta strávená na Oregonu ho zas tak moc nezměnila. Stále dával peníze na liberální kauzy, volil demokraty, kdykoliv si vzpomněl poslat poštou volební lístek, a jeho hybridní auto pořád parkovalo v garáži v L. A. Jen si mnohem víc vážil toho, že může to všechno dělat.

„To mě hrozně mrzí,“ porušila Gwen nastalé ticho. „Nijak zvlášť jsem tomu všemu nevěnovala pozornost.“

„To já dřív taky ne, ale teď…“ Odmlčel se a pokrčil rameny. Vycítil, že jí je trapně. Možná se změnil víc, než si myslel.

Dveře návěsu se náhle rozlétly. V ranních talk show nebo na červeném koberci při filmové premiéře sálala Donna Skyová oslnivou září, která naplnila jakýkoliv prostor. Byla ztělesněním vkusu, vyrovnanosti a elegance. Když teď vtrhla do návěsu s vlasy zakrytými baseballovou čepicía bez make-upu zakrývajícího akné, vypadala jako kdejaká otrávená ženská, které táhne na třicítku, s mindrákem a přesvědčením, že si může cokoliv dovolit. Pod krhavýma očima měla temné kruhy a Kevin z ní přes celou místnost ucítil alkohol z předchozího večera.

„Kdo sakra jste a co tady děláte?“ obořila se hrubě na Nixona. Její proslulý hlas byl poznamenaný kocovinou. Pak se odmlčela, prohlédla si ho a konečně ho poznala. „Vy jste Kevin Nixon, co? Ten, co dělal maskéra v Rodinných klenotech.“

„Tím filmem jste se proslavila, jestli se nemýlím,“ poznamenal Kevin a vstal.

„Jednou to přijít muselo,“ řekla Donna nafoukaně. Posadila se do židle, z níž Kevin právě vstal, a podívala se přes rameno na Gwen. „Zbav mě těch pytlů pod očima, ano? Budu točit až za pár hodin, ale nesnesu, když vypadám takhle.“

Kevin chtěl říct, že neměla předchozí noc vymetat kluby, ale spolkl to.

Gwen vrhla na Kevina významný pohled a řekla: „Jasně, zlatíčko. Pro tebe cokoliv.“

„Vy teď děláte na tomhle filmu?“ zeptala se Donna Nixona, když se Gwen pustila do práce se štětci a očními linkami.

„Vlastně ne. Přišel jsem si s vámi promluvit, jestli vám to nevadí.“

Znuděně si povzdechla a pak řekla: „No tak jo. O čem se mnou chcete mluvit?“

Kevin pohlédl na Gwen. Okamžitě pochopila. „Donno, zlatíčko, co kdyby tě nalíčil Kevin, abyste si mohli promluvit v klidu?“

„Dobře.“

Nixon bezhlasně pronesl Děkuju a Gwen ustoupila a podala mu štětec. Počkal, až odejde z návěsu, a dal se do práce. „Chtěl bych s vámi mluvit o Thomu Severanceovi a hnutí responsivistů.“

Donna Skyeová okamžitě strnula. „Promiňte, ale na tohle téma se nevyjadřuji.“

„Je to důležité. V sázce jsou lidské životy.“

„Nechci o tom mluvit, jasné? Můžeme si povídat o mojí kariéře nebo společenském životě, to mi nevadí. Ale o responsivismu se už s nikým bavit nebudu.“

„Proč?“

„Prostě nebudu!“

Kevin se pokusil vzpomenout si na všechno, co mu Linda v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách pověděla o vedení výslechu. „Asi před týdnem se v Indickém oceánu potopila loď najatá responsivisty.“

„To vím. Četla jsem o tom v novinách. Prý ji zasáhla velká vlna. Mají pro ni zvláštní název.“

„Tsunami,“ napověděl jí Kevin. „Říkají jí vlna tsunami.“

„Přesně tak. Tu loď zasáhla vlna tsunami.“

Kevin vytáhl z batůžku, který si přinesl s sebou, tenký notebook a položil ho na pult, ze kterého odhrnul Gwenin nepořádek. Jen několik vteřin mu trvalo najít složku, kterou hledal.

Kvalita videozáznamu nebyla nijak slavná, protože kamera, kterou použil Mark Murphy na palubě Golden Dawn, měla málo světla, ale stačila na to, aby bylo jasně vidět děsivé mrtvoly posádky na můstku a litry krve rozlité po palubě. Nechal záznam běžet asi pět minut.

„Co to bylo? Film, na kterém teď pracujete?“

„Bylo to natočeno na Golden Dawn. Všichni pasažéři a členové posádky byli zavražděni do jednoho, otráveni něčím tak toxickým, že ani nestihli použít vysílačku.“ Našel další část uloženého videa. Tohle natočila kamera na stožáru Oregonu a ukazovala potápějící se loď. Její jméno bylo jasně vidět, když příď ozářil reflektor.

Donna Skyová byla viditelně zmatená. „Kdo to natočil a proč se to neobjevilo v médiích?“

„Autora vám prozradit nemůžu, ale nikdo to nenahlásil proto, že šlo o teroristický útok a úřady nechtějí, aby teroristé věděli, co víme my.“

V duchu ji musel pochválit. Zaregistrovala, že použil první osobu. „Takže vy jste… Chci říct, vy pracujete pro…?“

„Na tu otázku vám nemůžu přímo odpovědět, ale to, že ten videozáznam vlastním, by vám mělo dost napovědět.“

„A proč jste ho ukázal mně? Já o terorismu nic nevím.“

„Vaše jméno se objevilo během vyšetřování a důkazy ukazují na to, že ten útok mají na svědomí jisté živly v responsivistickém hnutí.“ Pronesl to s vědomím, že mu buďto uvěří nebo zavolá ochranku a nechá ho vyvést.

Její odraz v zrcadle se na něj upřeně díval. Kevin vystavěl svou kariéru na zakrývání tváří, nebyl zvyklý z nich číst. Neměl tušení, co si myslí. Přemýšlel, jak by on sám reagoval, kdyby mu někdo řekl, že jeho kněz je terorista.

„Nevěřím vám,“ řekla po chvilce. „Myslím, že jsou ty záběry kašírované, abyste zdiskreditovali Thoma a Heidi.“

Aspoň mě nevyhodila, pomyslel si Kevin. Zeptal se: „Proč bychom to dělali? Co by nás vedlo k tomu, abychom ta videa vytvořili a cestovali přes půl světa vám je ukázat?“

„Jak mám vědět, co máte v úmyslu?“ odsekla Donna.

„Prosím, zkuste se nad tím logicky zamyslet. Kdyby bylo mým cílem zdiskreditovat responsivisty, nedal bych to spíš CNN nebo Foxu?“ Když na to nic neřekla, požádal ji Kevin o upřímnou odpověď.

„Nejspíš ano.“

„A protože jsem to neudělal, musí být mým cílem něco jiného, ne?“

„Responsivisté nevěří na násilí. Není možné, že by jejich členové udělali něco takového. Byla to nejspíš tlupa radikálních odpůrců interrupcí nebo někdo takový.“

„Slečno Skyová, věřte mi, že jsme prověřili všechny známé organizace na světě, které by za to mohly být zodpovědné, ale pořád nám z toho vycházeli responsivisté. A nemluvím o jejich vedení.“ Kevin byl teď v ráži a lži mu naskakovaly jedna za druhou. „Myslíme si, že ta zvěrstva spáchala nějaká odtržená skupina, která by mohla mít na svědomí další podobné útoky na světě.

Oba víme, že někteří lidé dovádějí svou víru do extrému, což bude podle všeho i tenhle případ: extremisté uvnitř vaší organizace. Jestli opravdu chcete pomoci svým přátelům, musíte mi říct všechno, co víte.“

„Dobře,“ pronesla chabě.

Rozmlouvali spolu asi hodinu, než se vrátila Gwen. Přivedla s sebou několik statistů, kteří potřebovali nalíčit. Kevin nakonec dospěl k závěru, že Donna Skyová neví o tom, na co Korporace náhodou narazila, vůbec nic. Měl také pocit, že je to smutná, osamělá mladá žena, uvězněná svým vlastním úspěchem, a že si ji vedení responsivistů právě proto vybralo. Mohl jen doufat, že jednoho dne najde vnitřní sílu, která jí umožní postavit se na vlastní nohy. Pochyboval, že se to stane, ale naděje stále existovala.

„Moc vám děkuji, že jste si se mnou promluvila,“ řekl Kevin, když balil notebook.

„Asi jsem vám moc nepomohla.“

„Ne. Byla jste skvělá. Díky.“

Prohlížela si v zrcadle svůj obličej. Znovu měla půvab, který uchvacoval její fanoušky. Následky prohýřené noci byly pryč. Kevin vrátil její tváři nevinnost a atraktivitu. Smutek v jejích očích však zakrýt nedokázal.

22

Let na Filipíny trval Cabrillovi a Franklinu Lincolnovi něco přes čtrnáct hodin. Skoro stejnou dobu jim zabralo dostat se z hlavního města Manily do Tubigonu na ostrově Bohola ve středu souostroví čítajícího přes sedm tisíc ostrovů, přestože to vzdušnou čarou bylo jen necelých pět set kilometrů. Juan věděl ze zkušenosti, že ve třetím světě je všechno mnohem dál než na mapě.

Protože na Boholu nebylo možné zaručit pozemní dopravu, byli nuceni letět nejprve na blízký ostrov Cebu, pronajmout si velký starý džíp a počkat na přívoz, který by je převezl přes Boholskou úžinu. Linc poznamenal, že je přívoz tak starý, že by pneumatiky pověšené na jeho zrezivělých bocích měly mít ještě bílé pruhy. Člun se výrazně nakláněl na pravobok i přesto, že většina nákladu byla úmyslně posunutá doleva. Jakékoliv pomyšlení na spánek během plavby zaháněl přívěs za traktorem vedle jejich džípu plný prasat, která trpěla mořskou nemocí i v těch chráněných vodách. Jejich pach a kvičení by probudily i mrtvého.

Během plavby motory dvakrát nevysvětlitelně zmlkly, poprvé jen na pár minut a podruhé skoro na hodinu, během níž se posádka pod dohledem popudlivého strojníka snažila závadu odstranit.

Obavy o vlastní život během té cesty byly pro Cabrilla vítaným rozptýlením. Umožnily mu přestat chvíli přemýšlet o Maxově osudu. Když ale motory znovu zakašlaly a probraly se k životu, okamžitě se vrátil v myšlenkách ke svému příteli. Neunikla mu ironie, že Hanleyho otec zahynul na Filipínách při obraně ostrova Corregidor v prvních měsících druhé světové války.

Juan věděl, že Max udělá cokoliv, aby chránil jak svého syna, tak Korporaci. Jeho smysl pro loajalitu by obdivoval i svatý Bernard. Mohl jen doufat, že najde dostatečnou páku, která by Maxovi zajistila svobodu. Nedělal si žádné iluze o metodách, které Zelimir Kovac použije, aby z něho dostal informace. A kdyby Max nevydržel, byl jeho osud zpečetěn, jakmile by promluvil.

Tahle myšlenka probíhala Cabrillovi hlavou stále dokola.

Když se konečně objevila světla Tubigonu, zapípal Juanův satelitní telefon. „Cabrillo.“

„Ahoj Juane, tady Linda.“

„Něco nového?“

„Severance se neozval, jestli se ptáš na tohle.“

„Sakra. Ano, to jsem chtěl vědět.“

Deset telefonátů vůdci responsivistů a pořád nic. Juan se vydával za šéfa bezpečnostní agentury, která byla údajně najata, aby zachránila Maxova syna. Mluvil s recepční tak dlouho, že se dokonce dozvěděl, že čte o polední pauze milostné romány. Omlouvala se pokaždé, když zavolal, tvrdila, že Severance není k dispozici, a spojila ho s jeho hlasovou schránkou. Juan nabídl za vrácení Maxe jakoukoliv myslitelnou odměnu, a když nedostal odpověď, začal vyhrožovat. Ve svém posledním hovoru Severance varoval, že pokud nepropustí Maxe v pořádku, půjde po jeho rodině.

Díky Langstonu Overholtovi nemohl svou hrozbu splnit, ale to Severance nevěděl. Nebo mu to bylo jedno.

„Co se děje?“ zeptal se Cabrillo.

„Kevin právě domluvil s Donnou Skyovou. Nic neví.“

„Je si jistý?“

„Mluvili spolu hodinu,“ odpověděla Linda svým skřítkovským hlasem. „Je to jenom herečka, která se nechala nalákat šílenou sektou. Je moc důležitá na to, aby ji zapletli do něčeho nekalého. A podle bulvárních plátků bude mít nejméně čtyři měsíce plné ruce práce s natáčením, nejspíš k zlosti svého nejnovějšího milence, jenž je teď na turné po Austrálii se svou skupinou, která podle Marka Murphyho za nic nestojí.“

„Tak to by se mi nejspíš líbila,“ poznamenal Juan, zatímco si rovnal v hlavě nejnovější informace. „Jestli Gil Martell nevyslovil její jméno, když mluvil se Severancem poté, co jsme se vloupali do jeho kanceláře, muselo to být něco jiného. Mohla bys požádat Haliho, aby se ještě jednou vrátil k té nahrávce?“

„Hrozně nadával, když jsem mu řekla, že se možná spletl, a pak sám od sebe nabídl, že si to celé poslechne ještě jednou.“

„Slib mu mimořádný příděl grogu. Ještě něco?“

„Eddie se vrátil z Říma a odposlech jachty toho obchodníka se zbraněmi probíhá úspěšně, ale ještě jsme nezachytili nic zajímavého.“

Cabrillo na tuhle misi úplně zapomněl. „Dobře. Dál mě informujte. Linc a já jsme asi tři hodiny cesty od filipínské základny responsivistů. Zůstaneme ve spojení.“

„Rozumím, Předsedo, a šťastný lov. Oregon konec.“

Juan ukončil hovor.

„Takže s Donnou Skyovou to nevyšlo?“ zeptal se Linc v potemnělé kabině džípu. V tmavém oblečení nebyl Linc víc než černý stín sedící vedle Cabrilla.

„Jo. Nic neví.“

„Stejně jsem si od toho moc nesliboval. Ženská jako tahle nemůže jít ani vyvenčit psa, aby ji při tom neotravovali paparazzi.“

„Linda říkala něco podobného,“ poznamenal Juan otráveně. „Mělo mi to dojít.“

„Předsedo, od začátku se chytáme stébel. Nemusíš na mě být protivný. Použijeme všechna fakta, která známe, a uvidíme, kam nás dovedou. Musíme prověřit i slepé uličky.“

„Já vím,“ souhlasil Juan. „Jde jen o to –“

„– že je v sázce Maxův život,“ dokončil Linc větu za něho. „A tobě to dělá starosti.“

Cabrillo se přinutil k unavenému úsměvu. „To bylo velice mírně řečeno.“

„Poslechni, člověče, tohle je zatím naše nejlepší stopa. Bůhví jak dlouho tady byly čtyři stovky responsivistů a teď jsou všichni mrtví nejspíš proto, aby nemohli mluvit o tom, co tady dělali. Najdeme, co potřebujeme, a dostaneme Maxe a jeho syna zpátky.“

Juan oceňoval jeho optimismus, ale necítil se o nic lépe. Věděl, že se mu uleví, teprve až bude Max zpátky na palubě Oregonu a Thom Severance se Zelimirem Kovacem přibití na dveřích nejbližší stodoly.

Přívoz se doplazil do přístavu, kde narazil do dřevěného mola v nejhorší ukázce námořnických schopností, jakou kdy Cabrillo viděl. Deset minut nato, když už byla loď přivázaná k molu a rampa spuštěná, nastartoval Linc motor džípu a vyjeli do přístavu. Okamžitě otevřeli okénka, aby vyvětrali prasečí zápach, kterého bylo auto plné.

„Teď nebo jindy…,“ poznamenal Juan a položil nohu na palubní desku.

Vyhrnul si nohavici kalhot. Protéza, kterou měl teď nasazenou, byla hruškovitá a ošklivá, vyrobená z plastu tělové barvy. Odepnul si ji, rozvázal botu, zul ji a stáhl ponožku. V chodidle protézy byl drobný otvor. Vzal si z kapsy malý šroubovák, zasunul ho do otvoru a otočil proti směru hodinových ručiček. Tím uvolnil mechanismus v noze, který umožňoval rozevřít lýtko jako staromódní krabici na svačinu. Uvnitř protézy, které říkal pašerácká noha, se nacházely dvě pistole Kel-Tek.

I když byly malé, dokázaly vystřelovat náboje ráže .380. Pro tuhle konkrétní misi upravil zbrojař z Oregonu náboje tak, že do kulek vyhloubil otvory a dal do nich kapičky rtuti. Když kulka narazila na tělo a zbrzdila se, setrvačnost způsobila, že rtuť roztrhla hrot kulky a rozervala tkáně jako silná výbušnina pancíř tanku. Zásah kamkoliv do středu těla byl smrtelný a dokonce i trefa do ramene nebo boku mohla utrhnout končetinu. Cabrillo podal jednu z drobných pistolí Linkovi a druhou si zastrčil za pásek na kříži.

V pašerácké noze byly také dva kousky plastové trhaviny a tužkové rozbušky nastavené na pět minut. Juan za ta léta zjistil, že když jeho protéza spustí detektor kovů na letišti a on si jen vyhrne nohavici, pokaždé na něho s omluvným úsměvem mávnou, aby šel dál. Ačkoliv se na téhle cestě nesetkali se psy cvičenými na výbušniny, měl i pro takový případ připravenou lahvičku s nitroglycerinem a historku o nemocném srdci.

Silnice z města do kopců neviděla nový asfalt už celá desetiletí. Responsivisté pracovali na protější straně ostrova a trvalo hodinu se tam dostat. Slunce během cesty vyšlo nad obzor a odhalilo dešťový prales a džungli, které tísnily silnici jako nekonečný smaragdový tunel. Několik málo vesnic, které míjeli, se skládalo z pár chatrčí a podivných přístřešků z vlnitého plechu. Až na japonskou okupaci za války se mírumilovný život na ostrovech za poslední tisíciletí nezměnil.

Když byli osm kilometrů od cíle, zajel Linc ke krajnici a zaparkoval džíp v podrostu dost hustém na to, aby se v něm auto skrylo. Netušili, jestli responsivisté nenechali na svých pozemcích stráže, a nechtěli zbytečně riskovat. On a Cabrillo strávili několik minut vylepšováním svého maskování a zahlazováním stop, které džíp zanechal v měkké hlíně. Nikdo by ho ze silnice nezahlédl, ani kdyby věděl, že tam někde je. Juan postavil z oblázků malou pyramidu, aby jí to místo označil.

Hodili si na ramena batohy s vybavením, vstoupili do džungle a vyrazili na dlouhou cestu. Slunce jako by zmizelo a nahradilo ho zelené filtrované světlo, které stěží pronikalo vysokou klenbou stromů. Ta barva Cabrillovi připomněla ponorkový dok na Oregonu, když se v něm v noci zhasnou světla.

Navzdory své statné postavě se Linc pohyboval v džungli se samozřejmou elegancí kočkovité šelmy a vyhledával i ty nejmenší skuliny ve vegetaci, aby nic neporušil. Jeho nohy jako by se ani nedotýkaly jílovité země. Byl tak nenápadný, že symfonie hmyzu a ptactva ani na okamžik neutichla nebo varovně nezesílila.

Cabrillo šel v jeho stopách a neustále se ohlížel, zda je někdo nesleduje. Vzduch byl tak vlhký, až se zdálo, že se plíce při každém nádechu plní tekutinou. Po zádech se mu lil pot, který už mu promáčel lem baseballové čepice. Místo, kde byla k pahýlu nohy připevněná protéza, bylo studené a vlhké.

Po dvou hodinách mlčenlivého plížení dešťovým pralesem zvedl Linc pěst a pak klesl k zemi. Cabrillo udělal totéž a doplazil se vedle velkého bývalého mariňáka. Před nimi se otevírala pastvina, která asi po půl kilometru klesala do moře v linii takřka kolmých svahů a rozeklaných útesů.

Protože měli slunce v zádech, nemusel si Cabrillo dělat starosti, že by čočky dalekohledu házely odlesky, když se rozhlížel po okolí. Responsivisté postavili nedaleko od útesů jedinou plechovou budovu. Byla velká jako skladiště a měla mírně skloněnou střechu, která si dokázala poradit s každoročními čtyřmi metry srážek. Průsvitné panely ve střeše pouštěly dovnitř tlumené světlo, protože tam nebyla žádná okna. Stěny byly z holého plechu natřeného červenou antikorozní barvou a byly v nich jen jedny dveře vedoucí na parkoviště dost velké pro asi padesát aut.

Nějakých třicet metrů od skladiště se táhly čtyři řady betonových čtverců. Cabrillo napočítal čtyřicet v každé řadě.

Linc mu poklepal na rameno. Nakreslil do hlíny obdélník a ukázal na budovu. Pak načrtl další obdélník a ukázal na plochu pokrytou deskami. Až dosud ho Cabrillo chápal. Pak Linc udělal mnohem větší čtverec kolem obou obdélníků a ukázal prstem přes otevřené prostranství.

Juan si prohlédl oblast dalekohledem a všiml si drobných odchylek v trávě vedoucích v přímých liniích, které se o kus dál lámaly v pravém úhlu. Pohlédl na Linka. Veterán námořnictva položil hranu jedné ruky na čáru, kterou nakreslil, čímž naznačil, že si myslí, že kolem pole dříve stál plot. Pak si prsty dosti hrubě nadzvedl koutky očí.

Cabrillo souhlasně přikývl. Kdysi to bývala jakási japonská základna, nejspíš zajatecký tábor. Plot byl odstraněn už před lety a jediné, co zbylo z ubikací pro zajatce, byly ty betonové desky. Napadlo ho, jestli si responsivisté nevybrali tohle místo proto, že tam už měli základy pro své stavby.

Oba muži pozorovali budovu další dvě hodiny a předávali si dalekohled pokaždé, když jednoho z nich začaly bolet oči. Na otevřeném prostranství se nic nepohnulo, jen občas zavál od oceánu vítr a zvlnil trávu vysokou po kolena.

Juan náhle zaklel a postavil se. „Je to jasné. Nikdo tam není.“ Jeho slova zněla po tolika hodinách mlčení neobvykle hlasitě.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptal se Linc chraptivým šepotem.

„Poslouchej.“ Jeho tón jasně naznačoval, že má na sebe vztek.

Linc naklonil hlavu ke straně. „Nic než moře narážející na útesy.“

„Přesně tak. Vidíš ty prázdné držáky na střeše? Tady musí být dobrých třicet stupňů, což znamená skoro padesát uvnitř. Ty vzpěry držely velké klimatizační jednotky. Když se odsud stěhovali, vzali je s sebou. Budou to už celé týdny, co odsud odjeli.“

Cabrillo natáhl ruku, aby zvedl Lincolna na nohy. Jen díky pilnému posilování na Oregonu si při tom nenatáhl zádové svaly.

Přestože si byl svým závěrem celkem jistý, blížili se k budově opatrně a drželi se dál ode dveří, dokud se nepřitiskli k plechové zdi. Kov byl tak horký, že si o něj Juan popálil bříška prstů.

S tasenými pistolemi došli až ke vchodu. Juan položil batoh na zem a vyndal z něj kus gumové hadice. Obtočil ji kolem dveřního knoflíku a podal jeden konec Linkovi, zatímco sám držel druhý. Postavili se každý na jednu stranu dveří a Juan zatáhl. Hadice knoflíkem otočila a dveře se otevřely. Kdyby tam byla nastražená nálož, Cabrillův trik by je udržel dál od poloměru výbuchu.

„Nebylo ani zamčeno,“ poznamenal Line.

Juan nahlédl dovnitř. „Ani nemuselo být. Podívej se.“

V tlumeném světle procházejícím střešními panely bylo ve skladišti šero, ale ne taková tma, aby nebylo vidět, že je zcela prázdné. Monotónní betonovou plochu nenarušovaly ani podpěrné sloupy. Nebýt malých dveří, připadal by si tam Juan jako v hangáru. Podlaha byla natřená šedou barvou a zcela čistá. Když Juan vstoupil dovnitř, ucítil slabý pach dezinfekce.

„Vypadá to, že nás ty pilné uklízečky zase porazily, co?“ zažertoval Line, když stanul Juanovi po boku.

Cabrillo mlčel. Ve svém nitru cítil, že nenajdou nic, co by inkriminovalo Severance, takže nebudou mít žádnou páku, s jejíž pomocí by dostali

Maxe zpátky. Responsivisté odstranili jakoukoliv stopu po tom, co se v té budově dělo. Potrubí klimatizace zmizelo spolu se všemi kabely a trubkami.

„Zatracená ztráta času,“ zavrčel nakonec znechuceně.

Linc seděl na bobku a zkoumal podlahu. Napřímil se a řekl: „Ten beton je dost zvětralý. Tipoval bych, že ho položili Japonci, když stavěli tábor.“

„K čemu sakra potřebovali tak velký barák?“ zamyslel se Juan nahlas. „Na letištní plochu okolí moc hornaté, takže hangár to nebyl.“

„Nevím, třeba tady něco skladovali.“

„Byla to továrna,“ řekl Juan. „Vsadím se, že tady používali vojenské zajatce jako otroky. Všude jinde to dělali stejně.“

Linc se dotkl prstem špičky svého širokého nosu. „Určitě máš pravdu.“

Juan vytáhl satelitní telefon a zavolal na Oregon. Protože Hali pracoval na záznamu štěnice, požádal Juan službu na ústředně, aby ho spojila s Erikem Stonem.

„Co se děje, šéfe?“ zeptal se Eric, když zvedl telefon ve své kajutě.

„Prokaž mi službu a podívej se na japonskou okupaci ostrova Bohol na Filipínách. Zajímá mě, jestli tady měli nějaké zajatecké tábory nebo továrny.“

„Cože, teď?“

„Plány, jak sbalit Janni Dahlovou, si můžeš spřádat potom.“

„Dobře, vydrž chvilku.“ Spojení bylo tak jasné, že slyšel, jak se Erikovy prsty míhají po klávesnici. „Něco bych měl. Na tom ostrově otevřeli v březnu 1943 vězení pro domorodé zločince. Zavřeli ho v den, kdy se tam vrátil MacArthur, dvacátého října 1944. Měla ho na starost nějaká jednotka 731. Chceš, abych se podíval i na ni?“

„Ne,“ odpověděl Juan. V budově bylo pětačtyřicet stupňů, ale on se otřásl, jako by mu náhle zmrzla krev v žilách. „Už vím, co tady bylo.“

Ukončil spojení. „Byla tu továrna na smrt,“ oznámil Linkovi, „provozovaná skupinou zvanou jednotka 731.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„To mě nepřekvapuje. Na rozdíl od Němců, kteří se omluvili za holokaust, japonská vláda se ke svým válečným zločinům nikdy skutečně nepřiznala, zvlášť k těm spáchaným jednotkou 731.“

„Co dělali?“

„Měli za okupace továrny a laboratoře rozeseté po celé okupované Číně a ručili za japonské úsilí vyvíjet biologické zbraně. Tvrdí se, že jednotka 731 a jí podobné zabili víc lidí než Hitler ve svých koncentračních táborech. Experimentovali na zajatcích tak, že jim aplikovali všechny viry, které lidstvo tehdy znalo. Způsobili epidemie dýmějového moru, tyfu a antraxu v několika čínských městech. Někdy sypali z letadel infikované blechy nebo je dávali do bomb. Dalším oblíbeným trikem bylo otrávení zdrojů pitné vody pro celé město.“

„A to jim procházelo?“

„Celá léta. Jejich dalším úkolem bylo zkoumat účinky výbušnin a dalších zbraní na lidské tělo. Zastřelili, roztrhali na kusy nebo spálili stovky vězňů najednou. Představ si jakékoliv mučení a můžeš si být jistý, že ho jednotka 731 pečlivě prozkoumala. Vybavuji si jeden experiment, při kterém věšeli zajatce za nohy, jen aby zjistili, za jak dlouho zemřou.“

Linc trochu zbledl pod svou ebenovou pokožkou. „A tady byla jedna z těch jejich laboratoří?“ zeptal se a rozhlédl se kolem.

Juan přikývl. „A místní filipínští zajatci byli jejich laboratorní krysy.“

„Myslíš na to, na co já?“

„Že si Severance vybral tohle místo z konkrétního důvodu?“

„Použití toxinu na palubě Golden Dawn poté, co jeho lidé pracovali ve staré továrně na biologické zbraně, nemůže být náhoda. Teď střílím naslepo, ale je možné, že využili něco, co tady zbylo po Japoncích?“

„To by nezabilo celou posádku ve stejnou chvíli,“ odpověděl Cabrillo. „Uvažoval jsem o tom od okamžiku, kdy se Eric zmínil o jednotce 731. Ne, musí to být něco, co tady sami vytvořili.“

„Připadá ti jako dobrý nápad chodit tady bez ochranného obleku?“

„Nic se nám nestane,“ odpověděl Juan přesvědčivě.

„No, uvítal bych aspoň roušku a gumové rukavice,“ zavrčel Line.

„Zkus jednu z Lindiných jógových technik a dýchej očima.“

S baterkami v rukou začali oba muži každý z jednoho kouta prohlížet metr po metru celou budovu. Nenašli ani kousek papíru.

„Nic tady není,“ musel přiznat Juan.

„Ne tak rychle,“ řekl Line. Zkoumal zadní stěnu skladiště. Poklepal na jeden z odkrytých ocelových podpůrných sloupů. Pak položil dlaň na vedlejší plechovou zeď. Byla teplá, ale nepálila. To samo o sobě nemuselo nic znamenat, třeba na ni přímo nesvítilo slunce, ale bylo to povzbudivé znamení.

„Co tam máš?“ zeptal se Juan.

„Napadl mě takový nesmysl. Moment.“ Obrátil se, zamířil ke dveřím a cestou počítal kroky. „Devadesát osm, devadesát devět, sto,“ řekl, když dosáhl protější zdi. „Při jednom metru na krok to dělá sto metrů na celou budovu.“

„Skvělé,“ opáčil Juan rezignovaně.

„I vy malověrní.“

Linc odvedl Cabrilla ven, prošel kolem vnější zdi a opět spočítal kroky. „Devadesát osm, devadesát devět, sto, sto jedna.“

„Nevědomky jsi zkrátil krok,“ řekl Juan lhostejně.

„Dotkni se zadní stěny,“ vybídl ho Line, který dobře věděl, co Předseda zjistí.

Juan ucukl prsty. Plech byl rozpálený doruda. Tázavě zvedl obočí.

„Ty sloupy, které jsme viděli na druhé straně téhle zdi, nejsou nosné. Jsou z příliš tenkého kovu.“

„Víš to jistě?“

„Mám výcvik SEAL, příteli. Učili nás, jak se staví budovy, abychom lépe pochopili, jak je vyhazovat do vzduchu. Tamto je falešná zeď a za ní je metrová mezera.“

„Ale k čemu to, sakra?“

„To zjistíme.“

Vrátili se do rozpáleného skladiště. Linc vytáhl z batohu matný zavírací nůž. Rozevřel ostří a zabodl ho do stěny. Krájelo plech jako papír. Vyřízl u podlahy vodorovnou škvíru a kolmo k ní shora další. Ze skřípění ostří o plech začaly Cabrilla brnět zuby.

„Emerson CQO-7a,“ řekl Linc a pyšně pozvedl nůž. Na ostří nebyl ani zoubek. „Před pár lety jsem o něm četl a nevěřil té reklamě. Teď už věřím.“

Kopl do proříznutého plechu a odtáhl jeho cípy jako okvětní lístky, aby mohl prolézt vzniklým otvorem do tajné místnosti. Paprsek baterky odhalil…

„Nic. Je to prázdné. Stejně jako zbytek toho baráku,“ konstatoval Linc zklamaně.

„Kruci.“

Společně prošli úzkým prostorem po celé šířce budovy a posvítili si na každý povrch. Bylo tam horko jako v tyglíku v tavicí peci.

Linc si zrovna svítil na podlahu, když cosi upoutalo jeho pozornost. Zastavil se a přejel zlehka prsty po natřeném betonu. Když vzhlédl k Předsedovi, měl na tváři úsměv.

„Co tam máš?“

„Tenhle beton je nový. Ne na celé podlaze, jenom tady.“

Juan si toho také všiml. Asi třímetrový pruh ode zdi ke zdi byl hladší než okolí a nejevil žádné známky zvětrání.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Juan.

„Dokonalé místo pro schodiště do podzemí. Velikost by tomu odpovídala.“

„Tak to zjistíme.“

Juan sáhl do batohu pro plastickou trhavinu C-4, vytvaroval ji tak, aby šla síla výbuchu dolů, a zasunul do ní časovanou rozbušku. Rychlým pohledem se přesvědčil, že je Linc připravený, a aktivoval detonátor.

Vyběhli z tajné místnosti a utíkali přes skladiště. Plíce se jim plnily horkým vzduchem a jejich kroky se hlasitě rozléhaly. Linc prolétl dveřmi s Cabrillem v patách a urazili ještě padesát metrů, než se zastavili a obrátili.

Tlumený výbuch vyrazil ze střechy průsvitné panely a naplnil skladiště vířící mlhou betonového prachu. Ten se valil rozbitou střechou ven, takže budova vypadala, jako by hořela.

Zatímco čekali, až se oblaka usadí, cítil Juan, jak mu po zádech běhá mráz ze zlého tušení. Opatrně se rozhlédl po džungli. Záblesk slunečního světla odražený od nějakého lesklého povrchu mu jako varování stačil. Strhl Linka stranou a vrhl se k zemi právě v okamžiku, kdy kulky ze dvou pušek prořízly vzduch na místě, kde před zlomkem vteřiny stáli. Dobře ukrytí střelci přepnuli zbraně na automat a poslali drtivou sprchu kulek na parkoviště, kde si mysleli, že Cabrillo s Linkem leží.

Oba muži byli prakticky bezmocní a věděli, že pokud nenajdou úkryt, budou za pár vteřin mrtví. Aniž by se domluvili, rozběhli se zpátky do skladiště. Nohy kropily kamínky, které zvedaly kulky zarývající se do země v jejich stopách.

Juan doběhl na místo výbuchu jako první. Nálož beton rozbila a vytvořila v podlaze velký kráter páchnoucí výbušninou. Ale bylo jí málo, betonová zátka byla příliš silná. Když si posvítil baterkou dolů, nenašel jediné průhledné místo.

Ucítil na jazyku hořkost porážky.

V plechových zdech budovy se objevilo souhvězdí děr po kulkách. Otočil se, aniž by si uvědomil, že už tasil pistoli. Po obou stranách dveří stáli dva střelci. Vypálil tři výstřely, ale na možnosti zbraně to bylo příliš daleko. Muži sebou ani netrhli.

Linc proskočil dírou ve zdi vedle něho a přistál na dně kráteru, který vytvořili. Když nohama dopadl na narušený beton, otevřela se pod ním díra a on zmizel v zemi. Jeho váha stačila na to, aby betonová zátka povolila.

Zatímco se beton na okrajích lámal a padal dolů po schodišti, vrhl se Juan dolů. Ještě si stačil všimnout, že vzduch vycházející z hlubin s sebou nese chladný pach smrti.

23

Pěst se zabořila Maxovi hluboko do břicha, až se zlomil v pase natolik, kolik mu dovolovaly provazy poutající ho k židli. Zelimir Kovac nepoužil ani polovinu své obrovské síly, a přesto Henley cítil, jako by se mu vnitřnosti proměnily v rosol. Zahekal bolestí a z rozbitých úst mu vystříkly sliny smíšené s krví.

Byla to čtvrtá rána na tělo po sobě a on ji nečekal. Se zavázanýma očima se mohl spoléhat jen na to, že údery protivníka budou dopadat v pravidelném rytmu, ale Kovac se žádného nedržel. Jeho rány byly nepravidelné a brutální. Pokračovalo to už deset minut a on ještě nepoložil jedinou otázku.

Páska zalepující Maxovi oči byla náhle stržena tak prudce, až s sebou vzala část hustého obočí. Byl to pocit, jako by mu někdo chrstl do tváře kyselinu, a on nedokázal potlačit zasténání, které mu uniklo ze rtů.

Rozhlížel se kolem a mrkal přes proud slz. Místnost byla holá a takřka sterilní, s bílými stěnami ze škvárobetonových tvárnic a betonovou podlahou. U Maxových nohou zlověstně zelo ústí kanálu a vedle kovových dveří se nacházel vodovodní kohoutek s dlouhou hadicí namotanou na kolíku. Dveře byly otevřené a za nimi Max viděl chodbu se stejnými panelovými zdmi a omšelým bílým nátěrem.

Nad Maxem stál Kovac oblečený do kalhot od obleku a tílka, jehož bavlna byla potřísněná Srbovým potem a Maxovou krví. O zeď se opírali dva strážní ve stejných kombinézách a s kamennými obličeji. Kovac k nim natáhl ruku a jeden z nich mu podal svazek papírů.

„Podle vašeho syna,“ spustil Kovac, „se jmenujete Max Hanley a pracujete jako strojník u obchodního námořnictva. Je to tak?“

„Jděte k čertu,“ zavrčel Max potichu.

Kovac stiskl nervový uzel na Maxově krku a poslal tak proudy bolesti do všech částí jeho těla. Zvyšoval tlak, dokud Max nezačal lapat po dechu. „Je ta informace správná?“

„Jo, sakra,“ procedil Max mezi sevřenými zuby.

Kovac uvolnil stisk a uhodil Maxe do čelisti tak silně, až mu hlava poskočila ke straně. „To je za to lhaní. Měl jste v noze podkožní čip. To obyčejní námořníci nemívají.“

„Ten mi dala ta společnost, kterou jsem najal, aby mi Kylea vrátila,“ zamumlal Max a víc než cokoliv jiného si přál, aby si mohl promnout obličej na místě, kde ho měl necitlivý. „Implantovali mi ho jako součást jejich bezpečnostních opatření.“

Kovac uhodil Maxe znovu do obličeje a uvolnil mu jeden zub. „Hezký pokus, ale ta jizva byla aspoň půl roku stará.“

Byl to dobrý odhad. Hux mu voperovala nový čip před sedmi měsíci.

„To není, přísahám,“ lhal Max. „Já se hojím rychle. Podívejte se mi na ruce.“

Kovac pohlédl dolů. Hanley měl ruce poseté propletenými jizvami. Srba to nijak nezaujalo. Naklonil se a přiblížil obličej na několik centimetrů k Maxovu. „Způsobil jsem za svůj život víc jizev než kdejaký chirurg a vím, jak se lidé hojí. Ten implantát je minimálně půl roku starý. Povězte mi, kdo jste a proč máte takové zařízení.“

Max odpověděl tak, že udeřil Kovace čelem plešatící hlavy do nosu. Pouta, kterými byl přivázaný k židli, zabránila zlomení kosti, ale Maxovi stačil ke spokojenosti proud krve, který Srba přinutil stisknout si nos prsty.

V pohledu, kterým Kovac Maxe probodl, byla čirá zvířecí zuřivost. Maxovi bylo jasné, že si tím úderem vykoleduje nejhorší bití ve svém životě, ale teď, když se na něj Kovac díval s krvavými šmouhami v obličeji připomínajícími válečné barvy, pochopil, že zašel příliš daleko.

Údery jako by splývaly v jeden. Neměly žádný rytmus, žádný cíl. Byla to výbušná reakce, instinkt prehistorického zadního mozku. Max cítil rány do obličeje, hrudi, žaludku, ramen a rozkroku ve spršce úderů a kopanců, kterým jako by nemělo být konce. Zásahy pršely tak rychle, že si byl jistý, že ho mlátí víc lidí, ale než obrátil oči vzhůru, až mu byla vidět jen bělma, poznal, že ho trestá Kovac sám.

Uplynuly celé dvě minuty od okamžiku, co se Max zhroutil na židli s obličejem rozsekaným na cucky, než jeden ze strážců konečně postoupil dopředu, aby Srba zastavil. Kovac na něj vrhl vražedný pohled a muž polekaně couvl, ale to vyrušení stačilo, aby se mučitel trochu uklidnil.

Pohrdavě se podíval na Hanleyho bezvládné tělo a jeho hruď se zvedala námahou a adrenalinem. Kovac zakroutil zápěstími, až mu v nich hlasitě zapraskalo a na podlahu skanuly kapky jejich smíšené krve. Natáhl ruku a zvedl Maxovi pravé víčko. Bylo vidět jen bělmo.

Kovac se obrátil ke strážím. „Přijďte ho za pár hodin zkontrolovat. Jestli se příště nezlomí, nechám sem dopravit z Korintu jeho syna a uvidíme, jak dlouho vydrží snášet jeho bití, než nám řekne všechno, co ví.“

Vyšel na chodbu. Strážci chvilku počkali, pak ho následovali a zabouchli za sebou těžké dveře. Ani se neohlédli, jestli se vězeň nepohnul, protože to bylo poslední, co by čekali.

Max, který pozoroval jejich odchod zpod přivřených víček, se začal hýbat hned, jak se k němu otočili zády. Během celého strašného bití se pohyboval na židli dopředu a dozadu, aby uvolnil provazy. Kovace oslepil jeho vztek a strážci si mysleli, že Hanleyho trhavé pohyby jsou reakcí na údery. Ale Maxovo chování bylo účelné a promyšlené.

Ohnul se a zvedl jeden z papírů, které Kovac odhodil, když ho Max praštil do nosu. S kovovou židlí přivázanou na zádech se vrhl ke dveřím. Měl jen jeden pokus, protože i kdyby přežil další bití, pověděl by jim všechno, co chtěli vědět, aby ochránil Kylea bez ohledu na následky.

Mířil dokonale. List papíru vklouzl mezi dveře a veřeje těsně před tím, než se zámek zaklapl, a zabránil západce zaskočit do otvoru.

Max se svalil zpátky na židli. Měl za sebou nejhorší výprask svého života, dokonce ještě horší, než jaké dostával ve vězení Vietkongu, kde se na něm střídali, aby bití trvalo hodinu nebo déle. Prozkoumal jazykem ústa a objevil dva uvolněné zuby. Byl malý zázrak, že neměl zlomený nos nebo že mu jeden z úderů nezpůsobil fibrilaci a zástavu srdce.

Místo, kde z něho vyřízli bioelektrický čip, bolelo jen slabě ve srovnání se zbytkem těla. Jeho hrudník byl skvrnitým mořem pohmožděné kůže a on si mohl jen představovat, jaké škody byly napáchány v jeho obličeji.

No, ani předtím jsem nebyl žádný fešák, pomyslel si pochmurně, a ironický úsměv, který následoval, mu vynesl další čůrek krve z tržné rány ve rtu.

Max si slíbil deset minut na zotavenou. Být to o něco déle, ztuhl by tak, že by se nemohl hýbat. V jeho bolesti byl záblesk naděje – alespoň nehodili do té špinavé díry i Kylea. Byl zpátky v Řecku, sice znovu v responsivistickém zajetí, ale celkem v bezpečí. Max si tu myšlenku vryl do srdce, aby mu vzpružila ducha.

Podle jeho odhadu uplynulo šest minut, když začal pracovat na uvolněných provazech. Podařilo se mu vyvléknout zápěstí, takže si mohl odmotat pouta z hrudi. Konečně byl schopný rozvázat si nohy a postavit se. Chytil se opěradla židle, aby se nesvalil na zem.

„No, moc dobře mi není,“ zamumlal nahlas a počkal, až bude zase vidět ostře.

Otevřel těžké dveře tak potichu, jak to jen šlo. Chodba byla prázdná. Zářivky připevněné na stropě vrhaly jasné kaluže světla střídané temnými stíny, takže panelové stěny vypadaly dost omšele, přestože byly zjevně nové.

Max nacpal do zámku kuličku z papíru, aby se dveře nezavřely, a v předklonu, protože mu svaly nedovolovaly se napřímit, se začal plížit chodbou, přičemž si dával pozor, aby za sebou nenechával krvavou stopu.

Na první křižovatce uslyšel nalevo tlumené hlasy, takže zahnul doprava. Cestou se často ohlížel. Občas minul neoznačené dveře. Přitiskl ucho ke chladnému kovu, ale nic neslyšel, takže šel dál.

Z pachu plísně ve vzduchu a faktu, že neviděl žádná okna, usoudil, že je v podzemí. Neměl pro to žádný přímý důkaz, ale nepochyboval o svém úsudku.

Když ještě dvakrát odbočil v tom černobílém bludišti, přišel k dalším dveřím, za kterými uslyšel hukot nějakého stroje. Vzal za kliku a pootevřel dveře. Hukot zesílil. Neviděl, že by z místnosti vycházelo nějaké světlo, takže došel k závěru, že tam nikdo není. Rychle vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Chvilku hmatal kolem sebe, než našel vypínač.

Rozsvítila se oblouková světla a odhalila velký sál rozkládající se pod úrovní podlahy, na níž stál. Nacházel se v kontrolní místnosti, ze které byl výhled na elektrárnu objektu. Za silným ochranným sklem byly čtyři obrovské tryskové motory připevněné k podlaze a napojené na palivové a výfukové hadice. Každý byl spojený s elektrickým generátorem. Celé soustrojí bylo o něco větší než lokomotiva, a přestože pracovala jen jedna turbína, v sále to dunělo nezastřenou silou.

Buďto je ten komplex velký, pomyslel si Max, když se rozhlédl zkušeným okem, protože dokážou vyrobit elektřinu pro několik tisíc lidí, nebo mají pro elektrickou energii nějaké jiné využití.

Uložil si ten závěr do paměti a vrátil se zpátky do chodby.

Vzhledem k tomu, že neviděl žádné kamery a v chodbách nehlídkovaly stráže, Max vytušil, že se tam Kovac musí cítit v bezpečí. To byl další fakt, který si zapamatoval, zatímco hledal východ z labyrintu.

Konečně dorazil ke dveřím označeným SCHODIŠTĚ, ale když je otevřel, zjistil, že schody vedou jen dolů.

„Stejně nemám na vybranou,“ zamumlal a zamířil hlouběji do objektu.

Schodiště po čtyřech zalomeních skončilo ve slabě osvětleném suterénu. Za jedinými dveřmi byl ještě temnější tunel vedoucí kolmo ke schodišti. Na rozdíl od ostatních prostor, které už Max viděl, byl tento dokonale kruhový tunel hrubě vytesaný do skály a v průměru jen tak velký, aby se v něm mohl postavit. Viděl, kde nechaly jakési razicí stroje stopy na tmavém kameni. Nebyla tam žádná světla, takže netušil, jak dlouhý tunel je a k čemu slouží. Jedinou nápovědou byly silné měděné dráty natažené pod stropem na keramických izolátorech. Byla jich snad stovka, každý pečlivě oddělený od ostatních. Jeho strojařské vzdělání mu napovědělo, že by mohli vést elektrický proud z generátorů, které viděl ve vyšším patře.

„Kampak to asi vede?“ zamyslel se nahlas, ale samozřejmě nedostal žádnou odpověď.

Zvažoval, že by dráty sledoval ve slepé naději, že vedou k východu, ale nehybný vzduch mu napověděl, že tunel je slepý. Nezapomínal také, že je nejméně patnáct metrů pod zemí, možná hlouběji.

Max se pustil do úmorného výstupu po schodech. Jeho tělo protestovalo s každým stupněm, a jak mu námaha krátila dech, cítil, že se mu svírá hrudník. Předpokládal, že pokud nemá žebra přímo zpřelámaná, jsou v nich vlasové praskliny.

Když dorazil nahoru, lapal po dechu a objímal si pažemi hruď, aby si ulevil od bolesti.

Přitiskl ucho na dveře a uslyšel tlumené hlasy. Jak slábly, zdálo se mu, že slyšel jednoho člověka říkat druhému: „… obloha za dva dny, takže budeme potřebovat…“ Chvíli počkal a pak otevřel dveře. Chodba byla prázdná. Neslyšel ani ozvěnu svých kroků.

Potichu se znovu pustil do hledání cesty ven. Byl v polovině dlouhé chodby, když zaslechl, jak se někdo blíží. Ti lidé se pohybovali rychle a sebejistě, což ho dovedlo k myšlence, že by to mohl být Kovac se svými gorilami mířící do cely, aby si ho znovu podali, přestože od jejich odchodu uplynulo teprve půl hodiny. Protože věděl, že by nemohl utíkat, ani kdyby chtěl, nezbylo Maxovi než projít jedněmi z kovových dveří lemujících chodbu.

Držel kliku dole, aby zámek nemohl zapadnout, a zůstal k nim přitisknutý, zatímco se kroky blížily. Jakmile prošly kolem, ohlédl se Max přes rameno do temné místnosti. V záři noční lampičky zastrčené do zásuvky rozeznal šest lůžek v řadách za sebou a obrysy šesti lidí, kteří na nich spali. Jeden z nich musel mít to nejlehčí spaní na světě, protože náhle zahekal, posadil se a zamžoural krátkozrace do tmy.

„To jsi ty, Steve?“ zavolal.

„Jo,“ odpověděl Max okamžitě. „Spi.“

Mladík se svalil zpátky na postel, obrátil se k Maxovi zády a jeho dech se záhy zklidnil.

Max nemohl říct totéž o svém dechu. Měl pocit, jako by srdce mělo každým okamžikem vyskočit z hrudi, ačkoliv byl vděčný za anestetické účinky adrenalinu, který mu nejnovější objev vehnal do žil. Pár vteřin počkal a pak vyklouzl ze dveří pokoje.

Max tam nakonec musel slídit skoro hodinu, než našel schody nahoru, což potvrdilo jeho podezření, že je v nějaké podzemní základně. Podle počtu místností odhadoval její rozlohu skoro na tisíc čtverečných metrů. Co se týkalo jejího účelu, mohl jen hádat.

Po dvou úsecích schodiště dorazil k dalším dveřím. Počkal s uchem přitisknutým k plechu. Z druhé strany k němu doléhaly zvuky, které nedokázal identifikovat. Pootevřel na skulinu a přiblížil k ní oko. Uviděl kousek čehosi, co vypadalo jako garáž. Plechová střecha se klenula asi osm metrů vysoko a byla tam i jakási rampa vedoucí k širokým vratům. Byla dvoukřídlá, ze silné oceli a zasazená do skalní stěny. Vypadala, že by vydržela i výbuch atomové bomby. Max uslyšel rádio hrající jakousi hudbu, která mu připomínala kočky peroucí se v pytli, ale nepochybně šlo o něco podobného, co měl Mark Murphy na svém iPodu.

Nikoho neviděl, tak rychle proklouzl dveřmi a ukryl se pod dřevěným ponkem posetým umaštěným nářadím. Jakmile za ním dveře zaklaply, všiml si ke své hrůze, že je na nich elektronický zámek otevíraný otiskem dlaně a zároveň číselným kódem. Nemohl se vrátit do své cely a doufat, že se vymluví z dalšího bití.

Přestože garáž byla jen slabě osvětlená, kaluž světla na protějším konci ozařovala místo, kde dva mechanici pracovali na terénním pick-upu. Vypadalo to, že vyměňují chladič a něco svářejí na předku auta. Viděl modrou záři acetylénového hořáku a cítil pach tavícího se kovu. V garáži parkovala ještě další vozidla. Všiml si dvou větších pick-upů a několika čtyřkolek podobných té, na které Juan unikl responsivistům v Řecku.

Max cítil, že mu utíká čas, a přál si, aby tam s ním byl Cabrillo. Juan měl vrozenou schopnost vytvořit plán po letmém průzkumu situace. Max byl na druhou stranu spíš dříč a útočil na problém s hrubou silou a tvrdohlavým odhodláním.

Kovac se měl brzy vrátit do výslechové cely a Hanley se potřeboval dostat co nejdál odtamtud.

Opatrně se rozhlédl a zjistil, že vrata představují jediný východ, a byl si jistý, že by hudba z rádia nepřehlušila zvuk jejich otevírání. Nabízela se mu jediná možnost.

Hrubá síla, to bude ono, pomyslel si.

Hasák, který popadl, byl skoro půl metru dlouhý a vážil aspoň pět kilo. Zvedl ho, jako chirurg bere do ruky skalpel, jsa si plně vědom toho, co s tím nástrojem dokáže. Do první rvačky se připletl už jako nezletilý, když se sjetý feťák ozbrojený nožem pokusil vyloupit benzinku jeho strýce. Max vyrazil tomu rádobylupiči osm zubů hasákem podobným tomu, který držel teď.

Pustil se opatrně přes garáž, kryl se, jak nejlépe dokázal, a pohyboval se pomalu, protože lidské periferní vidění snáze zachytí rychlý pohyb. Všechny zvuky, které vydával, přehlušilo rádio.

Jeden z mechaniků měl tvář zakrytou svářečskou maskou s tmavým sklem, aby si chránil oči, takže se Max soustředil na druhého, vysokého, hubeného muže přes třicet s rozježenou bradkou a umaštěnými vlasy svázanými do ohonu. Skláněl se nad motorovým prostorem a prohmatával svazky hadic, takže si Maxe nevšiml do okamžiku, kdy se Max rozmáchl hasákem v dobře mířeném úderu.

Rána mechanika vyřídila, jako by na místě zkameněl, a bylo jasné, že mu boule na hlavě vydrží celé týdny.

Max se otočil. Svářeč vytušil jeho pohyb a právě se napřimoval a zvedal ruku, aby si sundal štít, když Hanley postoupil kupředu a rozmáchl se hasákem jako pálkař ve finále mistrovství. V dokonale odhadnutém momentu ho pustil. Nástroj z kalené oceli roztříštil plastové hledí, které zachránilo svářeči obličej, zatímco síla nárazu odhodila muže do blízké bedny s nářadím na kolečkách. Hořák napojený na gumových hadicích spadl Maxovi k nohám a modrý plamen ho přinutil couvnout, když ucítil jeho žár na bosých nohách.

Třetí mechanik, dosud ukrytý na opačné straně auta, se náhle objevil u předního nárazníku přivolaný hlukem. Vytřeštil oči na svářeče bezvládně ležícího v bedně s nářadím a pak se obrátil k Maxovi.

Max pozoroval, jak se jeho zmatek mění v pochopení a potom ve vztek, ale dřív, než si muž stačil ujasnit, zda má utéct nebo bojovat, se Max sklonil pro dosud planoucí hořák a hodil ho spodem před sebe. Instinkt mechanikovi velel natáhnout ruku a chytit ho, jak se k němu blížil.

Při více než třech tisících stupních Celsia stačil plamenu hořícího acetylenu a kyslíku pouhý zlomek vteřiny, aby spálil kůži na uhel. Mechanik chytil hořák tak, že mu ústí mířilo přímo na hrudník. V jeho kombinéze se okamžitě objevila dýmající díra, kůže a svaly se seškvařily a odhalily bílý hrudní koš. Kosti stačily zčernat ještě před tím, než ho obrovský šok přinutil hořák pustit.

Jeho výraz se během těch několika vteřin, než si mozek uvědomil, že srdce přestalo bít, vůbec nezměnil. Pomalu se zhroutil na betonovou podlahu. Maxovi se z toho puchu chtělo zvracet. Neměl v úmyslu nešťastného mechanika zabít, ale nehodlal si s tím lámat hlavu. Musel zachránit svého syna a tenhle člověk mu bohužel stál v cestě.

Svářeč byl skoro stejně velký jako on, takže obětoval chvilku, aby z něho stáhl kombinézu. Boty musel vzít tomu třetímu, protože ostatní je měli beznadějně malé.

Se štípačkami se přesunul ke dvěma dalším vozům, otevřel kapoty a přecvakl kabely vinoucí se od rozdělovačů jako černá chapadla. Když zamířil ke čtyřkolkám, všiml si kávovaru stojícího na jednom ponku. Kromě filtrů, hrnků a plastové nádoby s práškovou smetanou tam byla i krabice cukru. Max ji popadl, a než aby ztrácel čas s elektronikou třech kawasaki, odšrouboval uzávěry nádrží a nasypal do nich cukr. Věděl, že čtyřkolky neujedou víc než pár set metrů a bude trvat celé hodiny, než se podaří vyčistit palivové vedení a válce.

Chvilku nato už seděl v sedle čtvrtého stroje, který nepoškodil, a tiskl tlačítko, jímž se otvírala vrata garáže. Byla noc a vítr hnal dovnitř provazy deště. Max si nemohl přát lepší podmínky. Nemělo smysl vrata zavírat. Jakmile Kovac pozná, že zmizel, bude vědět, kudy uprchl.

Přimhouřil oči před deštěm, otočil plynovou pákou a vystřelil do neznáma.

24

Pět mužů, které Kovac poslal hlídat opuštěné zařízení responsivistů na Filipínách, mělo konkrétní rozkazy. Neměli nikomu bránit v prohlídce budovy, dokud nebude zjevné, že se chystá proniknout do podzemí. Za ty týdny, co místo pozorovali, se tam objevili jen dva Filipínci na staré motorce. Zůstali tam jen pár minut a porozhlédli se kolem, jestli by se tam nedalo něco ukrást. Když zjistili, že bylo všechno cenné odvezeno, odfrčeli po cestě v oblaku modrého kouře.

Způsob, jakým se přiblížili tihle dva, uvedl stráže okamžitě do střehu, a když se po otevřeném prostranství rozlehl výbuch, věděli, že jejich podezření bylo oprávněné.

Za rachotu padajících kusů betonu prolétl Juan otvorem, který vytvořil Linc, a přistál pevně na nohou na příkrém schodišti. Vzduch se podobal neproniknutelné stěně prachu, který Cabrilla přinutil seběhnout dolů poslepu a věřit, že se Linc už uklidil z cesty. Na posledních několika schodech zakopl a zůstal omámený ležet, zatímco všude kolem něho pršela suť.

Silná ruka ho popadla vzadu za khaki košili a odtáhla ho do přední místnosti z cesty lavině, která se za nimi vzápětí sesypala.

„Díky,“ vydechl Juan, když mu Linc pomohl na nohy.

Dřevěné lešení podpírající betonovou zátku povolilo docela, na schodiště se zřítily tuny betonu a zcela zavalily vchod do přední místnosti sutí. Uvnitř nastala naprostá tma.

Linc vytáhl z batohu baterku. Její paprsek byl jasný jako xenonový reflektor auta, ale odhalil jen oblaka betonového prachu.

„Nepřipomíná ti to něco?“ zeptal se Linc se suchým smíchem.

„Trochu Zurich, když jsme tam před léty překvapili toho bankéře,“ odpověděl Juan se zakašláním.

„Co si myslíš o našem uvítacím výboru?“

„Připadám si jako idiot, že jsem si myslel, že to bude snadné.“

„Amen, bratře.“ Linc přejel paprskem po zasypaném vchodu. Některé kusy betonu musely vážit přes tunu. „Bude trvat pár hodin, než se odtud vyhrabeme.“

„Jakmile otevřeme sebemenší díru, postřílejí nás jako na střelnici.“ Juan zajistil pistoli a zastrčil si ji za opasek na kříži. „Mají lepší zbraně a nejspíš jich je i víc. Nerad bych se prohrabal do léčky.“

„Počkáme, až je přestane bavit čekat?“

„To nepomůže. Máme jednu čutoru a několik proteinových tyček. Budou sedět tam venku až do soudného dne.“ Zatímco mluvil, manipuloval Juan se satelitním telefonem.

„Taky můžeme povolat kavalerii. Eddie sem dostane útočnou jednotku do osmačtyřiceti hodin.“

„Nemám signál.“ Cabrillo vypnul telefon, aby šetřil baterii.

„Tak jo, zavrhl jsi všechny moje návrhy. Co máš v rukávu ty?“

Juan si vzal od Linka baterku a posvítil si do klesajícího tunelu vyhloubeného před mnoha desetiletími. „Podíváme se, kam to vede.“

„Co když půjdou za námi?“

„Doufám, že si toho všimneme včas a budeme si na ně moct počíhat.“

„Proč na ně nepočkáme rovnou tady?“

„Kdybych jejich tým vedl já, hodil bych dovnitř pár granátů, než bych sem pustil svoje lidi. Byla by z nás sekaná dřív, než by museli vypálit jediný výstřel. Když se budeme držet mimo dosah výbuchu, budeme v tom tunelu moc na ráně. Raději si najdeme postavení, které půjde snadněji hájit. Pozitivní je, že jestli půjdou za námi, bude to znamenat, že je odsud jiný východ.“

Linc zvážil jejich možnosti a širokým mávnutím rukou naznačil, že by měli pokračovat hlouběji do podzemí.

Jednu stěnu tunelu tvořila dlouhá, nepřerušovaná skála, zatímco druhá jevila známky opracování nástroji. Oba muži mohli pohodlně kráčet bok po boku a nad hlavou jim zbývaly nejméně tři metry místa.

„Tohle je přírodní puklina, kterou Japonci za okupace rozšířili,“ poznamenal Cabrillo, když si prohlédl skálu.

„Nejspíš vznikla při zemětřesení,“ souhlasil Line. „Postavili svou továrnu nebo co to bylo na místě, kde ta díra ústila na povrch.“

Juan ukázal na cákance na kamenné podlaze. Jejich tvar a rozmístění naznačovaly, že to byla krev – spousta krve. „Tohle bylo ze střelných ran.“

„A obětí bylo víc.“

Juan odtrhl světlo od ponurého výjevu. Jeho rty tvořily tenkou, zachmuřenou linku.

Jak sestupovali hlouběji pod zem, teplota vzduchu klesala a vlhkost stoupala. Cabrillo se otřásl, ani ne tak chladem, jako spíš při pomyšlení na jejich nedobré vyhlídky.

Tunel nevedl přímo, ale stáčel se, jak klesal pod mírným úhlem. Po pětadvaceti minutách a více než třech kilometrech se dno jeskyně vyrovnalo a oni objevili první dutinu. Vchod částečně blokoval malý zával a strop tunelu byl tak popraskaný, že hrozilo další zřícení. I tahle jeskyně byla přírodní a Japonci ji jen rozšířili. Místnost byla zhruba kruhová, měla asi patnáct metrů v průměru a strop byl nejméně pět metrů vysoko. Nebylo v ní nic než několik úchytů ve zdech, ve kterých mohly dříve být elektrické kabely.

„Administrativní prostory?“ zamyslel se Linc nahlas.

„To dává smysl, když je to nejblíž povrchu.“

Našli dvě menší postranní jeskyně a pak objevili čtvrtou, ve které Japonci skladovali výrobky. Tady byl asi tucet kovových postelí přišroubovaných k podlaze a několik chatrných plechových skříní u stěn. Zatímco Juan prohlížel zásuvky, zkoumal Linc kostry postelí.

„Asi si nemyslíš, že by se obtěžovali dávat svým vězňům lůžka, že ne?“ řekl Line.

„V těch zásuvkách nic není.“ Juan pohlédl na Lincolna. „Potřebovali postele, protože museli své oběti připoutávat. Lidé nakažení tyfem či cholerou nebo otrávení nějakým jedovatým plynem sebou určitě hodně házejí.“

Franklin ucukl rukama od kovové postele, jako by se popálil.

Našli čtyři další podobné jeskyně, některé tak velké, že se do nich vešlo čtyřicet postelí. V hlavním tunelu objevili také malý vchod, vysoký jen do pasu. Juan strčil do otvoru hlavu a ramena a uviděl, že jeskyně za ním prudce klesá. Až na samém konci paprsku baterky pokrývaly dno různé neidentifikovatelné odpadky. Byla to skládka a mezi smetím se válely i lidské kosti. V průběhu desetiletí se kostry rozpadly, takže Cabrillo nedokázal odhadnout, kolik jich je. Při skromném odhadu tak pět set.

„Tohle místo je jako jatka,“ prohlásil, když vylezl. „Továrna na smrt.“

„A oni ji provozovali osmnáct měsíců.“

„Myslím, že zařízení na povrchu sloužilo jen jako zástěrka pro tajné laboratoře v podzemí, kde experimentovali s opravdu odpornými věcmi. Jeskynní systém se dal snadno izolovat v případě, že by došlo k epidemii.“

„Bezohledné a účelné.“ V Linkově hlasu nebyla ani špetka obdivu. „Ti Japonci se naučili pár věcí od Němců.“

„To rozhodně,“ řekl Juan, stále trochu vyvedený z míry tím, co viděl. „Kořeny jednotky 731 sahají až do roku 1931, dva roky před tím, než přišel k moci Hitler. Těsně před koncem války se tok informací a technologií obrátil. Němci zásobovali imperiální Japonsko tryskovými a raketovými motory pro sebevražedná letadla a také nukleárním materiálem.“

Linkovi odumřel další komentář na rtech.

Explozi u vchodu do jeskynního komplexu neslyšeli, protože ji tlumila vzdálenost a skalní masa. Oba muži však ucítili náraz vzduchu, jako by kolem nich projel kamion. Responsivisté pronikli hromadou suti a vstoupili do tunelu, aby je pronásledovali.

„Nejspíš se v tunelech vyznají a budou postupovat rychle,“ prohlásil Cabrillo zachmuřeně. „Máme možná půl hodiny na to, abychom odsud našli cestu ven nebo nějaké místo, kde bychom se mohli ubránit se dvěma pistolemi a jedenácti náboji.“

Další jeskyně nebyla tak vyklizená jako ostatní. Na postelích ležely tenké matrace a skříňky zaplňovaly sklenice a lahve s chemikáliemi. Popisky byly v němčině. Juan je ukázal Linkovi, protože potvrzovaly jeho předchozí závěr.

Linc si popisky prostudoval a pak je přečetl nahlas anglicky: „Chlór. Líh. Peroxid vodíku. Oxid siřičitý. Kyselina chlorovodíková.“

Cabrillo zapomněl, že Linc umí německy. „Mám nápad. Najdi mi jedlou sodu.“

„Neřekl bych, že je pravý čas dělat si starosti s pálením žáhy,“ poznamenal Linc suše, zatímco prohlížel dózy a láhve.

„To je chemie ze střední školy. Z těch bezpečných věcí si toho moc nepamatuju, ale učitel nám rád ukazoval, jak se vyrábějí chemické zbraně.“

„To je milé.“

„Byl to stárnoucí hipík, který si myslel, že se budeme muset umět bránit, až nám vláda konečně přijde sebrat soukromý majetek,“ vysvětlil Juan. Linc se na něj překvapeně podíval a podal mu požadovanou skleněnou dózu. „Co na to mám říct?“ pokrčil Cabrillo rameny. „Vyrůstal jsem v Kalifornii.“

Juan požádal Linka o další chemikálie.

„Tak co s tím vším chceš dělat?“ Linc mu podal láhev s jantarovou tekutinou.

„Rozpoutat chemickou válku.“

Shodli se, že se ukryjí v jednom z menších oddělení té hrůzné nemocnice. Linc sbalil několik dek a matrací do tvaru dvou lidských těl ležících pod nejvzdálenější postelí. Juan nastražil nálož pomocí role lepicí pásky z Linkova batohu, chemikálií a čutory. V nejistém světle baterky vypadaly figuríny dost přesvědčivě na to, aby responsivisty oklamaly. Položil mezi ně Linkův mobil přepnutý na funkci vysílačky.

Linc s Juanem se stáhli do místnosti naproti a trochu dál v tunelu, aby tam počkali.

Jestli měl Juan nějaký problém s tím, co se chystali udělat, stačilo mu jen pomyslet na oběti na palubě Golden Dawn a odhodlání zesílilo. Minuty pomalu odkapávaly, svítící vteřinová ručička na Cabrillových hodinkách se pohybovala, jako by docházela baterie. Ale on a Linc byli už na číhané nesčetněkrát a zůstávali naprosto nehybní s otevřenýma očima, přestože v černočerném tunelu nic neviděli. Opírali se o skalní stěnu s hlavami nakloněnými a ušima snažícíma se zachytit sebeslabší zvuk.

Po pouhých dvaceti minutách je uslyšeli. Juan rozeznal dva, pak tři různé kroky, jak pistolníci responsivistů spěchali tunelem. Žádné světlo se neobjevilo, takže usoudil, že mají infračervené lampy a brýle na noční vidění schopné tohle spektrum rozeznat.

Strážci zpomalili kus před postranní jeskyní, jako by se obávali přepadení. Přestože je Juan neviděl, dokázal po zvuku odhadnout, co dělají. Skoro ztichli, jak se přiblížili ke vchodu, a pokračovali, teprve když si byli jistí, že je kryjí jejich kolegové.

Kov zarachotil o kámen a skoro hned nato se ozval něčí hlas.

„Vidím vás tam. Vzdejte se a nic se vám nestane.“

Ten zvuk vydala útočná puška, kterou si jeden ze strážců opřel o vchod do jeskyně, aby měl pevnou ruku při míření na stočené matrace na konci jeskyně.

Juan se postavil za Linka, aby jeho velké tělo utlumilo jeho hlas, zapnul mobil a řekl: „Jděte k čertu.“

Při maximální hlasitosti nastavené ve druhém telefonu to muselo znít jako vzdorný výkřik. Dvě pušky okamžitě spustily palbu a v jejich záblescích uviděl Juan všechny tři postavy. Nešlo o žádné mizerné amatéry. Dva byli přímo před jeskyní, zatímco třetí se držel zpátky a sledoval tunel, aby je někdo nenapadl z boku.

V tom uzavřeném prostoru zaútočil hluk střelby na všechny Cabrillovy smysly.

Když palba ustala, počkal, aby zjistil, co budou dělat. Nasypali do jeskyně dost kulek na to, aby zabili dva muže nejméně desetkrát. Muž, který je kryl, rozsvítil baterku a všichni si hned sundali brýle pro noční vidění. Ti dva, co stříleli, překročili opatrně práh, zatímco třetí zůstal na stráži, aby nepadli do pasti.

A Cabrillo je nezklamal.

Nástražný drát byl poblíž postele, kde se on s Linkem měli údajně naposledy vzepřít nepřátelům, a první strážce se tolik soustředil na své oběti, že si ho nevšiml.

Lepicí páska byla připevněná k lahvím s chlórem a jedlou sodou, které upadly, když o ni pistolník zavadil. Sklo se rozbilo v kaluži vody z čutory a dalších chemikáliích, které Juan vylil na podlahu.

Při zvuku tříštícího se skla Juan s Linkem vypálili. Třetí strážce zareagoval na zvuk rozbíjeného skla, ale neměl šanci. Jedna kulka mu pronikla do podpaží a vyrvala mu část vnitřních orgánů, zatímco druhá ho zasáhla přímo do krku. Zhroutil se na zem, aniž by pustil pušku a baterku. Její paprsek ustrnul na vchodu do jeskyně, kde se začaly objevovat výhonky odporně zeleného mraku.

V jeskyni vytvořila chemická reakce malé jezero kyseliny solné a chlorné. Než si oba muži stačili uvědomit, že něco není v pořádku, měli hrdla a plíce v jednom ohni. Výpary zaútočily na jemné tkáně v jejich dýchacích cestách a zavinily, že jim každý nádech způsoboval nepředstavitelnou bolest.

Jak je dráždivá látka nutila ke kašli, vdechovali do těla čím dál víc toxinu, takže když se vypotáceli ze sálu, byli už v křečích. Z hloubi plic vychrchlávali krev smíšenou s hleny.

Plynu byli vystaveni jen krátce, ale bez okamžité lékařské pomoci byly z těch dvou mužů jen živé mrtvoly, jejichž umírání bude pomalé a mučivé. Jeden z nich si to musel uvědomit, a než mu v tom Cabrillo stačil zabránit, vytáhl pojistku ručního granátu.

Měl zlomek vteřiny na to, aby se rozhodl, ale strop byl už natolik nestabilní, že se dalo udělat jen jedno. Cabrillo popadl Linka za paži a dal se do běhu. Nemarnil ani čas rozsvěcením baterky. Běžel a prsty se dotýkal stěny tunelu. Za sebou cítil Linkovo mohutné tělo. Oba počítali vteřiny a ve stejný okamžik se vrhli na zem, právě když granát vybuchl.

Střepiny zasypaly tunel kolem nich a tlaková vlna je zasáhla stěnou světla a zvuku připomínající ránu palicí. Sotva se vyhrabali na nohy, naplnil tunel další hluk, ohlušující dunění způsobené padajícími kusy skály uvolněnými ze stropu výbuchem. Na hlavy a ramena jim padalo kamení a prach, jak povolovaly další části stropu. Juan rozsvítil baterku právě v okamžiku, kdy přímo před ně dopadl balvan o velikosti motoru náklaďáku. Přeskočil ho jako překážkový běžec a utíkal dál. Ve stropě nad nimi se objevila prasklina s rozeklanými okraji, která se větvila jako černý blesk, zatímco hluk padajícího kamení za nimi zesílil v crescendo.

A pak začal ustávat, až bylo slyšet jen občasné zarachocení osamělého kamene. Juan konečně zpomalil a lapal po vzduchu nasyceném prachem. Namířil baterku do tunelu za nimi. Od podlahy ke stropu ho zaplňovala suť.

„Jsi v pořádku?“ vypravil ze sebe.

Linc se dotkl lýtka, kam ho uhodil ostrý kámen. Když se podíval na prsty, krev na nich nebyla. „Jo. A ty?“

„Bude mi líp, až se dostaneme z toho prachu. Jdeme dál.“

„Dívej se na to z té světlejší stránky,“ řekl Line, když znovu vyrazili. „Už si nemusíme dělat starost s tím, že po nás půjdou.“

„Nesouvisí náhodou optimismus s nedostatkem představivosti?“

Další dvě hodiny strávili průzkumem podzemního komplexu. Našli lůžka pro sto osmdesát vězňů, místnosti, které bývaly laboratořemi, a zbytek zařízení, které Linc určil jako podtlakovou komoru.

„Nejspíš v ní zkoušeli účinky explozivní dekomprese,“ poznamenal.

Konečně se dostali na konec dlouhého tunelu. Neuzavírala ho stěna, ale hromada kamení, a oba muži pochopili, že ho někdo vyhodil do vzduchu. Juan k suti přičichl a všiml si, že je slabě cítit výbušninou.

„Tohle se stalo nedávno.“

„Když se odsud stahovali responsivisté?“

Juan přikývl, aniž by dal najevo zklamání. Vyškrábal se po hromadě nahoru a pod vrškem uvolnil nohou suť. Přitiskl se ke kamení a posvítil si do škvíry, kde se rozbitá skála setkávala se stropem. Zavolal na Linka, aby se k němu připojil.

„V těch katakombách nebylo nic, co by nám responsivisté nechtěli ukázat. Všechno to byly jenom staré krámy po japonské armádě.“

„Takže to, co skrývají, je za tímhle.“

„Už to tak vypadá,“ řekl Juan. „A protože riskovali a vypravili se sem dolů za námi, vsadím se, že je tam i východ.“

„Tak na co čekáme?“

Protože všechnu vodu vypotřebovali na improvizovaný plynový útok, měl Juan po hodině tvrdé práce oteklý jazyk, jako by se mu v ústech stočil ke spánku šupinatý had. Prsty měl odřené do krve od přesouvání ostrých kamenů a svaly ho bolely ze zkroucené polohy. Linc po jeho boku pracoval s výkonností neunavitelného stroje. Vypadalo to, jako by ho nic nemohlo vyvést z míry, ale Juan věděl, že ani zásoby Lincolnových sil nejsou nevyčerpatelné.

Kousek po kousku si prohrabávali cestu sutí, postupovali opatrně a kontrolovali strop, aby svým konáním nezpůsobili další sesuv. Každou půlhodinu měnili polohu. Nejprve útočil na suť Juan a podával kameny dozadu do čekajících Linkových rukou, a pak ho vystřídal Line, uvolňoval balvany a podával je dozadu Předsedovi. Protože byl Linc tak široký přes ramena a hruď, museli průlez rozšířit na dvojnásobek Juanovy postavy.

Juan byl zpátky v čele a pokoušel se popadnout obzvlášť velký balvan, ale ať se snažil sebevíc, nemohl ho vyprostit od ostatních. Zdálo se, že se zaklínil na místě. Vyndal několik menších kamenů velkých jako pěst v naději, že ten velký půjde vyviklat, a vší silou zabral. Balvan se ani nepohnul.

Nad kusem skály byl strop posetý prasklinami a spárami, stejně nestabilní jako místo, které responsivisté uvolnili granátem. Horníci říkají takovému stropu zralé vinné hrozny a Juanovi bylo jasné, že by mu mohlo každým okamžikem spadnout něco na hlavu. Ještě nikdy nezažil ochromující příznaky klaustrofobie, ale teď cítil, jak se mu do mysli derou mrazivé prsty paniky.

„V čem je problém?“ hekl Linc za ním.

Juan musel zahýbat jazykem v ústech, aby si uvolnil čelist a mohl promluvit. „Je tady kámen, kterým nedokážu pohnout.“

„Pusť mě tam.“

Pracně si vyměnili místa a Linc se vsoukal do otvoru nohama napřed. Opřel se podrážkami bot o balvan a zády o Cabrillovy natažené nohy a zabral. V tělocvičně dokázal na legpressu zvednout půl tuny. Balvan vážil asi polovinu, ale byl pevně zaklíněný a u Linka se začínala projevovat dehydratace. Cabrillo cítil mimořádné napětí v každém nervovém vlákně a šlaše Linkova těla. Linc zabral, zahekal a kámen vypadl ze svého místa v hromadě suti jako zkažený zub.

„Takhle se na to musí!“ zajásal.

„Dobrá práce, chlapáku.“

Linc se soukal dál nohama napřed, a jak ho Juan následoval, uvědomoval si, že má nad hlavou čím dál víc místa. Překročili nejvyšší bod závalu a začali sestupovat na druhé straně. Brzy lezli s Linkem po čtyřech přes zbývající kamení, a pak už se mohli postavit a sejít na dno jeskyně. Když Juan posvítil zpátky, připadal mu otvor u stropu hrozně malý.

Chvilku si odpočinuli, při zhasnuté baterce, aby šetřili baterie.

„Cítíš to?“ zeptal se Juan.

„Jestli mluvíš o půllitru studeného piva, tak máme stejnou halucinaci.“

„Ne. Já cítím mořskou vodu.“ Juan vstal a znovu rozsvítil.

Pokračovali tunelem dalších sto metrů, až se rozšířil do jeskyně vyhloubené mořem. Byla asi patnáct metrů vysoká a čtyřikrát širší. Na jedné straně podzemní laguny postavili Japonci betonové molo. V betonu byly zasazené úzkorozchodné koleje pro pohyblivý jeřáb, kterým se kdysi vykládaly zásoby.

„Sem připlouvaly lodě?“ zeptal se Linc užasle.

„To si nemyslím,“ odpověděl Juan. „Když přívoz přistával, všiml jsem si, že právě vrcholil příliv. Teď je o sedm hodin později, takže by moře mělo být nejníž.“ Přejel světelným paprskem po boku mola, kde silná vrstva mušlí ukazovala, že příliv dok téměř zaplaví. „Řekl bych, že základnu zásobovaly ponorky.“

Zhasl baterku a společně upřeli oči na hladinu, aby zahlédli sluneční paprsky pronikající až do hloubi jeskyně. Naproti molu bylo místo, které svítilo tak slabě, že to vypadalo, jako by voda nebyla přímo modrá, jen méně černá.

„Co ty na to?“ zeptal se Juan, když znovu rozsvítil.

„Slunce je v nadhlavníku. Protože je tady taková tma, musí být ten tunel minimálně půl kilometru dlouhý.“

Nedodal, že takovou vzdálenost na jedno nadechnutí neuplavou. Oba to dobře věděli.

„Tak jo, porozhlédneme se tady a zjistíme, jestli tu nezbylo něco, co by se nám mohlo hodit.“

K hlavní jeskyni přiléhala jen jedna boční dutina. Uvnitř objevili pramínek sladké vody proudící z úzké štěrbiny nahoře ve stěně. Voda vyhloubila v podlaze dutinu, ze které odtékala do moře.

„Studené pivo to není,“ řekl Line, když nabíral vodu do dlaní, „ale nic mi nikdy nepřipadalo tak osvěžující.“

Juan si posvítil baterkou po jeskyni a naznačil Linkovi, aby dopil. O stěnu byla opřená řada zvláštních kamenných desek. Když si je Juan prohlížel, úplně zapomněl na žízeň. Byly něco přes metr vysoké a půl metru široké, vyrobené z páleného jílu tlustého asi dva centimetry. Nebyly to však desky samotné, co ho tak uchvátilo, ale nápisy na nich. Někdo je vyryl do hlíny bodlem nebo klackem, než byly vypáleny, a přestože byly desky zjevně starobylé, nenesly žádné známky omšelosti. Vypadaly, jako by strávily celou svou existenci ve stálé teplotě muzea.

Pak si všiml těch drátů. Od jedné desky ke druhé vedly tenké kabely. Juan si posvítil do mezery mezi deskami a stěnou jeskyně. Na zadních plochách všech třech starodávných textů byly upevněné balíčky plastické trhaviny propojené navzájem. Sledoval kabel a zjistil, že vede zpátky do hlavního tunelu. Usoudil, že nálože měly explodovat, když responsivisté vyhodili do vzduchu strop, ale vedení se zřejmě přerušilo dřív, než signál dospěl do téhle komory. Soudě podle množství výbušnin měl z desek zbýt jenom prach.

„Co to tam máš?“ zeptal se Line. Omyl si špínu z obličeje a voda vyhloubila stružky v prachu na jeho krku.

„Desky popsané klínovým písmem a podminované takovým množstvím semtexu, že by je to vypálilo až na oběžnou dráhu.“

Linc si prohlédl nálože a pokrčil rameny. Měli dost rozumu na to, aby se jich nedotýkali. Když nevybuchly v pravý čas, nebyl důvod pokoušet osud teď.

„Cože to je?“

„Klínové písmo. Zřejmě nejstarší písmo na světě. Používali ho Sumerové před asi pěti tisíci lety.“

„Co to sakra dělá tady?“ zeptal se Line.

„Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl Cabrillo a sáhl po svém mobilu s fotoaparátem, aby si desky vyfotil. „Vím, že pozdější klínové písmo vypadalo abstraktněji, jako řady trojúhelníků a špicí. Tohle spíš připomíná piktogramy.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že to bylo napsáno těsně po objevu písma.“ Zkontroloval snímky v mobilu a několik udělal znovu, aby byly ostřejší. „Ty desky by mohly být více než pět a půl tisíce let staré a stále jsou v dokonalém stavu.

Většina nalezených textů v klínovém písmu byla rozbitá na kousky velké jako poštovní známky.“

„Poslouchej, tohle všechno je moc hezké, ale nám to teď moc nepomůže. Napij se a já se tady zatím porozhlédnu.“

Cabrillo už ochutnal víno z lahví za tisíc dolarů, ale to se nemohlo rovnat prvním douškům z pramene. Hltal plnými doušky a přímo cítil, jak mu tekutina proudí tělem, vsakuje se do svalů a zahání mlhu vyčerpání, která obestírala jeho mysl. Než Linc dokončil obhlídku, šplouchalo mu v žaludku.

„Vypadá to, že jsme padli na responsivistické hnízdečko lásky,“ řekl Line. V rukou držel krabičku kondomů, ve které zbývaly jen dva, vlněnou deku a odpadkový pytel s půl tuctem prázdných láhví od vína.

„Doufal jsem, že najdeš potápěčské bomby a dvě masky.“

„Takové štěstí jsem neměl. Myslím, že budeme muset plavat a doufat, že to aspoň jeden z nás zvládne.“

„Vrátíme se do hlavní jeskyně. U těch náloží se mi moc dobře nemyslí.“

Cabrillo zvažoval, že by odpadkový pytel nafoukli vzduchem a táhli ho za sebou, aby se z něho v polovině tunelu mohli nadechnout, ale jak by se tlačil na hladinu, prodřel by se o strop jeskyně dřív, než by uplavali první metr. Kdyby ho zatížili, aby nezůstal na hladině, jeho váha by je zásadně zpomalila. Musel existovat lepší způsob.

Linc mu podal proteinovou tyčku. Následujících několik minut oba muži jen mlčky žvýkali a snažili se něco vymyslet. Juan znovu zhasl baterku. Slabá záře na vzdáleném konci jeskyně zároveň vábila svobodou i odpuzovala pocitem marnosti. Byli mučivě blízko záchraně, ale poslední překážka se zdála nepřekonatelná. Ale pak ho jako blesk z čistého nebe zasáhla myšlenka tak neskutečně prostá, že nemohl pochopit, proč na to nepřišel hned.

„Netušíš náhodou, jak se řekne německy chlorečnan solný? Je to jedovatá sůl používaná jako pesticid.“

„Natrium Chlor. Pamatuju se, že jsem viděl jednu nebo dvě dózy s tím svinstvem vzadu v tom skladu chemikálií.“

„A máš pořád tu druhou rozbušku?“

„Ano.“

„Vyrobíme si kyslíkovou svíci. Až budu pryč, chci, abys vyškrabal železné piliny z kolejí. Když ty dvě látky smícháme a zapálíme, reakce vytvoří oxid železitý, chlorid sodný a čistý kyslík. Odplavu na půl cesty do tunelu a najdu místo, kde to zapálit. Kyslík vytlačí mořskou vodu a vznikne bublina, ve které se budeme moci nadechnout.“

„Další recept pro teroristy z tvých hodin chemie?“

„Tohle mám vlastně od Maxe. Na palubě Oregonu máme kyslíkové generátory a on mi vysvětlil, jak ten systém funguje.“

Juan potřeboval baterku, tak nechal Linka, aby oškrábal nožem z kolejí potřebné piliny. Cabrillovi trvalo čtyřicet minut, než našel cestu zpátky částečně zborceným tunelem, dostal se do skladu chemikálií a vrátil se do mořské jeskyně. Linkovi se mezitím podařilo nashromáždit víc než dost pilin ze starých kolejnic.

Ve slábnoucím světle baterky smíchal Cabrillo chemikálie v jedné z prázdných lahví od vína a omotal kolem ní zbytek lepicí pásky, zatímco Linc rozebral detonátor, aby zmenšil množství výbušniny. Když skončili, zasunul Juan rozbušku do hrdla láhve a zabalil improvizovaný generátor kyslíku do igelitového pytle.

„Rube Goldberg by na tebe byl pyšný,“ zažertoval Line.

Juan si na kraji mola zul boty a odhodil stranou maskáčovou košili. „Do pěti minut jsem zpátky,“ řekl a spustil se do vody teplé jako ve vaně. Moře kolem něho se zakalilo prachem, jenž se mu smyl z kůže. Volnými tempy, při kterých musel držet pytel a baterku, zamířil přes jeskyni tam, kde s Linkem tušili východ.

Juan nechal pytel plavat na hladině, zabral silně rukama i nohama a ponořil se. Světlo vodotěsné baterky zbarvovalo vodu na tyrkysovo. Slaná voda ho štípala v očích, ale na to byl už dávno zvyklý, takže to ani nevnímal. Nejprve viděl jen rozeklané kameny pokryté chaluhami a mušlemi, ale když se dostal do pěti metrů, otevřel se před ním široký tunel. Mohl mít dobrých patnáct metrů v průměru, víc než dost, aby se do něj vešla ponorka z druhé světové války. Když zhasl baterku a napjal zrak, uviděl slabé sluneční světlo.

Vrátil se na hladinu a popadl pytel. Začal zhluboka dýchat, plnil plíce na maximum a snažil se z organismu vyloučit co nejvíc kysličníku uhličitého. Když se mu začala točit hlava, vynořil se hrudníkem z vody, aby se mohl nadechnout ještě víc, naplnil plíce a vklouzl zpátky do šera. Posvítil si baterkou dolů a vplaval do tunelu. Příliv a odliv, které jeskynní systém vytvořily, udržovaly stěny tunelu čisté, bez mořského života. Během plavání počítal vteřiny. Když se dostal k jedné minutě, všiml si, že sluneční světlo je mnohem jasnější. Na minutě a půl obrátil baterku ke stropu. O třimetry dál byla ve skále přírodní prohlubeň asi dva metry široká a třicet centimetrů hluboká.

V pytli bylo právě tolik vzduchu, aby ho udržel u stropu. Juan sáhl přes igelit na rozbušku a aktivoval ji. Otočil se a začal plavat pryč stejným tempem, jakým do tunelu vstoupil. Ani ne za tři minuty se znovu vynořil nad hladinu v jeskyni. Vyskočil polovinou těla z vody jako delfín a s hlasitý zasyčením vypustil všechen vzduch.

„Jsi v pořádku?“ zavolal ze tmy Line.

„Doutník bych si teď asi nedal, ale jo, jsem v pohodě.“

„Jdu k tobě.“

Jakmile to Linc řekl, slyšel ho Juan skočit do vody. Okamžik nato byl po Cabrillově boku, oba s botami pověšenými kolem krku na svázaných tkaničkách a šaty omotanými kolem pasu. „Zabalil jsem tvůj telefon do kondomů,“ řekl. „Je v kapse tvých kalhot.“

„Díky. Úplně jsem na něj zapomněl.“

„A proto mi zvedneš plat, až se vrátíme na loď.“ Pak Linc promluvil vážně. „Takže aby bylo jasno, jestli ten tvůj experiment nevyjde a žádná kyslíková bublina tam není, poplaveme prostě dál?“

Bylo to příliš daleko i na nejlepšího plavce, takže to, co Juan odpověděl, byl jejich rozsudek smrti. „Přesně tak.“

Detonátor byl příliš malý a vzdálený, aby ho cítili přes vodu, takže Juan stopl na hodinkách deset minut, a pak se zeptal Linka, jestli je připravený. Začali zhluboka dýchat, přičemž oba znali svá těla dost dobře na to, aby to nepřehnali a nedostali se do euforie z překysličení.

Společně se ponořili do tunelu. Vypadalo to, jako by je skála chtěla vcucnout silou slabého odlivu do svých obrovských úst. Baterka rychle slábla, tak ji Juan zhasl, když plavali s Linkem ke vzdálenému světlu přicházejícímu zvenčí. Po půldruhé minutě znovu rozsvítil a začal hledat kyslíkovou kapsu. Strop tunelu tvořila jednotvárná skála. Spodní část bubliny se měla stříbrně lesknout jako kaluž rtuti, ale baterka neodkrývala nic jiného než černý kámen. Juan během hledání zpomalil a musel se v několika vteřinách rozhodnout, jestli nemá zrychlit v zoufalé a beznadějné snaze dostat se k východu, nebo dál pátrat po prohlubni.

Posvítil si kolem a došlo mu, že se stočili doprava. Zahnul doleva následován Linkem, ale bublina pořád nikde.

Chuť porážky byla hořká jako mořská sůl tlačící se mu na rty. Jeho kyslíkový generátor nefungoval a on i Linc zemřou. Začal plavat ze všech sil ke vzdálenému ústí tunelu, když ucítil na kotníku Linkovu ruku. Linc ukázal kousek víc doleva, a když tam Juan posvítil baterkou, uviděl odraz jako v zrcadle. Plavali k němu a opatrně vypouštěli před vynořením vzduch, aby se neuhodili ho hlavy.

Ani jeden z nich se nestaral o to, že kyslík je ještě teplý po exotermické chemické reakci a hnusně páchne. Juan byl na sebe tak pyšný, že se šklebil jako idiot.

„Dobrá práce, Předsedo.“

Kyslík stačil jen na tříminutovou přestávku. Muži si chamtivě naplnili plíce, než se pustili do závěrečného úseku cesty.

„Poslední u východu platí po návratu pivo,“ řekl Juan, než se naposledy nadechl a zmizel pod vodou.

Okamžik nato ucítil vířící vodu, jak se Linc pustil za ním. Minutu po ponoření to vypadalo, jako by se ústí o nic nepřiblížilo. Přestože odliv pracoval v jejich prospěch, postupovali příliš pomalu. Když mu bylo dvacet, dokázal se Juan potopit bez přístrojů skoro na čtyři minuty, ale od té doby uplynulo mnoho let těžkého života. Tři minuty patnáct vteřin bylo maximum, na jaké se teď zmohl, a věděl, že Linkovo velké tělo spaluje kyslík ještě rychleji.

Přesto pokračovali dál a rozhrnovali křišťálově čistou vodu co nejúspornějšími tempy. Při dvou minutách třiceti vteřinách se ústí jeskyně konečně rozjasnilo, ale zůstávalo zoufale nedosažitelné. Juan poprvé ucítil, jak se mu chvěje hrdlo a nutí ho, aby se nadechl. Čtvrt minuty nato se mu náhle bez varování stáhly plíce a přes rty mu uniklo trochu vzduchu. Zbývalo ještě dvacet mučivých metrů. Silou vůle sevřel hrdlo, aby potlačil nutkání těla nadechnout se.

Myšlenky se mu začínaly kalit, jak mozek spaloval zbytek vzduchu. Zmocňovalo se ho zoufalství, pohyby ztrácely na koordinaci. Bylo to, jako by zapomínal, jak se plave, nebo jak má ovládat své údy. Už dříve se málem utopil a poznával příznaky, ale nemohl proti tomu nic dělat. Širý oceán ho vábil, on se však k němu nemohl dostat.

Juan přestal plavat a ucítil, jak mu do plic vniká voda.

Jakmile to udělal, začal zrychlovat. Linc poznal, že je na tom Cabrillo špatně, a popadl ho vzadu za tričko. Bývalý příslušník jednotky SEAL musel trpět nedostatkem kyslíku stejně jako Předseda, ale jeho nohy vystřelovaly jako písty a každý rozmach pravé paže je přibližoval k záchraně. Juan nikdy neviděl větší ukázku odhodlání. Linc prostě ignoroval skutečnost, že se topí, a plaval dál.

Když se vynořili z jeskyně, voda se náhle rozjasnila. Linc je z posledních sil vytáhl na hladinu. Juan vyplivl plná ústa vody, zalapal po dechu a další spoustu jí vykašlal. Drželi se skal jako trosečníci a moře se kolem nich mírně pohupovalo. Ani jeden z nich nemohl několik minut promluvit, a když už to dokázali, neměli co říct.

Věděli, že jim bude nejméně hodinu trvat, než vylezou nahoru, a další dvě a půl hodiny, než obejdou obloukem bývalý japonský tábor a dostanou se k džípu. Ještě než vyšplhali nahoru, Cabrillo už na prožité strádání zapomněl. Soustředil se jen na fotografie uložené v mobilu. Nevěděl proč, ale cítil, že jsou to důkazy, pomocí nichž se jim podaří celou záhadu vyřešit.

25

Hali Kasim našel Eddieho Senga v tělocvičně Oregonu. Seng měl na sobě pytlovité kalhoty pro bojové umění gi a byl bez košile. Po svalnatém těle mu stékal pot, jak procházel sérií karatistických pohybů a hekal při každém úderu a kopu. Eddie si všiml výrazu v Haliho tváři a ukončil rozcvičku obloukovým kopem, který by srazil hlavu basketbalistovi z NBA.

Z police vedle univerzálního posilovacího stroje si vzal ručník a utřel si krk a tělo.

„Zvoral jsem to,“ šel Hali přímo k věci. „Když Kevin vyslechl Donnu Skyovou, prošel jsem tu zatracenou pásku znova a naprogramoval do počítače nové parametry. Gill Martell neřekl ‚Donna Sky. Řekl ‚Dawn‘ a ‚Sky. Prověřil jsem to a zjistil, že Golden Dawn má sesterskou loď jménem Golden Sky. Eric a Murph se po té stopě pustili. Právě teď, když spolu mluvíme, na ní mají responsivisté ten svůj mořský útulek.“

„Kde je ta loď teď?“ zeptal se Eddie.

„Ve východním Středozemním moři. Dneska odpoledne by měla přistát v Istanbulu. Pak má namířeno do Řecka. Už jsem zkoušel volat Juanovi,“ dodal Hali, než se na to Eddie stihl zeptat. „Nebere to.“

Teď, když byl Předseda nedosažitelný a Max stále v rukou Zelimira Kovace, velel lodi Eddie a každé rozhodnutí leželo na jeho bedrech.

„Bylo na té lodi hlášené nějaké onemocnění?“

„Ve zprávách se nic neobjevilo a na jejich stránkách pro interní komunikaci také ne.“ Hali rozeznal v Eddieho tmavých očích zaváhání. „Jestli to pomůže, Linda, Eric a Mark se sami přihlásili do akce. Už si balí.“

„Jestli na té lodi dojde k chemickému nebo biologickému útoku, budou ve stejném nebezpečí jako všichni ostatní,“ připomněl Eddie.

„Je to příliš velká příležitost, než abychom si ji nechali ujít. Jestli se nám podaří proniknout k některým z jejich lidí, získáme nedocenitelné informace.“ Hali vyjádřil slovy druhou stranu té nebezpečné rovnice.

Vyvážit riziko a zisk je nejobtížnější součást každého vojenského rozhodování, protože bývají v sázce životy.

„Mohou se dostat na pobřeží v nafukovacím člunu. V Nice čeká tryskáč. Tiny může nahlásit nouzový letový plán a naši lidé dorazí do Turecka ještě před Golden Sky. Není pravděpodobné, že by responsivisté zaútočili ještě v přístavu, takže se budeme moci přinejmenším vloudit na palubu a porozhlédnout se tam.“

„Dobře,“ souhlasil Eddie. Ještě na odchodu Haliho zastavil. „Ale za žádných okolností nesmějí na té lodi zůstat po vyplutí.“

„Postarám se, aby to vzali na vědomí. Koho chceš poslat?“

„Lindu a Marka. Eric je prvotřídní navigátor a badatel, ale Markovy znalosti o zbraních jim pomohou najít systémy na šíření chemických nebo biologických látek.“

„Máš pravdu.“

„Mimochodem,“ řekl Eddie, aby Halimu podruhé zabránil v odchodu, „jak to vypadá s tím odposloucháváním?“

Hodinu před západem slunce vyplula Matrjoška, luxusní jachta Ivana Kerikova, z přístavu v Monte Carlu s Ibn al-Asimem a jeho doprovodem na palubě. Al-Asim byl nadějný saúdský finančník, který začal dávat peníze na radikální islámské školy a některé okrajové teroristické skupiny a dělal si zálusk na spojení s Al-Káidou. CIA se mimořádně zajímala o něho a jeho setkání s ruským obchodníkem se zbraněmi, protože byla šance, že by se nechal naverbovat jako agent, přes kterého by bylo možné získat přístup k vyšším sférám teroristického světa.

Když byla jachta v přístavu, o ničem důležitém se na ní nemluvilo. Většinu odpoledne zaměstnávaly muže ženy, které jim dal k dispozici Kerikov. Ale jakmile Matrjoška vyklouzla z přístavu a zamířila do vod Středozemního moře, bylo všem na Oregonu jasné, že skutečné vyjednávání proběhne daleko od slídivých očí.

Se zhasnutými světly Oregon Matrjošku sledoval a držel se pod horizontem, aby nad zaoblením země vyčnívala jen špička nejvyššího stěžně. Rusové ujeli přes třicet kilometrů, než zastavili motory. Jakmile byli Kerikov s al-Asimem spokojeni, že mají moře sami pro sebe, začali mluvit bez servítků při večeři na otevřené zadní palubě lodi.

Za použití GPS a lodních trysek naprogramoval Eric počítač tak, aby udržoval Oregon nehybný vzhledem k pomalu plující Matrjošce, zatímco nejmodernější elektronika na stěžni sešlé obchodní lodi jachtu sledovala. Pomocí nejmodernějších parabolických antén, kamer s velkým rozlišením zabírajících pohyby rtů a směrových laserových paprsků schopných zachytit ty nejslabší vibrace konverzace odehrávající se na druhé straně okenního skla dokázali odposlouchávat úplně všechno.

„Naposledy jsem slyšel, jak al-Asim a ten Rus mluvili o střelách SA-7 Grail.“

„Graily jsou staré krámy,“ řekl Eddie. „Naše tryskáče s nimi nikdy nezasáhnou, ale civilní letadla by byla zranitelná.“

„Kerikov se jasně vyjádřil, že nechce vědět, co s těmi zbraněmi al-Asim plánuje, ale ten Saúd dělal narážky na sestřelování dopravních letounů.“

Eddieho, který se narodil v newyorském Čínské čtvrti, obzvlášť dráždila představa teroristů zaměřujících se na komerční lety. I když neznal osobně nikoho, kdo zahynul jedenáctého září, měl ve svém okolí několik lidí, kteří tehdy o své blízké přišli.

„Ještě něco?“ zeptal se Seng.

„Al-Asim se už ptal na jaderné zbraně. Kerikov odpověděl, že k nim nemá přístup, ale kdyby měl, prodal by je.“

„To je od něho hezké,“ ušklíbl se Eddie.

„Rus pak říkal, že by rád dodal něco, čemu říkal Stalinova pěst, ale nakonec prohlásil, že to má příliš mnoho technických problémů na to, aby se to dalo použít v praxi. Když se al-Asim snažil dozvědět víc, poradil mu Kerikov, aby na to zapomněl. Potom začali mluvit o těch Grailech.“

„Slyšel jsi někdy o té Stalinově pěsti?“

„Neslyšel. A Mark také ne.“

„Langston Overholt bude možná vědět, o čem je řeč. Zeptám se ho, až budeme mít pohromadě hrubá data. To je koneckonců jeho problém. Dej mi vědět hned, jak se ti ozve Juan, nebo jestli nám zavolá Thom Severance.“

„Myslíš, že je Max v pořádku?“ zeptal se Hali.

„Pro Severanceovo dobro doufám, že je.“

Zelimir Kovac sledoval vrtulník klesající ze zatažené oblohy. Byla to jasně žlutá tečka mezi cínovými mraky. Nedával najevo sebemenší vztek.

Nedokázal toho uprchlého Američana najít a to selhání ho trápilo. Neměl sklon uchylovat se k výmluvám, ale právě ty si teď opakoval v hlavě, zatímco se vrtulník blížil k přistávací ploše a čeřil vodu na nedalekých kalužích.

Kromě pilota seděl v kabině s Thomasem Severancem ještě jeden muž. Kovac mu nevěnoval vůbec žádnou pozornost a soustředil se pouze na svého šéfa. Thom Severance měl všechny vlastnosti šéfa, které Kovac považoval za důležité, a Srbova věrnost k němu neměla hranic. Z této oddanosti pramenilo Kovacovo sebeobviňování a on se nenáviděl za to, že Severance zklamal.

Severance prudce otevřel dvířka vrtulníku a větrovka a vlasy mu zavlály ve vzdušném víru. Nějak se mu dařilo pohybovat se elegantně, i když se musel sklonit pod listy rotoru. Kovac nedokázal opětovat Severanceův zářivý úsměv, který si ani nezasloužil. Odvrátil pohled a všiml si druhého cestujícího.

Jeho vztek vystřídal zmatek.

„Moc rád tě vidím, Zelimire,“ zahalekal Thom přes hukot turbíny vrtulníku. Všiml si polekaného výrazu ve tváři svého šéfa bezpečnosti a zasmál se. „Vsadím se, že tohle je ten poslední člověk na světě, kterého bys tady čekal, co?“

Kovac našel slova, aniž by spustil oči z doktora Adama Jennera. „Ano, pane.“

Severance klesl o oktávu hlasem a učinil ze svých následujících slov intimní gesto důvěry. „Je načase, abys všechno pochopil.“

Jenner přišel blíž a dotkl se rukou v rukavici obvazu na místě, kam ho Kovac uhodil pistolí v římském hotelu. „Nic ve zlém, pane Kovaci.“

Deset minut nato už byli v nejluxusnějším apartmá podzemní základny. Bylo to místo, kde měl Thom se svou ženou přečkat blížící se chaos. Celkem bylo zařízení schopné pojmout dvě stovky nejvýše postavených členů responsivistické organizace.

Když tam byl Severance naposledy, měly ty čtyři místnosti jen holé betonové zdi. Obdivoval práci, která tam byla odvedena, a kromě faktu, že okna nahrazovaly televize s plochými obrazovkami, nenašel žádný důkaz, že se nacházejí patnáct metrů pod zemí.

„Je to tady skoro stejně hezké jako v našem novém domě v Beverly Hills,“ poznamenal a přejel prsty po hedvábně hladké stěně. „Heidi se tady bude líbit.“

Požádal pobočníka, který doslova zářil, protože se ocitl v blízkosti vůdce skupiny, o kávu a posadil se do jednoho z velkých křesel ve své pracovně.

Plochý monitor za ním ukazoval moře narážející na skalnaté pobřeží. Záznam přenášela živě kamera umístěná nedaleko vchodu do základny.

Jenner dosedl na sametovou pohovku, zatímco Kovac zůstal stát skoro v pozoru před Severancem.

„Zelimire, posaď se, prosím.“

Srb si vybral židli, ale ani trochu se neuvolnil.

„Znáš staré rčení ‚Drž si své přátele blízko, ale nepřátele ještě blíž?‘“ zeptal se, jakmile sluha nalil kávu. Nečekal na odpověď. „Našimi největšími nepřáteli nejsou ti, kteří zesměšňují naši víru, aniž by ji plně pochopili. Jsou to ti, kteří kdysi věřili, ale víru ztratili. Ti škodí nejvíce, protože znají naše tajemství, o která bychom se s lidmi zvenčí nikdy nepodělili. O tomhle jsme hodně rozmlouvali s Lydellem Cooperem.“

Při zmínce o zakladateli responsivismu Kovac přikývl a vrhl pohled na Jennera, jako by říkal, že si Jenner nezaslouží být v místnosti, kde to jméno bylo vysloveno. Psychiatr mu věnoval laskavý, skoro otcovský úsměv.

„Rozhodli jsme se vytvořit experta na responsivismus, člověka, na něhož se budou obracet příbuzní, když ztratí kontrolu nad svými milovanými. Mohl oslovovat i ty, kteří odešli dobrovolně, aby odhalil jejich úmysly. Nám pak podával hlášení a my mohli podnikat patřičné kroky.“

Když se teď Kovac podíval na doktora Jennera, byly na jeho obličeji patrné známky respektu. „To jsem netušil.“

„A to nejlepší teprve přijde,“ pokračoval Severance. „Existoval jen jediný člověk, který by tu práci mohl vykonávat naprosto spolehlivě.“

„Kdo?“ zeptal se Kovac.

„No přece já, drahý chlapče,“ ozval se Jenner. „Jenže vy jste mně po dvaceti letech, po plastické operaci obličeje a s kontaktními čočkami nepoznal.“

Kovac se upřeně zahleděl na Jennera, jako by intenzitou pohledu mohl proniknout jeho převlekem. „Já ne…,“ jeho hlas se vytratil.

„Jsem Lydell Cooper, pane Kovaci.“

„Ale vy jste umřel,“ vyhrkl Kovac bez přemýšlení.

„Člověk s vaší minulostí jistě ví, že nikdo není doopravdy mrtvý, dokud se nenajde jeho tělo. Po většinu života jsem se věnoval plachtění. Bouře, která mě údajně zabila, se nedala srovnat s těmi, kterými jsem úspěšně proplul.“

„To nechápu.“

Promluvil Severance. „Lydell položil svým dílem základy responsivistického hnutí, dal nám základní principy, jádro, kterému věříme.“

„Ale nejsem organizátor,“ pokračoval Cooper. „V tom jsou lepší Thom a má dcera Heidi. Nenávidím veřejné projevy, vedení schůzí a všechny ty úmorné každodenní detaily. Takže zatímco oni získávali nové ovečky, já se ujal role ochránce. Tím, že jsem vystupoval jako náš největší odpůrce, jsem mohl dohlížet na všechny, kteří se nám snažili škodit.“

Kovac se konečně zmohl na slovo. „Všechny ty lidi, co se obrátili proti nám, jste deprogramoval?“

„Odešli by tak jako tak,“ prohlásil doktor Cooper lehkomyslně. „Dosáhl jsem jen toho, aby nás přestali kritizovat. Odtrhli se od stáda, ale nikdo z nich toho na nás moc neprozradil.“

„A co to, co se přihodilo v Římě?“

„Tam to bylo o vlas,“ přiznal Cooper. „Neměli jsme tušení, že má otec Kylea Hanleyho prostředky na to, aby si najal záchranný tým. Zavolal jsem Thomovi, jakmile jsem věděl, že ho odvezou na celé deprogramování do Říma, takže jste mohl být připravený, a později jsem nahlásil jméno hotelu a číslo pokoje, abyste ho mohli unést zpátky. Nebyli jsme si jistí, kolik toho ten kluk ví a kolik pověděl otci.“

„Mimochodem, jak si stojíte v téhle věci?“ zeptal se Thom Severance.

Kovac sklopil oči. Bylo těžké přiznat své selhání Severanceovi, ale před doktorem Lydellem Cooperem, mužem, jehož filozofie dala jeho životu smysl, o něm nedokázal ani promluvit.

„Zelimire?“

„Uprchl, pane Severancei. Nevím jak, ale podařilo se mu dostat z cely a najít cestu na povrch. Zabil jednoho mechanika a dva další zranil.“

„Je pořád na ostrově?“

„Včera v noci ukradl terénní čtyřkolku. Byla bouřka a viditelnost jen pár metrů. Určitě přehlédl útes. Pátrací četa stroj našla dneska ráno za odlivu. Po těle nebylo ani stopy.“

„Nikdo není mrtvý, dokud se nenajdou jeho ostatky,“ připomněl Lydell Cooper.

„Pane, máte můj nejvyšší respekt a obdiv,“ řekl Kovac, „ale je víc než pravděpodobné, že ten Hanley měl v bouřce nehodu. Byl ve velice špatném stavu, když uprchl, a já vážně pochybuji, že by v tom řádění živlů dokázal přežít jedinou noc.“

Nezmínil se o elektronickém implantátu a všem, co naznačoval, protože nechtěl zasít sémě pochybností. Pátrací čety stále pročesávaly soukromý ostrov responsivistů v Egejském moři a věděly, že jestli uprchlíka najdou, mají to hlásit přímo jemu. Kovac by získal informace, které potřebují, a zbavil se Hanleyho dřív, než by byla ještě víc poskvrněna jeho pověst. Dodal jen: „Samozřejmě budeme pokračovat v pátrání.“

„Samozřejmě,“ řekl Cooper.

Kovac k němu obrátil svou plnou pozornost. „Pane, smím vám říct, že je mi nesmírnou ctí, že jsem pro vás v několika uplynulých letech mohl pracovat? Vaše učení mi zásadně změnilo život. Bylo by pro mě velkým vyznamenáním, kdybych vám mohl potřást rukou.“

„Děkuji, Zelimire, ale to bohužel nemohu. Navzdory mému mladistvému vzhledu mi je osmdesát tři. Když jsem ještě pracoval na genetických výzkumech, vyvinul jsem lék na potlačování imunitní reakce šitý na míru mé DNA, takže jsem mohl přijmout nové srdce, ledviny, plíce a oči a plastická chirurgie mě dělá mladším, než ve skutečnosti jsem. Mám umělé kyčelní a kolenní klouby a ploténky v páteři. Jím vyváženou stravu, piju jen občas a nikdy jsem nekouřil. Myslím, že budu moci vést plnohodnotný život minimálně do sto dvaceti.“ Zvedl ruce v rukavicích. Prsty měl ohnuté a pokroucené jako větve prastarého stromu. „Ale v mé rodině se dědí artritida a já jsem nedokázal potlačit její zmrzačující účinky. Nic by mi nepůsobilo větší potěšení, než potřást vám rukou odměnou za vaše laskavá slova a věrné služby, ale prostě to nedokážu.“

„To chápu.“ Kovac nespatřoval žádnou ironii v konání muže, jenž se zasazuje za úbytek populace, a přitom si uměle prodlužuje život.

„A nedělejte si starosti,“ dodal Cooper. „Kyle Hanley toho během svého krátkého pobytu v Řecku nemohl moc zjistit. A i kdyby jeho otec sdělil všechno, co ví, patřičným orgánům, neměly by čas zareagovat. Výslech toho otce je jen podružný detail, snaha o zaplnění mezer. Nedělejte si z toho těžkou hlavu.“

„Ano, pane,“ pronesl Kovac automaticky.

„Co se týká té druhé záležitosti,“ ozval se Severance, „zkracujeme termín.“

„Kvůli únosu Kylea Hanleyho?“

„Částečně. A také kvůli, no, sebevraždě Gila Martella. Místní řecké úřady nám nedělaly žádné problémy, ale vláda v Aténách se začíná zajímat o naše záležitosti. Lydell a já si myslíme, že bude nejlepší, když vyšleme naše nováčky hned. Není už nic, co by ještě potřebovali vědět, takže není důvod k odkladu. Přirozeně jsme zaplatili příplatek za lístky objednané tak narychlo.“ Severance se ušklíbl. „Samozřejmě si to můžeme dovolit.“

„Posíláte všech padesát týmů?“

„Ano. No, vlastně čtyřicet devět. Jeden tým už je na Golden Sky, kde se provede poslední test vysílače. Takže dohromady to bude padesát týmů a padesát výletních lodí. Tři nebo čtyři dny bude trvat, než se všichni dostanou na určená místa. Některé lodě jsou na moři, zatímco další se nacházejí na opačné straně zeměkoule. Naši lidé budou vybaveni virem, který Lydell zdokonalil a my vyrobili na Filipínách. Jak dlouho bude trvat, než se spustí test?“

Kovac se na okamžik zamyslel. „Asi do zítřejšího odpoledne. Musíme nahodit zbývající motory, abychom dobili baterie a stabilizovali rozvody proudu kvůli ochraně antény.“

„Zkušební virus, jímž jsme vybavili lidi na Golden Sky, je jednoduchý, rychle účinkující rinovirus, takže budeme znát výsledky do dvanácti hodin, pokud přijímač zachytí signál. Pokud ho vypustíme do večera, bude všechno v pořádku. Samozřejmě je na palubě ještě druhý tým, který vypustí náš hlavní virus.“

„Tohle je velká chvíle, pánové,“ řekl Lydell Cooper. „Vyvrcholení všeho, na čem jsem pracoval. Brzy přijde nový začátek, čerstvý úsvit, ve kterém lidstvo zazáří tak, jak původně mělo. Pryč budou tíživé davy, které vyčerpávají naše přírodní zdroje a nenabízejí nic jiného než svá hladová ústa. Když nebude polovina světa schopná plodit děti, populace se během jediné generace sníží na přijatelnou úroveň. Pryč bude nedostatek. Vymýtíme chudobu, hlad, dokonce i hrozbu globálního oteplování.

Politici na celém světě o těchto problémech pouze mluví a nabízejí krátkodobé plány, aby to vypadalo, že něco dělají. My víme, že jsou to jen lži. Stačí si přečíst noviny nebo se podívat na zprávy a je jasné, že se nic nezmění. Naopak, bude ještě hůř. Boje o půdu a vodu už hrozí velkými konflikty. A kolik lidí už padlo při ochraně ropných zdrojů?

Namlouvají nám, že se dá všechno změnit, pokud lidé změní své zvyky – budou méně jezdit auty, kupovat menší domy, používat úsporné žárovky. Takové žvásty. Nikdo se nevzdá části svého pohodlí. To je proti našim nejhlubším instinktům. Ne, naše řešení nevyžaduje drobné oběti, které ve skutečnosti nemíří k podstatě problému. Odpovědí je změnit základní podmínky. Místo snižování spotřeby prostě zmenšit počet obyvatel.

Všichni vědí, že to je jediná cesta, jenom nemají odvahu říct to nahlas, takže se náš svět řítí do chaosu. Jak jsem napsal, rozmnožujeme se k vyhynutí. Touha po potomcích je možná nejmocnější silou ve vesmíru. To se nedá popřít. Ale příroda má přirozené mechanismy, které ji regulují. Jsou v ní predátoři snižující populaci lovné zvěře, lesní požáry obnovující půdu, cykly sucha a záplav. Ale člověk svým velkým mozkem stále nachází způsoby, jak obcházet snahu přírody udržet ho v rozumných mezích. Vybíjeli jsme zvířata, která v nás viděla kořist, takže jich v přírodě zůstala jen hrstka a zbytek je v klecích zoologických zahrad. Zbyly jen ušlechtilé mikroby, aby zmenšovaly naše řady nemocemi, takže jsme vymysleli vakcíny a očkování, ale stále se rozmnožujeme, jako bychom měli ztratit dvě ze tří dětí v prvním roce věku.

Jen jedna země měla odvahu přiznat, že její populace roste příliš rychle, ale ani ona nedokázala přírůstek obyvatelstva zpomalit. Čína se pokusila prosadit zákonem politiku jednoho dítěte, a přesto je Číňanů o dvě stě milionů víc než před pětadvaceti lety. Když to nemůže zastavit jeden z nejautoritativnějších režimů na světě, nedokáže to nikdo.

Lidé se prostě nezmění, alespoň ne zásadně. Proto je to na nás. Samozřejmě nejsme žádní šílenci. Mohl jsem vyvinout virus, který by zabíjel bez rozdílu, ale nikdy bych neuvažoval o přímém vyvraždění miliard lidí. Jaké bylo tedy řešení? Původní virus hemoragické horečky, se kterým jsem začínal, způsoboval neplodnost, ale také měl skoro padesátiprocentní úmrtnost. Poté, co jsem se vzdal lékařských výzkumů, jsem pracoval s desítkami tisíc generací viru a jejich mutacemi, potlačoval jeho smrtící účinky a zesiloval vlastnost, kterou jsem potřeboval. Když ho rozšíříme na těch padesáti lodích, nakazíme skoro sto tisíc lidí. Vypadá to jako velké číslo, ale je to jen kapka v moři. Cestující a posádky z těch lodí pocházejí ze všech částí světa a z nejrůznějšího společensko-ekonomického prostředí. Na výletní lodi se nachází mikrokosmos lidské společnosti, lidé od průmyslových magnátů po prosté námořníky. Chtěl jsem být zcela demokratický. Nikdo nebude ušetřen. Až se vrátí do svých předměstských sídel v Michiganu, do vesnic ve východní Evropě a ghet v Bangladéši, přinesou tam virus s sebou.

Jeho symptomy se u hostitele neprojeví celé měsíce a zatím se budou šířit z člověka na člověka. A pak přijdou první příznaky infekce. Bude to vypadat, jako by každý člověk na světě onemocněl slabou chřipkou s vysokou horečkou. Smrtelnost by měla být pod jedním procentem, tragická, ale nevyhnutelná cena, kterou zaplatí pacienti s oslabeným imunitním systémem. Teprve později, až lidé začnou pátrat po tom, proč nemohou mít děti, zjistí, že je jedna polovina světové populace neplodná.

Až jim ta krutá realita dojde, vypuknou nepokoje, jak budou vyděšení občané hledat odpovědi na otázky, které se jejich vůdci báli položit. Ale tohle období by mělo trvat krátce – několik týdnů, maximálně měsíců. Světová ekonomika se otřese, ale zase se vzpamatuje, protože další významnou silou, která žene lidstvo kupředu, je schopnost se adaptovat. A pak, přátelé, pak vyřešíme všechny tyto problémy, vyléčíme všechny nemocné a zahájíme období prosperity, jaké svět dosud nezažil.“

Zelimiru Kovacovi stekla po tváři slza a on se ji ani nepokusil otřít. Dokonce i Thom Severance, který znal Coopera po celý svůj dospělý život a nesčetněkrát ho slyšel mluvit, byl zjevně pohnutý.

26

Tamhleti dva,“ ukázala Linda Rossová.

Mark Murphy sledoval její paži a hned si toho páru všiml. Zatímco většina cestujících proudících z Golden Sky byla vyššího nebo aspoň středního věku, ona zahlédla muže a ženu něco přes třicet. Každý držel za jednu ruku asi osmileté děvčátko v růžových šatech a v sandálech.

„To bude snadné jako vzít dítěti bonbon,“ poznamenal Mark, když viděl, jak žena podává svůj lodní průkaz o velikosti kreditní karty svému manželovi. Ten si jej zasunul do peněženky, kterou vrátil do přední kapsy.

Golden Sky, tyčící se za armádou vystupujících pasažérů, celých žhavých spatřit chrám Hagia Sofia, Modrou mešitu a palác Topkapi a nechat se okrást na bazaru, se strašidelně podobala své sesterské lodi. Pokaždé, když se na ni Mark podíval, přeběhl mu po zádech mráz. Když se hlásil na tuhle misi, neporadil se moc pečlivě se svými emocemi, a teď ho nijak netěšila představa, že by na to plavidlo nastoupil.

„Mají namířeno k autobusům,“ kývla Linda za mladou rodinou zahýbající k obrubníku, u kterého stálo několik autokarů pro turisty. Cestující ukazovali průvodčím své jednodenní lístky, aby mohli nastoupit.

„Uděláme to hned, nebo je budeme sledovat do města?“

„Co můžeš udělat hned, neodkládej na zítra. Jdeme na věc.“

Dali těm třem náskok a pak se vmísili do davu. Proplétali se nenápadně mezi pomalu postupujícími lidmi, dokud neměli svůj nic netušící cíl přímo před sebou.

„Pospěš si!“ zavolala náhle Linda. „Myslím, že náš autobus už odjíždí.“

Mark přidal do kroku, a když toho muže míjel, otřel se o něho. Muž okamžitě sáhl po peněžence. To, že ji měl v přední kapse a nahmatal ji, jakmile do něho někdo náhodou vrazil, znamenalo, že jde o zkušeného cestovatele. Ve většině případů by takové bezpečnostní opatření stačilo. Ale přesně jak to naplánovali, když se kolem něho mihla i Linda, dospěl cestující k závěru, že pro něho ti Američané nepředstavují hrozbu a podruhé si už kapsu nezkontroloval.

Necítil, že mu Lindina malá ruka vklouzla do kapsy khaki kalhot a peněženku vytáhla.

Amatér by se okamžitě vytratil z místa činu, ale Linda s Murphem se drželi svého převleku za uspěchané turisty a kráčeli dál k autobusům. Potloukali se poblíž jednoho z nich, dokud mladá rodina neukázala své lístky průvodčímu jiného autokaru a nenastoupila. Až pak se Linda s Murphem vymanili z davu a vydali se k místu, kde zaparkovali své auto z půjčovny.

Zatímco Linda stála vedle otevřených zadních dveří, aby zakrývala interiér před zvědavými chodci, pracoval Mark na jedné z laminovaných identifikačních karet sadou speciálně přivezenou z Oregonu. Skalpelem odstranil plast a vyřízl fotografii. Pak tam vložil stejně velký Lindin snímek vybraný z balíčku různých formátů a projel kartu laminátorem na baterie. Pak už ji jen uhladil a odstřihl přečnívající plast.

„Prosím, paní Susan Dudleyová,“ řekl a podal Lindě ještě teplou kartu.

„Zdá se, že se v tom vyznáš,“ poznamenala Linda.

„Bylo mi patnáct, když jsem nastoupil na Massachusettský technologický institut, takže mi můžeš věřit, že vím o výrobě falešných průkazů všechno.“

V jeho hlase zazněl jakýsi podtón, kterého si Linda všimla. Řekla: „Muselo to být drsné.“

Mark přerušil práci a pohlédl na ni. „Dokážeš si představit, že to tam bylo plné pošuků, ale mezi nimi jsem vynikal. Kufřík, kravata, ochranné pouzdro na propisky v kapse košile, tohle všechno. Vedení školy ujišťovalo rodiče, že mají poradce pro studenty, kteří přeskočili několik ročníků, aby jim přechod usnadnili. Samé žvásty. Ocitl jsem se sám v nejvíc konkurenčním prostředí na světě. A když jsem přešel do soukromého sektoru, bylo to ještě horší. Proto jsem se přidal k Juanovi a Korporaci.“

„Takže ne pro peníze?“ popíchla ho Linda.

„Nechci se vytahovat, ale šel jsem s penězi hodně dolů, když jsem se k vám připojil. Ale stálo to za to. Chováte se ke mně jako k sobě rovnému. Když jsem navrhoval zbraňové systémy, koukali na nás ti nafoukaní generálové jako na hmyz nebo na něco, co musejí seškrábat z podrážky boty.

Jasně, hračky, které jsme jim dodávali, se jim líbily, ale nás nenáviděli za to, že je dokážeme vymyslet. Připadal jsem si tam jako kdysi na střední, když se ti vojenští panáci sesedli v jídelně a my jsme se jen potloukali kolem v naději, že si nás všimnou. Bylo to docela směšné.

Tohle se na Oregonu neděje. Tvoříme všichni jeden tým. Ty, Linc a Juan se mnou nikdy nejednáte jako s někým zvenčí, i když se někdy chovám jako cvok. A poprvé v životě nemám pocit, že musím hledat prázdný stůl, když přijdu do jídelny.“ Zatvářil se, jako by usoudil, že řekl příliš mnoho, usmál se na ni a dodal: „Doufám, že mě nezkásneš za terapii pro pošuky.“

„Dneska na palubě mi můžeš zaplatit skleničku.“

Mark na ni polekaně pohlédl, a pak mu přes rty přelétl chápavý úsměv. „Nevystoupíme z Golden Sky, dokud něco nenajdeme, je to tak?“

Položila si ruku na prsa v šokovaném gestu. „Ty mě obviňuješ, že se chystám porušit Eddieho přímý příkaz?“

„Jo.“

„Překvapuje tě to?“

„Ne.“

„Hraješ dál?“

„Připravuju snad druhý průkaz, ne?“

„Hodný kluk.“

Mark zasunul obě karty do elektronického zařízení připojeného k notebooku a překódoval magnetické proužky. Deset minut nato už s Lindou stáli pod nástupním můstkem Golden Sky. Vysokozdvižný vozík nedaleko od nich nakládal velkým otvorem v boku do lodi palety a nad plavidlem poletovali skřehotající racci jako stíhačky při souboji.

„Je všechno v pořádku, pane Dudley?“ zeptal se zástupce lodního hospodáře střežící můstek, když oznámili, že se chtějí vrátit do své kajuty.

„To jenom to moje koleno,“ řekl Mark. „Vykloubil jsem si ho, když jsem hrál na vysoké fotbal, a občas mi to oteče.“

„Jak víte, máme na palubě doktora, který se vám na to může podívat.“ Námořník projel dvě karty elektronickou čtečkou. „To je zvláštní.“

„Nějaký problém?“

„Ale ne, pane. Jenom když jsem projížděl vaše karty, klekl mi počítač.“

Jako součást bezpečnosti na lodi vyvolala každá karta v počítači složku, v níž byl snímek držitele a informace o jeho plánované cestě. Mark překódoval ukradené karty tak, aby se na monitoru nic neobjevilo. Zástupce hospodáře mohl buď věřit, že ti dva jsou opravdu těmi, za které se vydávají, nebo je zdržet, než mu někdo přijde opravit počítač. Vzhledem k tomu, jaký důraz kladla lodní společnost na chování k cestujícím, bylo nepravděpodobné, že by jim znepříjemňoval život kvůli takové drobnosti.

Muž vsunul do čtečky svou vlastní zaměstnaneckou kartu, a když se na monitoru objevil jeho snímek, vrátil dvě karty Murphovi. „Vaše průkazy přestaly fungovat. Až se vrátíte do kajuty, zavolejte do kanceláře lodního hospodáře a oni vám vydají nové.“

„Uděláme to, díky.“ Mark si vzal identifikační karty a strčil je do kapsy. Zavěšení do sebe vystoupili s Lindou po můstku a Mark při tom předstíral kulhání.

„Tak fotbal na vysoké?“ zeptala se ho, když byli mimo doslech.

Mark se poplácal po uvolněném břiše. „No, trochu jsem od té doby sešel.“

Vstoupili do lodi na palubě s hlavním atriem. Strop se klenul ve výši čtyř poschodí a vévodila mu skleněná kupole. Dvojice skleněných výtahů poskytovala přístup do vyšších pater a každou palubu lemovaly panely nerozbitného skla v lesknoucích se mosazných rámech. Proti výtahům se nacházela zeď z růžového mramoru, po níž stékala voda do nenápadné nádrže. Ze svého místa viděli vývěsní štíty malých luxusních obchodů o palubu výš a neon osvětlující vchod do kasina. Celkový dojem bohatství hraničil s nevkusem.

Svůj plán probrali už na Oregonu a oba si nastudovali schéma lodi z webových stránek lodní společnosti, takže teď nemuseli ztrácet čas mluvením. Zamířili přímo k veřejným toaletám za fontánou. Linda podala Maxovi balík oblečení, který vytáhla z tašky přes rameno. Za chvilku se objevili v pracovních kombinézách s logem společnosti našitým zlatou nití na srdci – práce Kouzelnické dílny Kevina Nixona. Linda si setřela většinu make-upu a Mark zakryl neposlušné vlasy služební baseballovou čepicí. Údržbářské uniformy jim měly umožnit přístup do všech prostor lodi.

„Kde se sejdeme, jestli se rozdělíme?“ zeptala se Linda už cestou.

„U stolu s kostkami?“

„Nech si ty fóry.“

„Tak v knihovně.“

„V knihovně,“ papouškovala po něm. „Tak jo, jdeme si hrát na tu malou detektivku Nancy Drewovou.“

„A co na bratry Hardyovy?“

„Tohle je moje operace, takže rozhoduju já. Ty můžeš být můj parťák George Fayne.“

K Lindině překvapení se Mark zeptal: „Ne Ned Nickerson?“ Tak se jmenoval Nancin přítel.

„Ani ve tvých nejdivočejších snech a jednoho dne si budeme muset promluvit o tvých oblíbených knihách v pubertě. A nebo radši ne.“

Nejkratší cesta ven z veřejných prostor lodi vedla přes lodní kuchyni, takže vystoupali po jednom úseku schodiště a našli hlavní jídelnu. Byla dost velká, aby se v ní usadily tři stovky lidí, a prázdná až na úklidovou četu luxující koberec.

Kličkovali cílevědomě mezi stoly dozadu ke vchodu do kuchyně. Šéfkuchař vzhlédl od své práce, ale nic neřekl, když dvojice vstoupila dovnitř. Na rozdíl od jídelny byla kuchyně plná personálu připravujícího jídlo. Z bublajících hrnců se linuly aromatické vůně a asistenti šéfkuchaře čistili, sekali a krájeli jako o život ve čtyřiadvacetihodinovém koloběhu.

Vzadu v kuchyni byly dveře vedoucí do jasně osvětlené chodby. Našli schodiště a pustili se po něm dolů. Cestou minuli skupiny servírek mířících na směnu, ale žádná jim nevěnovala sebemenší pozornost. Jako údržbáři byli prakticky neviditelní.

Mark zahlédl skládací žebřík opřený o přepážku a vzal ho s sebou, aby ještě vylepšil jejich přestrojení.

Přivázaná v doku a skoro prázdná spotřebovávala Golden Sky minimální množství energie a následkem toho byly její strojní prostory opuštěné. Linda a Mark strávili následujících několik hodin prohlížením všech trubek, rour a hadic a pátráním po čemkoliv neobvyklém. Na rozdíl od Juanovy prohlídky nešťastné sesterské lodi byla ta jejich neuspěchaná a metodická, ale nakonec byl výsledek prakticky stejný.

„Nic,“ řekl Mark se zklamáním v hlase pramenícím ze vzteku na sebe samého. „Ani jediná zatracená věc, která by tu neměla být. Na ventilaci ani vodovodní potrubí nikdo nic nepřipojil.“

„Tohle jsou nejefektivnější způsoby, jak virus rozšířit, to je jasné.“ Linda si utřela umaštěné ruce do kusu cupaniny. „Co ještě se nabízí?“

„Kromě obchůzky celé lodi a postříkání každého povrchu rozprašovačem mě nic nenapadá. Když jsme tady mohli strávit tolik času sami, měli responsivisté nejspíš stejnou příležitost.“ Ukázal nad sebe na místo, kde byly ke stropu připevněné trubky velké jako sudy. „Za dvě hodiny bych dokázal jeden úsek rozebrat a nastražit rozprašovací zařízení.“

Linda zavrtěla hlavou. „Riziko dopadení je příliš velké. Musí být něco mnohem jednoduššího a rychlejšího.“

„Já vím, já vím.“ Mark si promnul spánky, kde mu na mozek začínala tlačit bolest hlavy. „Pamatuju se, jak Juan na Golden Dawn říkal, že se chce podívat na hlavní přívody klimatizace. Možná bychom je měli zkontrolovat.“

„Kde by mohly být?“

„V horní části trupu. Nejspíš zepředu na komínu.“

„To je dost na ráně.“

„Měli bychom počkat do večera.“

„Tak se vrátíme do prostor pro cestující a převlékneme se.“

Když prokličkovali labyrintem strojovny, dostali se konečně do chodby plné lidí. Obslužný personál v různých uniformách se chystal na návrat cestujících a strojníci se trousili do strojovny, aby vše připravili na odjezd z Istanbulu.

Náhodný pohled do dveří poblíž prádelny přiměl Lindu, aby se zastavila. Muž něco přes třicet oblečený do uniformy podobné jejich stál přímo před prádelnou. Nebyl to on sám ani jeho nenucený postoj, co upoutalo Lindinu pozornost. Bylo to to, jak se odvrátil, jakmile se jejich pohledy setkaly. Totéž udělala ona, když se na ni podíval šéfkuchař v lodní kuchyni. Byl to pohled člověka, který je někde, kde nemá co pohledávat.

Šla dál jakoby nic, ale pak se ohlédla přes rameno. Jakmile si muž všiml, že si ho Linda prohlíží, rozběhl se opačným směrem.

„Hej!“ vykřikla Linda. „Stůjte!“

Pustila se za ním a Mark ji následoval.

„Ne,“ řekla Linda úsečně. „Koukni se, jestli tam není ještě někdo.“

Mark se obrátil a běžel zpátky. Linda zůstala na pronásledování sama.

Běžec měl šestimetrový náskok a o patnáct centimetrů delší nohy. Zdálo se však, že mu jsou ty výhody k ničemu, protože Lindino odhodlání dopadnout ho bylo větší než schopnost jeho těla utéct. Rychle snižovala jeho náskok a míhala se kolem rohů lehce jako gazela, ale s dravostí lovícího geparda.

Když začali stoupat do schodů, měl trochu navrch, protože mohl brát schody po třech a Linda jen po dvou. Míjeli vylekané zaměstnance. Linda si moc přála, aby je mohla zavolat na pomoc, ale to by znamenalo vysvětlit nějak její neoprávněnou přítomnost na lodi.

Muž prolétl dveřmi, a když se k nim Linda okamžik nato dostala, odřela si paži o veřeje.

Tu pěst ani nezahlédla. Pronásledovaný muž ji udeřil zprava přímo do čelisti. Přestože nebyl zkušený rváč, byl úder dost silný na to, aby Lindě poskočila hlava dozadu a narazila do zdi. Chvilku nad ní stál, pak se dal znovu na útěk a nechal Lindu, aby se vzpamatovala sama.

Ještě než si myslela, že to zvládne, postavila se na nohy a opět se za ním pustila. Potácela se při každém kroku.

„To se dělá, uhodit holku?“ mumlala si pro sebe.

Ocitli se na Broadwayi, v dlouhé centrální chodbě, která vedla skoro po celé délce lodi a posádka jí chodila ze svých kajut na pracoviště. Nějaký umělecky nadaný člen posádky dokonce vyrobil markýzy napodobující ty nad vchody do divadel na slavné newyorské ulici, podle které dostala chodba jméno.

„Pusťte mě, spěchám.“

Linda uslyšela toho muže volat, jak se proplétaly davem zaměstnanců, kteří buďto spěchali do práce, nebo jen tak postávali a povídali si. Klouzal mezi nimi jako had, odstrkoval chodce a získával vzácný náskok, zatímco Linda měla pocit, že jí pukne hlava od rostoucí koule vaty, která bývala jejím mozkem.

Proběhl dalšími dveřmi a pustil se nahoru po dalším schodišti. Linda dveře rozrazila pár vteřin po něm. Pomocí zábradlí se vytahovala do schodů a ostře řezala rohy, protože věděla, že se rychle blíží do prostor pro ubytování cestujících. Kdyby byl ten muž chytrý a vyznal se na lodi, mohli by se vynořit poblíž jeho kajuty. Pokud by Linda nezjistila, kde ten člověk bydlí, už by ho nikdy nedokázala najít.

Proběhl dveřmi na vrcholu schodiště, povalil postarší ženu a vyklopil jejího muže z vozíku. Jak se snažil tu dvojici setřást, ztratil cenné vteřiny. Linda prolétla dveřmi dřív, než je automatický mechanismu stačil zavřít. Divoce se zamračila. Byli v horním podlaží poblíž atria.

Muž se ohlédl a spatřil Lindu jen pár kroků za sebou. Ještě zrychlil a namířil si to k elegantnímu schodišti točícímu se kolem dvou skleněných výtahů. V horním patře atria bylo jen velmi málo cestujících. Obchody byly o poschodí níž a nižší podlaží byla určitě mnohem zaplněnější. Linda už předtím zahlédla ochranku před klenotnictvím a nemohla riskovat, že ji zadrží.

Byli už skoro u schodů, když se vrhla s nataženýma rukama kupředu. Podařilo se jí chytit muže za rukáv mikiny, což úplně stačilo, aby ho srazila k zemi. Předtím běželi z plných sil, takže ho setrvačnost hodila hlavou na skleněnou desku zábradlí. Panel byl dost pevný, aby takový náraz vydržel, ale svár, který držel rám na místě, povolil a celá deska se uvolnila.

Padala čtyři patra, než se roztříštila na podlaze v obrovské explozi létajících střepů. Atrium naplnily polekané výkřiky.

Linda okamžitě povolila sevření a po břiše se sklouzla po hladké podlaze za responsivistou. Tomu se podařilo chytit mosazného zábradlí, jak se kutálel přes okraj, a na okamžik se na ni podíval, když se ho pokusila popadnout za ruku. Takový pohled by očekávala v očích sebevražedného atentátníka v okamžiku před výbuchem – rezignaci, strach, hrdost a hlavně vzdorný vztek.

Pustil se dřív, než ho Linda stačila chytit za zápěstí. Neodvrátila zrak a sledovala jeho pád. Řítil se dvanáct metrů, dopadl zády na dlaždice a hlavu obrátil v posledním okamžiku ke straně. Ozvalo se jakési mlasknutí a oděv mu na několika místech probodly hroty zlomených kostí, kolem nichž se vytvořily krvavé skvrny. I z té výšky Linda poznala, že má lebku o polovinu užší.

Aniž by si dopřála čas na vzpamatování z té hrůzy, vyskočila na nohy. Starší paní se stále ještě snažila dostat svého muže do vozíku a ani jeden si ničeho nevšiml. Ukryla se za obrovskou palmu v květináči, svlékla si kombinézu a nacpala ji do batůžku. Se skvrnami od potu v podpaží blůzy nemohla dělat nic.

Knihovna byla vpředu, poblíž lodního kina, ale Linda zamířila na záď. Byl tam bar s výhledem na bazén a ona věděla, že když si do dvou minut nedá brandy, ocitne se její snídaně na světle božím.

Seděla tam ještě o hodinu později, když od lodi odjela turecká ambulance s vypnutým majákem a mlčící sirénou. Chvilku nato zahoukala lodní siréna. Golden Sky konečně opouštěla přístav.

27

Pokaždé, když Juan zamrkal, měl pocit, jako by si utíral oči smirkovým papírem. Vypil tolik kávy, že si překyselil žaludek, a analgetika, která spolkl, na bolení hlavy vůbec nezabrala. Nemusel se ani dívat do zrcadla, aby věděl, že je bledý, jako by mu z těla vytekla všechna krev. Když si přejel rukou po lebce, bolely ho dokonce i vlasy, jestli je něco takového vůbec možné.

Vítr proudící kolem okének vodního taxíku ho neosvěžil jako obvykle, naopak se díky němu roztřásl i přesto, že bylo venku teplo. Vedle něho se na zadním sedadle rozvaloval Franklin Lincoln. Ústa měl otevřená a občasné zachrápání přehlušilo i vrčení motoru. Sličná kormidelnice, která je před osmačtyřiceti hodinami vezla z Oregonu do Monte Carla, měla volný den a její kolegyně Linka nezajímala.

Jediné, co teď Juana pohánělo, byl vztek, zlost na Lindu a Marka, že neuposlechli Eddieho rozkazu a nevystoupili z Golden Sky před odjezdem z Istanbulu. Dvojice černých pasažérů dál hledala důkazy, že responsivisté chtějí zamořit loď toxinem.

Jakmile je znovu uvidí, chystal se je zavřít do hladomorny a pak jim dát prémii za odhodlání. Byl pyšný na tým, který dal dohromady, a teď ještě víc než kdy předtím.

V myšlenkách se vrátil k Maxi Hanleymu a jeho nálada se ještě zhoršila. Thom Severance se mu stále neozýval a Juan byl každou minutou přesvědčenější, že to ani neudělá, protože Max je už mrtvý. Juan by to nedokázal vyslovit nahlas a cítil se provinile pokaždé, když na to pomyslel, ale nebyl schopný ten pesimismus setřást.

Když se obří jachta Matrjoška Ivana Kerikova vrátila do vnitřního přístavu, zakotvil Oregon znovu půldruhého kilometru od pobřeží. Když si Juan svou loď prohlížel, zahlédl někdy známky její bývalé krásy. Byla dobře stavěná, s ladnou přídí a zádí, a les jejích jeřábů působil dojmem prosperity. Dokázal si ji představit s čerstvým nátěrem a uklizenými palubami, jak brázdí vlny severozápadního Pacifiku, kde dříve vozila dříví.

Ale když se k ní blížili teď, viděl jen trup poznamenaný rzí, různobarevné fleky barvy a prověšená lana visící na jeřábech jako potrhané pavučiny. Vypadala osamoceně a utrápeně a nic se na ní nelesklo, ani lodní šroub záchranného člunu ba výložníku uprostřed lodi.

Elegantní motorový člun zastavil pod nástupními schůdky. Voda byla tak klidná a kormidelnice natolik zkušená, že se ani neobtěžovala zavěsit na boky gumové nárazníky.

Juan zaťukal špičkou nohy Linkovi do kotníku a obr se s hekáním probral. „Radši doufej, že až příště usnu, vrátím se na stejné místo ve snu, který se mi zrovna zdál,“ prohlásil a široce zívl. „Mezi Angelinou Jolie a mnou to právě začínalo vypadat nadějně.“

Juan mu nabídl ruku a pomohl mu vstát. „Jsem tak unavený, že ani nevím, jestli na mě ještě někdy přijdou erotické myšlenky.“

Oba si vzali batohy, poděkovali mladé dámě, která je tam dovezla, a vystoupili po žebříku. Než se dostali nahoru, měl Juan pocit, jako by právě zdolal Everest.

Přišla je přivítat doktorka Huxleyová s Eddiem Sengem a Erikem Stonem. Usmívala se na Juana od ucha k uchu a skoro poskakovala z nohy na nohu. Eddie a Stoney se také usmívali. Na okamžik si pomyslel, že mají nějaké novinky o Maxovi, ale ty by mu řekli, už když volal z letiště po letu z Manily.

Jakmile stáli pevně na palubě, objala ho Hux kolem ramen. „Juane Rodriguezi Cabrillo, ty jsi zatracený génius.“

„Ne že bych nesouhlasil, jenom mi připomeň, co geniálního jsem udělal tentokrát?“

„Eric našel na internetu databázi klínového písma z jedné anglické univerzity. Podařilo se mu přeložit ty desky z fotografií, které jsi poslal z mobilu.“

Cabrillo je odeslal, jakmile se dostali na letiště v Manile.

„Přeložil to počítač,“ opravil ji Eric skromně. „Já neumím ze starodávného sanskrtu ani slovo.“

„Nakonec je to virus,“ vyhrkla Julia. „Podle toho, co jsme zjistili, je to něco jako chřipka, ale nepodobá se to ničemu, co kdy vědci popsali. Má to hemoragickou složku skoro jako ebola nebo marburg. A nejlepší na tom je, že si myslím, že Jannike Dahlová má vrozenou imunitu, protože loď, na které nemoc kdysi propukla, přistála poblíž místa, kde se narodila, a ona je podle všeho potomkem původní posádky.“

Juan sotva stačil sledovat proud jejích slov. „O čem to mluvíš? O jaké lodi?“

„O Noemově arše samozřejmě.“

Cabrillo nejdřív jen zamrkal a teprve pak promluvil. Zvedl ruce jako boxer, který prosí, aby už souboj skončil. „Budeš muset začít od začátku, ale já se potřebuju osprchovat, napít a najíst, v libovolném pořadí. Dej mi dvacet minut a sejdeme se v konferenční místnosti. Vyřiď Mauriceovi, že bych si dal pomerančový džus, půlku grapefruitu, benediktinská vejce, topinku a ty brambory s estragonem, co dělá.“ Byla už skoro doba večeře, ale tělo mu říkalo, že chce snídat. Obrátil se k odchodu, ale pak se ohlédl na Julii. „Noemova archa?“

Přikývla jako malá holčička, která touží prozradit tajemství.

„To si musím poslechnout.“

Když Juan o půl hodiny později dojedl a kyselost v žaludku vystřídala příjemná sytost, měl konečně pocit, že získal dost energie, aby si poslechl Juliino hlášení.

Podíval se nejdřív na Erika, protože to byl on, kdo pracoval na překladu. „Fajn, tak od začátku.“

„Nebudu tě nudit podrobnostmi o zvětšování těch snímků nebo hledání databáze klínového písma, ale musím říct, že podle všeho, co jsem zjistil, jsou ty texty mimořádně staré.“

Cabrillovi se vybavilo, že si myslel to samé. Pokynul Stoneovi, aby pokračoval.

„Předal jsem ten problém počítači. Trvalo mi asi pět hodin, než jsem upravil programy a začalo z toho lézt něco souvislého. Ty algoritmy byly docela složité a já ohýbal pravidla matematické logiky až k bodu zlomu. Jakmile se počítač začal učit jemné rozdíly, bylo to už o něco snazší, a poté co to prošel několikrát a občas něco upravil, vyplivl celý příběh.“

„Příběh Noemovy archy?“

„Možná to nevíš, ale epická báje o Gilgamešovi, kterou v devatenáctém století přeložil z klínového písma jeden anglický amatér, popisuje potopu světa tisíc let předtím, než se objevila v hebrejských textech. Mnoho kultur po celém světě má také své mýty o potopě jako součást starodávných tradic. Antropologové se domnívají, že králové a kněží používali hrozbu katastrofické povodně, aby udrželi na uzdě své poddané sídlící většinou na březích velkých řek.“ Eric si narovnal brýle s kovovými rámečky. „Já osobně bych viděl za mnoha těmi legendami vlny tsunami. Bez písemných záznamů se příběhy předávaly ústním podáním, přičemž se zpravidla vylepšovaly, takže po jedné nebo dvou generacích opětovného vyprávění už to nebyla jen obří vlna, která smetla vesnici, ale potopa světa. Ve skutečnosti –“

Cabrillo ho přerušil. „Přednášku si nech na později. Teď se drž toho, co jsi zjistil.“

„No jasně. Pardon. Ten příběh začíná povodní, ale ne vylitím vody z břehů po velkých deštích. Lidé, kteří napsali ty desky, popisují, jak se zvedla hladina moře, u kterého žili. Pochopil jsem to tak, že stoupala asi o třicet centimetrů denně. Zatímco se blízké vesnice prostě stěhovaly na výše položená místa, tihle lidé si mysleli, že ten vzestup nikdy neskončí, a usoudili, že jediný způsob, jak přežít, je postavit velikou loď. Nebyla rozhodně tak velká jako ta popsaná v bibli. Na to neměli technologie.“

„Takže nemluvíme o Noemovi a jeho arše?“

„Ne, i když ta podobnost bije do očí a je možné, že lidé, kteří popsali, co se stalo, položili základ pro Gilgameše a ten biblický příběh.“

„Má to nějaké časové určení?“

„Pět a půl tisíc let před naším letopočtem.“

„To vypadá docela přesně.“

„To proto, že existují fyzické důkazy o stejné povodni, jaká je popsaná na těch deskách. Došlo k ní, když se zhroutila přírodní hráz tam, kde je nyní Bospor, a voda zaplavila do té doby vnitrozemní jezero s hladinou o sto padesát metrů nižší než Středozemní moře. Teď té oblasti říkáme Černé moře. Za použití dálkově ovládaných podvodních robotů potvrdili mořští archeologové, že na pradávném pobřeží žili lidé. Trvalo více než rok, než se ta pánev zaplnila, a oni odhadli, že ve srovnání s vodopády z Bosporu by Niagara vypadala jako bublající potůček.“

Cabrillovi to vyrazilo dech. „To jsem netušil.“

„Potvrdilo se to až v posledních několika letech. V té době se hodně mluvilo o tom, že by tahle katastrofická událost mohla být základem pro biblickou potopu, ale vědci i teologové se shodli, že to tak nebylo.“

„Vzhledem k tomu, co jsme objevili, to vypadá, že ta debata ještě neskončila. Počkej chvilku,“ řekl Juan, jak ho něco napadlo. „Ty desky jsou popsány klínovým písmem. To pochází ze Sumerska a Mezopotámie, ne z oblasti Černého moře.“

„Jak říkám, tohle je velmi ranná forma toho písma, které nejspíš přinesli na jih lidé opouštějící oblast Černého moře. Pak ho převzaly další civilizace. Věř mi, Předsedo: ty desky, co jste našli, zásadně změní naše chápání starodávných dějin.“

„Věřím ti. Pokračuj.“

„Dobře, takže v té jedné pobřežní vesnici si mysleli, že stoupání hladiny nikdy neskončí. Trvalo to rok, než voda dosáhla hladiny moře, takže si dokážeš představit, jak k takovému závěru došli. Píše se tam také, že s velkým množstvím uprchlíků se objevily i nemoci.“

Doktorka Huxleyová ho přerušila: „Musela to být stejná situace, k jakým dochází mezi uprchlíky v současnosti. Začaly řádit úplavice, tyfus a cholera.“

Eric znovu navázal, kde přestal. „Místo aby se připojili k masovému exodu, zbořili budovy ve svém městě, aby postavili tak velkou loď, která by pobrala všech čtyři sta lidí. O rozměrech se nezmiňují, ale říkají, že dřevný trup utěsnili živicí a pak pobili měděným plechem.

Odehrávalo se na to počátku doby měděné, takže to musela být bohatá oblast, když se tam podařilo shromáždit dost mědi na pokrytí trupu tak velké lodi. Naložili na ni domácí zvířata jako dobytek, prasata, ovce, kozy a drůbež a také tolik krmení, aby s ním vydrželi měsíc.“

„Odhaduji, že na něco takového musela být ta loď asi devadesát metrů dlouhá.“

„Počítač to vyhodnotil stejně. Přišel s devadesáti sedmi metry na délku a patnácti na šířku. Měli nejspíš tři paluby, zvířata byla dole, zásoby uprostřed a vesničané nahoře.“

„Jaký byl pohon?“

„Plachty.“

Cabrillo zvedl ruku. „Ale plachty se objevily až dva tisíce let po období, o kterém mluvíš.“

Eric posunul text na monitoru notebooku, který ležel před ním na konferenčním stolku. „Tady je doslovný překlad: ‚Na dvou silných sloupech ukotvených k palubě byly napjaty sešité zvířecí kůže zachycující vítr.“

Vzhlédl. „To mi připadá jako plachty.“

„Ať se propadnu. Pokračuj.“

„Voda nakonec vystoupila tak vysoko, že plavidlo nadzvedla a oni vypluli. Je to celkem ironie, protože museli zahájit cestu těsně předtím, než se hladina stabilizovala. Jinak by se nikdy nedostali do Černého moře. Každopádně zůstali na moři mnohem déle než měsíc. Na místech, kde se pokusili přistát, buďto nenašli pitnou vodu nebo na ně zaútočili tamní obyvatelé.

Po pěti lunárních měsících, nesčetných bouřích a smrti dvaceti lidí loď nakonec uvízla na mělčině a žádné úsilí ji nedokázalo uvolnit.“

„Kde?“

„Na místě, které popsali jako ‚svět skal a ledu‘.“

Julia se naklonila kupředu, aby zachytila Juanův pohled. „Na tomhle místě jsme se s Erikem začali řídit dedukcí.“

„Dobře. Tak kde?“

„V severním Norsku.“

„Proč Norsko?“

Odpověděl Eric: „Našel jsi ty desky v zařízení, kde japonská jednotka 731 zdokonalovala biologické zbraně. Japoncům na tomhle výzkumu hodně záleželo, na rozdíl od jejich spojenců, kteří při masovém vraždění dávali přednost chemických látkám.“

„Myslíš nacisty?“

„Kdo jiný by jim ty desky dal?“

Juan si promnul oči. „Zadrž. Něco mi tady chybí. Proč by jednotka 731 chtěla nějaké texty ze starodávné lodi?“

„Kvůli nemoci,“ odpověděla Julia. „Té, která propukla na palubě poté, co přistáli. Ten, kdo ty desky vytvořil, ji podrobně popsal. Podle všeho šlo o vzduchem přenášenou hemoragickou horečku s nakažlivostí odpovídající chřipce. Než epidemie skončila, zabila polovinu jejich populace. Nejzajímavější na tom je, že jen několik přeživších mohlo mít po uzdravení děti. Pár se jich dokázalo rozmnožovat s domorodým obyvatelstvem, ale většinu z nich virus sterilizoval.“

„Pokud Japonci hledali způsob, jak porazit kontinentální Čínu,“ řekl Eric, „určitě by je podobná nemoc zajímala. Julia a já si myslíme, že kromě desek jim Němci dali i mumifikovaná těla, která našli, když objevili tu loď.“

„Aha. Teď už to chápu. Jestli Japonci dostali ty desky od Němců, usuzujete z toho, že je našli v Norsku, protože Německo obsadilo Norsko v roce 1940.“

„Správně. Země skal a ledu by mohla znamenat i Island nebo části Grónska, ale tyhle země Němci nikdy neokupovali. Finsko připadlo Rusku a Švédsko zůstalo po celou válku neutrální. Tipujeme Norsko, nejspíš nějaký fjord na severním pobřeží, které je řídce osídlené a málo probádané.“

„Moment. Julie, na palubě jsi říkala, že Jannike je vůči této nemoci imunní?“

„Čím víc o tom přemýšlím, tím spíš nedokážu přijít s jasnou odpovědí na otázku, proč neonemocněla, když všichni ostatní na Golden Dawn zemřeli. Ta nemoc zmíněná na deskách se šíří vzduchem, a pokud je základem jakéhosi nového viru, který responsivisté vyvinuli, musela trochu kontaminovaného vzduchu vdechnout, i když byla připojená na kyslík.

A pokud byl nějaký její předek vystaven viru a přežil, je velká šance, že ta dívka má stále v genech zakódované protilátky. Skutečnost, že pochází z malého města na severu Norska, naši hypotézu jenom podporuje.“

„Můžeš ji na ty protilátky otestovat?“

„Jistě, pokud budu mít vzorek viru.“

Cabrillo se pokusil potlačit zívnutí. „Promiňte. Musím se vyspat. Myslím, že nám pořád ještě jeden kousek skládačky chybí. Předpokládejme, že Němci tu loď našli a přeložili desky. Dozvěděli se o strašné nemoci, která je však na rozdíl od jejich japonských spojenců nezajímala. Proto Němci všechno převezli do Japonska, přesněji na ostrov na Filipínách, kde prováděla své experimenty jednotka 731. Nevíme, jestli se jim podařilo virus zdokonalit, ale spíš ne, protože se zmínka o takové nemoci neobjevila v historických knihách.“

Julia a Eric přikývli.

„Jak se ale od toho dostaneme k responsivistům? Pokud Japonci před šedesáti lety selhali, jak mohl uspět Severance a ta jeho banda?“

„O tom jsme přemýšleli,“ přiznal Eric, „ale žádné spojení nás nenapadlo, tedy kromě skutečnosti, že jejich zakladatel Lydell Cooper byl přední badatel v oblasti nemocí. Používali stejnou základnu jako za války Japonci, takže o jejich práci s tím virem zjevně věděli. Jenom netušíme, jak to zjistili.“

„Další otázka zní proč,“ pokračoval Juan. „Použili ten vir nebo jeho derivát, aby zabili všechny na Golden Dawn. Co mají v plánu teď?“ Přeskočil odpověď, kterou se Eric chystal dát, a dodal: „Vím, že vidí přelidnění jako největší problém, před kterým planeta stojí, ale rozšíření viru, který by vyhubil celé lidstvo nebo aspoň jeho většinu, by uvrhlo svět do takového chaosu, z jakého by se už civilizace nevzpamatovala. Tohle je zbraň posledního soudu.“

„Co když jim to je jedno?“ nadhodil Eric. „Hodně jsem si toho o těch lidech přečetl. Neuvažují racionálně. Nikde ve své literatuře sice neobhajují návrat do temného středověku, ale přesně to možná chtějí – konec industrializace a návrat lidstva k době, kdy se živilo zemědělstvím.“

„A proč útočit na výletní lodi?“ zeptal se Juan. „Proč prostě nevypustit virus ve všech velkých městech světa a hotovo?“

Eric otevřel ústa, ale pak je zase zavřel. Neznal odpověď.

Juan se zvedl od stolu. „Poslouchejte, lidi. Opravdu si vážím práce, kterou jste odvedli, a vím, že nám pomůže uhodnout závěrečný tah responsivistů, ale jestli sebou nehodím na matraci, usnu vám tady před očima. Už jste tohle všechno pověděli Eddiemu?“

„Samozřejmě,“ řekla Julia.

„Dobře, požádejte ho, aby zavolal Overholtovi a všechno mu to vylíčil. Nevím, co bychom mohli v téhle fázi dělat, ale chci, aby měla CIA přehled. Neměli by se nám brzy ohlásit Mark s Lindou?“

Eric řekl: „Nemají satelitní telefon, takže musejí používat telefonní linku z Golden Sky na pobřeží. Linda říkala, že se znovu ozve,“ podíval se na hodinky, „v následujících třech hodinách.“

„Pověz Lindě, že chci, aby z té lodi zmizeli, i kdyby měli ukrást záchranný člun nebo skočit přes zábradlí.“

„Ano, pane.“

Juanovi se zdálo, že sotva položil hlavu na polštář, zazvonil telefon.

„Cabrillo.“ Jazyk měl přilepený v ústech a slabé světlo soumraku pronikající závěsy bylo jako záře obloukové lampy.

„Předsedo, tady je Hali. Myslím, že byste se měl přijít na něco podívat do operačního centra.“

„O co jde?“ Spustil nohy z postele, sevřel telefonní sluchátko mezi ramenem a krkem a sáhl po protéí e.

„Myslím, že nám někdo volá na pásmu ELF.“

„Nepoužívá ho námořnictvo pro komunikaci s ponorkami?“

„Už ne. Dva vysílače, které používalo, byly rozebrány už před několika lety. Kromě toho vysílali na šedesáti sedmi hertzích. Tohle přichází na sto patnácti.“

„Z jakého zdroje?“ Juan se už soukal do kalhot.

„Nezachytili jsme toho dost, abychom mohli určit zdroj, vzhledem k vlastnostem vysílání na mimořádně nízkých frekvencích to možná ani nezjistíme.“

„Tak dobře, začalo mě to zajímat. Za pár minut jsem tam.“ Juan na sebehodil zbytek oblečení, aniž by se zdržoval s ponožkami, a chvilku si čistil zuby. Podle hodinek prospal tři hodiny. Připadalo mu to jako tři minuty.

Pokaždé když Cabrillo vstoupil do operačního centra, cítil, jak se mu do žil vlévá energie. Bylo to elegantním designem, tichým hučením počítačů a vědomím, jaké síly se dají z té místnosti ovládat, nejen revoluční motory Oregonu, ale také palebné prostředky použitelné během okamžiku.

Hali měl pro něho připravený kouřící hrnek kávy.

Cabrillo zamumlal své díky a napil se. „Hned je mi líp,“ řekl a postavil hrnek vedle Kasimova monitoru. „Pověz mi, co tu máš.“

„Jak víš, počítač automaticky skenuje všechny frekvence v rádiovém spektru. Když zachytil vysílání na úrovní ELF, nahrál si ten signál, a když pak rozeznal začátek slova, uvědomil mě. Než jsem sem dorazil, bylo posláno tohle.“ Natočil monitor tak, aby Cabrillo viděl, co na něm stojí: OREGONE.

„To je všechno?“ Juan se ani nesnažil skrýt zklamání.

„Vlny ELF jsou mimořádně dlouhé, mají až tři a půl tisíce kilometrů. Díky své délce mohou kroužit kolem zeměkoule a pronikat hluboko do oceánu. Vysílač ELF v zásadě využívá celou zemi jako obrovskou anténu. Nevýhodou je, že trvá hrozně dlouho, než se něco pošle, a ponorky nemohou odpovědět, protože vlastní vysílače nemají. Proto námořnictvo tenhle systém přestalo používat. Byl prostě příliš neefektivní.“

„Připomeň mi, proč ponorka nemůže nést vysílač ELF.“

„Samotná anténa je zhruba padesát kilometrů dlouhá. A přestože je to jen osmiwattový signál, je na něj třeba víc elektřiny, než jaká je přebytečná kapacita reaktoru v ponorce. Ale hlavním důvodem je, že vysílač musí být umístěn v oblasti s mimořádně nízkou vodivostí země, aby nedocházelo k pohlcování rádiových vln. Lokalit, odkud se dá vysílat na frekvenci ELF, je na světě jen hrstka a ponorka mezi ně rozhodně nepatří.

Když jsem si prošel záznamy,“ pokračoval Hali, „zjistil jsem, že včera v deset večer došlo k dalšími přenosu na stejné frekvenci. Tam šlo jen o náhodné kombinace jedniček a nul. Zadal jsem to do počítače, jestli to není nějaká šifra, ale moc bych tomu nevěřil.“

Na Haliho monitoru se objevilo T a o šedesát vteřin později A.

„Tohle je horší než trhání zubu,“ poznamenal Juan. „Kdo kromě nás ještě stavěl vysílače ELF?“

„Jenom Sověti. Používali je pouze ke kontaktování ponorek v hlubokých vodách a na velkou vzdálenost. K ničemu jinému se nehodí.“

„Když byly tedy naše rozebrány, tenhle musí být ruský. Napadá mě, jestli to nemá něco společného s odposloucháváním Kerikova.“

„To se za minutu dozvíme.“ Pak Hali připustil: „Dobře, tak za deset nebo patnáct.“

Čekali tedy a dívali se, jak se každou minutu objevilo na monitoru další písmeno. Zatím měli OREGONE TADYMA. Jakmile se ukázalo další, Juan na něj chvilku zíral a pak triumfálně zajásal. Bylo to X.

„Co to je?“ zeptal se Hali.

„To je Max. Ten šikovný parchant. Našel způsob, jak nás kontaktovat na pásmu ELF.“

Hali náhle zaklel. Otevřel v počítači další okno a na něm otevřel záznam štěnice, kterou nechali v kanceláři Gila Martella. „Proč jsem si toho nevšiml hned,“ řekl vztekle. Na monitoru se objevilo:

JÁ NE… (1.23) ANO… (3.57) O DAWN A SKY… (1.17) (AKT) IVOVAT EL EF… (0.24) KLÍČ… (1.12) ZÍTR (A) … (3.38) TO NEBUDE… (0.43) … MOME (NT) … (6.50) SBOHEM. (1.12)

„Co mi uniká?“ zeptal se Juan.

„Podívej se na čtvrté slovní spojení. Aktivovat el ef. Mělo to být ELF. Aktivovat ELF. Responsivisté mají svůj vlastní vysílač ELF.“

„A k čemu, sakra?“ zeptal se Juan a pak si sám odpověděl. „Když chtějí vypustit toxin na výletních lodích, mohou s jeho pomocí koordinovat útok po celé planetě.“

Cabrillo nadskakoval netrpělivostí z toho, jak pomalu se Maxova zpráva zobrazovala, ale trpěl stále takovým spánkovým deficitem, že se skoro nemohl soustředit. „Hali, tohle bude trvat věčnost. Vrátím se do kajuty. Probuď mě, až budeš mít všechno, a chci také, abys určil, odkud se to vysílá. Má to přednost před vším ostatním.“ Obrátil se k počítači, jako by ho mohl Max Hanley slyšet. „Nevím, jak jsi tohle dokázal, kamaráde, ale povedl se ti parádní kousek.“

28

Byl to ten nejstarší trik v dějinách a fungoval dokonale.

Max si útesu všiml těsně po útěku z podzemního bunkru. Seskočil ze čtyřkolky, otevřel plyn naplno a poslal ji přes okraj. Byla příliš velká tma na to, aby viděl, kam dopadla, ale věděl, že Kovac pročeše široké okolí v pátrání po uprchlém zajatci a malý stroj najde.

Pak se vrátil ke vchodu do bunkru a ve zmatku způsobeném pátracími týmy spěchajícími ven a zdravotnickým personálem ošetřujícím zraněné mechaniky se drze vrátil dovnitř. Návrat doslova na místo činu byla ta poslední věc, kterou by Kovac očekával, a zařízení bylo to poslední místo, které by se rozhodl prohledat.

V podzemním komplexu bylo úkrytů víc než dost. Oblečený jako mechanik se tam cítil sebejistěji, tak otevřel několik dveří, které předtím minul na cestě ven. Mnoho těch místností bylo zařízeno v kasárenském stylu, s nesčetnými kavalci oddělenými závěsy kvůli soukromí a velkými sprchami podobnými šatnám. Max odhadl, že by se tam mohlo ubytovat několik set lidí, i když tu v současné době sídlil jen zlomek celkového počtu. Jeden sál měl sloužit jako velká jídelna. Když si prohlédl sporáky, poznal, že žádný z nich nebyl nikdy použit. Obrovské chladicí boxy byly plné potravin a našel i skladiště, kde byly od podlahy ke stropu vyrovnané palety s vodou v lahvích a konzervami.

Došlo mu, že to zařízení je cosi jako kryt z dob studené války. Zdálo se, že je zcela soběstačný, má dost jídla, vody, elektřiny a místa, aby se v něm dalo pohodlně přečkat katastrofu. Skutečnost, že byl nový a postavený responsivisty, ho dovedla k přesvědčení, že se tu katastrofu chystají sami způsobit. Vzpomněl si na hrůzu, kterou objevil Juan a jeho tým na palubě Golden Dawn, a otřásl se.

Posloužil si dvěma láhvemi vody a velkou sklenicí hruškového kompotu, který jedl rukama, až mu sladká šťáva stékala po potlučené bradě. Obtočil si také kolem těla potravinovou fólii, i když věděl, že podle moderní lékařské praxe se zlomená žebra neobvazují. Tlak plastového obalu mu značně ulevil od bolesti a jídlo a voda dodaly trochu síly.

Max si nastrkal do kapes kombinézy ještě několik lahví vody a pokračoval v průzkumu. V klikatících se chodbách potkal několik lidí. Podezíravě si prohlédli jeho zranění, a pak pokývali hlavami na znamení sympatií, když jim vysvětlil, že ho napadl ten uprchlý vězeň.

Byl o patro výš, než kde ho drželi v cele, když objevil, že ne všichni responsivisté budou přečkávat Armageddon v betonovém bludišti. Nacházely se tam dvoukřídlé dveře s bezpečnostními zámky. Elektronické zařízení bylo rozebrané a na podlaze vedle malé stoličky leželo nářadí. Vypadalo to, jako by si opravář pro něco odskočil.

Max nemarnil čas a vstoupil do zabezpečených prostor. Podlahy pokrýval vysoký zelený koberec a stěny zdobily obklady a táflování. Malba trochu štiplavě páchla, podle čehož poznal, že je čerstvá. I tady byly na stropě zářivky, ale v kvalitnějších lustrech, a místy se objevovaly dokonce i nástěnné lampy. Zarámované obrazy na zdech zářily veselými barvami, ale jinak byly bezvýrazné. Z nějakého důvodu mu to tam připomínalo kanceláře jeho rozvodového právníka, všechno však bylo provedeno v dokonalé kvalitě. Jídelna se podobala drahé restauraci a na zdech byly ploché monitory nahrazující okna. Židle byly těžké a potažené měkkou kůží a barový pult měl silnou mahagonovou desku.

Našel kóje pro malou armádu sekretářek před řadou kanceláří a komunikační centrum, ze kterého by Hali Kasim slintal. Vešel dovnitř a začal hledat telefon nebo rádio, ale systém se nepodobal ničemu, co kdy viděl. Protože se v té malé místnosti cítil příliš na ráně, rozhodl se, že se tam později vrátí, a pokračoval v průzkumu.

Stranou od tohoto „řídicího křídla“, jak to Max nazval, se nacházely ložnice jako v pětihvězdičkovém hotelu, dokonce včetně minibarů. Na nočních stolcích neležely Gideonovy bible, ale výtisky knihy Lydella Coopera Množíme se k vyhynutí. Bylo tam dost pokojů pro čtyřicet lidí nebo párů, podle toho, jak by spali. Max odhadoval, že je to připraveno pro smetánku responsivistického hnutí, vůdce, správní radu a nejbohatší věřící. Na samém konci exekutivního křídla se rozkládalo apartmá patřící Thomu Severanceovi a jeho ženě. Bylo nejpřepychovější ze všech. Samotná koupelna měla plochu jako garsonka a vana vypadala tak velká, že by potřebovala plavčíka.

Max strávil noc v Severanceově posteli a ráno si vyčistil zuby kartáčkem, který čekal na jeho příjezd. K Hanleyho naprostému ohromení uslyšel během mytí z obývacího pokoje hlasy. Poznal silný přízvuk a precizní výslovnost Zelimira Kovace, druhý, sametovější hlas, který podle jeho odhadu patřil Thomu Severanceovi, a třetí, ze kterého mu srdce poskočilo v hrudi. Byl to Adam Jenner, ten deprogramátor.

Max naslouchal s hrůzou jejich rozhovoru. Každé další odhalení ho šokovalo víc než to předchozí. Jenner byl opravdu Lydell Cooper. Byl to génius zla, takový, jakého musel Max s nechutí obdivovat. Jejich oddanost věci byla mnohem silnější, než kdy kdo tušil. Tohle bylo skutečné náboženství s proroky a mučedníky a řadami následovníků ochotnými udělat pro svou víru cokoliv.

Severance řekl něco o sebevraždě Gila Martella, z čeho Max pochopil, že ho Kovac zabil. A pak si Max vyslechl děsivou pravdu o jejich plánech na rozšíření uměle vyrobeného viru po světě a sterilizaci poloviny lidstva.

Tentokrát se Maxe obdiv nezmocnil, i když chápal genialitu jejich plánu. Civilizace by nikdy nepřežila globální útok biologickou zbraní, která by vyvraždila polovinu svých obětí, ale to, co chystali, se přežít dalo. Lidstvo se posune o generaci zpátky, ale nakonec bude vzkvétat víc než kdy předtím. Četl o Cooperově hnutí, když mu bývalá žena řekla, že se k němu jejich syn přidal. Cooper napsal, že temný středověk by nikdy neskončil, kdyby mor nevyhubil půlku Evropy a nepřinesl novou éru prosperity.

Max si byl dost jistý, že to až tak prosté nebude, ale přemýšlel, jak bude asi současný svět s nepřetržitým tokem informací a rychlým cestováním reagovat. Padesát let po pandemii se lidstvo přeskupí tak, aby zaplnilo mezery vzniklé snížením počtu obyvatel, a svět by se skutečně mohl stát lepším místem.

Nebylo to však místo, kde by chtěl Max žít. Podle jeho názoru neměli Cooper, Severance a Kovac o nic větší právo rozhodovat, co je pro lidstvo lepší, než komici z němých grotesek.

Byl v pokušení vyběhnout z koupelny a podat si je holýma rukama. Došlo mu však, že by udělal jen pět, možná šest kroků, než by ho Kovac zastřelil. Silou vůle přinutil tělo, aby se uvolnilo. Naskytne se jiná příležitost, stačí, když bude trpělivý.

Poté co ti tři odešli, vyklouzl Max z apartmá a ukryl se v šatně jednoho z nepoužívaných hotelových pokojů, kde bude podle všeho prozatím v bezpečí. Přestože stále nemohl dostat z hlavy peklo, které se Severance a jeho tlupa chystali rozpoutat, soustředil se hlavně na to, jak to chtějí provést.

Zmínili se o vysílači. Chtějí koordinovat vypuštění viru vysláním nějakého aktivačního kódu. Max okamžitě pochopil, v čem je háček. Vzdušné vysílání, i třeba na krátkých vlnách, by nezahrnulo celý svět s dostatečnou spolehlivostí. Existovalo příliš mnoho proměnných, od atmosférických podmínek po sluneční skvrny , které mohly vysílání rušit.

Krátké vlny to nebudou, pomyslel si.

Vybavil si tunel pod suterénem, svazky silného měděného drátu a vysoký výkon generátorů, které tam responsivisté nainstalovali.

„Je to zatracená anténa ELF,“ zašeptal a už přesně věděl, jak Juana varovat.

Počkal, až Kovac provede testy, a pak se vloudil do místnosti, kterou už zpočátku považoval za komunikační centrum. Skoro dvacet vyčerpávajících minut mu trvalo, než přišel na to, jak se vysílač ELF ovládá. Vyladil frekvenci a vyslal zprávu:

OREGONE TADY MAX VIRUS NAPADNE 50 VÝLETNÍCH LODI NEBUDE ZABÍJET ALE HUR KLICEM JE ELF ZNIČIT HO TŘEBA I ATOMEM DO 72 HODIN.

Moc rád by přidal i polohu vysílače, ale neměl tušení, kde je. Musel prostě věřit, že Hali dokáže vystopovat signál zpátky ke zdroji. Slova zničit třeba i atomem použil úmyslně, protože měl pocit, že jde o nedobytný bunkr, a mohl jen doufat, že Juan přijde na způsob, jak si s ním poradit.

Poté, co si posloužil dvěma proteinovými tyčinkami a pivem z minibaru, se vrátil se do svého úkrytu v šatně. Byl si jistý, že vzhledem k blížícímu se datu útoku nařídí Severance Kovacovi postavit stráže k východu, takže nebude možné tudy uniknout. Protože neměl v úmyslu se obětovat, zbývaly Maxovi necelé tři dny na to, aby našel jinou cestu ven.

Thom Severance byl ve své kanceláři a povídal si s Lydellem Cooperem, když někdo zaklepal. Zvedl oči od stolu a chvatně schoval brýle, které v poslední době musel používat. Mezi dveřmi stanul Zelimir Kovac. Obvykle zasmušilý Srb se tvářil přímo nerudně. Severance hned pochopil, že ať se stalo cokoliv, nebylo to nic dobrého.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Právě to bylo ve zprávách, na výletní lodi v Istanbulu došlo k úmrtí. Byl to jeden z našich lidí na Golden Sky, Zach Raymond.“

„Vedl skupinu, kterou jsme tam poslali, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Známe nějaké podrobnosti?“ zeptal se Cooper.

„Podle všeho spadl z balkonu v lodním atriu a zemřel na místě.“

„Takže to byla nehoda?“

„Tak to popisovali ve zprávách, ale já tomu nevěřím. Byla by to příliš velká náhoda, aby vedoucí našeho týmu zahynul takhle.“

„Myslíš si, že ti, kdo stojí za únosem Kylea Hanleyho, mají své lidi na Golden Sky?“ zeptal se Severance se zjevným sarkasmem. „Nebuď směšný. Neexistuje způsob, jak by se o naší akci mohli dozvědět.“

„Je toho víc. Právě jsem dostal zprávu od našeho týmu na Filipínách. V opuštěné továrně na virus se objevili dva muži a našli staré japonské katakomby. Výbuch je pohřbil uvnitř, ale samotný fakt, že tam byli, mi dělá starosti.“

Severance propletl prsty pod operativně upravenou bradou. „Jestli někdo trochu pátral, musel zjistit, že máme zařízení na Filipínách. Nevím, jak se dozvěděli o opuštěných japonských tunelech. Třeba to bylo víc než jen malé pátrání. Každopádně na tom nesejde, protože ti muži jsou mrtví a my tam nenechali nic, co by nás mohlo prozradit.“

„Mně se to nelíbí, Thome,“ řekl Cooper a naklonil se kupředu. „V sázce je příliš mnoho na to, abychom teď riskovali odhalení, a na náhody nevěřím. Kdyby šlo jen o únos toho Hanleyho kluka, nedělal bych si starosti. Ale teď tu máme dva oddělené incidenty: vniknutí na Filipínách a smrt Zacha Raymonda. Někdo po nás jde.“

„Kdyby to tak bylo, vtrhla by už FBI do našeho ústředí v Kalifornii a vyvinula by tlak na Atény, aby udělaly stejnou věc v Řecku.“

Proti tomu nenašel zakladatel responsivismu argument.

„Co když je to ta agentura, kterou najal Hanley, aby dostal zpátky svého syna?“ nadhodil Kovac. „Třeba se stále řídí původními instrukcemi a zkoušejí naši obranu ve snaze zachránit chlapce i jeho otce.“

Cooper při té představě nadskočil. „To dává smysl.“

„Takže si myslíš, že náš plán neznají?“ zeptal se Severance.

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl Kovac. „Ale jestli měli čas vyslechnout Zacha Raymonda, mohla by se razie, o které mluvil Thom, právě teď připravovat.“

„Máš nějaké návrhy?“

„Ano, pane. Musím se dostat na Golden Sky a přesvědčit se, že neobjevili virus. Kdyby se dostal do rukou úřadů, poskytlo by jim to příležitost objevit léčbu dřív, než se u nakažených začnou projevovat příznaky. Také navrhuji zarazit jakoukoliv komunikaci z lodi. Žádnému cestujícímu by nemělo být dovoleno používat internet nebo volat na pobřeží. Tak nebudou agenti na palubě moci kontaktovat své nadřízené.“

„Kam má loď namířeno teď?“

„Je na cestě z Istanbulu do Heraklionu na Krétě. Mohu se s ní snadno setkat, až propluje dolů mezi řeckými ostrovy.“

Jen několik lidí mimo organizaci vědělo, že majitel společnosti Golden Lines, která provozovala Golden Sky a její nešťastnou sestru Golden Dawn, je responsivista. Připojil se k hnutí, protože on a jeho žena nemohli mít děti a učení Lydell a Coopera jim pomohlo se s tou skutečností smířit a dokonce se z ní radovat. Přestože přispíval organizaci velkými částkami a pronajímal jí své lodi jako mořské útulky se slevou, nebyl lodní magnát součástí vedení, které rozhodlo o tom, že se geneticky upravený virus rozšíří na zaoceánských linkách.

„Můžete zavolat prezidentovi té společnosti,“ pokračoval Kovac, „a vysvětlit mu, že stejná skupina, která zaútočila na Dawn, možná plánuje podobný útok na Golden Sky. Pusťte mě na palubu a udržte loď na moři, dokud nebude vypuštěn virus. Takhle zajistíme, že i když ho objeví, nebudou moci nikoho varovat.“

„V takovém případě bude chtít zrušit celou plavbu.“

„Tak mu řekněte, ať vám prokáže službu. Na té lodi je padesát responsivistů v rámci mořského útulku. Většina z nich netuší, co se chystá, ale pořád budu mít dost lidí na to, abych našel kohokoliv, kdo se chová podezřele.“

Severance pohlédl na Lydella Coopera. Bývalý vědec sice vděčil za svůj mladý vzhled sérii plastik, ale oheň planoucí v očích byl jeho vlastní. Byl to plamen naprosté jistoty a oddanosti víře.

„Thome,“ řekl Cooper, „náš druh balancuje nad propastí. Je třeba krmit příliš mnoho úst a přírodní zdroje vysychají čím dál rychleji. Oba víme, že tohle je jediný humánní způsob, jak zabránit kolapsu civilizace trvající už pět tisíc let. A právě v době jejího počátku jsme našli prostředek, jak ji zachránit. Jednáme správně a musíme udělat všechno pro zajištění úspěchu.

Nelíbí se mi, že se musíme odchýlit od svého plánu, ale věřím, že má pan Kovac pravdu. Někdo se nějak něco dozvěděl. Vím, že to zní neurčitě, ale nemůžeme si teď dovolit riskovat. Jsme příliš blízko. Od cíle nás dělí jen dny. Pokud mají na palubě Golden Sky lidi pátrající po našem viru, dokáží povědět patřičným orgánům, jak má být rozšířen, a všechna naše práce přijde vniveč.“

Severance přikývl. „Ano, samozřejmě máte oba pravdu. Myslím, že mě přehnaná sebedůvěra vede k tomu, abych uvěřil, že jsme nezranitelní. Zelimire, promluvím s lodní společností. Zařiď všechno podle svého uvážení a vezmi si všechny lidi a vybavení, které budeš potřebovat. Já se postarám, aby kapitán věděl, že s vámi má plně spolupracovat. Pamatujte si tohle: virus nesmí za žádných okolností opustit loď. Udělej pro to cokoliv. Je to jasné?“

„Ano, pane. Cokoliv.“

„Copak vy to necítíte?“ zeptal se Cooper. Oba muži na něho tázavě pohlédli. „Bojujeme s temným vlivem zpoza membrány naší dimenze. Po tisíce let deformoval člověka, až se z něj stala současná sebedestruktivní bytost. Tyto síly zatlačily lidskost do kouta, kde se chystá pohltit sama sebe. My jsme se však vzmohli na odpor a znovu získáme kontrolu nad svým osudem. Cítím to. Cítím jejich strach, že se nepodvolíme jejich vůli, ale pouštíme se vlastní cestou.

Až uspějeme, jejich sevření se uvolní. Budeme vzkvétat v novém světě, kde se nás už nebudou moci dotknout. Shazujeme neviditelné okovy otroctví, o nichž většina lidí neměla ani tušení. Ale ony nás svíraly. Kvůli nim jsme nedokázali odolat základním pudům, a podívejte, kam nás to přivedlo. Války, strádání, hlad, chtíč. Byla to jejich lstivá nadvláda trvající po nesčetné generace, co nás k tomu přivedlo.

Když jsem konečně pochopil, že by si žádná racionální společnost dobrovolně nezvolila život, jakým žijeme my, došlo mi, že nejsme pány svého osudu, ale ovlivňují nás síly z jiného vesmíru. Zmocnily se našeho myšlení a vedou nás k Armageddonu z důvodů, které jsou mimo mé chápání. To já jsem spatřil je jako první takové, jaké jsou, a stejně smýšlející lidé, jako jste vy, také pochopili, že by tenhle svět nemohl být takový, jaký je, kdyby se proti nám někdo nespikl.

Jejich intriky jsou skoro u konce. Nebudou už moci ovlivnit to, co se bude dál dít v naší společenské revoluci, protože se postaráme, aby si všichni uvědomili, kdo jsou naši nepřátelé a co nám udělali. Pánové, nedokážu ani vyjádřit slovy, jak jsem vzrušený. Blíží se velké probuzení a my budeme stát bok po boku, abychom si ho užili.“

Kovacovi se prvky transdimenzionálního ovlivňování mysli v Cooperově učení nikdy moc nezdály. Chápal však rizika populačního růstu a ubývajících zdrojů a jejich následků a nijak to nekomentoval. Jemu stačilo, že je součástí projektu na záchranu lidstva před ním samým. A právě teď mu šlo spíš o dopadení možných nepřátel na Golden Sky než o nějaké velké probuzení.

29

Juan Cabrillo seděl na židli v operačním centru a pozorně sledoval

Kasimovu prezentaci. Eddie Seng postával vzadu v místnosti s Linkem a dvěma jeho muži, Mikem Tronem a Jerrym Pulaskim. To, co Hali dokázal s pomocí Erika Stonea, se nedalo popsat jinak než jako zázrak.

Zatímco Max stále vysílal, spojil jsem se s několika radioamatéry, se kterými jsem se během let seznámil, a požádal je, aby si naladili Maxovu frekvenci. Řekl jsem jim, ať se napojí na hodiny řídící naše GPS satelity, abychom byli stoprocentně synchronizovaní. Pokaždé, když se objevilo nové písmeno, zapisovali si přesný čas, kdy ho přijali. Rádiové vlny pronikají různými materiály různou rychlostí, takže byla nutná určitá extrapolace. O to se postaral Eric. Spočítal ty nesrovnalosti, takže jsme měli čistý čas pro výpočet vzdálenosti a mohli jsme pomocí triangulací určit polohu vysílače.

Chvilku ťukal na klávesnici počítače a na hlavním monitoru se objevil letecký snímek pustého ostrova. Měl tvar slzy obklopené útesy kromě jedné nehostinné kamenité pláže na jižním cípu. Půda se zvedala a klesala ve skalnatých kopcích, které nepokrývala žádná vegetace kromě několika sukovitých stromů ohnutých neustálým větrem do podivných tvarů. Podle měřítka ve spodní části snímku byl ostrov zhruba třináct kilometrů dlouhý a tři široký v nejširším místě.

„Tohle je ostrov Eos. Nachází se šest a půl kilometru od tureckého pobřeží v Mandalayském zálivu. Řekové a Turci o něj po několik století bojovali, i když vzhledem k tomu, co jsme o něm zjistili, nechápu proč. Geologicky je zajímavý, protože je to kus prekambrijského skalního podloží v jinak aktivní sopečné zóně, ale je prakticky neobyvatelný. Ten snímek byl pořízen před čtyřmi lety.“

Pouhý pohled na fotografii místa, kde byl Max uvězněn, vlil Juanovi energii do žil. Musel se ovládnout, aby nepřikázal zvýšit rychlost Oregonu na maximum a nepřiřítil se tam s pálícími děly.

Hali ukázal na obrazovce další snímek ostrova. „Takhle vypadal ostrov Eos vloni.“

V jižní části ostrova stálo několik jasně žlutých exkavátorů. V zemi zela velká vybetonovaná jáma. Z pláže se táhlo molo, od něhož vedla nahoru ke staveništi silnice.

„Tu práci odvedla italská stavební firma, která dostala zaplaceno ze švýcarského bankovního konta, i když existují jisté pochybnosti, kdo za tím stál. Tureckým úřadům bylo řečeno, že půjde o největší filmové ateliéry na světě.“

Objevil se další záběr. „Tady je stejné místo o pár měsíců později. Jak vidíte, postavili v té jámě jakési betonové budovy.“

Eric přikývl. „Když jsme ty těžké stroje vzali jako měřítko, má celé zařízení rozlohu více než čtyři a půl tisíce čtverečných metrů. A v tomhle bodu výstavby má tři podlaží.“

Výkladu se ujal znovu Hali. „Osm měsíců od zahájení výstavby ta falešná filmová společnost oznámila, že jí došly peníze a odstupuje od projektu. Podle původní smlouvy s Turky měla uvést ostrov do původního stavu. A to také v podstatě udělala.“

Ukázal na monitoru třetí fotografii. Po velkých výkopových pracích tam už nebylo ani stopy. Vypadalo to, jako by se tam vůbec nic nestalo. Veškerý vytěžený materiál se vrátil do jámy a povrch byl upraven tak, že vypadal jako skála. Zbylo tam pouze molo a makadamová cesta, která jako by nikam nevedla.

„Tohle je snímek z oficiální zprávy turecké vlády o dopadu na životní prostředí,“ pokračoval Hali. „Musíme předpokládat, že tam přešel z ruky do ruky nějaký bakšiš a zpráva byla upravena tak, aby Eos zdánlivě vypadal jako dřív.“

„Kde je ta anténa ELF?“ zeptal se Juan.

„Pohřbená pod tím podzemním bunkrem,“ odpověděl Eric. „Max byl velmi konkrétní, když radil, abychom na to použili třeba i atomovku. Mohl klidně říct, že to máme bombardovat. Je to skoro stejný počet písmen, takže by se vysílací čas o mnoho neprodloužil, ale on slovo atom použil úmyslně.“

„Rád bych to probral s Maxem, ale provedl jsem rychlou počítačovou simulaci. Pokud tam pět nebo šest měsíců lili beton a pak to zasypali vykopaným materiálem, potřebovali bychom na rozlousknutí toho ořechu asi tak dvě kilotuny.“

„A co takhle jednu z těch leteckých pum na ničení bunkrů?“ zeptal se pohotově Juan.

„To by zabralo jen v případě, že bychom zasáhli přímo anténu nebo generátory. Ale když se na to podívám z čistě praktického hlediska, ty víš, kde bychom takovou pumu sehnali?“

Eric neměl pochopení pro sarkasmus. „Nevím, stejně jako netuším, kde vzít dva tisíce tun TNT,“ odsekl Juan a okamžitě potlačil ostrý tón. „Promiň.“ Vždycky se snažil nepřenášet svou frustraci na ostatní.

„Vypadá to, že se jako jediná možnost nabízí útok komanda,“ ozval se Eddie a došel do přední části operačního centra. „Mohli bychom se vylodit tady na té pláži na jižním výběžku ostrova nebo se pokusit vylézt na jeden z útesů.“

„Šance na úspěch takové akce je prakticky nulová,“ odpověděl Eric. „Vchod do bunkru je pravděpodobně dobře střežený a snadno uzavíratelný. Při prvních známkách napadení se zaklapne vnější brána a uvnitř bunkru se vztyčí barikády jedna za druhou.“

„Tak najdeme zadní vchod,“ navrhl Juan. „Musejí tam být přívody vzduchu pro ventilační systém a také vývody zplodin z generátorů.“

„Domnívám se, že se obojí nachází pod dokem.“ Eric kývl na Haliho, který vrátil na monitor první záběr probíhající výstavby. „Podívejte se dobře na místo, kde ještě pracují na silnici.“

Hali zvětšil část snímku, na které asfaltovací stroj pokládal povrch vozovky. Přímo před ním vyrovnával grejdr podklad, zatímco velký exkavátor zaplňoval zeminou hluboký příkop.

„Kopali pod trasou budoucí silnice, aby tam položili ventilační roury a zakryli je asfaltem. Opět musíme předpokládat, že místo, kde ústí, je dobře hlídané a že by první známky útoku na zařízení vedly k jeho uzavření. Tým by se do potrubí možná dostal, ale tam by se ocitl v pasti.“

Juan pohlédl na Eddieho, aby se dozvěděl jeho názor na Stoneův nijak povzbudivý závěr.

Seng řekl: „Jediný chybný krok a staly by se z nás terče na střelnici. A i kdyby se nám podařilo proniknout dovnitř, museli bychom se z těch trubek dostávat autogeny, aniž bychom věděli, kdo nebo co na nás čeká venku.“

„Dobře, nabídněte jinou možnost,“ řekl Juan.

„Promiň, Předsedo, ale Eric má pravdu. Aniž bychom věděli, jak to zařízení uvnitř vypadá, jaký má bezpečnostní systém, jak jsou silné stráže a asi stovku dalších věcí, se dovnitř nedostaneme.“

„Před dvěma týdny jsme ukradli zatracenému íránskému námořnictvu dvě raketová torpéda. Musí existovat nějaký způsob, jak odtamtud Maxe dostat.“

„Se vší úctou,“ Erikův hlas zněl váhavě, ale odhodlaně, „musíme se soustředit spíš na umlčení vysílače než na Maxovu záchranu. Pokud je útok na výletní lodě rozeseté po celé zeměkouli koordinován signálem ELF, mělo by být jeho zničení naším hlavním cílem.“

Rozhostilo se napjaté mlčení.

„Máš nějaké návrhy?“ zeptal se Juan zcela formálně.

„Vlastně ano, pane. Říká se tomu Stalinova pěst.“

To krycí jméno málem nadzdvihlo Juana ze židle. „Jak ses o ní dozvěděl?“

„Přečetl jsem si přepisy odposlechů Ivana Kerikova a Ibn al-Asima.“

Juan měl ty přepisy ve svém počítači, ale neměl čas je ani přelétnout pohledem, natož aby si je celé prostudoval. Kromě toho to byla práce CIA. Oni byli najati na odposlech, ne na rozbor získaných informací.

„Kerikov se zmínil, že má přístup k něčemu, co nazýval Stalinova pěst. Trochu jsem se o tom informoval. Víš, o co se jedná?“

„Proč myslíš, že to nefunguje?“ ušklíbl se Juan.

„Co kdybyste nám vysvětlili, o čem se bavíte?“ ozval se Linc.

Eric zaklepal na klávesnici a na monitoru se objevilo umělecké vyobrazení satelitu nepodobného čemukoliv, co bylo vypuštěno na oběžnou dráhu. Tvořil ho dlouhý válec obklopený pěti uzavřenými nádržemi o délce asi deseti metrů. Nikdo nepotřeboval vidět znak se srpem a kladivem na jeho boku, aby poznal, že je ruský. Samotná kresba měla typický sovětský styl, pompézní i amatérský zároveň.

Eric si pospíšil s komentářem: „Přestože skutečné krycí jméno toho satelitu zní Listopadové nebe, je známý výhradně pod názvem Stalinova pěst. Byl vypuštěn v roce 1989, v jednom z nejteplejších období studené války. Sovětský svaz tím přímo porušil asi deset mezinárodních dohod.“

„To je všechno pěkné,“ zabručel Linc, „ale co to sakra je?“

„Stalinova pěst je OBP neboli Orbitální balistický projektil, zbraň. Naše armáda si s tou myšlenkou také pohrávala, říkala tomu Boží pochodně. Teorie je úžasně prostá. Uvnitř těch trubek jsou wolframové tyče, každá váží víc než osm set kilo. Po vypálení prolétnou atmosférou a dopadnou na to, na co se namíří. Při první kosmické rychlosti skoro třiceti tisíc kilometrů v hodině znásobené jejich vahou udeří s kinetickou energií atomové bomby, jen bez následného spadu, a doba pro obrannou reakci na takovou zbraň se sníží na polovinu, protože nemá stoupavou fázi jako konvenční balistická střela. Člověk by jen na okamžik spatřil na obloze planoucí předmět, ale to by bylo všechno. Žádné varování ani šance na únik.“

„Sověti to připravovali jako zbraň prvního úderu,“ dodal Juan. „Chtěli si vzít na mušku několik velkých měst na Západě rozložených na stejném poledníku a svést to na roj meteoritů. Tyče samotné by se vypařily a bez radioaktivního spadu by se taková teorie nedala vyvrátit. Měli dokonce připravené astronomy, kteří by ukázali upravené fotografie meteorů těsně před vstupem do atmosféry. Sověti si mysleli, že zatímco bude západní svět v šoku nad ztrátou pěti měst, převalí se přes hranice a Evropa bude jejich.“

„Jak víš, že to nefungovalo?“ zeptal se Eric Juana.

„Protože jedním z mých prvních úkolů u CIA bylo proniknout na kosmodrom Bajkonur, odkud měl být satelit vynesen na oběžnou dráhu raketou Eněrgija, a vyřadit ho z činnosti. Udělal jsem to tak, že satelit nemohl přijmout signál ze země kvůli zemskému magnetickému poli. Reagoval by jen v případě, že by byl signál vyslán nad atmosférou.“

„Proč jsi to prostě nevyhodil do vzduchu už na odpalovací rampě?“

„Byla to mise s posádkou. Nahoru šli se satelitem dva kosmonauti, aby manuálně rozložili jeho solární panely. Tři dny po startu přišli na to, že si s tím ptáčkem někdo pohrál.“

„Nemohli prostě zesílit signál ze země?“ zeptal se Hali.

„To by spálilo elektroniku.“

„A nemohli vyslat signál z Miru?“

„Věděli, že jejich plány byly prozrazeny, tak to nechali kroužit kolem Země po polární orbitě.“

„Myslíš, že to pořád funguje?“ zeptal se Eric.

„Pokud to nepoškodil kosmický odpad, mělo by to fungovat dokonale.“ Cabrillo se začínal pro ten nápad zapalovat. „Tak jo, ty naše eso, našel jsi alternativu k atomové bombě. Jak chceš dostat vysílač sto kilometrů nad zem, abychom mohli ten satelit řídit?“

„Když mi seženeš od Ivana Kerikova ty kódy,“ řekl Stone a ukázal na monitoru další obrázek, „dostanu ho tam pomocí tohohle.“

Juanovi a ostatním vyrazila smělost plánu na chvilku dech. Cabrillo konečně našel slova: „Tak platí, Eriku. Zavolám Overholtovi, aby zařídil tvůj transport. Eddie a Linku, vymyslete plán, jak ještě dneska večer dostaneme z toho ruského obchodníka se zbraněmi potřebné kódy. Pak vyplujeme z přístavu.“

„Pořád chceš zamířit k ostrovu Eos?“ zeptal se Eddie.

„Já v tom Maxe nenechám.“

30

Při pohledu do zrcadla Juan nepoznal, kde končí jeho obličej a kde začíná maska od Kevina Nixona. Pohlédl na zvětšené snímky, které Kevin přilepil na zrcadlo jako vzor, a pak znovu na svou tvář. Podoba byla dokonalá. Paruka na hlavě měla přesně ten správný odstín a účes se také shodoval.

„Překonal jsi sám sebe, Kevine,“ řekl Juan a sundal si papírový límec, který mu Kevin nasadil, aby ochránil košili ke smokingu.

„Udělat z tebe arabského teroristu Ibn al-Asima nic nebylo. Mistrovský výkon bych musel odvést, kdybys chtěl vypadat jako jedna z jeho konkubín.“

Juan si hbitě uvázal motýlek a na široká ramena si natáhl bílé sako. I když ve smokingu vypadá skoro každý muž dobře, Cabrillo k tomu ještě přidal sebejisté vystupování, které dělalo divy i přesto, že musel mít kolem pasu vycpávky, aby odpovídal proporcím al-Asima. Neškodilo, že jeho průzkum ukázal, že si teroristický finančník potrpí na Armaniho. Vzadu za pasem měl ploché pouzdro pro svou oblíbenou zbraň, automatickou pistoli FN Five-seveN.

„Vypadáš jako James Bond s pupkem,“ ozval se Mike Trono z protějšího konce Kevinovy přeplněné pracovny.

Juan odsekl svou nejlepší napodobeninou skotského přízvuku Seana Conneryho: „Údržbáře by nemělo být vidět ani slyšet.“

Mike a Jerry Pulaski měli na sobě uniformy údržby světově proslulého Casina de Monte Carlo, jejichž podobu zjistili při krátkém odpoledním průzkumu. Kevin a jeho lidé měli ve skladu stovky stejnokrojů, všechno od ruského generála přes dopravního policistu v Dillí až po pracovníka pařížské zoo, takže jim zabralo jen několik minut upravit standardní kombinézu do podoby, kterou potřebovali.

Mike s Jerrym tlačili velkou popelnici na kolečkách, pojízdný kbelík s mopem a plastovou ceduli upozorňující na kluzkou podlahu.

Ve dveřích se objevil hlavní stevard, tichý a nevtíravý jako obvykle. Přes oblek měl uvázanou naškrobenou bílou zástěru. Mezi posádkou probíhala debata, jestli si ji mění, než odejde z kuchyně, nebo se prostě nikdy neušpiní. Druhá možnost získala drtivou převahu hlasů. V jedné ruce držel uzavřenou plastovou krabici, jako by byla plná hadů, a v obličeji měl zamračený výraz.

„Propána, Maurici,“ oslovil ho Juan, „to přece není skutečné.“

„Kapitáne, vyrobil jsem to já, takže je to skutečné až až.“

„Ukažte mi to.“

Maurice položil krabici na Kevinův maskérský pult, neohroženě sejmul víčko a ucouvl. Juan nahlédl dovnitř a rychle odvrátil hlavu. „No páni! Proč to ale musí tak smrdět?“

„Požádal jste mě, abych vyrobil umělé zvratky. Pojal jsem to jako jakýkoliv pokrm, takže pachová stránka pro mě byla důležitá stejně jako vzhled a složení.“

„Je to cítit trochu jako ta ryba, kterou jste uvařil Jannice,“ utrousil Mike, nasadil znovu víčko a položil krabici do kbelíku s mopem.

Maurice na něho vrhl pohled ředitele školy kárajícího neposlušného žáka. „Pane Trono, jestli chcete v dohledné době něco jiného než chléb a vodu, měl byste se omluvit.“

„Ale mně to jídlo přece chutnalo,“ vzal Mike zpátečku tak rychle, jak to jen šlo. Nikdo na Oregonu nebral Mauriceovy hrozby na lehkou váhu. „Tak co v tom je?“

„Základem je hrachová polévka a zbytek receptu je tajemství šéfkuchaře.“

Juan si ho nedůvěřivě změřil. „Vy už jste to někdy dělal?“

„V mládí, když jsem si chtěl vystřelit z Charlese Wrighta, kapitána torpédoborce, na kterém jsem sloužil. Ve srovnání s ním by Bligh, kapitán Bounty, vypadal jako matka Tereza. Ten ješita se vychloubal plechovým žaludkem, tak jsem mu během inspekce nalil trochu téhle směsi do čepice těsně předtím, než si ji před návštěvou admirála nasadil. Přezdívka Poblijon Chuck ho pronásledovala po zbytek kariéry.“

Všichni se zasmáli hlasitěji, než si ta historka zasloužila, aby uvolnili napětí. Vždycky se snažili udržovat si dobrou náladu, zvlášť před akcí, takže se té příležitosti okamžitě chopili.

„Bude to všechno, kapitáne?“

„Ano, Maurici. Díky.“

„Není zač.“ S úklonou opustil místnost a minul doktorku Huxleyovou mířící do Kouzelnické dílny.

Muži začali sborově halekat a hvízdat. Hux měla na sobě šaty bez ramínek z fialového hedvábí, které přiléhalo k jejím křivkám jako druhá kůže. Obvyklý koňský ohon vystřídala na hlavě svatozář kudrn a prstýnků. Nalíčení zdůrazňovalo její oči a ústa a dodávalo její pokožce zdravý ruměnec.

„Tak jsem tu,“ řekla a podala Cabrillovi tenké kožené pouzdro. Otevřel ho a uvnitř našel tři injekční stříkačky zasunuté v ochranných drážkách. „Píchni mu to do žíly a bude do patnácti vteřin na čtyřiadvacet hodin mimo.“

„Co ty prášky?“ zeptal se Juan.

Vytáhla z malé kabelky standardní lékovku a vyklepala dvě kapsle. „Jestli má al-Asim problémy s ledvinami, skončí v nemocnici dřív, než bude potřebovat na záchod.“

„Za jak dlouho zaberou?“

„Za deset, možná patnáct minut.“

„Víš jistě, že si nevšimne divné chuti?“

Hux obrátila oči v sloup. Tohle probírali už třikrát. „Jsou zcela nepostřehnutelné.“ Ukázala mu také, že má pas. Protože obyvatelé Monaka do kasina nesmějí, kontrolují se u vchodu doklady.

„Máte všichni telefony?“ zeptal se Juan. Aby na sebe neupoutali pozornost sluchátky v uších a mikrofony v klopách, měli komunikovat přes mobily přepnuté na funkci vysílačky. Když všichni přikývli, řekl: „Tak fajn, jedeme na pobřeží a dáme se do toho.“

Casino de Monte Carlo, navržené Charlesem Garnierem, architektem slavné Pařížské opery, není nic jiného než katedrála zasvěcená hazardu. Je postaveno v honosném slohu Napoleona III., který Garnier vytvořil, s krásnými fontánami u vchodu, dvěma výraznými věžemi a letitou měděnou střechou. Elegantní atrium lemuje dvacet osm onyxových sloupů a v každém sále je spousta mramoru a barevného skla. Když tam Juan dorazil, stála před krytým vchodem tři ferrari a dvojice bentleyů. Klienti vcházející dovnitř představovali společenskou smetánku. Muži byli do jednoho oblečení ve smokinzích, zatímco ženy vypadaly ve svých dlouhých šatech jako chodící drahokamy.

Vyhrnul si manžetu, aby zkontroloval čas. Kerikov s al-Asimem nikdy nepřijížděli před desátou, takže měli půl hodiny náskok. Víc než dost času najít si nějaké nenápadné místo, kde tu dobu přečkat. Nebylo by dobré, kdyby al-Asim spatřil svého dvojníka přes stůl s ruletou.

Jeho telefon zapípal.

„Předsedo, Ski a já jsme na místě,“ ohlásil Mike Trono.

„Nějaké problémy?“

„Převlečení za údržbáře jsme prakticky neviditelní.“

„Kde jste teď?“

„Kousek od rampy pro nákladní auta. Zaměstnali jsme se úklidem několika lahví oleje, který Ski jako by náhodou rozlil.“

„Dobře, držte se a čekejte na můj signál.“

Cabrillo ukázal pas a zaplatil vstupné. Dav mířil doprava, k elegantním hracím sálům, a Juan ho následoval. Vystoupal po schodech k baru, objednal si martini, které nehodlal vypít, ale které mu připadalo vhodné vzhledem k prostředí, a našel si temnější kout, kde by si ho nikdo nevšímal.

Hux zavolala za chvilku, že už také dorazila a že je v Salon de 1’Europe, hlavní herní místnosti kasina.

Zatímco čekal, přemýšlel Juan, jak zachránit Maxe dřív, než zničí ostrov Eos orbitálním balistickým projektilem. Nijak nepochyboval o tom, že se budou držet plánu, i když se jim nepodaří odtamtud Maxe dostat. V sázce bylo příliš mnoho a dokonce i Max by s tím souhlasil.

Přál si, aby bylo možné komunikovat s Hanleym prostřednictvím zařízení ELF, ale byl to jen vysílač, ne přijímač. Juan si nechal projít hlavou asi tucet nápadů a jeden po druhém zamítl jako neproveditelný.

„Jsou tady,“ ohlásila Julia telefonem, když už seděl u baru asi dvacet minut. „Mají namířeno ke stolu chemin de fer.“

„Nech je, ať se posadí a dají si nejdřív pár drinků.“

Dole v kasinu rozdělila Julia Huxleyová svou pozornost mezi stůl s ruletou a jejich cíl. Její hromádka žetonů v průběhu doby rostla a zmenšovala se, zatímco na protější straně místnosti dopíjel Ibn al-Asim třetí skleničku.

Přišlo jí ironické, že je ochotný financovat zbraně pro radikální muslimské teroristické skupiny, a přesto porušuje muslimské zákony tím, že pije alkohol. Podezírala ho, že se považuje za takfira, skutečného věřícího v islám, který porušuje své zásady, aby pronikl do západní společnosti.

Samozřejmě toho dosáhl už tím, že se vzdal tradičního oděvu a hustého plnovousu. Pití a ženské byly navíc. Byly to prostě aktivity, které ho bavily.

„Myslím, že je čas, Juane,“ řekla do telefonu, zatímco předstírala, že si čte textovou zprávu.

„Dobře. Jdeme na věc. Mikeu, připrav se na operaci V.“

Julia počkala, až se kulička rulety zastaví u čísla šest a krupiér shrábne prohrané žetony včetně jejích, pak hodila na stůl spropitné a posbírala zbytek své hromádky. Vzala z kabelky dvě kapsle a pustila se přes sál. Několik mužů se po ní ohlédlo, ale většina lidí se soustředila na hru.

U stolu, kde hráli Kerikov s al-Asimem, nebyla žádná volná místa, takže Julia zůstala stát v pozadí a čekala na svou příležitost. Když Rus vyhrál mimořádně vysokou sázku, Julia se k němu naklonila a zašeptala mu do ucha „Gratuluji.“ Nejprve se polekal, a pak se usmál, když viděl, jak Hux vypadá.

Když opět vyhrál, udělala to znovu a náhle už nebyla cizinkou, ale součástí kruhu hráčů. Potom přidala malou sázku na hromádku druhého hráče, aby vyhrála, když vyhraje on.

Když prohrál, omluvil se, ale Julia jen pokrčila rameny, jako by říkala, že o nic nejde.

Pak pokynula al-Asimovi a beze slova ho tak požádala o povolení přidat se k němu. Přikývl, a když se natáhla přes stůl, opřela se rukou vedle jeho sklenky, aby získala rovnováhu. Jak se napřimovala, málem sklenici převrhla. Chytila ji dřív, než se vylila, hodila do ní dvě kapsle a postavila ji zpátky na tácek.

V kapslích byla homeopatická látka, kterou používají závislí v podmínce, aby si vyčistili tělo před testováním a vyhnuli se návratu do vězení. Julia látku prozkoumala a zjistila, že ve skutečnosti nefunguje, ale jako vedlejší účinek vyvolává potřebu močit. S její pomocí chtěli dostat al-Asima na toaletu v kasinu podle svého plánu.

Al-Asim nic netušil. Vynesl své karty, vyhrál a s chlípným úsměvem podal Julii její výhru.

„Merci, monsieur,“ řekla. Zahrála si ještě jednou s jiným hráčem, prohrála a vzdálila se od stolu. Když vyšla z herní haly zpět do vysokého atria, zavolala Cabrillovi, že splnila svůj úkol.

„Dobře, najdi si místo, odkud ho budeš moct sledovat, a dej nám vědět, až zamíří na toaletu. Pak se vrať do přístavu,“ přikázal Juan cestou na záchody nejblíže Salonu de 1’Europe. „Mikeu a Ski, přesuňte se na určené místo.“

„Už jdeme.“

Kousek od toalet byly dveře vedoucí do obslužných chodeb budovy, takže hosty nemusel obtěžovat pohled na údržbáře nebo číšníky přinášející pití. Juan u nich chvilku postával, než se pootevřely, a Mike mu podal krabičku s umělými zvratky. Juan nechal uplynout ještě několik minut, aby dal léku čas začít působit, a pak vešel na toalety.

Stejně jako všude jinde v kasinu byla i tam spousta mramoru a pozlátka. Když Cabrillo vešel, umýval si tam nějaký muž ruce, ale odešel dřív, než Juan dorazil ke kójím. Protože ho neměl kdo slyšet, nemusel ani předstírat, že zvrací. Jenom vylil odpornou břečku na podlahu a ukryl se do jedné z kójí.

První zákazník, který na toalety vstoupil, zavolal zaměstnance kasina. Juan nerozuměl moc francouzsky, ale z ujišťujícího tónu zřízence usoudil, že bude okamžitě povolána údržba. Dokázal si představit, jak obsluha míří k nejbližšímu servisnímu vchodu, aby upozornila uklízeče, a narazí v chodbě na dva údržbáře, jako by už o tom nepořádku věděli.

Dveře záchodu se znovu otevřely a Juan uslyšel vrzání koleček velkého koše na odpadky.

„Jak to jde, chlapci?“ zeptal se a vyšel z kóje.

„Proč musíme pokaždé dostat takhle skvělou práci?“ zeptal se Mike sarkasticky.

„Protože umíš nejlíp naleštit podlahu.“

Dveře se znovu otevřely. Ski k nim přiskočil a poslal zákazníka pryč s omluvným pokývnutím směrem k místu, kde Mike stíral mopem zvratky z podlahy.

„Právě vstal od stolu,“ informovala Julia Cabrilla. „Ten další už bude on.“

„Rozumím. Uvidíme se později.“ Juan se vrátil do kóje.

Když se dveře otevřely, nechal Ski vejít al-Asima dovnitř. Arab se ušklíbl nad zápachem, ale jeho potřeba byla větší než odpor a on se prakticky rozběhl k pisoáru.

Cabrillo počkal, až skončí, a pak se potichu postavil za něho. Al-Asim vycítil jeho přítomnost na poslední chvíli a otočil se. Vyvalil oči, když uviděl své jednovaječné dvojče, ale dřív než stačil pochopit, co se děje, zabodl mu Juan injekční jehlu do krku a stiskl píst stříkačky. Al-Asim vykřikl, tak mu Juan položil dlaň na ústa a držel ho, dokud neomdlel.

Ski musel zabránit ve vstupu dalšímu zákazníkovi, zatímco Juan s Tronem soukali finančníka teroristů do popelnice. Juan si vyměnil jeho hodinky za své a nasadil si na prst jeho velký prsten.

„Měl bych být s Kerikovem hotový dřív, než se probere,“ řekl Juana zkontroloval v zrcadle svůj vzhled. „Jenom ho nechte někde, kde ho pár hodin nenajdou, a vraťte se s Julií na Oregon.“

„Poblíž rampy pro náklaďáky je komora na smetáky a podobné věci. Touhle dobou tam nikdo nepůjde.“ Mike vrátil podlaze její dokonalý lesk a hodil mop do kbelíku.

„Uvidíme se, chlapci.“

Juan zamířil ke stolu pro baccarat, kde Kerikov právě rozdával karty.

„Jsi v pořádku, příteli?“ zeptal se Rus anglicky, jediným jazykem, který s Arabem sdílel.

„Mám jenom něco se žaludkem, Ivane. Nedělej si starosti.“ Cabrillo si poslechl několik hodin nahrané konverzace těch dvou a věděl, jak spolu mluví. Obchodník se zbraněmi se nijak nepozastavil nad jeho vzhledem. Přestrojení fungovalo dokonale.

Hráli ještě tři čtvrtě hodiny a Juan předstíral, že se jeho stav zhoršuje, což se projevovalo i na jeho hře. Sázel nerozumně a zmenšil al-Asimovu zásobu žetonů v hodnotě padesáti tisíc dolarů na polovinu.

„Omlouvám se, Ivane,“ řekl a položil si ruku na žaludek. „Myslím, že se budu muset vrátit na loď.“

„Potřebuješ doktora?“

„Neřekl bych, že je to vážné. Jenom si musím lehnout.“ Juan odmítl rozdávat, když na něho přišla řada, a nejistě se postavil na nohy. „Ty hraj dál, prosím.“

Bylo riskantní mu to nabízet, ale al-Asim by to určitě udělal.

Kerikov se zatvářil zamyšleně. Od začátku hry si přišel na třicet tisíc dolarů a bylo mu líto ukončit vítěznou sérii. Na druhou stranu to vypadalo, že by se al-Asim mohl stát jeho nejlepším zákazníkem.

„Na jeden večer jsem je už připravil o dost peněz.“ Posunul stojan s kartami k Asiatovi po své levé ruce. Když vstal, udělaly se mu na saku na širokých ramenou boule.

Odevzdali žetony a nechali peníze na svých účtech v kasinu na příští večer. Když kráčeli přeplácaným atriem, zavolal Kerikov z mobilu svému řidiči, aby na ně limuzína čekala před vchodem.

Řidič zastavil přede dveřmi, ale zůstal sedět za volantem. Z předního sedadla vyskočil Kerikovův osobní strážce a otevřel zadní dveře. Byl o dobrých deset centimetrů vyšší než Cabrillo a měl tmavé, nedůvěřivé oči. Prohlédl si okolní dav, zatímco se Kerikov soukal do auta, a probodl Juana tvrdým pohledem.

Instinkt Cabrillovi velel uhnout očima, ale kdyby to udělal, strážce by pochopil, že něco nehraje. Juan se však celý život učil instinkty ignorovat. Místo aby sklopil zrak, opětoval pohled stejně a zeptal se: „Něco není v pořádku?“

Výraz osobního strážce změkl. „Nět.“

Juan nastoupil do auta a dveře se za ním zaklaply. Do přístaviště to byl jen kousek. Juan dál předstíral nevolnost, aby se nemusel s Rusem bavit, zatímco se limuzína proplétala k nábřeží.

Na Kerikova čekal v přístavišti jeho soukromý motorový člun, aby je odvezl na Matrjošku. Jakmile vůz zastavil, vyskočil osobní strážce ven, aby otevřel zadní dveře.

„Ještě dobře, že jsme zbytečně neutratili peníze za holky na dnešní večer,“ poznamenal Kerikov, když kráčeli k místu, kde byl uvázaný zářivě bílý člun.

„Momentálně se necítím ani na to, abych se na nějakou ženskou jenom podíval. Ani cesta k tvojí lodi mě nijak zvlášť neláká.“

Kerikov položil Cabrillovi na rameno masitou ruku. „Je to jenom krátká plavba a hladina je hladká jako sklo. To zvládneš.“

Osobní strážce nastartoval motor člunu, zatímco řidič limuzíny uvolňoval lana na přídi a zádi. Pět minut nato se přiblížili k boku Matrjošky, u kterého byla spuštěná přistávací plošina se schůdky vedoucími na hlavní palubu monstrózní jachty.

„Řekl bych, že půjdeš hned do své kajuty,“ poznamenal Kerikov, když vystoupili nahoru. U schůdků čekal sluha pro případ, že by Rus něco chtěl, a Juan uviděl dva strážce, jednoho na sluneční palubě za můstkem a druhého na hlídce u bazénu.

Jeho tým odhadoval, že provoz jachty zajišťuje nejméně osmnáctičlenná posádka a bezpečnost deset mužů.

„Vlastně bych si s tebou chtěl teď promluvit ve tvé kanceláři,“ odpověděl Juan.

„Ale o ničem citlivém,“ upozornil ho Kerikov. Věděl, jak je snadné odposlouchávat loď kotvící tak blízko pobřeží.

„Ne, ne, ne,“ ujistil ho Juan okamžitě. „Jenom mě dneska večer něco napadlo.“

Kerikov je vedl luxusním plavidlem kolem jídelny pro dvacet lidí a kina s dvojnásobnou kapacitou. Dřívější přesvědčený komunista a špion zjevně podlehl lákadlům kapitalismu.

Vstoupili do Rusovy kanceláře, a jakmile za nimi Kerikov zavřel dveře, vytáhl Juan pistoli a přitiskl ji Kerikovovi ke krku tak silně, že se na kůži objevila krev.

„Jenom cekneš a jsi mrtvý.“ Juan přestal předstírat arabský přízvuk a promluvil rusky.

Musel Kerikovovi přiznat, že to s ním ani trochu nehnulo. Zřejmě se v podobné situaci neocitl poprvé a věděl, že kdyby ho chtěl útočník zabít, byl by už mrtvý.

„Kdo jsi?“

Juan nepromluvil, jen svázal Kerikovovi zápěstí elastickými pouty.

„I když mluvíš mým jazykem, jsi od CIA, ne od ruské FSB. Musím ti pogratulovat. Když jsem si Ibn al-Asima prověřoval, byla jeho minulost bez poskvrny. Zašel jsi hodně daleko, aby sis zajistil dobrou pověst. Zaručila se za tebe spousta důvěryhodných lidí.“

„Nejsem Ibn al-Asim,“ řekl Juan.

Kerikov se ušklíbl. „To rozhodně ne.“

„Ten zůstal v kasinu, v popelnici kousek od rampy pro nákladní auta. Za pár hodin by měl přijít k sobě.“

Kerikov přihmouřil oči, jak se snažil pochopit situaci.

Juan ho nechal ještě chvilku tápat. „Pokud vím, jste s al-Asimem staří přátelé z vysoké, kteří se přijeli do Monte Carla pobavit. Nezajímá mě, co spolu plánujete. Jsem tady kvůli něčemu, co jste ukradl svým bývalým zaměstnavatelům.“

„Těm jsem toho ukradl opravdu spoustu,“ prohlásil Kerikov s neskrývanou pýchou.

Juan toho o tom ruském obchodníkovi se zbraněmi věděl dost, aby se ocitl v pokušení prostřelit mu mozek a zbavit tak svět jednoho darebáka. Musel se hodně přemlouvat, aby nestiskl spoušť.

„Chci kódy ke Stalinově pěsti.“

Kerikovovi neušlo, že se o té zbrani zmínil jen krátce poté, co o ní mluvil s al-Asimem. Znovu se Juana zeptal, kdo je.

„Tvůj vrah, pokud mi nedáš, co chci.“

„Ty jsi mě sledoval, že?“

„Moje organizace se o tebe už nějakou dobu zajímá,“ řekl mu Juan, aniž by vlastně lhal. „Chceme jenom kódy k satelitu orbitálního balistického projektilu. Dej mi je a můžeš nerušeně pokračovat ve svých obchodech s al-Asimem. V opačném případě dnes večer zemřeš.“

Když Juan žádal přes Langstona Overholta o povolení k téhle operaci, trval představitel CIA na tom, aby nic neohrozilo jejich dlouhodobé plány přesvědčit al-Asima ke spolupráci.

Cabrillo natáhl pistoli, aby dodal svému prohlášení na váze.

Kerikov se na něj upřeně zahleděl a ani nemrkl, když začal Juanův prst tisknout spoušť.

„Zmáčkni to a za dvacet vteřin tady bude můj bezpečnostní tým,“ varoval ho.

„Má duše je připravená na osud mučedníka,“ odsekl Juan, a aby zakryl svou skutečnou totožnost, snažil se, aby to znělo jako slova věřícího. „Co tvoje?“

Kerikov si ztěžka povzdechl. „Bože, jak se mi stýská po studené válce. Ty jsi Čečenec, že?“

„Jestli to uleví zbytku tvého svědomí, tak Čečenec nejsem a ta zbraň nebude použita nikde na území bývalého Sovětského svazu.“ Skoro viděl, jak si Kerikov myslí, že zbraň nebude použita nikdy.

„Ty kódy jsou zamčené v sejfu tamhle za tím obrazem.“ Kývl k aktu visícímu na jedné zdi.

Juan strčil hlavní pistole do obrazu, až se zhoupl dozadu na dlouhém závěsu, aby se přesvědčil, zda za ním není nastražená výbušnina. Sejf byl čtvercový a měl elektronickou klávesnici s deseti číslicemi. „Kombinace?“

„Dva, pět, jedna, nula, jedna, devět, jedna, sedm.“

Juan to číslo okamžitě poznal. „To je datum Velké říjnové revoluce. Dojemné.“

Vyťukal číslice a přinutil Kerikova, aby se postavil přímo před trezor, když otáčel klikou. Juan poznal model sejfu a věděl, že kdyby zadal špatný kód, vybuchl by omračující granát. Heslo však bylo správné.

Uvnitř byly balíčky bankovek, pistole, kterou si Juan strčil do kapsy, a nesčetné desky a složky.

„Mělo by to být u dna,“ poradil mu Kerikov, aby měl tu nepříjemnost rychleji za sebou.

Juan přelétl během hledáni očima pár dokumentů. Rus byl zapletený do několika velkých obchodů včetně vyzbrojování Saddáma Husajna před americkou invazí a výměny afgánského opia za ruské zbraně, za které si nechal zaplatit africkými diamanty.

U dna nalezl desky se štítkem Prosincové nebe nadepsaným azbukou. Juan zalistoval několika stranami, spokojený, že našel, co hledal. Předpokládal, že jakmile to počítač na Oregonu přeloží do angličtiny, budou Eric s Halim tomu technickému žargonu rozumět.

Strčil dokument do vodotěsného vaku a obrátil se ke Kerikovovi. Přestože by rád věděl, co si o něm Kerikov myslí, udržel jazyk za zuby. „Až najdeš al-Asima, řekni mu, že to, co se tady stalo, nemá nic společného s vaším obchodem. Pověz mu, že tě dostihla část tvé minulosti, ale už je to vyřešené. Teď se prosím otoč a klekni si.“

Poprvé od okamžiku, kdy na něho Juan vytáhl zbraň, byl na Kerikovovi vidět strach. Měl ho v očích, i když se snažil, aby se mu netřásl hlas. „Máš, co jsi chtěl.“

„Nehodlám tě zabít.“ Juan vytáhl kožené pouzdro a vyndal jednu stříkačku. „Je to stejná droga, jakou jsem dal al-Asimovi. Budeš pár hodin bez sebe, nic víc.“

„Nesnáším jehly. Radši mě prašť do hlavy.“

Juan uhodil Kerikova pistolí do spánku tak silně, že stačilo málo, aby mu prorazil kost a zabil ho. Rus se zřítil jako odstřelený dům. „Jistota je jistota,“ řekl a zabodl do bezvládného těla jehlu.

Vnější stěnu Kerikovovy kanceláře tvořily skleněné tabule mírně zaoblené ve směru od trupu. Juan otevřel jedno z oken a pohlédl nahoru. Přes zábradlí nad ním se nikdo nenakláněl. Svlékl si sako smokingu, košili a vycpávky v pase. Pod tím vším měl přiléhavé černé tričko s dlouhými rukávy. Zastrčil si pod něj vodotěsný vak, vyhodil Kerikovovu pistoli z okna, skopl boty a skočil do vody.

Věděl, že dokud se nepodívá nahoru a neukáže obličej, bude se svou černou parukou splývat s inkoustovou vodou Středozemního moře. Obeplaval trup Matrjošky, až se dostal ke kotevnímu řetězu. U něho se potopil a ručkoval dolů, dokud se nedostal k potápěčskému vybavení, které mu tam připravili Eddie s Franklinem.

Navlékl si dýchací přístroj recyklující vydechovaný vzduch, pás se závažím, ploutve a masku a určil si směr pomocí osvětleného kompasu. Oregon byl jen půldruhého kilometru daleko a navíc mu plavání usnadňoval odliv.

Zatímco plaval, pronesl tichý slib, že tohle nebyla jeho poslední návštěva u Ivana Kerikova a že ten Rus nedopadne při jejich příštím setkání tak dobře.

31

Markovi a Lindě nedalo moc práce utajit skutečnost, že nemají vlastní kajutu. V obchodech si nakoupili oblečení a toaletní potřeby a osprchovat se mohli v šatnách u lodního fitness centra. Odpoledne spali na směny na lehátkách u bazénu a noci trávili v kasinu. Se svou fotografickou pamětí byl Mark odborník na počítání karet a proměnil čtyři sta dolarů, které si přinesli s sebou, ve slušnou hromádku peněz. Mohl vydělat jmění, kdyby chtěl, ale potřebovali si uchovat anonymitu, takže se držel zpátky.

To vše se druhého dne změnilo.

Pro ostatní cestující představovalo znemožnění komunikace mezi lodí a pobřežím pouhé nepohodlí. Několik podnikatelů si stěžovalo, ale většina lidí si toho buďto nevšimla, nebo jim to bylo jedno.

Mark a Linda věděli, o co jde. A objevily se i další jemné náznaky. Po palubách se procházelo víc členů posádky, předstírali úklid a údržbu, ale ve skutečnosti většinu času pozorovali cestující. Nikdo zatím ještě nechtěl vidět klíče od pokojů, ale Linda s Murphem věděli, že je to jen otázka času.

Bylo jasné, že už se ví, že jsou na palubě černí pasažéři, a lodní společnost byla rozhodnutá je najít.

Větší problém než tato informace však byla rýma.

Ráno druhého dne se na palubě mnoho pasažérů a členů posádky probudilo se smrkáním a občasnými záchvaty kýchání. Podle toho, co se doslechli od lidí bavících se u bazénu nebo v jídelně, pochopili, že předchozího večera bylo všem špatně a že všichni, co onemocněli, se zúčastnili půlnočního bufetu. Číšníci a kuchaři, kteří na bufetu pracovali, byli také nemocní.

„To musí být test,“ usoudil Mark.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ Právě dojídali snídani v odlehlém koutě obrovské jídelny.

„Ze dvou důvodů. Zaprvé, většina virových epidemií na lodích se týká zažívacího traktu. Tohle vypadá na rinovirus. Za druhé, kdyby tohle byl hlavní útok, byli bychom všichni mrtví.“

„Co myslíš, že bychom měli dělat?“ Přestože byl Lindin apetit pověstný, teď se jídla sotva dotkla.

„Nepodávej nikomu ruku, nedotýkej se zábradlí a hlavně si nesahej do očí. To je pro virus jedna z nejsnadnějších cest do těla. Musíme si mýt ruce každou půlhodinu a okamžitě poté, co porušíme některé z ostatních pravidel. A také musíme zjistit, jak chtějí rozšířit ten smrtící virus, který použili na Golden Dawn.“

„Udělali jsme chybu, že jsme zůstali na lodi?“ zeptala se Linda, otřela si rty a položila ubrousek vedle talíře.

„Ne, protože zjistíme, jak to chtějí udělat, ještě před hlavním útokem.“

„Mysli racionálně. Prohlédli jsme vodovodní vedení, přívody vzduchu, klimatizační jednotku, dokonce i mašiny na led, sakra. Když jsme to nenašli doteď, jaká je pravděpodobnost, že se nám to podaří?“

„Zvyšuje se pokaždé, když si odškrtneme ze seznamu další možný zdroj nákazy,“ odpověděl Mark. „Napadlo tě někdy, proč když něco ztratíš, najdeš to pokaždé na posledním místě, kam se podíváš?“

„Proč?“

„Protože, když to najdeš, přestaneš hledat. Proto to musí nevyhnutelně být poslední místo, kam ses podívala.“

„Co z toho vyplývá?“

„Ještě jsme neprohlédli to pověstné poslední místo.“

I přes silnou izolaci stěn jídelny uslyšeli charakteristický hukot rotoru vrtulníku. Zvedli se od stolu a zamířili na záď, kde se nacházel bazén. Jeho hladinu zakrývala pevná deska a lodní personál ohradil plošinu provazem, aby udržel cestující v dostatečné vzdálenosti.

Vrtulník byl Bell JetRanger s nápisem POSEIDON TOURS na boku. Ze svého místa o několik palub výš viděli Mark s Lindou v kabině pilota a tři cestující.

„To nevypadá dobře,“ pronesla Linda přes sílící hluk.

„Myslíš, že jsou tady kvůli nám?“

„Na výletních lodí zřídka umírají lidé, takže když zahynul tamten v Istanbulu, musel Thom Severance rychle jednat. Ráda bych věděla, jak přinutil lodní společnost, aby s tímhle souhlasila. Gomez Adams by to zvládl levou rukou, ale přistát s vrtulníkem na pohybující se lodi je nebezpečné.“

„Mají hluboké kapsy.“

Vrtulník přelétl zábradlí a zvedl jemnou spršku vody z místa, kde posádka spláchla z paluby prach. Zůstal viset ve vzduchu jako obrovský hmyz, zatímco pilot odhadoval rychlost a vítr, než posadil stroj na kryt bazénu. Nechal rotor běžet tak, že ližiny nevyvinuly na desku skoro žádný tlak, a zároveň se otevřely dveře. Ven vyskočili tři muži se silonovými batohy přes ramena. Pilot musel upravit vztlak vrtule, aby vyrovnal náhlé snížení hmotnosti. Jakmile se dveře zavřely, vrtulník se zvedl a odletěl od lodi.

„Eddie říkal, že Zelimir Kovac vypadá trochu jako Boris Karloff, když má špatný den.“ Mark ukázal bradou.

„Myslíš toho velkého chlapa uprostřed?“

„To musí být on.“

Jeden z důstojníků tři muže přivítal, ale rukama si nepotřásli. Nějak dosáhli toho, že jejich neformální oblečení – khaki kalhoty, košile s krátkým rukávem a lehké větrovky – vypadlo jako vojenské uniformy. Linda si pomyslela, že by to mohlo být těmi stejnými batohy.

„Co myslíš, že mají v těch batozích?“ zeptala se.

„Čisté spodní prádlo, ponožky a holicí strojky. Jo, a zbraně.“

Zatím riskovali jen to, že je posadí na první loď, se kterou se Golden Dawn potká, a budou mít na břehu co vysvětlovat. Teď se to změnilo. Šel po nich Kovac a jeho pohůnkové a nebylo pochyb, co se stane, jestli je chytí. Mark a Linda měli jedinou výhodu – Kovac nevěděl, kolik lidí virus hledá. Avšak s pomocí lodních důstojníků a posádky víc než ochotné dopadnout možné černé pasažéry mohli být za chvíli polapeni.

„Právě mě něco napadlo,“ řekl Mark, když se obrátili zády k zábradlí.

„Jo, a co?“

„Vstoupil by Kovac na tuhle loď, kdyby tady chtěli rozšířit virus, který zabil všechny na Golden Dawn?“

„Klidně, pokud je očkovaný.“

Kolem poledne už tři čtvrtiny lidí na lodi trpěly příznaky nachlazení, a přestože byli Mark a Linda opatrní, patřili mezi ně.

32

Kolem přistávací plochy kvílel pouštní vítr a zvedal vysoká oblaka prachu, která hrozila zahalit celou oblohu. Pilot pronajatého tryskáče Citation se kvůli silnému bočnímu větru přiblížil k ranveji s odchylkou celých deseti metrů vlevo.

Rychlost klesala s hvízdáním a boucháním a zvedly se klapky. Proudové motory řvaly, aby udržely letoun ještě pár vteřin nad zemí.

Jediný cestující v kabině nevěnoval povětrnostním podmínkám ani nebezpečnému přistání sebemenší pozornost. Od chvíle, co nastoupil na linkový let z Nice do Londýna a pak do Dallasu, kde čekal pronajatý malý tryskáč, seděl s notebookem na klíně a jeho prsty tančily po klávesnici.

Když Eric přišel se svým plánem na odpálení ruské balistické zbraně, byl to pouhý nerozpracovaný nápad. Nevzal v potaz, jaké množství dat bude potřebovat, aby plán fungoval. Orbitální rychlosti, vektory, rotaci Země, hmotnost wolframových tyčí a stovky dalších prvků – to všechno musel zahrnout do svých výpočtů.

Díky své minulosti u námořnictva si byl více než jistý, že ty výpočty zvládne, i když by uvítal Murphovu pomoc. Mark měl vrozený talent pro trigonometrii a matematiku, který by všechno velice usnadnil. Ale potom by trval na tom, že převezme velení, a Předseda by jeho žádosti oprávněně vyhověl. Mark měl prostě pro tuhle práci lepší kvalifikaci.

Protože se jednalo také o komunikační cvičení mezi satelitem a počítačem, byl další logickou volbou Hali Kasim. Jediný problém spočíval v tom, že se Halimu dělalo špatně i na pouťových atrakcích, takže to nebyla práce pro něho.

Eric měl před sebou úkol, jakého se dosud zhostila jen hrstka lidí. Nadšení si však musel nechat na později, teď ho čekala práce s čísly. Pochlubil se Jannike Dahlové, co musí udělat, a zdůraznil nebezpečí s tím spojené, aniž by uvedl důvod. Co byl Mark uvězněný na Golden Sky, věnoval se té krásné mladé Norce víc než předtím. Už byl u bodu osm ve své stupnici dvoření a byl by se dostal k bodu devět, kdyby se ji pokusil vzít za ruku během vysvětlování, proč musí opustit loď. Moc rád by věděl, co měla znamenat ta nakloněná hlava ke straně a rozevřené rty těsně předtím, než odešel z ošetřovny.

Bude se muset zeptat doktorky Huxleyové.

Letadlo dosedlo a chvilku se nebezpečně kolébalo na dvou kolech, než se ho pilotovi podařilo vyrovnat. Rolovali dlouho – ranvej měřila skoro pět kilometrů – a konečně dorazili k velkému hangáru, vedle kterého stál další neoznačený tryskáč. Nade dveřmi hangáru byl název dávno zaniklé letecké společnosti. Motory utichly a z pilotní kabiny se vynořil druhý pilot.

„Promiňte, pane Stone, ale v téhle písečné bouři nemůžeme vjet do hangáru. Ale nedělejte si starosti. Do večera to utichne.“

Eric už prohlédl tucet stránek o počasí na internetu a věděl na minutu přesně, kdy tahle studená fronta odejde. Kolem půlnoci už bude naprosté bezvětří.

Zaklapl notebook a popadl své zavazadlo, starý námořnický vak, který měl už od dob studií na námořní akademii v Annapolis.

Druhý pilot otevřel dveře a cestou ze schodů si chránil rukou oči před pískem hnaným přes asfaltovou plochu. Ve dveřích ve vratech hangáru stál muž, který na něho mával, aby šel k němu. Eric přeběhl zbývajících deset metrů ke dveřím a vstoupil dovnitř. Cizinec za ním okamžitě zavřel. Uprostřed hangáru stál velký letoun zakrytý plachtou. Jeho tvar bylo těžké rozeznat, ale nepodobal se ničemu jinému na světě.

„Ten zatracený prach páchá škody na letadlech,“ postěžoval si muž. „Vy musíte být Eric Stone. Já jsem Jack Taggart.“

„Je mi ctí vás poznat, plukovníku,“ řekl Eric. V jeho hlase byl patrný obdiv k hrdinovi. „Četl jsem o vás jako kluk.“

Taggartovi bylo přes šedesát, měl větrem ošlehaný obličej a jasně modré oči. Byl drsným způsobem pohledný jako idealizovaná postava kovboje, s pevnou čelistí porostlou den starým stříbřitým strništěm. Na sobě měl plátěné kalhoty, košili od pilotní uniformy a navzdory teplu i bombr. Měl železný stisk ruky a na baseballové čepici logo jednoho z první letů raketoplánu. Byl jeho pilotem.

„Jste připravený na největší jízdu svého života?“ zeptal se Taggart, když ho vedl do kanceláře v koutě hangáru. Mluvil se západotexaským přízvukem.

Eric se usmál. „Ano, pane, jsem.“

V kanceláři byli dva muži. Jednoho z nich Eric okamžitě poznal podle hustých licousů. Byl to legendární návrhář letadel Rick Butterfield. Ten druhý byl vysoký, měl vojenské držení těla a kštici bílých vlasů. Byl oblečený do obleku s vestou, přes kterou se táhl řetízek s klíčem studentského spolku Fí Beta Kapa. Eric ho odhadl minimálně na sedmdesát.

„Zdravím vás, pane Stone,“ řekl a natáhl ruku. „Tak zřídka se potkávám s někým z Juanova týmu.“

„Vy jste Langston Overholt?“ zeptal se užasle Eric.

„Jsem, chlapče, jsem. I když jste se se mnou nikdy nesetkal a nejspíš ani nesetkáte. Rozumíte?“

Eric přikývl.

„Vlastně jsem sem ani neměl jezdit. Koneckonců jedná se o soukromou dohodu mezi Korporací a společností pana Butterfielda.“

„Se kterou bych nebyl souhlasil, kdybyste mi nevyhrožoval, že se postavíte proti mé žádosti o certifikaci u FAA a NASA,“ ohradil se Butterfield vysokým hlasem.

Overholt se k němu obrátil. „Ricku, to nebyla výhružka, jenom přátelské upozornění, že vaše letadlo nebylo shledáno letuschopným a moje přímluva by vám mohla hodně pomoci.“

„Radši byste mě neměl dráždit.“

„Myslím, že to, že jsem vám sehnal dočasné povolení pro tenhle let, dostatečně dokazuje, co pro vás mohu udělat.“

Butterfield se nepřestal mračit, ale trochu se uklidnil. Zeptal se Erika: „V jakém čase to musíme udělat?“

„Použil jsem data z NORADu a vypočítal, že budu muset být ve správné poloze zítra ráno přesně v osm hodin, čtrnáct minut a třicet jedna celých šest desetin vteřiny. Jinak spojení nenavážu.“

„Takovou přesnost vám zaručit nemohu. Budeme potřebovat hodinu k dosažení výšky a dalších šest minut na zážeh.“

„Minuta sem nebo tam neudělá zas tak velký rozdíl,“ řekl Eric, aby ho uklidnil. „Pane Butterfielde, chci, abyste pochopil vážnost situace. Závisí na nás doslova miliony životů. Vím, že to zní jako replika ze špatného špionážního filmu, ale je to pravda. Jestli selžeme, lidi po celém světě čeká nevýslovné utrpení.“

Otevřel notebook a ukázal leteckému konstruktérovi část videozáznamu pořízeného na Golden Dawn. Scény mluvily samy za sebe, takže se Eric neobtěžoval s komentářem. Když to skončilo, řekl: „Většina těch, co tam zemřeli, se podílela na vývoji viru, který je zabil. Zavraždili je jejich vlastní lidé, aby nemohli promluvit.“

Butterfield odtrhl pohled od počítače. Pod farmářským opálením byla jeho tvář popelavě šedá. „Jsem s vámi na jedné lodi, chlapče. Na sto procent.“

„Děkuji, pane.“

„Už jste někdy musel snášet skutečné přetížení, synu?“ zeptal se Taggart.

„Když jsem byl v námořnictvu, vystřelovali nás katapultem z raketové lodi. Byla to asi tři G, možná tři a půl.“

„Obrátí se vám snadno žaludek?“

„Proto jsem tady já a ne jeden z mých kolegů. Jsem členem spolku AFHR, Amerických fanoušků horské dráhy. Trávím na nich každou dovolenou. Ani jednou jsem se nepozvracel.“

„To mi stačí. Ricku?“

„Nebudu po vás chtít, abyste se zřekl nároku na pojistné nebo něco podobného. Ručím za svůj stroj stejně jako vy za své zdraví.“

„Moje společnost nás každý půlrok posílá na lékařskou prohlídku. Není se mnou v nepořádku nic, co by nespravily tyhle brýle.“

„Tak dobře. Musíme do rána zvládnout spoustu přípravných prací.“ Butterfield se podíval na velké rolexky, které nosil zespod na zápěstí. „Můj tým by tady měl být asi za dvacet minut. Chci, abyste se postavil se svým vybavením na váhu, abychom mohli spočítat zátěž a vyvážení. Pak zůstanete až do startu ve svém letadle. Vaši piloti se mohou ubytovat v hotelu ve městě. Řeknu jednomu ze svých lidí, aby je tam odvezl.“

„To mi vyhovuje. Ale jednu prosbu bych přece jenom měl, pane Butterfielde.“

„Mluvte.“

„Rád bych to letadlo viděl.“

Butterfield přikývl a vyšel z kanceláře s Erikem, Taggartem a Overholtem v těsném závěsu. Vedle zakrytého letadla viselo na dlouhém kabelu dálkové ovládání. Stiskl tlačítko a naviják začal zvedat plachtu ke stropu.

Letoun jménem Kanga, celý bílý a pomalovaný modrými hvězdičkami, se nepodobal žádnému jinému letadlu na světě. Měl křídla racka jako proslulý corsair z druhé světové války, ale ta začínala vysoko na trupu a stáčela se dopředu, takže kostra letadla seděla na vysokém přistávacím podvozku. Nad jednomístným kokpitem měl dva tryskové motory a pod křídly dvojité vzpěry, které se zužovaly dozadu k ocasu ve tvaru trojúhelníku.

Stoneovu pozornost však upoutalo to, co bylo připevněné pod velkým letadlem. Rú byl raketou poháněný kluzák s jedním plochým křídlem, které se dalo otočit dopředu pro zvýšení vztlaku, když se vyčerpaly zásoby paliva. Rú, schopný dosáhnout rychlosti přes tři tisíce dvě stě kilometrů v hodině, byl suborbitální kosmický letoun, a i když to nebyl první soukromě financovaný stroj tohoto typu, dosáhl už rekordní výšky skoro sto dvaceti kilometrů nad zemí.

Kanga vynesla Rúa do jedenácti a půl tisíce kilometrů. Tam se rozdělili a byl zažehnut raketový motor, takže Rú vystřelil k nebesům po balistické křivce, která ho vynesla o sto kilometrů výš. Odtud pak doplachtil na domovskou základnu pro doplnění paliva.

Butterfiled a jeho investoři měli v úmyslu nabízet lety lidem hledajícím dobrodružství, kteří by si chtěli vychutnat pocit beztíže na samém okraji vesmíru. Eric Stone měl být jejich prvním platícím zákazníkem, přestože mu o vzrušení nešlo. Měl v úmyslu načasovat let tak, aby se na jeho vrcholu ocitl v dosahu poškozené antény ruské zbraně. Za použití kódů, které dostal Juan od Kerikova, chtěl nasměrovat satelit tak, aby vypálil jeden ze svých projektilů na ostrov Eos. Kinetická energie osmisetkilogramové wolframové tyče by při dopadu na kterékoliv místo ostrova vymazala vysílač ELF ze světa.

„Je zatraceně ošklivé, co?“ řekl Butterfield pyšně. Zamilovaně pohladil trup vyrobený z kompozitů.

„Jaké to je v něm letět?“ zeptal se Eric.

„To já nemůžu vědět.“ Butterfield si poklepal na hrudník. „Mám špatný budík.“

Testovací pilot Taggart řekl: „Synku, v téhle věci zapomeneš jednou provždy na horské dráhy, co máš tolik rád, protože tahle jízda je všechny překoná.“

Overholt si odkašlal. „Pánové, nijak by mi neprospělo, kdybych tu byl, až dorazí lidé pana Butterfielda, takže se s vámi rozloučím.“ Potřásl si se všemi rukama. Na svůj věk měl překvapivě pevný stisk. „Pane Stone, doprovoďte mě prosím k mému letadlu.“

„Zajisté, pane.“

Eric musel prodloužit krok, aby postaršímu muži stačil.

„Rád bych, abyste vyřídil Předsedovi, až se s ním uvidíte, že jsem mluvil s naším přítelem v Národní bezpečnostní agentuře. I oni zachytili vysílání ELF, domnívám se, že to od pana Hanleyho, a ještě jedno o něco dříve. Samotná skutečnost, že někdo vynaložil obrovské prostředky, aby takový vysílač vybudoval, je trochu znepokojila, zvlášť ve spojení s tím, co jste vy a vaši kolegové zjistili, i když je to skoro všechno nepodložené.“ Eric otevřel ústa k protestu. „Vím, že se neřídíte předpisy ministerstva spravedlnosti, ale jsou právní postupy, které je nutné provést, pokud bychom měli stíhat Severance a jeho skupinu.

Pomohl jsem promazat kolečka pro vaše malé zítřejší dobrodružství, takže víte, že beru tu hrozbu vážně, ale jestli máme odhalit responsivisty jako monstra, kterými skutečně jsou, budeme potřebovat fakta, a ne výpovědi z druhé nebo třetí ruky. Chápete?“

„Samozřejmě, pane Overholte. Pokud ovšem vy budete chápat, že kdybychom se nerozhodli jednat, byly by miliony lidí vystaveny viru dřív, než byste našli uspokojivé důkazy pro obžalobu.“ Eric ani nevěřil, že bude mít odvahu mluvit tak na rovinu s bývalým agentem CIA.

Langston se zasmál. „Už je mi jasné, proč vás Juan najal. Máte odvahu i dobrý mozek. Povězte mu, že jsou v pohybu věci, které by mohli pomoci Severance vyřídit, jakmile bude jeho vysílač zničen.“ Zastavili se u vrat hangáru, protože venku by kvůli větru nemohli v rozhovoru pokračovat. „Vlastně jsem se nedozvěděl, kdo přišel na ten šílený nápad použít pozůstatek studené války, který nechali Rusové zaclánět v kosmu.“

„To jsem byl já,“ odpověděl Eric. „Věděl jsem, že by Juan zamítl moji první myšlenku – vymámit z vás atomovku.“

Overholt při těch slovech zbledl. „To jste odhadl správně.“

„Musel jsem přijít s nějakou alternativou, a když se Ivan Kerikov zmínil o Stalinově pěsti, zjistil jsem si, o co jde, a usoudil, že by se nám mohla hodit.“

„Vy víte, že to byl Cabrillo, kdo ten satelit sabotoval, že?“

„Ve stručnosti se o tom zmínil.“

„Jak ho znám, nepověděl vám tu historku celou. Juan strávil za železnou oponou sedm měsíců, žil tam jako Jurij Markov, technik na Bajkonuru. Stres z tak dlouhého pobytu pod přísnými bezpečnostními pravidly, která tam tehdy Rusové uplatňovali, musel být hrozný.

Když se dostal ven, musel jako každý jiný agent v podobné situaci navštívit psychiatra CIA. Mluvili spolu jen krátce. Viděl jsem doktorovy poznámky. Byla tam jediná věta: ‚To je ten nejchladnokrevnější pacient, s jakým jsem se kdy setkal.‘ Nic pravdivějšího nebylo nikdy napsáno.“

„Čistě ze zvědavosti, co se stalo se skutečným Markovem? Snad Juan nemusel…“

„Zabít ho? Proboha, to ne. Markov se ocitl na naší výplatní listině už za to, že nám o orbitálním balistickém projektu řekl. Když jsem o něm slyšel naposledy, pracoval v kosmickém programu Boeingu. Ale vím jedno: kdyby Juan dostal rozkaz Markova odstranit, neváhal by. Má ten nejpřísnější morální kodex ze všech lidí, které znám.

Pro lidi jako Cabrillo účel světí prostředky. Vím, že v dnešním politicky korektním světě tohle mnoho lidí pohoršuje, ale ti žijí ve svobodě, kterou jim zajišťuje Juan a jim podobní. Chtějí si jen vychutnat falešný pocit morální nadřazenosti, aniž by chápali, o co se ve skutečnosti jedná.

Když strčíte milovníka zvířat do klece se vzteklým mývalem, zabije ho. Bude se cítit provinile, ale myslíte, že bude myslet na pohoršení lidí ve svém okolí? Ani vteřinu, v té situaci bude muset zabíjet, aby přežil. Obávám se, že přesně k tomu se náš svět řítí, jenomže lidi ta představa natolik děsí, že si ji nedokáží připustit.“

„To ale bohužel jen napomáhá silám, které jsou proti nám,“ poznamenal Eric.

Overholt si s ním znovu potřásl rukou. „A nám to komplikuje práci. Bojoval jsem už v dobách, kdy jsme věděli, co je černé a co bílé. Pak nás někdo přesvědčil, že je všechno šedé. Něco vám povím, synu: žádná šedá neexistuje, ať vám tvrdí cokoliv.“ Overholt pustil Erikovu ruku. „Bylo mi potěšením se s vámi seznámit, pane Stone. Hodně štěstí zítra a sbohem.“

Oregon prořezával vody Středozemního moře jako nůž modré hedvábí. Vyhýbali se lodním trasám, jak to jen šlo, takže mohli rozběhnout magnetodynamické motory na plný výkon, aniž by upoutali pozornost svou mimořádnou rychlostí. Zpomalili jen jednou, když zdolávali Messinskou úžinu dělící špičku italské boty od Sicílie. Příroda s nimi naštěstí spolupracovala. Když proplouvali Jónským mořem a vstoupili do Egejského, byla hladina klidná a vzduch nehybný.

Juan trávil veškerý svůj bdělý čas v operačním centru usazený na své židli s plným hrnkem kávy v ruce. V horním rohu hlavního monitoru se neúprosně odpočítával čas. Za zhruba osmnáct hodin bude ostrov Eos vymazán z tváře planety.

A Max Hanley zmizí s ním, pokud Cabrillo něco brzy nevymyslí.

Situace na lodi nebyla normální. Eric a Mark měli být u řídicích pultů, navigovat loď a připravovat zbraňové systémy na obranu. Max měl sedět v zadní části operačního centra a tyčit se nad monitory motorů jako kvočna. Měla tam být i Linda, připravená podat komukoliv pomocnou ruku. Zřídka trávili čas v operačním centru, ale když bylo tolik přátel v nebezpečí, nebylo jiné místo, kde by měli být.

„Nic, Předsedo,“ ozval se Hali od svého pultu na pravé straně místnosti plné supermoderní techniky.

Bylo to už potřetí, co se Linda s Markem neohlásili v předem určeném čase. Hali kontaktoval lodní společnost a bylo mu řečeno, že nejsou žádné problémy s komunikací s Golden Sky. Zavolal dokonce do lodního komunikačního centra a předstíral, že je bratr jednoho z pasažérů a umírá jim matka. Ochotná recepční ho ujistila, že informaci předá do kajuty B123, kterou si náhodně zvolil. Cestující se neozval, ale to nic nedokazovalo, protože už mohl ztratit oba rodiče a myslet si, že je to jen krutý žert. Juan zahnal pokušení zkusit se stejnou historkou několik dalších pasažérů, protože by to přepojovatelce mohlo připadat podezřelé.

I s obrovským arzenálem Oregonu a nejlepším komunikačním systémem na mořské hladině nemohli dělat nic jiného než čekat – čekat, dokud se nepřiblíží k Eosu a nenaskytne se jim nějaká příležitost. Max dokázal unikat svým pronásledovatelům dost dlouho na to, aby mohl vyslat zprávu, takže by se ten ostřílený veterán mohl vytasit ještě s nějakým trikem nebo se dvěma. Juan musel být nablízku, aby mu v případě potřeby mohl pomoci.

Pak tu byl ten problém s Markem a Lindou. Juan neměl tušení, co se na Golden Sky přihodilo. Podle toho, co věděl, byli odhaleni jako černí pasažéři a zavřeni někde na lodi, na kterou Severance nepochybně propašoval svůj virus. Stále ještě nepřišli na to, co znamenal Maxův vzkaz, že virus dělá něco horšího, než jen zabíjí, ale na tom nezáleželo. Jestli se jim nepodaří zničit vysílač, budou jeho dva nejlepší lidé mezi prvními nakaženými.

Juan naťukal příkaz do počítače. Na digitálních hodinách na hlavním monitoru zmizely vteřiny. Odpočítávaly k nule příliš rychle a pohled na ně ho deprimoval. Minuty stačily k tomu, aby mu připomněly, že jim čas brzy vyprší.

33

FBI vtrhla do našeho sídla v Beverly Hills,“ vyhrkl Thom Severance, když vrazil do Cooperova podzemního apartmá. Hlas se mu skoro lámal panikou.

Cooper, který odpočíval na pohovce, spustil nohy na zem. „Cože?“

„FBI vtrhla do mého domu, do našeho ústředí. Stalo se to před několika minutami. Sekretářce se podařilo zavolat mi na satelitní telefon. Mají povolení k prohlídce všech našich finančních záznamů a seznamů členů. Také mají zatykač na mě a na Susan kvůli podezření z daňových úniků. Díky bohu, že je Susan se svou sestrou na chatě v Big Bear, ale je jen otázkou času, kdy ji najdou. Co budeme dělat? Jdou po nás, Lydelle. Vědí všechno.“

„Uklidni se! Nevědí nic. FBI používá taktiku gestapa, aby nás zastrašila. Kdyby znali náš plán, zatkli by všechny v Kalifornii a spojili se s tureckými úřady, aby zaútočili na tohle zařízení.“

„Ale všechno se hroutí. Cítím to.“ Severance dopadl na židli a skryl obličej v dlaních.

„Seber se. Nic strašného se neděje.“

„To se ti lehko řekne,“ vyprskl Severance jako vzteklé dítě. „Na tebe zatykač nikdo nevydal. Budeš se skrývat ve stínu a já to všechno odnesu.“

„Sakra, Thome, poslouchej mě. FBI nemá nejmenší tušení, co se chystáme udělat. Možná je napadlo, že něco plánujeme, ale netuší co. Střílejí naslepo. Vydali všeobecné povolení k prohlídce v naději, že v našich záznamech zjistí něco inkriminujícího. Oba víme, že tam nic takového není.

Od počátku jsme si dávali záležet na tom, aby naše účetnictví bylo čisté. Responsivisté jsou nezisková organizace, takže neplatíme daně, ale podáváme daňová přiznání v pořádku a včas. Pokud jste se Susan neudělali nějakou pitomost, jako že byste neplatili daň z platu, který dostáváte, nenajdou nic. Ale vy jste daně platili, je to tak?“

„Samozřejmě že ano.“

„Tak si přestaň dělat starosti. V tom domě by nemělo být nic, co by je mohlo dovést sem. Možná zjistí, že jsme měli nějaký projekt na Filipínách, ale můžeme říct, že šlo o kliniku pro plánované rodičovství, která nepřilákala žádné návštěvníky, a tak jsme ji zavřeli. Filipíny jsou převážně katolické, takže na tom nebude nic divného.“

„Ale proč k té prohlídce došlo těsně před rozšířením viru?“

„Nic než náhoda.“

„Myslel jsem, že na náhody nevěříš.“

„To ne, ale v tomhle případě si jsem jistý. FBI prostě nic neví, Thome. Věř mi.“ Když se Severanceův výraz neuvolnil, Cooper pokračoval. „Poslouchej. Uděláme tohle. Vydáš tiskové prohlášení požadující, aby byla ta hanebná obvinění okamžitě odvolána, a akci FBI v něm označíš za hrubé porušení tvých osobních a občanských práv. Tohle není nic než obtěžování a ty máš v úmyslu podat stížnost na ministerstvo spravedlnosti. Víš přece, o čem mluvím. Vrtulník, kterým přivážíme personál, je ještě na ostrově. Odletím do Izmiru, kde čeká tryskáč. Řekni Susan, že by měla zmizet z Kalifornie. Vyzvednu ji a její sestru ve Phoenixu a přivezu je sem. Neměli jsme v plánu nastěhovat se do bunkru dřív, než se virus začne projevovat, ale těch pár měsíců navíc už nějak vydržíme. Pak už bude mít vláda na starosti jiné věci než to z prstu vycucané obvinění.“

„Co vyslat signál?“

„To je čest, kterou přenechám tobě.“ Cooper přešel místnost, aby mohl Severanceovi položit na rameno pokroucenou ruku. „Bude to v pořádku, Thome. Ten tvůj Kovac odstraní ty, kteří na Golden Sky zabili Zacha Raymonda, a za několik hodin budou všechny týmy na daných pozicích s virem připraveným k rozšíření. Jsme skoro u cíle. Tohle je naše chvíle. Nenech si ji zkazit tou směšnou šťárou, ano? A i kdyby ti ten dům sebrali i se vším, co je v něm, naše hnutí už splnilo svůj účel. O to nás nikdo připravit nemůže a rozhodně nás nemohou zastavit.“

Severance pohlédl na svého tchána. Někdy bylo zneklidňující dívat se do té tváře člověka středních let a vědět, že je mu už přes osmdesát. Lydell mu byl víc než jen příbuzným. Byl to jeho učitel a hnací síla úspěchu. Cooper odešel na vrcholu své kariéry, aby mohl zvenčí chránit to, co vytvořil, a zahodil svou pravou totožnost, aby je dovedl k tomuto bodu.

Nikdy předtím o Cooperovi nepochyboval, a i když se mu do hlavy vkrádaly kacířské myšlenky, nikdy by nedůvěřoval svým instinktům víc než jejich vztahu. Postavil se a zlehka položil ruku na Cooperův artritidou poničený spár v rukavici.

„Omlouvám se. Postavil jsem své malicherné obavy nad naše cíle. Co na tom sejde, jestli mě zatknou? Virus bude vypuštěn a rozšíří se po celé zeměkouli. Hrozba přelidnění bude zažehnána, a jak jsi už řekl, lidstvo vstoupí do zlatého věku.“

„Za nějaký čas na nás všichni budou hledět jako na hrdiny. Postaví nám sochy za to, že jsme měli odvahu najít to nejhumánnější řešení našich problémů.“

„Napadlo tě někdy, jestli nás nebudou lidé spíš nenávidět za to, že jsme jich tolik sterilizovali?“

„Někteří jedinci ano, ale lidstvo jako celek pochopí, že ta drastická změna byla nezbytná. Tento názor se už začíná objevovat v rámci debaty o globálním oteplování. Takhle by to dál nešlo. Možná se ptáš, jakým právem to máme udělat zrovna my?“ Cooperovi se rozzářily oči. „A já říkám, že proto, že u nás racionalita převážila nad emocemi.

Jsme k tomu oprávněni, protože máme pravdu. Není jiná možnost. Napadá mě, jestli Jonathan Swift psal v roce 1729 svůj Skromný návrh opravdu jako satiru. Viděl, jak Anglii zaplavují darebáci bez domova a celá země se řítí do záhuby. Navrhoval, že by měli jíst děti, aby se zachránili, a tvrdil, že celý problém zmizí. O osmdesát let později publikoval Thomas Malthus svůj slavný esej o růstu populace. Volal po ‚morální zdrženlivosti‘ a myslel tím dobrovolnou sexuální abstinenci, která by zastavila rozmnožování lidstva.

Samozřejmě to nefungovalo a i mnoho desetiletí po zavedení levných prostředků pro kontrolu porodnosti nás neustále přibývá. Řekl jsem, že změna je nezbytná, ale my se nezměníme. Lidé to nikdy nedokázali, tak říkám k čertu s nimi. Pokud nedokáží potlačit svůj rozmnožovací instinkt, poslechnu svůj pud sebezáchovy a zachráním planetu tím, že odstraním polovinu příští generace.“

Cooperův hlas se změnil v hlasité syčení. „A popravdě, měli bychom se starat o to, jestli nás to moře spodiny tam venku nebude nenávidět? Když jsou ti lidé tak hloupí, že ničí sami sebe, proč nám má záležet na jejich mínění? Jsme jako pastýř redukující stádo. Myslíš, že toho zajímá, co si o něm zbytek ovcí pomyslí? On dobře ví, co dělá, a my to víme také, Thome.“

34

Eric Stone měl žaludek příliš sevřený na to, aby snědl tradiční snídani kosmonautů skládající se ze steaku a smažených vajec. Nebyl nervózní z blížícího se suborbitálního letu, naopak se na ten zážitek těšil. Byl to strach ze selhání, co mu svíralo tělo a z čeho měl v ústech sucho jako na poušti kolem hangáru. Byl si příliš dobře vědom toho, že je to nejdůležitější mise celé jeho kariéry, kterou nepřekoná nic, co by se mohlo stát v budoucnosti. Stál před okamžikem formujícím jeho další život, s osudem lidstva ve svých rukou.

A jako by to nestačilo, nemohl zahnat pomyšlení na to, že je na ostrově Eos polapený Max.

Stejně jako Marka Murphyho i Erika katapultovala jeho inteligence k brzkému úspěchu, aniž by mu dala čas patřičně dospět. Mark to řešil tím, že si hrál na rebela, nechal si narůst dlouhé vlasy a předstíral, že pohrdá autoritami. Eric taková osobnost nebyl. Zůstal nesmělý a společensky neobratný, takže nebylo divu, že vždy potřeboval někoho, kdo by mu radil. Na střední škole to byl jeho učitel, v Annapolisu jeden anglický instruktor, který ho vlastně ani nikdy neučil. Poté co se stal důstojníkem, nemohl najít nikoho, kdo by ho vzal pod svá křídla – armádní struktura to neumožňovala –, a byl připraven odejít, jakmile si odsloužil povinných pět let.

Eric to nevěděl, ale jeho poslední velicí důstojník se zmínil svému starému příteli Hanleymu, že by Stone byl pro Korporaci velkým přínosem. Když ho Max oslovil, Eric skoro okamžitě souhlasil. Rozpoznal v bývalém veliteli rychlého člunu ve Vietnamu stejné vlastnosti, jaké našel u svých učitelů. Max měl klidné, vyrovnané vystupování a nekonečnou trpělivost a věděl, jak podporovat talent. Pomalu tvaroval Erika do podoby muže, jakým vždy chtěl být.

To byl druhý důvod, proč nemohl Eric jíst a v noci spal neklidně. Úspěch nadcházející akce by znamenal, že zabil muže, který mu byl víc otcem než člověk, který ho vychoval.

„Jste v pořádku, synu?“ zeptal se Jack Taggart, když si v šatně za kanceláří v hangáru oblékali skafandry. Kabina kosmického letounu byla přetlaková, takže skafandry vypadaly spíš jako olivově zelené kombinézy. „Jste nějak dozelena.“

„Hodně mi toho leží v hlavě, plukovníku,“ odpověděl Eric.

„No, nechci, abyste si dělal starosti s letem,“ prohlásil bývalý pilot raketoplánu. „Nahoru a dolů vás dostanu, to nebude problém.“

„Můžu upřímně říct, že let jako takový je to poslední, z čeho mám strach.“

Do místnosti strčil hlavu technik. „Pánové, měli byste sebou hodit. Vedoucí letu chce, aby Kanga za dvacet minut vyjela na dráhu.“

Taggart si vzal ze skřínky přilbu a řekl: „Tak tu svíčku zapálíme.“

Za místem pilota v kabině štíhlého letounu Rú byla dvě nakloněná sedadla. Eric strávil celé ráno tím, že na jedno z nich upevňoval svůj počítač a vysílač. Usadil se do druhého a zvedl ruce, aby ho technici mohli připoutat jako řidiče Grand Prix. Nad ním byla dvě okénka, kterými viděl břicho mateřského letounu. Další se nacházela na obou stranách. Taggart seděl před ním a mluvil s vedoucím letu Rickem Butterfieldem.

Eric zastrčil kabel od své přilby do zdířky komunikačního systému a počkal na mezeru v Taggartově rozhovoru, aby zkontroloval letovou frekvenci, než přepnul na jinou, i když stále jedním uchem slyšel pilota.

„Eltone, tady je John, jak mě slyšíš?“ Hali Kasim jim vybral krycí jména podle písně Eltona Johna „Rakeťák“.

„Johne, tady Elton. Slyšitelnost pět z pěti. Přepínám.“

„Eltone, připrav se teď přijmout telemetrii. Tři, dva, jedna, teď.“ Eric stiskl klávesu notebooku, aby Hali mohl z paluby Oregonu monitorovat v reálném čase let a ruský satelit. Měl tam i webovou kameru, takže jeho kolegové z lodi viděli to, co vidí on.

„Johne, signál vypadá dobře. Přepínám.“

„Fajn, zbývá nám asi deset minut do rolování na dráhu. Budu tě informovat. Přepínám.“

„Rozumím. Hodně štěstí. Konec.“

Velká vrata hangáru se s rachotem otevřela a jeho obrovské prostory zalilo narudlé světlo nového dne. Po ruce bylo dost zaměstnanců, aby dokázali vytlačit Kangu na rampu. Na kraji ranveje stál sešlý karavan, ve kterém měl velitel letu řídicí centrum. Jeho střecha se ježila anténami a dvojicí otočných radarových talířů.

„Jak se tam vzadu máte?“ zavolal přes rameno Taggart.

Než mohl Eric odpovědět, probudily se dva tryskové motory na vrcholu trupu Kangy s řevem k životu. Taggart zopakoval otázku do vysílačky, protože v tom hluku normálně mluvit nemohli.

„Začínám být trochu nervózní,“ přiznal Eric.

„Nezapomeňte, že deset vteřin od konce zážehu rozsvítím na vašem pultu červené světlo. Zežloutne, až budeme na pěti, a zezelená, až se raketový motor vypne. V tom okamžiku budeme zhruba ve výšce sto dvaceti kilometrů, ale jakmile dojde palivo, začneme hned klesat. Takže musíte odvést svoji práci rychle.“

„Přesně tak.“

„Vyrážíme,“ oznámil Taggart, když Kanga začala rolovat.

Nemotorná mateřská loď se svěšenými křídly vyjela na ranvej a ostře se otočila, aby byla souběžně se středovým pruhem. Okamžitě začala zrychlovat a její motory kvílely na plný výkon. Kanga, navržená pouze proto, aby dostala Rúa do výšky jedenácti a půl kilometru, nepatřila po stránce výkonu mezi nejdynamičtější letadla. Než se vznesla do vzduchu, aby zahájila pomalé stoupání, projela skoro celou ranvej. Z bočního okénka viděl Eric, jak se její podivný stín míhá po poušti. Vypadala jako rekvizita z vědeckofantastického filmu.

Trvalo asi hodinu, než letoun dokroužil do požadované výšky. Eric ten čas strávil dvojnásobnou kontrolou svého vybavení. Taggart jen seděl na svém místě a hrál si na letovém simulátoru Game Boy.

Podle Erikova rozpisu měli desetiminutový náskok, takže letadlo mělo dost času na své líné osmičky na obloze. Vysoko nad nimi se rychle blížil sovětský satelit. Na rozdíl od raketoplánu nebo Mezinárodní kosmické stanice, které krouží nad rovníkem, obíhal orbitální balistický projektil od pólu k pólu. Jak se Země pod ním otáčela, pokryl během čtrnácti dnů každý čtverečný metr jejího povrchu. Momentálně byl nad Wyomingem a přilétal rychlostí osmi kilometrů za vteřinu. Na své současné oběžné dráze by dorazil nad ostrov Eos za týden, což byl důvod, proč Eric musel jedním signálem zažehnout jeho manévrovací rakety a změnit jeho vektor. Pokud půjde všechno podle plánu, bude satelit v postavení, ze kterého bude moci vystřelit jednu ze svých tyčí, ani ne za osm hodin.

„Dorazili jsme v daný čas minus jedna minuta,“ slyšel Eric Butterfielda. „Všechny systémy fungují správně.“

Hodiny na Erikově panelu začaly odpočítávat k nule, zatímco digitální ukazatel rychlosti připevněný na přepážce se držel na šesti stech čtyřiceti kilometrech v hodině.

„Třicet vteřin… Deset… Pět, čtyři, tři, dva, jedna. Jdeme na oddělení.“

Pilot na palubě mateřské lodi uvolnil páku, která držela Rúa pod břichem letadla. Kosmický letoun okamžik volně padal, aby se vzdálil od Kangy, a pak Taggart zažehl raketový motor.

Eric měl pocit, jako by byly všechny jeho smysly napadeny ve stejný okamžik. Motor řval jako vodopád, pod kterým stojíte. Vibrace kostry stroje ho přinutily chytit se pevně opěrek, zatímco ho do sedadla tlačila jakási obří pěst. Jeho tělo se chvělo pod kůží, jako kdyby ji někdo brousil smirkovým papírem. V ústech měl sucho od předávkování adrenalinem, který mu proudil v žilách. Při pohledu na ukazatel rychlosti poznal, že za pár vteřin dosáhne zvukové bariéry.

Přetížení ho tlačilo do nakloněné sedačky, a když Taggart zvedl nos letadla ještě výš, vibrace se zhoršovaly a Eric se bál, že se kostra rozpadne ve vzduchu. A pak překonali rychlost zvuku. Vibrace ustaly, a přestože stále cítil tah motoru, pohybovali se už rychleji než jeho hrdelní vrčení, takže v kabině bylo větší ticho.

Minutu poté, co naskočil motor, se vznášeli ve výšce třiceti kilometrů a Eric se konečně vzpamatoval. Jeho tep se snížil a on si na okamžik dovolil vychutnávat hrubou sílu vesmírného letounu.

Na ukazateli rychlosti už bylo tři tisíce dvě stě kilometrů za hodinu a stále zrychlovali. Při pohledu ven si všiml, že obloha rychle tmavla, jak opouštěli atmosféru. Jako kouzlem se začaly objevovat hvězdy, nejdřív slabé, ale čím dál jasnější. Pryč bylo jejich mrkání způsobované průchodem atmosférou. Svítily nehnutě a stále jich přibývalo, až to vypadalo, že vesmír je tvořen světlem místo tmou.

Byl si jistý, že kdyby natáhl ruku, mohl by se jich dotknout.

Kontrolka před ním se náhle rudě rozzářila. Nemohl uvěřit, že ty čtyři minuty mohly uplynout tak rychle. Rukama ztěžklýma přetížením začal pracovat na klávesnici notebooku.

„Deset vteřin,“ řekl na frekvenci, kterou monitoroval Oregon. Pokud Hali odpověděl, ztratilo se to v okolním hluku.

Čísla na výškoměru takřka splývala, jak se rychle měnila. Dosáhli sto dvaceti kilometrů, když kontrolka zežloutla, a v těch posledních pěti vteřinách urazili další dva kilometry. Když byli na sto dvaceti dvou kilometrech, světlo zezelenalo.

Eric naťukal příkaz v okamžiku, kdy raketový motor spotřeboval poslední zbytky paliva a cyklonová pumpa, která ho sytila, zmlkla. Přetížení tlačící ho do sedadla náhle povolilo a z nastalého ticha mu zvonilo v uších. Dosáhli stavu beztíže. Často ho zažil na horské dráze a při několika letech s Gundersonem, když dělali hlouposti, ale tohle bylo jiné. Byli teď na samém okraji vesmíru a nezkoušeli triky s gravitací, ale nacházeli se takřka mimo její dosah.

V kokpitu Jack Taggart aktivoval vzpěry posunující křídla do patřičného úhlu s trupem. Získaný vztlak a dynamika nového nastavení udržovali letadlo mimořádně stabilní, když začalo plachtit zpátky na letiště u Monahans v Texasu.

„Tak co vy na to?“ zeptal se.

„Okamžik.“

Taggarta napadlo, že se Erikovi udělalo špatně, a ohlédl se po něm, ale Stone se soustředil na počítač. Mladík si právě užil jízdu svého života a už pracoval. Taggart obdivoval jeho zaujetí, když si sám vybavil svůj první let v raketoplánu. On tehdy během první hodiny tam nahoře dokázal jen zírat z okénka.

„Zopakuj to, Eltone. Přepínám.“

„Říkal jsem, že máme potvrzení z palubní telemetrie satelitu. Zapálil manévrovací trysky a mění oběžnou dráhu. Zaměřovací počítače fungují a příprava na odpálení běží. Gratulujeme. Dokázal jsi to!“

Eric nevěděl, jestli se mu chce křičet radostí nebo plakat. Nakonec se spokojil s prostým uspokojením, že jeho plán funguje. V duchu musel vyseknout Rusům poklonu. Když šlo o jejich kosmický program, věděli, co dělají. Kde si NASA potrpěla na elegantní finesy, spoléhali Rusové na jednoduchost a hrubou sílu a to, co sestrojili, něco vydrželo. Kosmická stanice Mir zůstala na oběžné dráze dvakrát tak dlouho, než bylo plánováno, a nebýt nedostatku financí, nejspíš by tam byla dosud.

„Rozumím. Přepínám a končím.“

„Tak co?“ zeptal se Taggart.

„Fungovalo to. Teď máme nad tím ruským satelitem kontrolu.“

„Na to jsem se neptal. Chci vědět, jak se vám líbí let.“

„Plukovníku, nic tak úžasného jsem ještě nezažil,“ řekl Eric a cítil, jak jeho tělo opět nabývá na váze. Žaludek se mu vrátil na obvyklé místo.

„Vím, že se to nedostane do Guinnessovy knihy, ale překonali jsme výškový rekord. Své placené lety budeme omezovat na sto kilometrů, takže tenhle rekord nějakou dobu vydrží.“

Eric se zasmál sám pro sebe při představě, jak mu bude Murph závidět a jaký dojem to udělá na Janni. Ale jakmile mu ta myšlenka prolétla hlavou, úsměv mu odumřel na rtech a on si znovu začal dělat starosti o osud Maxe Hanleyho.

35

Max si týral mozek ve snaze najít cestu ven z podzemní pevnosti a objevil jen jediné řešení. Při jedné pozdně noční obchůzce zahlédl na schodišti do garáže tři stráže a bylo mu jasné, že kolem nich neproklouzne. Kovac mu udělal z obličeje jednolitou oteklou masu a stráže by pojaly podezření, jakmile by ho spatřily.

Předním vchodem se ven dostat nemohl, takže to musel zkusit zadním.

Opustil svůj úkryt ve výkonném křídle a proklouzl do haly s generátory. Cestou si dával pozor, aby se mu případní kolemjdoucí nemohli podívat do tváře. Zabočil za roh nejblíže k hale, kde tryskové motory roztáčely turbíny zásobující zařízení elektřinou, a uviděl, že i tam Kovac přikázal postavit stráž. Stál tam asi dvacetiletý mladík v modré uniformě připomínající policejní, který si ho bedlivě změřil, jakmile přišel blíž.

„Jak se vede?“ zavolal Max žoviálně, když byl asi tři metry daleko. „No, vím, že můj obličej vypadá jako hamburger. Předevčírem si mě na manifestaci v Seattlu podala partička odpůrců interrupcí. Právě jsem dorazil. Je to tady parádní místo, co?“

„Tohle je uzavřená oblast, do které musíte mít propustku.“ Kluk se snažil o hlubší tón, aby to znělo autoritativněji, ale nevypadal nijak zvlášť ostražitě.

„Opravdu? Jediné, co jsem zatím nafasoval, bylo tohle.“ Max vytáhl z kapes kombinézy dvě zbývající láhve s vodou. „Hele.“

Aniž by mu jednu láhev nabídl a dal mu možnost odmítnout, rovnou ji na hlídače hodil. Ten ji nešikovně chytil a zamračil se. Max se hloupě usmál a ukroutil uzávěr své láhve. Pozvedl ji jako na přípitek.

Slušnost a žízeň získaly navrch nad mladíkovým minimálním výcvikem. Otevřel uzávěr a oplatil Maxovi jeho gesto. Pak pozvedl láhev ke rtům a zaklonil hlavu, aby se napil. Max se vrhl kupředu jako olympijský šermíř a zabodl natažené prsty pravé ruky přímo do měkkého místa ve spodní části klukova krku.

Jak se mu uzavřel přívod vzduchu, vystříkla mu voda z úst. Nemohl kašlat. Vydal ze sebe bublavý zvuk, zatímco poulil oči a držel se za hrdlo v zoufalé snaze se nadechnout. Max mladíka udeřil pěstí ze strany do čelisti a on se mu svalil k nohám. Sklonil se, aby zkontroloval jeho dech. Teď, když byl mladík v bezvědomí, přestal lapat po dechu a dařilo se mu slabě dýchat poškozeným hrtanem. Po zbytek života bude jen chraplavě šeptat, ale přežije.

„Být tebou, chtěl bych od té školy pro bezpečnostní agenty, do které jsi chodil, vrátit peníze.“

Max otevřel dveře do sálu s generátory. Řídicí místnost byla prázdná a podle ukazatelů běžel jen jeden tryskový motor. Max nacpal mladíka do prostoru pro nohy pod plechovým pultem a jeho plastovými pouty mu připnul zápěstí k jedné noze. S roubíkem se nemusel obtěžovat.

Hanley už zvážil možnost, že by poškodil motory a zabránil tak responsivistům vyslat signál, ale usoudil, že by to byla ztráta času. Věděl, že už nabili baterie ukryté v nějaké části zařízení, kterou dosud nenavštívil, takže by mohli spustit vysílač i tak. Kdyby se mu nějak podařilo baterie najít a poškodit, získal by tak jen čas, než se jim podaří vše opravit. Měl by možná několik hodin nebo dnů, ale odhalil by tak svou přítomnost. Důvod, proč ho zatím neodhalili, jak se skrývá v jejich komplexu, byl ten, že si mysleli, že je buďto mrtvý nebo se schovává někde venku. Jakmile se dozvědí, že je v bunkru sabotér, pročesají ho bezpečnostní oddíly tak pečlivě, že ho najdou.

Mohl si jen představovat, jak bolestivou smrt by mu pak Kovac připravil.

Max si byl jistý, že Cabrillo jeho zprávu dostal, a nepochyboval o tom, že Předseda vymyslí plán, jak zničit Severanceův vysílač dřív, než vyšle signál. Zavrhl tak myšlenku na sabotáž a věnoval se únikovému plánu.

Čtyři motory ležely v jedné řadě a tlusté roury do nich na jednom konci přiváděly vzduch, zatímco na druhém odváděly zplodiny. Těsně předtím, než trubky prošly protější zdí, spojovaly se všechny čtyři do jedné, která potom vedla ven. Přívod vzduchu fungoval stejně v opačném směru: dovnitř vedla jen jediná roura, která se rozvětvovala ke čtyřem turbinám.

Max by dával přednost téhle cestě, ale přívod byl tři metry nad podlahou a bez žebříku by se k němu nedostal.

„Co je dost dobré pro Juana, je dost dobré i pro mě,“ zamumlal, když si vzpomněl na to, jak Cabrillo unikl z Golden Dawn.

Na ponku v zadní části řídicí místnosti našel nářadí a chrániče sluchu. Pak pootevřel dveře do hlavního sálu. Se zakrytýma ušima bylo kvílení motoru celkem snesitelné. Než se dal do práce, zkontroloval jednu jasně červenou skřínku. Bez jejího obsahu by ho pokus o útěk zabil.

Na každé ze čtyř výfukových rour byl otvor s krytem připevněným sedm a půl centimetru dlouhými šrouby. Začal je vyšroubovávat a dával si pozor, aby se mu žádný někam nezakutálel. Svůj první motor rozebral v deseti letech a láska ke strojům ho nikdy neopustila, takže pracoval rychle a úsporně. Jeden ze šroubů jen uvolnil, ale nechal ho na místě, aby na něm mohl kryt otočit od otvoru. Ačkoliv motor připojený k téhle rouře neběžel, ze zplodin unikajících ven mu slzely oči.

Ze zásuvky na součástky v řídicí místnosti si vzal hrst krátkých, tlustých šroubů. Proti otvorům v rouře byly trochu menší, ale při letmé prohlídce si toho nikdo nevšimne. Až se turbína nahodí, vystřelí je tlak z krytu jako kulky, ale to nebyl Maxův problém. Vrátil nářadí do řídicí místnosti a zkontroloval omdlelého strážce, zda ještě dýchá.

Červená skřínka obsahovala požární výbavu – sekery, detektory žáru a hlavně vzduchové bomby s dýchacími maskami. Protože každý požár, který by v sále s generátory vypukl, by nejspíš živil kerosin, byly tam i jednodílné stříbrné obleky s kapucemi chránící před velkým žárem.

Toho všeho si Max všiml už při první návštěvě a toto zjištění položilo základ jeho únikového plánu. Ustřihl jednomu obleku kapuci, natáhl si ho a na něj si vzal ještě jeden, aby měl všechno kromě hlavy chráněné dvojmo. Boty mu padly jen tak tak. Pohyboval se neohrabaně jako robot ze starého vědeckofantastického filmu. Vzduchové nádrže byly připojené kovovými hadicemi, které vedly do obleku ve výši boků. Rád by s sebou vzal více vzduchu, ale nebyl si jistý, zda by jeho potlučené tělo tu další váhu uneslo.

Strčil nádrže do potrubí a vlezl za nimi. Bylo tam těsno, ale věděl, že jakmile se protlačí do místa, kde se trubky spojují, vejde se tam bez problémů. Jak ležel na zádech, podařilo se mu zavřít kryt a částečně zevnitř zašroubovat jeden šroub, aby ho udržel na místě.

Poté co si nasadil kapuci vnějšího obleku, otevřel vzduchovou bombu a nadechl se. Vzduch měl zatuchlou kovovou příchuť. Max netušil, jak daleko roura vede, než se vynoří na povrch, ale nezbývalo mu nic jiného než začít stoupat.

Postrčil nádrže před sebou a o několik centimetrů popolezl. Roura byla uvnitř černočerná a řev běžící turbíny mu plnil hlavu ozvěnou.

Bolest v hrudníku nebyla tak zlá, jenom mu připomínala bití. Věděl však, že nebude trvat dlouho a promění se v utrpení. Na bolest je třeba nemyslet, připomněl si Max svůj vojenský výcvik. Je to jen způsob, jakým dává tělo člověku najevo, že by měl přestat něco dělat, ale není třeba takovému signálu naslouchat. Bolest se dá ignorovat.

Protáhl se kolem výměníků tepla a pronikl do místa, kde se čtyři potrubí spojovala. I v ochranném obleku ucítil náraz žáru, jako by se postavil k otevřeným dvířkům sklářské pece. Věděl, se jakmile vleze do hlavní roury, bude to mnohem horší. Výfukové plyny vznikaly deset metrů od něho a prošly chladicím zařízením, ale stejně měl pocit, jako by ležel přímo nad motorem.

Síla zplodin připomínala hurikán. Bez obleku a masky by se Max otrávil oxidem uhelnatým a jeho tělo by se uškvařilo na uhel. I přes dvojitou tepelnou ochranu se mu z každého póru vyřinul pot a měl pocit, že mu k chodidlům někdo přiložil rozpálenou žehličku.

Hlavní roura měla skoro dva metry v průměru a zahýbala nahoru v mírném oblouku. Pracně si navlékal na záda nehořlavé popruhy od vzduchové bomby a snažil se držet v předklonu, aby neupadl. Náhle mu uklouzla noha položená na rezervní bombě. Proud výfukových plynů se bomby zmocnil a hnal ji rourou jako kulku z pušky. Max ji přes jekot turbíny slyšel, jak naráží do stěn.

Max se pokusil jít, ale tlak na záda byl prostě příliš velký. Při každém kroku musel pečlivě udržovat rovnováhu, aby neupadl. Klesl na všechny čtyři a začal se poslepu plazit ven z bunkru. Na kolenou a dlaních mu i přes supermoderní oblek a rukavice žárem naskakovaly puchýře a tíha nádrže na zádech způsobovala, že ho žebra bolela, jako by měl v hrudníku skleněné střepy.

Jak postupoval rourou vzhůru, okolní zemina pohlcovala čím dál víc horka. Tlak bušící mu do zad nezeslábl, ale alespoň mu přestaly přibývat popraskané puchýře.

„Bolest… se… dá… ignorovat,“ opakoval si a při každém pohybu pronesl jedno slovo.

Juan vydal příkaz, aby byl vypuštěn bezpilotní letoun, jakmile se Oregon přiblíží k ostrovu Eos. George „Gomez“ Adams ho pilotoval od ovládacího pultu za Cabrillovým sedadlem. První hlídky se účastnili jen Předseda a Hali. Juan si ji bral pokaždé, když se řítili do potenciálně nebezpečné situace, a to ne proto, že by to někdo z jeho lidí nezvládl stejně dobře jako on. Prostě byl v podobných chvílích rád pohromadě se svými lidmi. Eric, Mark a ostatní dokázali předvídat jeho rozkazy, jako by mu četli myšlenky, což šetřilo vzácné vteřiny, které často znamenaly rozdíl mezi životem a smrtí.

Eddie byl v suchém doku a připravoval s Linkem a jeho muži nafukovací člun s pevným dnem. Na Eosu bylo jen jedno přístavní molo a předpokládali, že bude silně střežené, ale možná to byla jediná přístupová cesta na ostrov. Přímý přenos z bezpilotního letounu jim mohl poskytnout přehled o obranných opatřeních. Dole v ponorkovém doku připravoval potápěčský tým Nomad 1000 pro případ, že by potřebovali větší ze svých dvou ponorek, a nakládal bomby a vybavení pro desetičlenný podvodní výsadek. Zbrojíři už zkontrolovali každou zbraň na Oregonu a přesvědčili se, že je vyčištěná a má plný zásobník. Tým pro likvidaci škod hlásil, že je připravený, a Julia byla dole na ošetřovně, kdyby došlo k nejhoršímu a byl potřeba její zákrok.

Gomez a jeho lidé v hangáru sloužili od záchrany Kylea Hanleyho dvojité i trojité směny, aby dostali malý vrtulník Robinson znovu do vzduchu. Pilot nebyl z výsledku nijak zvlášť spokojený. Bez pořádných testů nemohl zaručit, že stroj bude létat. Všechny jednotlivé mechanické systémy fungovaly; nemohl jen říct, zda budou pracovat dohromady. Výtah už zvedl vrtulník na hlavní palubu a technici udržovali motor zahřátý na provozní teplotu, aby mohl do pěti minut odstartovat, ale Adams prosil Cabrilla, aby ho použil jen v nejvyšší nouzi.

Juan pohlédl na digitální ukazatel v rohu odpočítávající čas. Měli hodinu a jedenáct minut na to, aby Maxe našli a dostali ho z ostrova. Ve skutečnosti to však bylo ještě méně, protože až orbitální balistická zbraň zasáhne Eos, zvedne pravděpodobně velkou vlnu. Erikovy výpočty ukazovaly, že bude jen lokální a topografie řídce osídleného Mandalayského zálivu značně sníží její dopad, ale jakoukoliv lodí do třiceti kilometrů od ostrova to pořádně zahoupe.

Oregon byl pětadvacet kilometrů od Eosu, když se na záběrech z UAV pomalu objevil jako šedá skvrna na jinak třpytivém moři, které dalo téhle části Turecka přezdívku Tyrkysové pobřeží.

George navedl letoun nad třináct kilometrů dlouhý ostrov ve výšce devíti set metrů, dost vysoko, aby nebyl na zemi slyšet jeho motor a bylo téměř nemožné vidět ho ve světle slunce rychle se sklánějícího k západu. Eos nebyl nic než holá skála sem tam porostlá pokroucenými borovicemi. Zaostřil kameru na místo, kde responsivisté vybudovali svůj bunkr, ale nic zajímavého tam nebylo. Vchod byl dobře zamaskovaný a z té výšky nerozeznatelný. Bylo vidět jen asfaltovou silnici končící na úpatí nízkých kopců.

„Hali, vezmi pár záběrů a zvětši je,“ přikázal Juan. „Uvidíme, jestli na konci té cesty nenajdeme nějaké dveře nebo bránu.“

„Jdu na to.“

„Tak jo, Georgi, obleť to dokola. Chci se kouknout na pláž a molo.“

Joystickem zavedl Adams dálkově ovládaný letoun zpátky nad moře tak, aby se k molu přiblížil se sluncem v zádech. Pláž byla dlouhá jen několik desítek metrů a spíš než měkký písek ji pokrývaly kusy skal omývaných mořem. Po obou stranách pláže se tyčily strmé, přes třicet metrů vysoké útesy a zcela ji svíraly. Bez horolezeckého vybavení byly nepřístupné a zlézt je by zabralo několik hodin.

Molo bylo umístěné přesně uprostřed pláže, mělo tvar písmene L a vybíhalo dobrých pětadvacet metrů do moře, než kleslo dno natolik, aby se tam dostaly malé nákladní lodě se stavebním materiálem. Silnice byla na první pohled pevná a víc než dost široká pro exkavátory a míchačky betonu, kterými se to na ostrově před časem jen hemžilo. Na místě, kde molo přecházelo v silnici, stála bouda z vlnitého plechu. Kolem nízké střechy vedlo zábradlí, takže tam vzniklo střelecké postavení s velkým palebným polem. Byl odtamtud také dobrý výhled na přístup od moře. Vedle strážního domku parkoval pick-up.

Na střeše uviděli dva strážce se silnými dalekohledy a s automatickými puškami po boku. Jedna dvojice se procházela po molu a další hlídala na pláži.

Všechny komunikační linky, které je spojovaly s hlavním komplexem, byly pod zemí, takže je nebylo možné přerušit a izolovat tak strážní domek. Juan usoudil, že Zelimir Kovac má bezpečnostní opatření dobře promyšlená a při jakékoliv známce něčeho podezřelého bude bunkr informován a neprodyšně uzavřen.

„Přepni na infračervený obraz,“ nařídil.

Scéna na monitoru se změnila a všechny detaily zmizely až na tělesnou teplotu vyzařovanou těly strážců. Na vrcholku každého útesu byly dvoučlenné týmy, kterých si při běžném zobrazení nevšimli.

„Co si myslíš o těch stopách tepla poblíž mužů na útesech?“ zeptal se George.

„Budou to malé chladnoucí motory. Nejspíš terénní čtyřkolky podobné těm, které měli v Korintu. Je to zábava na nich jezdit, pokud na tebe nikdo nestřílí.“

Cabrilla víc zajímaly známky tepla stoupajícího z vozovky. Bylo to zbytkové teplo z jejich elektrárny, přesně jak říkal Eric. Odvedli skvělou práci, aby zamaskovali tepelnou signaturu. I ten nejzkušenější pozorovatel by usoudil, že jde jen o teplo stoupající z asfaltu po horkém dni. Oranžová linie na záběrech z infračervené kamery se táhla až k molu a pak se rozprostřela skoro po celé jeho šířce.

Pomyslel si, že to budou difuzéry maskující tepelné vyzařování.

Nikde však nezahlédl ústí přívodů vzduchu.

Cabrillo stiskl tlačítko interkomu, aby mohl mluvit s Eddiem a Linkem, kteří sledovali záběry z UVA na monitoru během přípravy člunu. „Co si o tom myslíte?“

Znal odpověď ještě dřív, než Eddie řekl: „Byla by to pořádná řezničina bez jistého výsledku. Máš nějaké detailní snímky místa, kde ta silnice končí?“

„Hali na tom zrovna pracuje.“

„Už je posílám na obrazovku,“ oznámil Kasim.

Na monitoru se objevily zvětšené záběry a všichni si je pozorně prohlíželi. Silnice prostě končila pod kopcem. Věděli, že tam musejí být vrata, ale byla příliš dobře ukrytá.

„Třeba by se nám je podařilo vyhodit do vzduchu,“ nadhodil Eddie s pramalým optimismem.

„Nevíme, jak moc jsou pancéřovaná, jestli by na ně stačilo pár kilo cé čtyřky, nebo bychom potřebovali řízenou střelu.“

„Tak doplujeme ponorkou k pobřeží a zkusíme najít ty přívody vzduchu. Ven z potrubí se pak budeme muset dostat autogenem,“ řekl Eddie. „Jenom škoda, že nemůžeme počkat, až zapadne slunce.“

Čas útoku jim diktovala orbitální dráha ruského satelitu a s tím nemohli nic udělat. Juan se podíval na číselník právě v okamžiku, kdy na místě celých hodin naskočila nula.

„Co to ty dvě stráže na molu dělají?“ zeptal se George, když přepnul kameru zpátky na normální zobrazení.

„Vypadá to, že si chtějí dáchnout ve službě,“ poznamenal Juan nepřítomně.

„Myslím, že by něco mohlo být ve vodě. Nalétnu tam s UAV, abychom lépe viděli.“

Bez světla nedokázal Max určit, kolik mu ještě zbývá vzduchu, ale odhadoval, že se plazí asi dvacet minut. Přestože se snažil dýchat tak mělce, jak to jen šlo, věděl, že spotřebovává velké množství vzácného plynu, a konec cesty byl stále ve nedohlednu. Tunel před ním byl stejně černočerný jako ve směru, ze kterého přišel.

Po další deseti minutách cítil, že se mu hůře dýchá. Bomba byla skoro prázdná. Brzy vdechne poslední vzduch z obleku a pak se začne dusit. Max, který strávil velkou část svého života na moři, často myslel na to, jaké to je se utopit. Nikdy ho však nenapadlo, že by mohl zemřít touto smrtí ve víru jedovatých výfukových zplodin.

Zatvrzele se vlekl dál, o půl metru při každém pohybu všech čtyř končetin. Vnější oblek byl už zuhelnatělý a začínal se trhat, zvláště na kolenou. Vnitřní vrstva však už bohatě stačila.

Kyle bude v pořádku, pomyslel si. Byl si tím jistý, že Juan jeho syna znovu zachrání, ať to stojí, co to stojí. A kvůli prvnímu fiasku použije jiného psychiatra, aby mu pomohl přeprogramovat mozek. Předseda neudělal nikdy dvakrát stejnou chybu, ani když nevěděl, co ji v prvním případě způsobilo. Max dokonce věřil, že přijde na to, že to byl doktor Jenner, kdo je zradil, i když mu bylo jasné, že jeho pravou identitu Juan nikdy neuhodne. Stěží tomu mohl uvěřit on sám.

Zemřít při záchraně dítěte. Nedovedl si představit nic většího, za co by se dal položit život. Doufal, že Kyle jednoho dne pochopí jeho oběť, a modlil se, aby jeho dcera odpustila bratrovi smrt jejich otce.

„Bolest… se… dá… ignorovat.“

Měl pocit, jako by stoupal na Everest. Potřeboval zhluboka dýchat, aby dostal do plic životodárný vzduch, ale pekelně ho bolela žebra. A ať nadechoval sebehlouběji a bolest byla sebevětší, nikdy neměl plné plíce.

Jeho ruka cosi nahmátla ve tmě. Jeho strojařské myšlení ihned zpozornělo. Takováto výfuková roura by měla být zcela bez překážek, aby se dalo dosáhnout maximálního výkonu turbín. Ohmatal si ten předmět a bláznivě se zasmál. Byla to náhradní bomba se vzduchem, která letěla potrubím napřed. Po své šílené cestě zůstala konečně ležet svým aerodynamickým vrcholem proti proudu plynů.

Max si chvatně odpojil svou skoro prázdnou nádrž a připojil novou. Vzduch chutnal stejně zatuchle a kovově, ale to mu bylo úplně jedno.

Patnáct minut nato spatřil příslovečné světlo na konci tunelu. Potrubí se rozšiřovalo a zplošťovalo do difuzéru, který měl zamaskovat vývod horkých plynů před termální kamerou. Neviditelné bombardéry a stíhačky používaly něco podobného. Tlak plynu polevil, když si sejmul nádrž a po břiše se začal plazit do difuzéru. V jeho ústí byly tenké svislé tyčky, které měly zabránit, aby tam někdo pronikl zvenčí.

Viděl, jak se dva a půl metru pod ním vlní hladina oceánu. Musel být příliv, jinak by se při nejvyšším stavu hladiny dostávala dovnitř voda. Usoudil, že potrubí bude mít kryt, kterým se ústí utěsní v případě bouře. Protlačit se velkou přilbou skrz mříže nešlo, nedokázal odhadnout, co je napravo a nalevo od něho. Musel se prostě spolehnout na štěstí.

Obrátil se, aby mohl zatlačit na mřížku vzduchovou bombou. Jak ležel na boku, nemohl dosáhnout patřičné setrvačnosti, tak trochu couvl a zkusil to znovu. Cítil nárazy v rukou, jak bušil do mřížky znovu a znovu. Protože byl kov zeslabený korozí způsobenou slanou vodou a vzduchem, při pátém úderu praskl svár jedné ze svislých tyček. Stejně zaútočil na druhou a pak na třetí.

Spokojený, že má dost místa, aby se mohl protáhnout ven, vzal postupně za tyčky a vyhnul je ven. Přímo pod difuzérem byla úzká plošina, ze které vedl po jeho pravé ruce nahoru žebřík. Právě se obracel, aby se podíval doleva, když ho náhle někdo popadl pod rameny a vytáhl z potrubí. Stalo se to tak rychle, že neměl čas zareagovat dřív, než ho hodili na molo. Stáli nad ním dva strážci, každý se samopalem pověšeným na rameni. Na rozdíl od kluka, kterého Max omráčil před sálem s generátory, vypadali tihle na profesionály.

„Co si sakra myslíš, že tady děláš, kámo?“ promluvil jeden z nich se silným londýnským přízvukem.

S nasazenou přilbou a ušima zalehlýma z hukotu v potrubí Max viděl jen pohybující se rty, ale neslyšel ani slovo. Jakmile se pohnul, aby si helmu sundal, napjaly se jejich prsty na spouštích. Jeden ze strážců ustoupil dozadu, aby kryl svého kolegu, který mu přilbu strhl. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Ahoj kluci. Já jsem kominík ze společnosti Za komíny čistější.“

36

To je Max!“ vykřikl Hali, jakmile uviděl, že stráže vytahují z výfukového potrubí na molo postavu ve stříbrném obleku.

Juan se otočil a pohlédl na Georga Adamse. „Poslední možnost. Do toho!“

Pilot vrtulníku upevnil joystick, aby převedl bezpilotní letoun na kruhovou dráhu o průměru půldruhého kilometru, které se bude držet, dokud někdo nepřevezme řízení nebo mu nedojde palivo. Namířil kameru přímo na molo a stiskl tlačítko, aby se otáčela a udržovala místo v záběru. „Jde se na věc.“

Cabrillo se rozběhl přes místnost ke schodišti na zadní palubu tak rychle, že mu dlouhonohý Adams sotva stačil. Juanova ústa byla pevně sevřená, ale tělo měl mrštné a uvolněné. Na sobě měl černou kombinézu s pružným monitorem všitým do rukávu. V pouzdrech na zádech měl zasunuté dvě pistole Five-seveN a další dvě mu visely na bocích. Vzhledem k pochybné letuschopnosti vrtulníku nechtěl, aby na jeho palubě riskoval ještě někdo jiný, takže se po zuby ozbrojil. V kapsách na stehnech měl čtyři zásobníky do automatické pistole Heckler & Koch MP-5, která už byla připravená ve vrtulníku.

„Jak to ten chlap vlastně dokázal?“ zeptal se George.

„Pořád říkám, že je to machr.“ Juan zapnul vysílačku. „Kontrola komunikace. Slyšíte mě?“

„Jasně a zřetelně,“ odpověděl Hali.

„Kormidlo, zbraně, slyšíte mě?“

Muž a žena ovládající kormidlo lodi a zbraňové systémy odpověděli okamžitě.

„Zbraně, převezmi ovládání UAV ze svého pultu a zapni jeho laserový značkovač. Chci použít jeho kameru k zaměření cílů. Až dám signál, spusť palbu ze sto dvacítky.“

Ovládání zbraní na Oregonu bylo skoro stejně propracované jako bojový počítač Aegis na palubě křižníku amerického námořnictva. Malý laser v nose letadla posvítí na cíl, počítač určí jeho přesné souřadnice podle GPS, namíří dělo ráže 120 mm a vystřelí obloukem potřebné množství nábojů.

„Musíme se přiblížit k ostrovu. Kormidlo, dovez nás tam.“

Juan aktivoval svůj monitor v rukávu. Viděl, že Max dosud leží na molu, ale bylo mu jasné, že nebude dlouho trvat, než ho hodí dozadu do pick-upu a odvezou zpátky do bunkru.

Zatímco Oregon řezal vlny maximální rychlostí, na palubě vál vítr blížící se hurikánu. Juan a George doběhli k vrtulníku, kde členové posádky drželi Adamsovi otevřené dveře. Juanovy byly odmontované. Byly poškozené. Motor byl právě zastaven, tak ho George znovu nahodil a okamžitě roztočil rotor. Jakmile lopatky zavířily, nasadil si sluchátka s mikrofonem a připoutal se.

„Kormidlo, tady je Gomez. Jsme připraveni ke startu. Zpomalit.“

Trysky Oregonu přestaly chrlit vodu a pak zabraly ve zpětném chodu. Jak z jejich předních otvorů vytryskla voda při nouzovém zastavení, vypadalo to, jako by loď zasáhlo torpédo. Zatímco většina lodí velikosti Oregonu potřebovala několik kilometrů, než jejich rychlost klesla na nulu, díky svému revolučnímu pohonnému systému dokázal Oregon zabrzdit jako sporťák.

Když elektronický větroměr umístěný na okraji plošiny výtahu ukázal, že rychlost větru klesla na třicet kilometrů v hodině, přidal George plyn a zvedl vrtulník z paluby.

„Jsme ve vzduchu,“ ohlásil vysílačkou, když se ližiny stroje mihly nad zábradlím na zádi.

Pohonné trysky byly opět uvedeny do chodu a Oregon začal zrychlovat na maximum. Manévr byl tak dobře načasovaný, že ztratili sotva minutu.

„Výborně,“ řekl Juan.

„Říká se, že trénink vede k dokonalosti. Já samozřejmě vždycky věřil, že lepší být dokonalý už na začátku.“

Cabrillo se usmál. „Ego, tvé jméno budiž Gomez.“

„Předsedo, tady zbraně. Počítač říká, že sto dvacítka bude na dostřel za osm minut.“

„Vypalte trojnásobnou salvu světlic,“ přikázal Juan. „Ať Max ví, že je kavalerie na cestě.“ Obrátil se k Georgeovi. „Kdy tam dorazíme?“

„Nedělal jsem žádný letový plán. Nevím, možná za pět minut.“

Juan měl na svých bojových hodinkách nastavené odpočítávání času do zásahu orbitálního balistického projektilu. Měl pětapadesát minut na to, aby zachránil Maxe a odvezl Oregon z nebezpečné zóny.

„Vstávej!“ přikázal anglický strážce, a když Max zareagoval pomalu, kopl ho do boku.

Max natáhl prosebně ruce. „Jenom klid, chlapci. Dostali jste mě a nikam vám neuteču. Jenom mě nechte sundat si tu nádrž a oblek.“

Max si uvědomil, že udělal chybu. Kdyby mu to jasně myslelo, byl by se už skulil do vody. Oblek byl vzduchotěsný a váha vzduchové bomby by ho stáhla ke dnu jako kámen. Jeho pozornost upoutalo něco na moři. Zamžoural do zapadajícího slunce a uviděl, jak v jeho blízkosti visí malý bílý kruh. Další se objevil hned pod ním. A pak třetí.

Když se lovec ztratí v lese, vystřelí do vzduchu tři rány v pravidelných intervalech, aby upozornil pátrací skupiny. Ty světlice však nebyly voláním lodě v nouzi; byl to Juan, který mu chtěl dát najevo, že ho Oregon jede zachránit.

Nikdy se nevzdal naděje, takže ho to ani moc nepřekvapilo, ale dalo mu práci potlačit spokojený výraz, který se mu vkrádal do tváře.

Max pomalu shodil těžkou nádrž a stáhl ze sebe zbytky obleků, které ho ochránily před žárem. Zatímco původně byly zářivě stříbrné, cestou potrubím zčernaly od horka a sazí.

Jeden ze strážců držel vysílačku a přijímal rozkazy od nadřízeného.

„Nigeli, pan Severance chce, abysme mu toho chlapa hned přivezli. Jakmile dorazíme, otevřou nám vnější vrata.“ Dloubl do Maxe hlavní samopalu. „Pohni se.“

Max zakulhal a svalil se na molo. „Nemůžu chodit. Mám z toho plazení ztuhlé nohy. Skoro je necítím.“ Sevřel si koleno s teatrálním výrazem hráče fotbalu, který doufá, že tak přivolá trest na svého protivníka.

Strážce jménem Nigel vypálil kulku do mola jen pár centimetrů od Maxovy hlavy. „Tak jak to vypadá teď? Už tak ztuhlý nejsou, co?“

Max pochopil a vyhrabal se na nohy. Okatě začal kulhat před nimi směrem k pobřeží, a když byl na jejich vkus příliš pomalý, šťouchli ho do zad.

Nad mysem náhle zahřměl černý vrtulník Robinson jako dravec pronásledující kořist a snesl se přímo na molo. George držel nos skloněný, aby lopatky sekaly vzduch asi metr nad prkny. Max už ležel na břiše a oba strážci ho následovali, jak stroj přelétl těsně nad nimi.

Střelci na obou místech s výhledem na pláž spustili palbu, ale Adams tančil s vrtulníkem jako boxer vyhýbající se úderu. Muži neměli v zásobnících stopovky, takže nedokázali zamířit dost rychle, aby stroj zasáhli.

„Musíme počkat, dokud ho nedostanou z pláže,“ řekl Juan. „Tou křížovou palbou by nás zabili.“

Jak se stíny prodlužovaly, bylo možné odhalit stráže hlídající zátoku jen podle záblesků z hlavní jejich samopalů, když se přidaly se svou palbou k celkovému zmatku.

Na molu popadli strážci Maxe v podpaží a táhli ho na břeh. Spolehli se na své kolegy ve strážním domku a na pláži, že od nich udrží vrtulník v patřičném odstupu. Max se jim snažil vzdorovat, ale po utrpení, kterým prošel, byly jeho snahy marné.

Sovětský orbitální balistický projektil, řítící se nad Grónskem jako pomstychtivý démon, prováděl poslední kontroly systémů a připravoval se vypustit jednu ze svých osmisetkilových wolframových tyčí. Projektil o síle telegrafního sloupu byl ve svém pouzdře roztočen na tisíc otáček za minutu, aby byl stabilní, až vnikne do atmosféry. Zaměřovací počítač, podle současných kritérií zastaralý, ale více než dostačující pro tento úkol, vyčkával, až se satelit ocitne na správných souřadnicích.

Z jedné z jeho manévrovacích raket vytrysklo malé množství stlačeného plynu, aby bylo dosaženo nepatrné úpravy kurzu. Kryt nad vypouštěcí trubicí se pomalu zvedl a wolframová tyč byla poprvé vystavena kosmickému vzduchoprázdnu.

Vteřinu po vteřině se satelit blížil do palebného postavení, zatímco se planeta otáčela proti němu, a nevěnoval sebemenší pozornost dramatu odehrávajícímu se dole.

„Předsedo, tady zbraně,“ uslyšel Juan ve vysílačce. „Jsme na dostřel.“

„Vypalte protipěchotní náboj na východní útes,“ přikázal Cabrillo.

O třináct kilometrů dál na moři vybral automatický nabíječ kanónu L44 požadovaný náboj a vložil ho do komory. Zbraň byla umístěná ve věži skryté v přídi Oregonu, takže se mohla otáčet o celých sto osmdesát stupňů, když byla zcela vysunutá ven. Vnější kryt se už otevřel a hlaveň vyjela. Hluboko uvnitř lodi rozpoznal zaměřovací počítač laserovou tečku poslanou bezpilotním letounem na vrchol útesu a okamžitě spočítal její pozici vzhledem ke kanónu. Hlaveň se zvedla doprava, a když se příď zhoupla nahoru na vlně, velká zbraň vypálila.

Počítač byl tak přesný, že vystřelil v nepatrném předstihu, aby vzal v potaz mikrosekundy, po které trval průlet náboje hlavní, a vzdálenost, jíž urazí Země kolem své osy, zatímco bude projektil ve vzduchu.

Deset vteřin po opuštění hlavně se náboj rozevřel a vypustil kovovou sprchu vytvrzených kuliček, která poprášila útes jako výstřel z obrovské brokovnice. Na skále se zvedla oblaka prachu a zahalila těla dvou strážců rozsekaná na kusy.

„Hezká rána,“ pochválil Juan. „Teď západní.“

Muži nesoucí Maxe pustili svého zajatce, když se útes před nimi rozpadl, a ten se zvedl, aby se dal do běhu. Zvládl jen několik kroků, než dostal ránu, která ho složila na asfalt. Klející strážce ho praštil zezadu do hlavy a Max měl na okamžik pocit, že zhaslo slunce. Bojoval s oponou temnoty a ze všech sil se snažil zůstat při vědomí.

Přes pláž zaduněl další výbuch, jak explodoval druhý projektil. Kuličky však tentokrát zasáhly jen skálu pod pozicí stráže na útesu.

„Já vím, já vím,“ ozvalo se z vysílačky a dvacet vteřin nato byl západní útes čistý.

Strážci hodili Maxe na nákladní plochu pick-upu, jeden mu tiskl samopalem hlavu k podlaze a Nigel skočil za volant. Neurazili ani patnáct metrů, když dostal strážní domek přímý zásah vysoce výbušným granátem. Bouda z vlnitého plechu se rozpadla na kusy a vzplála oranžovým plamenem jako smrtící růže. Tlaková vlna postrčila auto kupředu, až nad ním Nigel na okamžik ztratil kontrolu, ale bojoval s volantem a podařilo se mu ho udržet na silnici.

Poslední dva strážci, kteří zbyli na pláži, zřejmě usoudili, že přišel čas uchýlit se do úkrytu, protože skočili na své čtyřkolky a spěchali za pick-upem.

George obrátil vrtulník a pověsil se kousek vpravo za tři vozidla, aby na ně Juan dobře viděl.

„Zbraně, pošlete jeden protipancéřový granát na silnici před to auto a střílejte dál před ně, aby zpomalili.“ Odpověď se ztratila v rachotu, když Cabrillo spustil palbu ze své pistole Heckler &, Koch.

Muž na čtyřkolce, na kterého mířil, strhl řídítka do strany, ale jel dál. Juan byl dobrý střelec, ale trefit pohyblivý terč z pohybujícího se vrtulníku bylo takřka nemožné. Strážce palbu jednou rukou opětoval a salva kulek prolétla tak blízko vrtulníku, že musel George na okamžik přerušit pronásledování.

Silnice třicet metrů před jedoucím autem náhle zmizela, když do země udeřilo uraniové jádro protipancéřového náboje. Juan o něj požádal úmyslně, protože jakýkoliv jiný projektil z jejich arzenálu by roztrhal pick-up na kusy.

Řidič dupl na brzdy a prudce strhl volant. Silnice ležela v mělkém příkopu a pneumatiky se protáčely, jak se snažily vytáhnout vozidlo ven.

Cabrillo spatřil svou šanci. „Georgei, teď!“

Pilot otočil vrtulník a klesl nad pick-up. Strážce držící Maxe zvedl zbraň, ale Max po něm kopl a přinutil ho, aby se začal se svým zajatcem prát. Protože Juan neměl čas zasunout do pistole nový zásobník, odhodil ji dozadu do kabiny a odepnul si pás.

Prach zvedaný rotorem Juanovi částečně zakryl cíl, ale jakmile George snížil rychlost, aby ji srovnal s džípem plazícím se na vrchol kopce, viděl zase celkem dobře.

Juan nezaváhal a skočil z výšky asi tří metrů na korbu pick-upu. Druhý strážce zabušil na střechu vozu, aby Nigela varoval, jakmile uviděl, že se z helikoptéry vyklání postava, a Nigel stočil volant.

Cabrillo přistál na kraji korby, a zatímco se jeho kolena ohýbala, aby vyrovnala silný náraz, začala ho odstředivá síla v zatáčce stahovat z auta. Natáhl ruku, aby se chytil strážce, ale minul a podařilo se mu jen sevřít prsty korbu. Nohy táhl po zemi a snažil se vytáhnout zpátky nahoru.

Náhle se nad ním objevila ozbrojencova rozšklebená tvář. Cabrillo se pustil pravou rukou, aby vytáhl jednu ze svých pistolí, ale nebyl dost rychlý. Už se jí dotýkal, když mu strážce dupl na konečky prstů tak silně, že jejich sevření automaticky povolilo.

Cabrillo dopadl tvrdě na zem, převalil se a sbalil do koule, aby si chránil hlavu. Zastavil se, když už pick-up vyjel na kopec a začal zrychlovat.

S klením se postavil a ohmatal si bouli na zátylku způsobenou úderem, který ho na okamžik omráčil. Potřásl hlavou, aby se probral, a zamával na George, aby ho vyzvedl. Od silnice se přihnaly dvě čtyřkolky, jejichž řidiči potřebovali obě ruce, aby udrželi stroje na skalnatém povrchu.

Byl dost daleko, ale nemohl riskovat, že na něho spustí palbu ze samopalů. Juan vytáhl z pouzder na bocích dvě pistole a začal střílet na řidiče, který se objevil po jeho pravé ruce. Zbraně štěkaly a během šesti vteřin vychrlily každá dvacet kulek. Osm z nich strážce zasáhlo, rozsekalo mu vnitřní orgány na kaši a ustřelilo polovinu lebky.

Cabrillo odhodil kouřící pistole, tasil ty, co měl na zádech, a začal znovu střílet ještě předtím, než se mrtvola prvního ozbrojence svalila ze čtyřkolky.

Zbývající strážce sevřel řídítka jen jednou rukou a sáhl po kalašnikovu pověšenému na zádech. Ujížděl dál, i když vzduch kolem něho ožil kulkami. Podařilo se mu vypálit pár ran, než dostal první zásah a kulka mu ve vnější straně lýtka vyryla hluboký šrám. Stiskl znovu spoušť, ale jeho terč jako by na to vůbec nedbal.

Juan se ani nepohnul, zatímco kolem něho hvízdaly kulky. Chladnokrevně střílel dál, dokud se netrefil do černého. Dvě rány vypálené jen okamžik po sobě zasáhly řidiče do krku a zpřetrhaly šlachy a tkáně, takže mu hlava spadla z pahýlu. Čtyřkolka pokračovala v cestě do kopce s moderní verzí bezhlavého jezdce od Washingtona Irvinga v sedle. Když dorazila ke Cabrillovi, vykopl nohou a shodil tělo na zem. Mrtvé prsty svírající rukojeť plynu povolily a stroj se pomalu zastavil.

Cabrillo na něj naskočil a vyrazil za Maxem. Pick-up měl už půlkilometrový náskok, ale když další protipancéřový náboj vyhodil do vzduchu skálu před ním, musel řidič prudce zabočit a poskytl Juanovi příležitost dostat se k němu blíž.

37

Mark Murphy se nikdy necítil hůř. Nos měl rudý a bolestivý na dotek, ale stále musel smrkat, takže měl pocit, že se mu nikdy nezahojí. Aby bylo ještě hůř, v jednom kuse kýchal. A nejen jednou, ale čtyřikrát nebo pětkrát za sebou. Hlava jako by mu měla puknout a každý jeho nádech zněl, jako když se mu v hrudi přesýpají kuličky.

Pokud ho mohlo vůbec něco utěšit, byl to fakt, že v tom není sám. Stejně jako on trpěli skoro všichni na Golden Sky. Příznaky Lindy Rossové byly o něco slabší než jeho, ale ani ona neunikla virové infekci, která se rozšířila na lodi rychlostí lesního požáru. Každých pár vteřin ji přepadala třesavka. Většina cestujících skoro nevycházela z kajut, zatímco lodní kuchyně vařila kotle kuřecí polévky a zdravotnický personál chodil sem a tam s plnými hrstmi léků na nachlazení.

Byli sami v knihovně, seděli proti sobě a v klíně měli položené knížky pro případ, že by se tam někdo objevil. Na blízkém kávovém stolku už navršili hromadu použitých papírových kapesníků.

„Teď chápu, proč se rozhodli vypustit virus na výletních lodích.“

„Proč?“

„Podívej se na nás. Zaprvé jsme tady polapeni jako krysy a dusíme se ve vlastní šťávě. Nakazit se musí prakticky každý. Když onemocní všichni na lodi zároveň, jsou vyřízení. Kdyby ti teroristé napadli velké město, bylo by tam dost nemocnic, kde by bylo možné nemocné izolovat, aby nenakazili ostatní.“

„To zní logicky,“ pronesla lhostejně. Byla příliš unavená na to, aby se nechala zatáhnout do rozhovoru.

Pár minut nato Murph řekl: „Projdeme si to ještě jednou.“

„Marku, prosím, už jsme to dělali aspoň tisíckrát. Není to ve vodovodním potrubí ani v klimatizaci, není to ve vodě ani nikde jinde, kam už jsme se mockrát dívali. Chtělo by to partu techniků, kteří by tyhle necky rozebrali na kusy, aby se našlo zařízení, které virus vypouští.“

Murph nebyl schopen přijít s žádným řešením, protože ho rozptylovala zimnice, a dělal si už jen velmi malou naději, že se mu to podaří, ale nevzdával se.

„No tak, Lindo. Mysli. Tohle je v podstatě plovoucí město, je to tak? Co všechno je potřeba pro fungování města?“ Věnovala mu pohled, který říkal, že ji jeho hra nezajímá, a tak si odpověděl sám. „Jídlo, voda, kanalizace, odvoz odpadků a elektřina.“

„Ano, chystají se otrávit odpadky.“

Ignoroval její sarkasmus. „Nebo se na to podívej takhle. Výletní loď je hotel. Co je potřeba pro fungování hotelu?“

„To samé,“ řekla Linda. „A k tomu mentolové bonbony, co se dávají večer na polštář.“

„Ty mi nepomáháš.“

„Ani se o to nesnažím.“

Mark se náhle předklonil na židli. „Tys na to kápla!“

„Otrávené bonbony?“

„Pokojská.“

„A co vlastně dělá v pokojích?“

„Uklízí a mění… Proboha!“

„Vzpomněl jsem si na jednu věc, které jsem si všiml tam v Řecku, když jsme zachraňovali Maxe. V té místnosti bylo několik velkých průmyslových praček, ale žádné sušičky,“ vyhrkl Murph. „Učili se. Ten virus se dává do prádla. Pasažéři mají každý den čisté povlečení. A pokud se v něm nevystaví viru dostatečně, jsou tu ubrousky v jídelnách pro ně i pro personál. Není to dokonalé? Utřít si ústa infikovaným ubrouskem je skoro stejně účinné jako píchnout to někomu v injekci. Vsadím se, že dvanáct hodin po tom, co se virus přidá do praček, s ním přijde do kontaktu každý.“

Sevřel hlavu v dlaních. „Proč jsem na to nepřišel dřív? Vždyť to bije do očí!“

„Je to jasné, až když se nad tím zamyslíš. Trochu jako najít něco na posledním místě, kam se podíváš,“ popíchla Linda Marka jeho vlastními slovy. Pomalu se zvedla ze židle. „Jdeme se přesvědčit, jestli máš pravdu.“

Čtyřkolka byla dobře odpružená, aby zvládala nerovný terén, ale Juan ji při pronásledování pick-upu hnal až na hranici jejích možností. Kvůli nábojům dopadajícím jen pár metrů před něho byl řidič nucen kličkovat a Juan rychle dotahoval jeho náskok.

„Předsedo, tady Hali. Zbývá už je pětačtyřicet minut. Opakuju, pětačtyřicet minut.“

„Slyším tě,“ řekl Juan. Už ukrajovali z času potřebného na opuštění nebezpečné zóny. „Ale radši bych neslyšel. Zbraně, zastavte palbu. Georgei, chci, abys zabavil toho chlapa na korbě a já se mohl přiblížit. Zavrč na něj.“

„Rozumím.“

S kolenem v zádech tisknoucím ho k podlaze pick-upu a hlavní útočné pušky zaraženou v krku neměl Max představu, co se kolem něho děje. Puška na něho však náhle přestala mířit a strážce vypálil krátkou salvu. Max obrátil hlavu natolik, že viděl, že střílí k obloze. Nad pick-upem přelétl vrtulník tak nízko, že se ozbrojenec musel sklonit.

Max využil jeho chvilkové nepozornosti a zarazil mu do rozkroku loket. Uder byl však příliš slabý a špatně mířený a nezdálo se, že by muži nějak zvlášť vadil. Obrátil se a máchl zbraní, avšak Max ji odvrátil dlaní, takže když vystřelila, vylétly kulky neškodně k temnícímu nebi. Max se chopil příležitosti a uhodil strážce do odkrytého boku. Ten kontroval ranou pěstí do obličeje. Bolest v obnovených zraněních Hanleyho rozzuřila tak, že začal mávat divoce rukama a pomalu se zvedal na kolena, aby mohl dát do svých ran víc síly.

Korba pick-upu byla příliš malá na to, aby mohl strážce namířit svou útočnou pušku, tak se s ní pokusil Maxe od sebe odstrčit. Hanley upadl a oběma nohama kopl muže do žaludku. Pak se roztřeseně postavil a chytil se bočnice pick-upu.

Juan nebyl na své čtyřkolce dál než půl metru od zadního nárazníku auta. Skláněl se nad řídítky, takže ho řidič nemohl vidět. Max si všiml, jak se Juanovy rty pohybují, jak mluvil buďto s Georgem, stále kroužícím nad nimi, nebo s někým na Oregonu.

Max skočil na ležícího strážce jako profesionální zápasník, jenže to, jak mu zabořil loket do žaludku, nebylo jen na efekt. Muž vyvalil oči a nadmul tváře, jako by z jeho plic unikl všechen vzduch.

Pár vteřin nato dopadl další náboj z lodního kanónu přímo před pick-up. Řidič zpomalil a zabočil doleva, čímž poskytl Juanovi příležitost zajet vedle vozidla.

„Maxi, přestaň tam blbnout a naskoč!“ Juan se posunul dopředu na sedle, aby se za něho Hanley vešel.

Max přelezl zadní bočnici a skrčil se na nárazníku. Natáhl nohu, položil ji přes sedlo a pak přesunul váhu. Dopadl pevně a chytil se Juana kolem pasu.

Nigel, anglický strážce řídící pick-up, se právě v tom okamžiku podíval do zpětného zrcátka. Když si uvědomil, že jejich zajatec prchá, strhl volant směrem ke čtyřkolce a přinutil Juana dupnout na brzdy. Nigel udělal totéž, a když se čtyřkolka rozjela, vyrazil za ní.

Se dvěma muži v sedle měla obě vozidla v drsném terénu skoro stejnou rychlost. Juan nemohl ujet autu o víc než o pár metrů, a ať kličkoval sebevíc, řidič se ho držel. Responsivista si podle všeho uvědomil, že když pojede těsně za čtyřkolkou, přestane kanón střílet.

„Hraje si s námi,“ vyhrkl Juan, když se ohlédl a spatřil plochý chladič pick-upu necelých pět metrů od jejich zadních kol. „A na to my nemáme čas. Mimochodem, rád tě vidím, hochu, a vypadáš děsně.“

„Taky tě rád vidím,“ překřičel Max vítr. „A bolí to ještě hůř, než to vypadá.“

„Drž se,“ varoval ho Juan a vyrazil se čtyřkolkou přes kopec, po kterém chtěl sjet zpátky na silnici. Slétli dolů, div si nesrazili vaz, a Juan otočil řídítka tak, aby stroj vyskočil na asfalt. Otevřel plyn naplno, zatímco auto se jich stále drželo.

Získali patnáct metrů a Juan byl chvilku v pokušení požádat o palbu z Oregonu, ale pick-up byl na hladké silnici mnohem rychlejší a dohnal je dřív, než stačil vydat rozkaz.

„Zbraně, připravte se vystřelit tříštivý na konec doku.“

„Jsme připravení.“

„Co to děláš?“ zeptal se Max nervózně. „Plán C.“

Letěli dolů po silnici, i když ne maximální rychlostí, které byla čtyřkolka schopná. Cabrillo si potřeboval nechat malou rezervu. Mihli se kolem dosud hořících trosek strážního domku a prokouzli mezi dýmajícími kusy vlnitého plechu. Juan vjel na molo, otevřel plyn naplno a zkušeně odhadoval rychlost, vzdálenost a čas.

„Palte.“

Řidič auta přibrzdil – nechápal, proč čtyřkolka dobrovolně vjíždí do slepé uličky, ale když uviděl, že nezpomaluje, dupl na plyn, aby ji dohnal.

„Georgei,“ křikl Juan do vysílačky, „připrav se vyzvednout nás z vody.“

Pilotova odpověď zanikla ve svištění větru.

Juan s Maxem prolétli po celé délce mola rychlostí osmdesáti kilometrů v hodině.

Maxovi konečně došlo, co Juan dělá, a křikl: „Ty jeden magooo…“

Přelétli konec mola a po asi šesti metrech cákli do moře. Okamžik nato zastavilo auto s kvílením brzd ve smyku, který ho málem převrátil na bok. Než se pick-up pevně usadil na tlumičích, jeho dveře se rozlétly a řidič pozvedl pušku s úmyslem oba muže zastřelit, jakmile se vynoří na hladinu.

Ten pronikavý hvizd trval ani ne vteřinu a nedal strážci čas zareagovat.

Tříštivý náboj zasáhl ve skutečnosti molo a ne pick-up, ale na tom nezáleželo. Výbuch obojí roztrhal na kusy a trosky se rozlétly po hladině.

Juan pomohl Maxovi vyplavat na povrch. Vyprskl vodu a rozhlédl se po škodách, které po sobě zanechali. Polovina mola byla pryč, zatímco druhá se proměnila ve změť třísek a polámaných pilířů.

„Bylo to opravdu nutné?“ zavrčel Max.

„Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o své první misi u CIA?“

„Bylo to něco o ruském satelitu.“

„Přesněji o orbitálním balistickém projektilu.“ Juan vytáhl ruku z vody, aby se podíval na hodinky. „Tak ten za osmatřicet minut vymaže tenhle ostrov z tváře země. A já bych od toho byl rád co nejdál.“

Když se vrtulník Robinson R44 objevil nad útesem, táhl se za ním kouř. Pomalu se propracovával do přístavu. Takže George se nám asi snažil sdělit, že jeho stroj má poruchu, pomyslel si Juan. Adams dovedl helikoptéru nad oba muže a zůstal nad nimi viset, až rotor zvedal z hladiny spršku vody. Klesl ještě níž, dokud si nesmočil ližiny. Juan se natáhl, aby otevřel dvířka a pomohl Maxovi vylézt na palubu. Stroj se nebezpečně naklonil, jak mu jeho váha narušila rovnováhu.

Právě se chystal Hanleyho následovat, když kolem vrtulníku zahvízdala salva kulek ze samopalu.

„Leť!“ křikl a pevně sevřel ližinu.

Georgovi to nemusel říkat dvakrát. Přidal plyn a začal se vzdalovat od mola, na kterém se objevil další pick-up se dvěma muži na korbě pálícími o sto šest z AK-47.

Juan visel na ližině robinsonu za ruce a nohy jako opice a svíral ji ze všech sil. Narážel do něho silný vichr a mokré oblečení měl jako z ledu, ale nemohl proti tomu nic dělat. Oregon byl jen několik kilometrů daleko a on nechtěl, aby George zpomalil a umožnil mu tak vylézt do kabiny.

Adams už zřejmě nahlásil situaci vysílačkou, protože všechna světla na lodi zářila a na palubě čekala zesílená posádka, aby pomohla při přistání. Kormidelník už obrátil příď od ostrova Eos a stará loď se od něho vzdalovala.

George přelétl příď v dostatečné výšce. Ignoroval blikající kontrolky a zvukové signály, které mu říkaly, že je vrtulník v posledním tažení. Představil si, jak se v přehřáté převodovce pálí olej, a pomalu klesl.

Juan se pustil ližiny v okamžiku, kdy visel těsně nad nataženýma rukama čekajících mužů. Pevně ho popadli a postavili na nohy. Pak se rozprchli, aby udělali Adamsovi místo k přistání.

„Kormidlo, plnou parou vpřed,“ rozkázal Juan, jakmile se ližiny dotkly přistávací plochy. „Nastavit kurz od ostrova a připravit loď na náraz.“

Jakmile dosedl, zastavil Adams motor, ale už bylo pozdě. Zpod kapoty a okolo vrtule vyšlehly plameny. Kolem stáli námořníci s požárními hadicemi a Max s Adamsem vyskočili z vrtulníku do proudů pěny.

George se v bezpečné vzdálenosti ustaraně ohlédl. Věděl, že stroj je nadobro zničený.

Juan mu položil ruku na rameno. „Koupíme ti zbrusu nový.“

Zamířili dovnitř, než vítr příliš zesílí. V brázdě Oregonu se na moři krčil ostrov Eos, nic netušící ošklivá skála, která měla brzy zmizet z tváře světa.

38

Thom Severance nevěděl, co má dělat. Stráže v přístavu hlásily, že dopadly Hanleyho, když se snažil uniknout z bunkru a to zrovna výfukovým potrubím, a pak oznámily, že na ně zaútočil černý vrtulník. Chvilku se bál, že je napadlo OSN, to kvůli fámám o jejich letkách černých helikoptér. Zachytil úryvky zkomolené konverzace přes malé vysílačky a pak všechno umlklo. Kamery na střeše strážního domku osleply, tak nakonec vydal rozkaz, aby se do přístavu vypravilo auto s ozbrojenci.

„Uprchli, pane Severance,“ ohlásil kapitán stráží. „Hanley odletěl ještě s jedním mužem vrtulníkem. Strážní domek byl zničen a molo také. Pohřešuji spoustu svých lidí.“

„Je tam těch útočníků víc?“

„Hlídky to tam právě prohledávají. Zatím se zdá, že ten neznámý muž byl sám.“

„Jediný člověk zabil všechny strážce a zničil molo?“ zeptal se Severance pochybovačně.

„Jiné vysvětlení nemám.“

„Dobře, pokračujte v prohlídce a okamžitě hlaste cokoliv neobvyklého.“

Severance si prohrábl rukou vlasy. Poslední rozkazy Lydella Coopera byly velmi konkrétní. Měl vyslat signál až za další dvě hodiny. Ale co když byl tohle předvoj mnohem většího útoku? Pak by váhání mohlo znamenat porážku. Na druhou stranu, kdyby vyslali signál příliš brzy, nemusel by se virus dostat do přívodních hadic průmyslových praček na všech padesáti výletních lodích.

Nejraději by zavolal svému učiteli, ale cítil, že by měl tohle rozhodnutí udělat sám. Lydell byl na cestě s Heidi a její sestrou Hannah. Měli dorazit až poté, co bude vypuštěn virus. Thom vedl responsivistické hnutí po celá léta a přitom věděl, jako syn přebírající rodinný podnik, že je neustále pod dohledem a vlastně ani velení nemá. Nikdy nezapomínal, že Lydell může zrušit každé rozhodnutí, které udělá, bez varování a vysvětlení.

Trochu ho to rozčilovalo, i když nemohl tvrdit, že by se mu Lydell nějak zvlášť vměšoval do jeho záležitostí. Ale teď bylo v sázce tolik, že si přál, aby s ním mohl své kroky konzultovat.

Co by záleželo na tom, kdyby na několika lodích neuspěli? Lydellovy propočty rozšíření nemoci po celé planetě počítaly jen se čtyřiceti plavidly plnými lidí. Těch deset navíc byly jako pojistka. Když se bude ptát, proč některé lodě infekci unikly, bude tvrdit, že selhal mechanismu rozšíření viru. A pokud by to vyšlo na všech, nikdo by se nic nedozvěděl.

„To je ono,“ řekl, pleskl se do stehen a vstal.

Vešel do místnosti s vysílačem ELF. Nad přístroji se skláněl technik v bílém plášti. „Můžete vyslat signál hned?“

„Podle plánu by to mělo být až za několik hodin.“

„Na to jsem se neptal.“ Teď, když dospěl k rozhodnutí, se Severanceovi vrátila jeho obvyklá nadutost.

„Bude pár minut trvat, než zkontroluji baterie. Elektrárna je vypnutá kvůli poškození výfukového systému.“

„Udělejte to.“

Muž se interkomem poradil s kolegou v hlubinách bunkru tajemným technickým žargonem, kterému Severance nerozuměl.

„Bude to jen chvilka, pane Severancei.“

Elektronický mozek ruského satelitu odpočítával vteřiny, zatímco se řítil přes Evropu rychlostí dvacet sedm tisíc kilometrů v hodině. Jeho dráha byla vypočítána na setiny úhlové vteřiny, a když satelit dospěl na určené místo, vyslal centrální procesor signál spouštěcí trubici. Ve vakuu se nic neozvalo, když exploze stlačeného plynu vystřelila wolframovou tyč z trubky. Mířila skoro kolmo dolů, a jak započala svou divokou cestu k zemi, sestupovala pod mírným úhlem, jak její tvůrci vymysleli, takže ji bylo možné zaměnit s meteorem. Náraz do prvních molekul atmosféry vytvořil tření, které tyč pouze zahřálo. Čím hlouběji padala, tím větší vznikal žár, až celá tyč zářila rudě, pak žlutě a nakonec bíle.

Vzniklý žár byl nesmírný, ale ani zdaleka se nepřiblížil bodu tání wolframu, který je nad třemi tisíci stupni Celsia. Pozorovatelé na zemi mohli vidět tyč zcela jasně, jak se řítila přes Makedonii a vnitrozemí severního Řecka a nechávala za sebou aerodynamické třesky.

Na digitálních hodinách na hlavním monitoru bylo už jen jednomístné číslo. Juan se jim před Maxovou záchranou vyhýbal, ale teď z nich nemohl spustit oči. Max odmítl léčbu na ošetřovně, dokud projektil nezasáhne Eos, tak si Hux přinesla kufřík pro první pomoc do operačního centra, kde teď pracovala na jeho zraněních. Moře bylo dost klidné na to, aby jí nebránilo v práci, přestože Oregon ujížděl plnou rychlostí na východ.

Max obvykle pronášel sarkastické poznámky, když Juan hnal motory nad červenou linií, ale teď dobře věděl, co se blíží, a nechával si je pro sebe. Nebyli ještě v minimální bezpečné vzdálenosti od výbuchu, a kdyby si Předseda myslel, že by pomohlo vystoupit a zatlačit, udělal by to.

Hali Kasim si strhl se zaklením z hlavy sluchátka.

„Co se stalo?“ zeptal se nervózně Juan.

„Zachytil jsem signál na pásmu ELF. Je z Eosu. Vysílají spouštěcí kód.“

Cabrillo zbledl.

„To bude v pořádku.“ Max huhňal, protože měl v rozbitém nose nacpaný tampon. „Ty vlny jsou tak dlouhé, že bude chvíli trvat, než se celý kód odešle.“

„Nebo by mohli virus vypustit při prvním zachycení signálu ELF,“ poznamenal Hali.

Juanovi se potily dlaně. Nesnesl pomyšlení, že by došli tak daleko a selhali na poslední chvíli. Otřel si ruce do mokrých kalhot. Nemohl dělat nic než čekat.

Čekání nenáviděl.

Linda a Mark, oblečení do svých údržbářských uniforem, se znovu procházeli po nižších palubách Golden Sky a snažili se vzpomenout, kde se nachází lodní prádelna. Potkali jen několik členů posádky a každý byl příliš ponořený do svého utrpení, než aby oslovil nepovědomé tváře.

K cíli je dovedlo hučení otáčejících se sušiček. Ani jeden z čínských zaměstnanců nevzhlédl od své práce, když vstoupili do prádelny.

Lindu náhle popadl pevně za paži muž opírající se hned za dveřmi, kterého si nevšimli.

„Co tady děláte?“ vybafl na ni.

Pokusila se mu vytrhnout. Mark poznal, že jde o jednoho z mužů, kteří dorazili vrtulníkem se Zelimirem Kovacem. Mělo ho napadnout, že tam postaví stráž. Postoupil kupředu, aby se do toho vložil, a muž přitiskl Lindě ke spánku pistoli.

„Ještě jeden krok a je mrtvá.“

Zaměstnanci prádelny dobře viděli, co se děje, ale dál si hleděli přenášení šatstva, skládání povlečení a žehlení košilí.

„Jenom klid.“ Mark o několik kroků couvl. „Poslali nás sem spravit rozbitou napařovačku.“

„Ukažte mi vaše průkazy.“

Mark vytáhl z přední kapsy kombinézy identifikační kartu. Kevin Nixon nevěděl přesně, jak vypadají pracovní průkazy lidí ze společnosti Golden Line, ale byl zkušený falzifikátor a Mark pochyboval, že by Kovacův zabiják poznal rozdíl. „Tady je. Jsem Mark Murphy.“

Náhle se objevil Kovac a jeho mohutné tělo skoro ucpalo dveře.

„Co je to tady?“

„Ti dva tvrdí, že přišli něco opravit.“

Srb vytáhl z kapsy větrovky automatickou pistoli. „Dal jsem kapitánovi jasný rozkaz, aby do téhle místnosti nepouštěl nikoho jiného než zaměstnance prádelny. Kdo jste?“

„Skončilo to, Kovaci,“ pronesla Linda a její dívčí hlas byl ledově chladný. „Víme o tom viru všechno, i to, že ho chcete rozšířit po lodi pomocí praček. Zatímco spolu mluvíme, jsou vaši lidé zatýkaní na lodích po celém světě. Zařízení pro rozšíření viru jsou odstraňována. Vzdejte se a možná že ještě v životě uvidíte věznici zvenčí.“

„O tom silně pochybuji, mladá dámo. Kovac není moje skutečné jméno.“ Zmínil jiné, které se během války v bývalé Jugoslávii denně objevovalo v novinách. Patřilo jednomu z nejhorších masových vrahů, které ten konflikt vytvořil. „Takže chápete, proč nevěřím, že bych se někdy dostal z vězení.“

„To jste se úplně zbláznil?“ zeptal se Mark. „Chcete zemřít pro tu svou pitomou věc? Byl jsem na palubě Golden Dawn a viděl, co ten virus lidem udělal. Jste šílenec.“

„Jestli si myslíte tohle, nevíte všechno. Vlastně si myslím, že vy dva blufujete. Virus tam uvnitř,“ ukázal na velké pračky, „je jiný než ten, který jsme použili na Golden Dawn. Byl vytvořen ze stejného kmene, ale tenhle není smrtící. Nejsme zrůdy.“

„Právě jste se přiznal k zavraždění skoro osmi set lidí a tvrdíte, že nejste zrůda?“

Kovac se dokonce usmál. „No tak dobře. Doktor Lydell Cooper není zrůda. Virus, který rozšíříme, způsobí jen vysokou horečku, ale má jeden malý vedlejší příznak. Sterilitu. Za několik měsíců polovina světové populace zjistí, že nemůže mít děti.“

Lindě se chtělo zvracet. Mark se doslova zapotácel, když pochopil pravou podstatu jejich plánu. Responsivisté vždycky prohlašovali, že planetu ohrožuje přelidnění. Teď se chystali něco s tím udělat.

„To přece nemůžete!“ vykřikla Linda.

Kovac přiblížil obličej k jejímu. „Už se stalo.“

Stráže prohledávající ostrov Eos ustaly v práci a zvedly hlavy k obloze. To, co nejprve vypadalo jako mimořádně jasná hvězda, bylo čím dál větší a jasnější, až se zdálo, že to zaplňuje celou oblohu. A to, co začalo jako mírný neklid, se brzy změnilo v paniku, protože objekt na nebi jako by mířil na ostrov. Rozběhli se, jak to lidé tváří v tvář nebezpečí dělají, ale to jim nepomohlo. Nebylo úniku.

Dole v místnosti s vysílačem ťukal Severance netrpělivě do nohy, jak displej před ním ukazoval mučivě pomalé odesílání signálu ELF do celého světa. Za několik minut bude plán završen. První dávky viru budou vypuštěny ze vzduchotěsných nádob do praček, kde kontaminují povlečení, prostěradla, ručníky a ubrousky. Do každé dávky prádla se přidá přesné množství viru, dokud nebudou nádoby prázdné.

Koutky úst mu zvedl slabý úsměv.

Wolframový projektil zasáhl ostrov Eos skoro přesně doprostřed, pět kilometrů od podzemní základny. Jeho úžasná rychlost a váha proměnila potenciální energii pádu z tří set dvaceti kilometrů na kinetickou energii obrovského výbuchu.

Střed ostrova se vypařil ze světa. Skála byla roztrhána dočista na molekuly, takže po ní nezbyly žádné stopy. Jak se výbuch šířil do stran, vysílal tlakovou vlnu, která zvedala do vzduchu stovky tun trosek. Většina kamení se roztavila do zářících bublin lávy, které praskaly a syčely při styku s chladným mořem.

Vyděšení strážci shořeli na uhel a jejich popel se smísil s prachem a troskami.

Když tlaková vlna zasáhla bunkr, praskal zpevněný železobeton v její konstrukci jako tenký porcelán. Zdi, stropy a podlahy se zhroutily na sebe a drtily všechny uvnitř. Destrukce byla naprostá. Kilometry měděného drátu, jež byly anténou ELF, byly vytrženy ze země a roztekly se do pramenů žhavého kovu, který se vylil do oceánu.

Země se třásla tak silně, až se z útesů odlupovaly obrovské balvany, a praskliny táhnoucí se z epicentra rozdělily ostrov na sedm menších.

U Eosu se zvedla veliká přílivová vlna mířící ve směru, z něhož orbitální balistický projektil přiletěl. Na rozdíl od tsunami, která běží pod hladinou a do výše se zvedá jen na mělčině, tohle byla pevná stěna vody se zpěněným, zdánlivě nekončícím hřebenem. Řvala, jako by se otevřely brány pekel, a řítila se po moři astronomickou rychlostí, ale bylo jasné, že nevydrží věčně. Tření ji nakonec zmenší až na vlnky, ale během svého trvání byla nejničivější silou na světě.

O pětašedesát kilometrů dál uháněl Oregon ze všech sil. Všechny poklopy byly pečlivě utěsněny. Obě ponorky byly spuštěny z jeřábu a upoutány. Posádka uklidila všechny volně ložené předměty do zásuvek a skříní. Věděli, že z toho nevyváznou bez poškození, ale chtěli ho omezit na minimum.

„Čas do nárazu?“ zeptal se Juan.

„Odhad je pět minut,“ ohlásil kormidelník.

Juan stiskl tlačítko lodního komunikačního systému. „Mluví Předseda. Všichni se pevně držte. Čeká nás divoká jízda. Do pěti minut.“

Kamera na stěžni byla obrácená na záď a přepnutá na noční vidění, aby mohli sledovat, jak se k nim vlna řítí. Zaplňovala moře od obzoru k obzoru, neproniknutelná, neúprosná. V její stěně se klikatily zelené fosforeskující žilky a hřeben vypadal jako zelený oheň.

„Přebírám řízení,“ řekl náhle Juan.

Všiml si, že ujíždějí před vlnou v mírném úhlu, a srovnal loď. Jestli z toho měli vyváznout živí, potřebovali dostat zásah přímo na záď. Sebemenší odchylka a sto padesát metrů dlouhou loď by vlna několikrát převalila, než by ji pustila ze svých spárů.

„Je to tady!“

Bylo to jako expresní výtah. Záď se na okamžik zvedla tolik, že se střed trupu ocitl ve vzduchu. Příď se zabořila do moře. Juan snížil rychlost, aby se nepotopila ještě hlouběji, a pak už byla loď vlečena nahoru po povrchu vlny. Zrychlení vrhlo všechny dopředu. Juan pohlédl na jejich rychlost vzhledem k okolní vodě, která klesla na čtyři uzly, ale vzhledem ke dnu se pohybovali rychlostí přesahující sto kilometrů v hodině.

Záď prorazila hřeben vlny ve výbuchu tříště, jež zalila palubu. Voda crčela z kanálků na bocích a stříkala z pohonných trysek v bílých proudech. Deset, patnáct, dvacet metrů zádi Oregonu viselo nad zadní částí vlny, než se loď začala naklánět. A pak začala klouzat dolů rychleji, než vystoupala nahoru.

Cabrillo dal motory naplno a v duchu prosil loď, aby mu poskytla všechno, co v ní je. Až dopadnou do údolí vlny, prořízne záď hladinu, a když Oregon nebude mít dost síly, bude se potápět dál, dokud se nad přídí nezavře hladina.

Při sklonu lodi dosahujícím skoro šedesáti stupňů cákla prodloužená záď lodi do rozbouřené vody za vlnou a zmizela. Voda se přelila přes poklop zadního nákladového prostoru, a nebýt silného gumového těsnění, byl by hangár vrtulníku pod ním zaplaven.

„Tak pojď, holka,“ povzbuzoval Juan plavidlo, zatímco sledoval, jak se voda šplhá výš a výš. „Ty to zvládneš.“

Úhel se začal zmenšovat, jak příď sklouzla z vlny, a zdálo se, že je pád Oregonu do propasti pod kontrolou. Po dlouhý okamžik se ani nepotápěl, ani nestoupal z vody. Trup se chvěl, jak se motory snažily uvolnit jeho jedenáct tisíc tun ze smrtícího sevření oceánu. A pak se paluba, tak pomalu, že si Juan ani nebyl jistý tím, co vidí na monitorech, začala vynořovat z vody, jak ji magnetodynamické trysky tlačily z toho, co mělo být jejím podvodním hrobem.

Cabrillo se konečně přidal ke sborovému jásotu a hvízdání, když uviděl na zadním stěžni viset promočenou íránskou vlajku. Snížil rychlost a vrátil řízení kormidelníkovi.

Max se vyškrábal na své místo. „A já si myslel, že jsi blázen, když jsi chtěl skočit s tou čtyřkolkou z mola. Každá jiná loď by se v takové vlně převrátila jako želva.“

„Tohle není jakákoliv loď,“ řekl Juan a poplácal Maxe po paži. „Ani jakákoliv posádka.“

„Díky,“ opáčil Max prostě.

„Jedno ze svých zatoulaných dětí mám doma. Je načase dojet si pro zbývající dvě.“

39

Když se Kovacovi nepodařilo dovolat z Golden Sky do Severanceova komunikačního centra, věděl, že nastal nějaký problém. Na druhém konci to ani nevyzvánělo.

Po vypnutí vysílaček na Kovacův příkaz trvalo jen dvacet minut, než se na zpravodajských kanálech vysílaných přes satelit objevila zásadní zpráva. Nad jižní Evropou byl spatřen meteorit o váze odhadované asi na tunu, který zasáhl ostrov kousek od tureckého pobřeží. Bylo vysláno varování před vlnou tsunami, ale tu nahlásil jen jeden řecký trajekt s tím, že byla vysoká jen pár metrů a nepředstavovala žádné nebezpečí.

Bylo mu jasné, že to nebyl meteorit. Muselo jít o atomovou bombu. Jeho dva zajatci nelhali. Americké úřady věděly o jejich plánu a povolily nukleární útok. Světlo, které lidé spatřili míhat se jižním směrem přes Evropu, muselo pocházet z rakety nesoucí hlavici.

Kovac vypnul televizi, aby umlčel tápavé spekulace komentátorky. Musel zvážit své možnosti. Pokud vyslali na Golden Sky agenty, museli vědět, že je na palubě on. Ne, tahle logika kulhala. Byl tam proto, že tušil na lodi vetřelce. Takže o něm nemohli vědět. Řešení bylo tedy prosté: zabít zajatce a opustit loď na plánové zastávce v Heraklionu, hlavním městě Kréty.

„Ale tam budou čekat oni,“ zamumlal.

Ať už ty dva Američany vyslal kdokoliv – nejspíš CIA, ale na tom nezáleželo –, budou loď v přístavu vyhlížet další agenti. Zauvažoval, zda by se mu podařilo proklouznout jejich sítí. Pak usoudil, že za to riziko to nestojí. Lepší bude prostě zastavit výletní loď a uprchnout v jednom ze záchranných člunů. V Egejském moři jsou tisíce ostrovů, kde se bude moci ukrýt, dokud si nepromyslí další krok.

Stále zbývala otázka, co se zajatci. Měl by je zabít, nebo vzít jako rukojmí? Jak zvládne toho muže, kterého měl za pitomce, nedělalo Kovacovi starosti. Ale cosi v té ženě mu říkalo, že by mohla být nebezpečná. Raději je oba zabije, než aby je musel hlídat.

Takže zbýval poslední detail. Virus.

Ve vzduchotěsné nádobě přežije jen několik týdnů, takže po jeho útěku mu bude k ničemu. Kdyby ho vypustil, infikoval by asi tisíc lidí na lodi, kteří by po příjezdu domů mohli při troše štěstí nakazit další. Nevěřil však, že je to příliš pravděpodobné. Loď skončí v karanténě a cestující budou drženi v izolaci tak dlouho, dokud nepřestanou být infekční.

Lepší něco než nic.

Kovac vstal ze židle a došel na můstek. Byla už noc a jediné světlo přicházelo z ovládacích pultů a monitoru radaru. Na hlídce byly dva důstojníci a dva kormidelníci. Kovacův asistent Laird Bergman stál venku na postranní lávce a vychutnával si cigaretu pod hvězdami.

„Chci, abys šel dolů do prádelny a vypustil virus manuálně,“ řekl mu Kovac.

„Stalo se něco s vysílačem?“

„Nic, co by tě teď mělo zajímat. Prostě běž do té prádelny a udělej, co říkám. Pak najdi Rolpha a hlaste se tady. Opustíme loď.“

„Co se děje?“

„Důvěřuj mi. Na Krétě by nás okamžitě zatkli. Tohle je jediný způsob.“

Jeden z důstojníků náhle vykřikl: „Kde se tady sakra vzal a na co si myslí, že si hraje? Zavolejte kapitánovi tam vpředu a spusťte kolizní poplach.“ Odběhl na protilehlou postranní lávku.

„Drž se mě,“ řekl Kovac a spěchal s Bergmanem za důstojníkem. Na Golden Sky mířila obrovská nákladní loď. Se zhasnutými světly vypadala jako Bludný Holandan, ale prořezávala vodu rychlostí dobrých dvaceti uzlů.

Důstojník křikl na ostatní na můstku. „Vy jste ji neviděli na radaru?“

„Když jsem se díval naposledy, byla patnáct kilometrů daleko,“ odpověděl mladší důstojník. „A to bylo před pouhými dvaceti minutami.“

„Spusťte poplach.“

Kvílející sirény Golden Sky neměly žádný efekt. Nákladní plavidlo dál směřovalo přímo k nim, jako by chtělo rozříznout výletní loď vpůli. Když už se zdálo, že se nevyhnou srážce, odbočila příď nákladní lodi prudčeji, než důstojník kdy viděl, a postavila se bokem tak, že obě plavidla dělilo jen pár metrů. Byla to úžasná ukázka manévrování, a kdyby nebyl důstojník tak rozčilený, udělala by na něho dojem.

Kovacovi se vybavily zprávy o velké lodi, která ilegálně proplula Korintskou úžinou té noci, kdy došlo k únosu mladého Hanleyho. Vždycky tušil, že ty incidenty spolu souvisely, a teď se objevila podivná loď právě téhle noci. Jeho instinkty neochočené krysy mu prozradily, že po něm někdo jde.

Přemístil se dovnitř a vzdálil se od posádky. Jejich malé vysílačky přes všechnu tu ocel moc dobře nefungovaly, ale podařilo se mu spojit s Rolphem Strongem, třetím mužem, který tam s ním dorazil vrtulníkem.

„Rolphe, tady Kovac. Chci, abys vyhnal všechny ze strojovny a zamkl se uvnitř. Nikoho tam nepustíš a zabiješ každého, kdo bude klást odpor. Rozumíš?“

Na rozdíl od Bergmana Strong nikdy rozkazy nezpochybňoval. „Vyklidit strojovnu a nikoho tam nepustit. Rozumím.“

Kovac vytáhl zpod větrovky pistoli a řekl Bergmanovi: „Běž ven a najdi šest nebo sedm žen, je jedno, jestli budou z posádky nebo cestující. Co nejrychleji je sem přiveď. Taky zajdi do mé kajuty a přines zbytek zbraní.“ Než Bergman stačil požádat o vysvětlení, Kovac dodal: „Thom Severance je mrtvý, plán v troskách a ti, co to způsobili, jsou na té nákladní lodi. Pospěš si!“

„Ano, pane!“

Srb zamkl dveře na můstek, našrouboval na pistoli tlumič a chladnokrevně zastřelil dva členy posádky a jednoho z důstojníků. Tichá třesknutí zbraně přehlušila řvoucí siréna, takže druhý důstojník netušil, co se děje, dokud se nevrátil z boční lávky a neuviděl mrtvoly. Stihl se ještě podívat na Kovace, než mu na naškrobené bílé uniformě rozkvetly dva rudé květy. Chvilku němě pohyboval ústy, pak se svalil na přepážku a sklouzl na zem.

Kovac, který se obával, že by agenti na nákladní lodi mohli položit můstek pro výsadek, přistoupil k řídicímu pultu. Byl tam číselník, s jehož pomocí mohli zrychlit nebo zpomalit motory, a jednoduchý joystick pro ovládání kormidla. Manévrování s tak velkou lidí bylo stejně snadné jako řízení rybářské kocábky.

Zvýšil rychlost na maximum a odbočil s plavidlem od zrezivělé lodi. Golden Sky byla jen pět let stará, a i když se u ní kladl důraz spíš na pohodlí než na rychlost, byl si Kovac jistý, že tomu vraku ujede.

Začínal získávat náskok, ale dlouho mu nevydržel. I nákladní loď zrychlila a přesně zopakovala jeho obrat. Kovac užasl, že se plavidlo vzbuzující dojem, jako by se mělo každým okamžikem rozpadnout, dokáže pohybovat tak rychle. Zkontroloval ovládání rychlosti a všiml si, že když otočí číselníkem vzhůru nohama, dosáhne něčeho, co tam bylo vyznačené jako NOUZOVÝ TAH. Udělal to a sledoval, jak jejich rychlost plynule stoupá. Při pohledu dozadu zjistil, že se nákladní lodi vzdalují. Věděl, že bude trvat hodinu nebo dvě, než získá takový náskok, aby mohl zastavit a spustit záchranný člun, ale na tom mu nezáleželo.

Ale velká dopravní loď jako by si s ním hrála – začala neúprosně zrychlovat, až se znovu ocitla asi deset metrů od boku Golden Sky. Rychlý pohled potvrdil, že výletní loď prořezává hladinu rychlostí třiceti šesti uzlů. Obyčejná nákladní loď by něco takového nikdy nedokázala.

Kovacova nespokojenost se rychle proměnila v zuřivost. Z chodby za můstkem dolehla krátká salva následovaná pronikavým jekotem. Doběhl k jedinému vchodu do kormidelny a s pistolí v ruce odjistil západku. Kapitán lodi ležel na koberci ve zvětšující se kaluži krve a čtyři další důstojníci se krčili v chodbičce. Za nimi shromáždil jeho asistent sedm vyděšených žen.

„Dovnitř! Hned!“ vyštěkl Kovac a pokynul ženám zbraní, aby vstoupily na můstek.

Pohybovaly se v těsném hloučku pod Bergmanovým ostražitým pohledem a po tvářích jim stékaly slzy.

„Okamžitě s tím přestaňte,“ ozval se nejvýš postavený důstojník.

Kovac ho střelil do obličeje a zabouchl těžké kovové dveře můstku.

Popadl jednu z žen, tmavovlasou krásku, v níž poznal servírku z jídelny, a odtáhl ji zpátky ke kormidlu. Postavil ji mezi sebe a pronásledující loď jako lidský štít pro případ, že by měli odstřelovače. Všiml si, že nákladní plavidlo mezeru ještě zmenšilo.

„Myslím, že tomuhle se říká hrát na strkanou,“ pronesl sám pro sebe a posunul páčku kormidla doleva.

V té rychlosti reagovala loď bystře a její příď se okamžitě stočila. S hlasitým skřípěním trhaného kovu narazila do boku nákladní lodi. Náraz odhodil Golden Sky doprava, až se Kovac zapotácel, i když na to byl připravený. Zábradlí na přídi se rozlámalo a obě plavidla se dřela o sebe. Utrhl se asi tucet balkonů od nejdražších kajut a po celé lodi padali cestující i posádka na zem. Několik lidí se zranilo, i když to nebylo nic horšího než pár zlomených kostí.

Kovac stočil loď od místa nárazu. Nepřátelské plavidlo ji následovalo, ale teď už udržovalo větší odstup. Jeho kapitán se zjevně bál další kolize.

Aniž by věděl, co ho inspirovalo, dostal Kovac nápad, jak to celé rychle ukončit. Opustil kormidlo, zvedl z podlahy jednoho z mrtvých důstojníků, chytil ho jednou rukou za opasek a druhou za krk a došel s ním ven tak, aby to vypadalo, že kráčí sám. Kovac se na okamžik zastavil, aby si ho lidé na druhé lodi všimli, pak doběhl k zábradlí na bočním můstku a mrtvolu přes něj přehodil.

Okamžitě se skrčil za zábradlí, takže neviděl, jak tělo dopadlo do moře, ale byl si jistý, že si toho jeho protivníci všimli. Kovac věděl, že by nenechali utopit nevinného člověka, a bude jim trvat nejméně hodinu, než ho zachrání. Pobavilo ho, že se budou muset vzdát pronásledování kvůli mrtvole.

„Hlášení o škodách,“ zvolal Juan, jakmile se od sebe obě plavidla oddělila.

„Už je zjišťujeme,“ odpověděl Max okamžitě.

Když se jim nepodařilo dovolat na výletní loď vysílačkou, rozhodli se upoutat pozornost posádky megafonem. Majitel společnosti Golden Line byl podle všeho komplicem v Severanceově plánu, ale totéž nemohlo platit pro všechny důstojníky a posádku. Pokud by se je podařilo informovat o skutečném důvodu přítomnosti Zelimira Kovace na palubě, mohli by tomuhle učinit přítrž jednou provždy.

Cabrillo předpokládal, že kormidelník stočí loď pryč, jako už to udělal, a úmyslný náraz ani v nejmenším nečekal. Žádný kapitán by neohrozil své plavidlo a posádku takovýmhle kouskem.

Existovalo jediné logické vysvětlení: „Kovac se zmocnil Golden Sky.“

Max na něho pohlédl a chápavě přikývl. „To jediné dává smysl. Jak to chceš sehrát?“

„Znovu se přiblížíme z boku a vypálíme několik háků. Nevím, kolik mužů tam má, ale myslím, že tucet našich lidí pod mým velením by měl stačit.“

„Líbí se mi tvůj styl kapitána Blooda.“

„Jo, a ať teče rum!“

„Jestli se do nás pokusí opět narazit, budete tam venku ve velkém nebezpečí.“

„Tvým úkolem je postarat se, aby to neudělal.“ Cabrillo chtěl právě povolat dolů Eddieho, aby připravil výsadek, když Hali náhle vykřikl: „Někoho shodili z bočního můstku!“

„Cože?“ vyhrkli Max s Juanem jednohlasně.

„Muž v tmavé větrovce právě přehodil přes zábradlí někoho, kdo vypadal jako lodní důstojník.“

„Kormidlo, plný zpětný chod,“ křikl Juan do interkomu. „Muž přes palubu. Muž přes palubu. Tohle není cvičení. Záchranný tým do doku pro čluny. Připravte se na spuštění.“

„Hraje špinavou hru,“ řekl Max.

„My umíme špinavější. Zbraně, okamžitě namiřte zaměřovací kamery na můstek Golden Sky a dejte mi obraz na hlavní monitor.“

Hned nato se na obrazovce objevily požadované záběry. Protože byla výletní loď mnohem vyšší než Oregon, měla nejlepší úhel kamera umístěná na lodním stožáru. Poté co ji přepnuli tak, aby si poradila s nízkým osvětlením, měli můstek jako na dlani. Uviděli ženy stojící u okna na levoboku, rukojmí umístěná tak, aby odstřelovač nemohl pořádně zamířit. Nad kormidlem se hrbila nějaká postava, nejspíš Kovac, která k sobě tiskla další ženu.

„Není to žádný hlupák, Juane. Přes ty lidské štíty na něho vystřelit nemůžeme.“

„Předsedo, tady Mike. Dveře jsou otevřené a jsme připravení spustit člun.“

Juan zkontroloval, jak jsou rychlí vzhledem k vodě, chvilku počkal, až zpomalí na maximální bezpečnou rychlost, a přikázal Tronovi, aby se svým záchranným týmem vyrazil.

Pevný nafukovací člun sklouzl po teflonové rampě a s plesknutím dopadl na hladinu. Mike ho obrátil okamžitě na levobok, aby si usnadnil přechod do rychle proudící vody.

„Jsme venku.“

Pomocí termálních brýlí by měli důstojníka bez problémů objevit. Mike Trono pracoval před vstupem do Korporace jako para-záchranář a měl zdravotnický výcvik. Nebylo třeba, aby tam Oregon zůstával.

„Kormidlo, rozjeďte nás na devadesát procent původní rychlosti. Když se obrátí, držte se ho, když zpomalí, uberte také. Chci, aby si myslel, že ho nemůžeme dohonit.“ Max vrhl na Juana tázavý pohled. „Potřebujeme trochu času, než dáme dohromady výsadkovou skupinu, a já nechci, aby si myslel, že má hodit přes palubu někoho dalšího.“

Cabrillo se převlékal ve své kajutě, když dostal zprávu od Haliho, že Mike důstojníka našel se dvěma střelnými ranami v hrudi. Juan klidně přikázal, aby nafukovací člun zůstal na hladině pro případ, že by Kovac shodil z můstku někoho živého. V jeho nitru se již tak rozjitřené emoce obrátily v zuřivost. Bylo mu jedno, že ztratili pár minut zachraňováním mrtvoly. Byl si jistý, že při rychlosti, které mohl Oregon dosáhnout, jim Golden Sky v žádném případě neunikne.

Měl vztek sám na sebe. Nevinný člověk zemřel kvůli tomu, že se on choval jako slon v porcelánu. Určitě existoval i jiný způsob, jak dopadnout Kovace a zachránit jejich lidi. Měl vymyslet lepší plán.

Zazvonil telefon a on vyštěkl do sluchátka: „Cabrillo.“

„Hned toho koukej nechat,“ řekla doktorka Huxleyová.

„O čem to mluvíš?“

„Právě jsem se doslechla, co se stalo, a vím, že si za to dáváš vinu. Chci, abys s tím hned přestal. Jakmile se objevily zprávy o zničení ostrova Eos, začal se Kovac chovat jako krysa v pasti. Je zahnaný do rohu a panikaří. Proto zemřel ten důstojník, ne kvůli nám. Tyhle věci jsme spolu probírali snad tisíckrát. Tvoje vina to není, tak si s tím nedělej hlavu, dobře?“

Juan si povzdechl. „A já se zrovna propracovával k záchvatu sebelítosti a sebeobviňování.“

„To mi bylo jasné. Proto jsem ti zavolala.“

„Díky, Hux.“

„Dostaň ho, než zabije někoho dalšího, a budeš se cítit mnohem líp.“

„Rada lékaře?“

„Přesně tak.“

Čtvrt hodiny nato byl už Juan na palubě se svým týmem. Rozdělil ho do dvou skupin po šesti, kdy Eddie velel té první a on druhé. Aby si udržel kontrolu nad výletní lodí, potřeboval mít Kovac lidi na můstku i ve strojovně, aby posádce zabránil zastavit motory. To měl na starost Eddie. Kovace chtěl Juan jen pro sebe.

Všichni měli na sobě přiléhavé černé obleky přes kevlarové vesty, které se nemohly zachytit na překážkách a bránit v pohybu. Vysoké boty měly měkké gumové podrážky a všichni byli vybaveni plynovými maskami kvůli granátům se slzným plynem. Interiér Golden Sky bude jasně osvětlený, takže jen jeden člověk z každé skupiny měl brýle na noční vidění.

Vzhledem k množství civilistů na lodi nařídil Cabrillo nabít náboji s poloviční náplní, aby nedopatřením nezabili někoho, kdo by stál za terčem. Sám měl glock místo obvyklé FN, protože i s menší dávkou prachu by malá kulka mohla provrtat tělo.

Jejich zachycovací háky se vystřelovaly ze zbraní podobných brokovnicím. Lana, která táhly, byla mimořádně pevná a tenká, takže se po nich špatně ručkovalo. Proto měl každý z nich speciální rukavice s mechanickými svorkami, aby se ho mohli chytit.

„Slyšíš mě, Maxi?“ řekl Juan do hrdelního mikrofonu.

„Zřetelně.“

„Dobře, tak nás tam plnou parou dovez. A nezapomeň dát vědět Mikeovi.“

Zrychlení bylo skoro okamžité. Juan přimhouřil oči před divokým větrem. Golden Sky byla šest a půl kilometru před nimi a se svými zářícími palubami vypadala na temné vodě jako drahokam. Vlny v její brázdě slabě fosforeskovaly.

Oregon se pohyboval o nějakých dvacet uzlů rychleji, takže tu vzdálenost brzy překonal.

„Kovac se musel zbláznit,“ poznamenal Eddie. „Už jsme mu přece ukázali, co v nás je.“

„Předsedo, vyhodil dalšího,“ křikl Hali do vysílačky. „Tentokrát to byla žena a určitě živá.“

„Upozorni Mikea a pokropte je gatlingem tak blízko můstku, jak to jen půjde. Ať Kovac ví, že až se příště objeví venku, rozstřílíme ho na kusy.“

Pancéřové pláty zakrývající střílnu kulometu Gatling na pravoboku se zvedly a zbraň se vysunula ven, zatímco motor roztočil jejích šest hlavní. Když vystřelila, znělo to jako kotoučová pila rozpadající se na kusy. Plamenný jazyk vylétl šest metrů z boku Oregonu a proud dvou set uraniových kulek prořízl oblohu. Byli tak blízko bočního můstku, že se na barvě zábradlí udělaly žárem puchýře. Kulky zasypaly moře před lodí v množství malých gejzírků.

Golden Sky se okamžitě odvrátila od útoku.

„Tohle ho pořádně naštvalo,“ zasmál se Eddie.

Max udržoval Oregon třicet metrů od lodi, a když se do nich Kovac pokusil znovu narazit, uhnul před ním pomocí bočních trysek, které mu umožňovaly ostřejší obrat než Golden Sky.

„Maxi, připrav se,“ řekl Juan. „Zbraně, na můj rozkaz vypálíte znovu, ale nezasáhněte loď.“ Počkal, až jeho muži zaujmou postavení u zábradlí Oregonu se zbraněmi vystřelujícími háky na ramenou. „Zamiř k hlavní palubě, Maxi. Teď!“

Oregon zabočil k výletní lodi a překonal mezeru v několika vteřinách.

„Palte,“ přikázal Juan a gatling znovu zařval, zatímco výsadkový tým vystřelil háky.

Všech dvacet háků přeletělo mezeru, a když zatáhli za lana, zjistili, že drží pevně. Oregon se přiblížil ještě víc a skoro se opřel o výletní loď, aby se muži nezranili při přesunu, zatímco gatling dál plival oheň přes můstek Golden Sky.

„Teď.“

Juan pevně sevřel lano, přehoupl se přes zábradlí a rychle překonal mezeru. Oregon za ním ostře uhnul. Schválně předtím mířil nad řadu velkých oken a odhadl vzdálenost dokonale. Nohama udeřil do skla, rozbil ho a prolétl do opuštěné jídelny, čímž si ušetřil otravné šplhání po laně. Jeho tým věděl, že se má zaháknout vně můstku, pokud by se rozdělili.

Strhl si ze zad samopal MP-5. Se zbraní opřenou o rameno, aby měl situaci pod kontrolou, se opatrně proplétal mezi stoly.

Dorazil do mezipatra atria. Kolem pobíhali cestující vyplašení srážkou s Oregonem. Na úpatí schodiště ležel muž ošetřovaný dvěma ženami. Jedna postarší dáma zaječela, když ho spatřila.

Juan zvedl hlaveň samopalu ke stropu, aby je uklidnil. „Dámy a pánové, loď byla unesena,“ oznámil. „Jsem součástí týmu OSN pro záchranu rukojmích. Okamžitě se vraťte do svých kajut. Vyřiďte cestujícím, které uvidíte, že musejí zůstat uvnitř, dokud loď nezajistíme.“

Přistoupil k němu muž v civilní obleku a s autoritativním vystupováním. „Jsem Greg Turner, druhý zástupce lodního inženýra. Mohl bych vám nějak pomoci?“

„Popište mi nejrychlejší cestu na můstek a postarejte se, aby se ti lidé vrátili do kajut.“

„Je to hodně zlé?“ zeptal se Turner.

„Už jste někdy slyšel o dobrém únosu?“

„Promiňte. Hloupá otázka.“

„To nic.“

Turner ukázal Juanovi cestu a dal mu magnetickou kartu ke vstupu do prostor pro personál. Cabrillo se rozběhl. Když dorazil ke dveřím označeným NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN, projel kartou čtečkou a zajistil dveře nejbližší kapradinou v květináči, aby je nechal otevřené pro svůj tým. Podle jeho odhadu měl být jen minutku za ním.

Proběhl kolem mnoha kajut a vystoupal do dvou úseků schodiště, než vstoupil do chodby vedoucí na můstek. Aktivoval laserové hledí a pomalu se blížil ke dveřím. Náhle se zarazil, když uslyšel z kabiny o pár dveří zpátky od vchodu na můstek nějaké hlasy.

„Kapitáne?“ zavolal potichu.

Hlasy umlkly a někdo vyhlédl škvírou. Jediné oko, které viděl, se vyvalilo hrůzou nad jeho vzhledem.

„To je dobré,“ řekl Juan tiše. „Jsem tady, abych ho zastavil. Můžu mluvit s kapitánem?“

Dveře se otevřely úplně a v nich stála nějaká žena. Měla na sobě uniformu a soudě podle prýmků na ramenou byla prvním důstojníkem Golden Sky. Měla delší tmavé vlasy a dokonale opálenou pleť, která se hodila k jejím medově hnědým očím. „Ten řezník zabil kapitána a třetího lodního hospodáře. Jsem Leah Voorheesová, první důstojník.“

„Promluvíme si uvnitř,“ řekl Juan a ukázal do kajuty za ní.

Následoval ji dovnitř. Na postelích ležely pod prostěradly dvě mužské postavy. Hruď jedné a hlava druhé byly pokryté krví.

Leah Voorheesová se pokusila představit ho zbytku důstojníků, ale Juan ji přerušil. „Později. Povězte mi, co víte o tom, co se děje na můstku.“

„Jsou tam dva,“ vyhrkla okamžitě. „Jeden se jmenuje Kovac, toho druhého neznám. Třetí se zabarikádoval ve strojovně.“

„Víte jistě, že je tam dole jen jeden?“ Když přikývla, sdělil Juan tu informaci vysílačkou Eddiemu. „Pokračujte.“

„Na palubu je přivezl vrtulník krátce poté, co jsme vypluli z Istanbulu. Dostali jsme rozkazy z ústředí, abychom Kovacovi ve všem vyhověli. Měli údajně pátrat po černých pasažérech, kteří možná zavraždili jednoho z cestujících.“

„Ti černí pasažéři patří do mého týmu,“ ujistil ji Juan. „Nikoho nezavraždili. Víte, kde jsou?“

Vzhledem k okolnostem přijala Juanovo prohlášení bez otázek. „Není to tak dlouho, co je našli a zamkli do kapitánovy denní kanceláře hned za můstkem.“

„Dobře. Co dál?“

„Když se zmocnil lodi, byli ve službě dva námořníci a dva důstojníci. Také tam přivedli několik žen z řad cestujících jako rukojmí. Kdo jste? Kde jste se tu vzal?“

„Tohle je mise OSN. Nějakou dobu už tu teroristickou buňku sledujeme. Kovac nás setřásl, když se nalodil na vaši loď, takže jsme museli jednat rychle. Omlouvám se, že jsem vás nemohl informovat předem, a je mi líto, že jsem vás dostal do nebezpečí. Měli jsme v úmyslu dopadnout Kovace dříve, ale v OSN vládne byrokracie jako všude jinde.“

Náhle se objevil zbytek Juanovy skupiny a vrhl do kajuty tečky laserového světla, jak ji prohlížel.

„Všechno v pořádku, chlapci,“ zavolal Juan a oni sklonili zbraně. Když jim sdělil všechno, co věděl, požádal Leah, aby nakreslila náčrtek můstku. Pak zavolal Maxovi. „Podej hlášení.“

„Mike vylovil z vody tu ženu. Je v pořádku, jenom trochu hysterická. Kovac je stále u kormidla obklopen třemi rukojmími. Zahlédli jsme druhého střelce, ale teď právě není v dohledu. Ty tři další ženy jsou stále přimáčknuté k oknu.“

„Předjeďte před Golden Sky a dostaňte se přímo před ni, abyste dobře viděli všechno, co se tam děje. Marka a Lindu drží v kanceláři za můstkem. Zkuste, jestli je tam uvidíte.“

„Dobře.“

Ozval se Eddie s informací, že je na místě a že bude muset vyrazit dveře trhavinou, aby se do strojovny dostal. Juan mu řekl, aby počkal. Chtěl provést oba útoky současně.

Vysílačkou se ozval Max. „Vidím dveře v zadní stěně můstku, teď jsou zavřené, ale vsadím se, že to je ta místnost. Kovac přesunul své tři lidské štíty k oknům hlavního můstku. Jeho poskok je v chodbičce na pravoboku, stojí zřejmě u hlavního vchodu.“

Cabrillo zaznamenal pozice všech na můstku do náčrtu od prvního důstojníka, aby jeho tým věděl, co má čekat. Až do toho dne nikdy nenapáchali to, čemu se eufemisticky říká civilní škody, na což byl Cabrillo pyšný a chtěl, aby to tak zůstalo.

Po 11. září se nejen vyztužily dveře do pilotních kabin letadel, ale stejná opatření se provedla i u vchodů na můstky mnoha výletních lodí. Juan na ně osobně umístil plastickou trhavinu a vrátil se do kajuty. Zavolal Eddiemu a Maxovi, aby jim oznámil, že za třicet vteřin zaútočí.

Upíral oči na hodinky, a když zbývalo jen pět vteřin, začal je odpočítávat na prstech. Při posledním stiskl druhou rukou tlačítko odpalovacího zařízení.

Výbuch naplnil chodbu čpavým bílým dýmem a divoce zaútočil na jejich smysly. Cabrillo vyběhl ani ne vteřinu poté, co výbuch vyrazil dveře. Paprsek jeho laserového zaměřovače rudě zazářil v převalujícím se kouři.

Vtrhl na můstek se svými muži v těsném závěsu, přeskočil doruda rozžhavené zbytky dveří a ignoroval roztrhané ostatky, které bývaly Lairdem Bergmanem.

„K zemi! Všichni k zemi!“ vykřikovali muži, zatímco mířili zbraněmi všude po místnosti.

Kovac zareagoval rychleji, než Juan považoval za možné. Ještě než na Srbovi ulpěla tečka jeho laseru, přitáhl si už před sebe jednu z žen a přiložil jí k uchu pistoli.

„Ještě krok a zemře,“ zařval.

Juanem otřáslo, když viděl, že rukojmí zná. Kovac musel vědět, že Linda Rossová patří do jeho týmu, protože ji už dříve vyvlekl z kapitánovy kanceláře a použil jako svůj štít.

„Skončilo to, Kovaci. Pusť ji.“

„Skoncuju to s ní, když pohneš jediným svalem.“ Aby dodal svým slovům na váze, přitiskl jí pistoli ještě silněji k uchu. Linda bojovala s bolestí, ale nedokázala potlačit zasténání. „Odhoďte zbraně, nebo ji zabiju.“

„Udělej to a ve vteřině půjdeš za ní.“

„Je mi jasné, že už teď jsem mrtvý muž, tak co na tom sejde? Ale ty by ses dokázal dívat na to, jak ta žena zbytečně umírá? Máš pět vteřin.“

„Zastřel ho!“ vykřikla Linda.

„Je mi líto,“ řekl Juan a nechal si automatickou pistoli vyklouznout z prstů. Nechápavý pohled v její tváři mu rval srdce. „Všichni odhoďte zbraně.“

Ostatní muži uposlechli.

Kovac odvrátil pistoli od Lindiny hlavy a namířil ji na Cabrilla. „Rozumný krok. A teď laskavě skočíte přes zábradlí a vrátíte se na svoji loď. Jestli nás budete dál sledovat, začnu zase házet cestující přes palubu, jenže tentokrát se spoutanýma rukama.“

Postrčil Lindu Juanovi do náručí.

Tisíc metrů před Golden Sky stál u předního zábradlí Oregonu Franklin Lincoln a všechno to sledoval teleskopickým hledím na své oblíbené zbrani, odstřelovačské pušce beretta ráže .50.

„Sbohem.“

Zatímco se Kovac soustředil na Předsedu, jeho muži nenápadnými gesty přiměli ženy stojící u oken, aby si lehli na podlahu a umožnili Linkovi výstřel.

Na můstku uslyšeli jen tiché ťuknutí, když kulka prolétla bezpečnostním sklem. Zvuk, který vydala při zásahu Kovace mezi ramena, připomínal ránu kladiva do koberce. Z hrudi mu vytryskla krev a kulka vrhla jeho tělo půldruhého metru dopředu.

„Tys o mně pochybovala?“ usmál se Juan na Lindu.

„Měla jsem to tušit, když jsem neviděla Linka,“ opáčila s drzým úsměvem. Už byla zase zcela klidná. „Předpokládám aspoň, že to byl on.“

„Na takovouhle ránu bych nikoho jiného nesehnal.“

„Tak co?“ Byl to Max.

„Pogratuluj Linkovi. Byl okamžitě mrtvý. Linda je v pořádku.“ Juan si vytáhl z ucha sluchátko a zapnul reproduktor vysílačky, aby slyšeli všichni.

„Ahoj, Maxi,“ řekla.

„Jak ti je, zlato?“

„Kromě toho, že mi je hrozná zima, jsem v pohodě.“

Ostatní už pustili Marka z kanceláře a sundali mu plastová pouta ze zápěstí a kotníků. Potřásl Juanovi rukou a široce se usmál.

„Něco mě napadlo,“ pokračoval Max. „Měli byste asi prohlédnout prádelnu. Myslím, že tam zjistíte, jak chtěli rozšířit virus.“

Markovi uhasl úsměv na rtech. Max ho připravil o okamžik slávy.

Juan dokonale četl v jeho emocích. Mark na to přišel také a nepochybně se chystal udělat svou inteligencí dojem na slečnu Dahlovou. Neměl to srdce povědět mu, že soupeří o jeho city s téměř skutečným kosmonautem, což podle jeho mínění překonává cokoliv, co by mohl udělat, aby tu dívku zaujal.

EPILOG

V týdnech po katastrofě na ostrově Eos dohnal Lydella Coopera konečně jeho věk. Věnoval desetiletí a miliony, aby proces stárnutí zbrzdil, podstupoval kosmetické operace a ilegální transplantace orgánů. Avšak nebylo to tělo, co ho zradilo. Byla to jeho mysl.

Nedokázal se vyrovnat s naprostou porážkou a jeho život se ocitl jakoby v mlze.

Byla to jeho dcera Heidi, kdo převzal velení ještě během letu k Turecku. Řekla pilotovi, aby změnil letový plán a dopravil je to Curychu. Tam vybrala všechny peníze z kont responsivistů a převedla je do akcií stínové společnosti, kterou pro ni banka založila. Bylo jí jasné, že po zničení ostrova zatknou úřady všechny vysoko postavené členy organizace, a její jedinou šancí, jak zůstat na svobodě, je začít se i se sestrou skrývat.

Cooper chtěl zůstat s nimi, ale ona mu řekla, že má ještě práci ve Státech, a protože byl jako doktor Adam Jenner světoznámým kritikem responsivismu, zůstal mimo podezření.

Vrátil se tedy domů, hlavně proto, aby vyprázdnil řadu bezpečnostních schránek v Los Angeles, o kterých FBI nevěděla. Když projížděl kolem velkého sídla v Beverly Hills, táhla se kolem plotu policejní páska jako girlanda a na příjezdové cestě stály hlídkové vozy.

Sen se skutečně rozpadl.

Řecké úřady uzavřely zařízení responsivistů v Korintu a po celém světě se rušily jejich kliniky. Přestože se v médiích neobjevila ani zmínka o plánu na sterilizaci poloviny populace planety, obvinění z korupce vznesená proti skupině udělala své. Slavní členové jako Donna Skyová se obraceli ke své víře zády a tvrdili, že byli k finančnímu podporování sekty donuceni vymýváním mozků.

Během čtrnácti dnů se všechno, čeho Lydell Cooper v životě dosáhl, zredukovalo na munici pro komiky v nočních televizních pořadech. Zavřel Jennerovu praxi a šťastně oznámil ostatním psychiatrům, kteří s ním sdíleli kancelář, že jeho poslání je u konce a on odchází do důchodu, zatímco uvnitř postupně umíral. Zařídil prodej svého domu a instruoval realitního makléře, aby přijal první nabídku.

Místo aby žil ve slávě jako proslulý doktor Lydell Cooper, byl nucen uchýlit se do důchodu v ústraní jako doktor Jenner.

Den předtím, než měl odletět do Brazílie, země proslulé svou neochotou vydávat do Spojených států stíhané osoby, se vracel do svého domu. Kvůli ochromující artritidě v rukou nechal vyměnit obyčejný zámek na klíč za číselník. Vyťukal kód, vstoupil dovnitř a dveře za sebou zabouchl loktem. Stěhovací společnost už zabalila těch pár věcí, které si chtěl ponechat. Zbytek se měl prodat spolu s domem.

Přešel halu a zamířil do pracovny, aby se podíval na nejnovější zprávy na svém notebooku. Když vstoupil, těžké dřevěné dveře se za ním zaklaply. Otočil se. Za nimi se skrýval neznámý člověk.

Kdyby byl v normálním duševním rozpoložení, požádal by ho, aby odešel, ale takhle tam jen oněměle stál a zíral na muže, který vnikl do jeho domu.

„Doktor Jenner, jestli se nemýlím?“

„Ano. Kdo jste? Co chcete?“

„Před nedávnem jsem vám zaplatil spoustu peněz, abyste pomohl jednomu mému příteli.“

„Už jsem v důchodu. Všechno skončilo. Odejděte, prosím.“

„A jaký z toho máte pocit?“ zeptal se neznámý. „Responsivismus zanikl. Vyhrál jste. Musíte cítit velké zadostiučinění.“

Cooper se nedokázal přinutit k odpovědi. Jeho identity se mu smísily v hlavě. Už nevěděl, jak se má cítit nebo chovat.

„A víte co?“ pokračoval muž. „Vůbec si nemyslím, že z toho máte dobrý pocit. Vlastně bych řekl, že jste v šoku – vím totiž něco, co by mnoho lidí překvapilo.“

Cooper vytušil, co přijde. Ztěžka dopadl na pohovku a jeho uměle omlazená tvář zpopelavěla.

„Ani kdyby vás nevyslechl někdo cizí, když jste se vychloubal před Kovacem na ostrově Eos, myslím, že bych nakonec přišel na to, kdo jste. Byl jste jediný, kdo nás mohl v Říme zradit. Mysleli jsme si, že nás udal Kyle, ale teď víme, že to tak nebylo. Neměl ani tušení, kam ho vezeme, takže nemohl upozornit Kovace, kam pro něho má přijet.“

Teď, když byla pravda venku, se Cooper napřímil na pohovce. „Přesně tak. To já jsem zavolal, že má Kovac přijet do Říma, a řekl mu, ve kterém jsme hotelu, jakmile jsem zůstal s tím klukem sám. Vy jste stál za útokem na ostrov Eos?“

Neznámý přikývl. „A objevili jsme virus na Golden Sky a čtyřiceti devíti dalších výletních lodích, kam jste ho podstrčili. Všech padesát kontejnerů je teď v biologické laboratoři se zabezpečením čtvrtého stupně v Marylandu.“

„Copak nechápete, že je tenhle svět prokletý? Mohl jsem zachránit celé lidstvo.“

Muž se zasmál. „A víte, kolik dalších šílenců tvrdilo o světě to samé v posledních několika stech letech? V osmdesátých letech nám měly dojít potraviny. V devadesátých letech ropa. Populace měla v roce 2000 dosáhnout deseti miliard. Každá z těchto předpovědí se mýlila. V roce 1900 dokonce chtěli zavřít Americký patentový úřad s tím, že už nelze nic nového vynalézt. Sdělím vám malé tajemství: budoucnost se předpovědět nedá.“

„Mýlíte se. Já vím, co přijde. Vidí to každý, kdo má aspoň polovinu mozku. Za padesát let smete civilizaci vlna násilí, až si státy uvědomí, že nedokáží uživit své obyvatele. Vypukne bezvládí biblických rozměrů.“

„Je zábavné, že jste se zmínil zrovna o tomhle.“ Muž vytáhl zpoza opasku pistoli. „Vždycky jsem měl rád biblickou spravedlnost. Oko za oko a tak podobně.“

„Nemůžete mě zabít. Zatkněte mě. Postavte mě před soud.“

„A tím vám mám poskytnout příležitost k šíření vašich dementních myšlenek? Ani mě nenapadne.“

„Prosím!“

Pistole vyštěkla. Cooper ucítil náraz, a když si sáhl na krk, ucítil, že se mu cosi zabodlo do kůže, ale jeho ruce podobné pařátům to nedokázaly vyjmout.

Cabrillo deset vteřin přihlížel, jak se látka z uspávací pistole šíří Cooperovým tělem. Když Cooper zavřel oči a svalil se, zvedl Juan ke rtům vysílačku. Okamžik nato zastavila na příjezdové cestě velká ambulance a dovnitř vtrhli dva zdravotníci s lehátkem.

„Nějaký problém?“ zeptal se Eddie, když s Franlinem Lincolnem dotlačili lehátko do pracovny.

„Ne, ale po rozhovoru s ním mám pocit, že bych potřeboval sprchu. V životě už jsem pár šílenců viděl, ale na tohohle žádný z nich nemá.“

Linc opatrně zvedl Coopera z pohovky a položil ho na lehátko. Jakmile Cabrillo našel v příborníku Cooperův pas a jednosměrnou letenku do Rio de Janeira, vyběhli z domu. Jedna sousedka vyšla na zahradu, aby se podívala, co se děje.

„Dostal infarkt,“ vysvětlil jí Juan a podržel otevřené dveře ambulance, aby mohl Linc zasunout lehátko dovnitř.

Za tři čtvrtě hodiny dorazila záchranka na losangeleské mezinárodní letiště a deset hodin nato už gulfstream patřící Korporaci dosedal na letišti v Gardemoen, padesát kilometrů od norského Osla.

V letištní hale se nakrátko shledali s Jannike Dahlovou. Dovolila Eriku Stoneovi, aby ji doprovodil domů. Když Eric odmítl její nabídku, že mu ukáže pamětihodnosti Osla, vzal si ho Juan stranou a vysvětlil mu, že jí ve skutečnosti nejde o prohlídku města. Eric se zeptal, co tedy chce, a Předseda mu to musel vysvětlit. Eric, celý rudý studem a těžko skrývající nadšení, její nabídku chvatně přijal.

Čekal je ještě další let do Tromsö na samém severu země a cesta vrtulníkem, než se dostali do cíle. Cooper byl celou cestu udržován pod sedativy a dohlížela na něho Julia Huxleyová.

Ledovec se třpytil v jasném světle letního odpoledne, jako by to byl nejčistší křišťál. Mimo údolí se teplota držela na deseti stupních, ale na ledě byla těsně nad bodem mrazu.

George Adams je tam dopravil vrtulníkem MD-520N, nástupcem malého robinsonu. Tenhle stroj byl větší než předchozí a musel pro něj být upraven výtah z hangáru, ale byl také mnohem silnější a rychlejší. A protože vypouštěl výfukové plyny ocasem a tím vyrovnával točivý moment hlavního rotoru, byl také mnohem tišší. Oregon kotvil kousek od pobřeží a Adams byl připravený převézt je tam, jakmile skončí.

Když dosedli na zem, byl Cooper už napůl při vědomí, ale až po další čtvrthodině pochopil, kde jsou.

„Kde to jsme? Co jste to udělali?“

„Určitě to tady poznáváte, doktore Coopere,“ prohlásil Juan nevinně. „Ale vlastně možná ne. Koneckonců, byl jste tady naposledy před více než šedesáti lety.“

Cooper na něj nechápavě hleděl, tak Cabrillo pokračoval. „Jediné, co mi celou tu dobu vrtalo hlavou, bylo, jak ten virus objevený nacisty a předaný jejich japonským spojencům nakonec skončil ve vašich rukou. O tom objevu ani o převozu na Filipíny neexistoval žádný záznam, nic, co by naznačovalo, co se tu našlo.

Napadlo mě jediné vysvětlení. Objevil jste ho vy sám. Existují celkem podrobné zprávy o nacistické okupaci Norska a můj tým vypátral něco velmi zajímavého. Dvacátého devátého dubna 1943 dosedl na tento ledovec sestřelený čtyřmotorový průzkumný letoun Kondor. Ze všech členů posádky se zachránil jen jeden, střelec jménem Ernst Kessler.“

Cooper při vyslovení toho jména zamrkal.

„Co mi připadá fascinující, je skutečnost, že ‚kessler je obdobou amerického slova ‚cooper, bednář. Ironie, že? A co to nakladatelství, které jste založil, jakže se jmenovalo? Myslím, že Raptor Press – je to jen náhoda, že kondor je vlastně dravec, tedy ‚raptor? Neřekl bych.“

Cabrillo otevřel dveře vrtulníku a vystrčil Kesslera / Coopera na led. Při celém svém jednání s Cooperem udržoval Juan lehký, skoro pobavený tón. Ale teď jeho vztek náhle překypěl a on vyštěkl: „Zjistili jsme také, že po nouzovém přistání letadla byl Ernst Kessler přijat do gestapa a bylo mu umožněno absolvovat zdravotnický výcvik v příjemném místě zvaném Osvětim. Posledním rozkazem, který dostal před koncem války, bylo přesunout se na německé velvyslanectví v Tokiu. Předpokládám, že to bylo krytí pro váš odchod k jednotce 731 na Filipínách.

Měl jste tu noc umřít a ušetřit tak svět spousty utrpení, vy šílenče. Měl jsem co do činění ze zabijáky Al-Káidy, sovětskými mučiteli a všemi úchylnými monstry mezi nimi, ale jen vy představujete čiré zlo. Mohl jste ukázat lidstvu jeden z největších objevů všech dob, možnou inspiraci pro nejoblíbenější biblický příběh, ale místo toho vám šlo jen o smrt milionů.

No, Kesslere, sklidil jste, co jste zasel, a až budu myslet na to, jak tady mrznete až k nevyhnutelné smrti, která nastane do večera, budu se přitom usmívat.“ Cabrillo zavřel dveře vrtulníku. „Odlet.“

„Co se stane teď?“ zeptala se Julia, když stroj přeletěl okraj ledovce a ocitl se nad volným mořem.

„Zemře.“

„Myslím s archou.“

„Ach tak. Už jsem kontaktoval Kurta Austina z Národní podvodní a námořní agentury. Slíbil mi, že najde způsob, jak přesvědčit norskou vládu k podrobnému průzkumu tohohle ledovce. Díky měděnému dnu vraku by neměl být problém ho najít.“

„Ráda bych věděla, co vlastně najdou.“

Juan jí věnoval zasněný pohled. „Kdo ví, možná stvoření z celého světa naložená v párech.“

Max Hanley seděl na lavičce poblíž observatoře v Griffithově parku, odkud byl výhled na centrum L. A. Přes tvář mu přelétl stín, a když vzhlédl, stál před ním jeho syn Kyle. Max mu beze slova pokynul, aby se posadil. Cítil, jak z mladíka vyzařuje vztek v horkých vlnách.

Kyle zíral do prázdna a Max si ho prohlížel z profilu. Bylo v něm hodně z jeho matky, ale spatřil i několik svých rysů. Jak ho sledoval, stekla chlapci po tváři slza a pak jako by se protrhla hráz a Kyle se rozplakal hlubokými, dusivými vzlyky, které jako by ho trhaly na kusy. Přitiskl se ke svému otci a Max ho vzal do náručí.

„Je mi to tak líto, tati,“ vypravil ze sebe Kyle.

„A já ti odpouštím.“

Protože to otcové dělají.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai