Ničitel

Clive Cussler Justin Scott

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

V hlavní roli Isaac Bell, lovec zločinců v divokém akčním thrilleru Rok 1907 je rokem finanční paniky a dělnických protestů. V té době také pokračuje obrovský rozmach železnic směrem na západ. Jedním z nejvýznamnějších železničních magnátů je Osgood Hennessy, jehož Jižní pacifická dráha se mimo jiné snaží o vybudování kratšího spojení přes Kaskádové pohoří, kde musí postavit tunely a obrovský most přes kaňon. Pokud se to nepodaří do zimy, stáhnou bankéři finance a Hennessy zkrachuje. V té době začíná řádění sabotéra přezdívaného Ničitel, jenž škodí Jižní pacifické po celých Spojených státech a zanechává za sebou mrtvoly a vykolejené vlaky. Zoufalý železniční magnát si najme Van Dornovu detektivní agenturu, aby tomu řádění učinila přítrž, a Van Dorn pověří vyšetřováním Isaaka Bella, mladého, pohledného detektiva, jenž se umí zkušeně pohybovat jak v salonech „privilegované hrstky“, tak v džungli tuláckých osad u nádraží velkých měst. Přestože se čtenář identitu tajemného Ničitele dozví celkem záhy, čeká Isaaka Bella dlouhé a nebezpečné pátrání, při němž musí zjistit, zda se jedná o anarchistu snažícího se svrhnout nadvládu kapitálu nebo o člověka s vlastními sobeckými motivy. Dokonale vykreslená atmosféra té doby s množstvím historických reálií vtáhne čtenáře do děje a nedovolí mu vydechnout dřív než na poslední straně tohoto skutečně napínavého thrilleru. Desítky let oblažuje Clive Cussler čtenáře knihami plnými napětí, akcí a čiré odvahy. Nyní všechny tyto atributy znovu ožívají v historickém dobrodružném románu, který překypuje temnými intrikami a sleduje osudy dvou protivníků.

Rok 1907 je rokem finanční paniky a dělnických protestů. V té době také pokračuje obrovský rozmach železnic směrem na západ. Jedním z nejvýznamnějších železničních magnátů je Osgood Hennessy, jehož Jižní pacifická dráha se mimo jiné snaží o vybudování kratšího spojení přes Kaskádové pohoří, kde musí postavit tunely a obrovský most přes kaňon. Pokud se to nepodaří do zimy, stáhnou bankéři finance a Hennessy zkrachuje. V té době začíná řádění sabotéra přezdívaného Ničitel, jenž škodí Jižní pacifické po celých Spojených státech a zanechává za sebou mrtvoly a vykolejené vlaky. Zoufalý železniční magnát si najme Van Dornovu detektivní agenturu, aby tomu řádění učinila přítrž, a Van Dorn pověří vyšetřováním Isaaka Bella, mladého, pohledného detektiva, jenž se umí zkušeně pohybovat jak v salonech „privilegované hrstky“, tak v džungli tuláckých osad u nádraží velkých měst.

Isaaka Bella čeká dlouhé a nebezpečné pátrání, při němž musí zjistit, zda tajemný Ničitel je anarchista snažící se svrhnout nadvládu kapitálu nebo člověk s vlastními sobeckými motivy. Dokonale vykreslená atmosféra té doby s množstvím historických reálií vtáhne čtenáře do děje a nedovolí mu vydechnout dřív než na poslední straně tohoto skutečně napínavého thrilleru.

CLIVE CUSSLER je autorem či spoluautorem čtyřiceti pěti románů, včetně knih ze série dobrodružství Dirka Pitta, řady s Kurtem Austinem i z archivu lodi Oregon. Postava Isaaka Bella se poprvé objevila v románu Štvanice (BB/art, 2008).

Pátral po zmizelých letounech a vedl expedice ke slavným vrakům se stejným úspěchem. Se svými dobrovolníky v NUMA našel Cussler více než sedmdesát ztracených lodí historického významu včetně známé ponorky z války Severu proti Jihu Hunley. Sbírá automobily veterány, jeho sbírka čítá devadesát modelů a patří k nejdokonalejším na světě. Cussler žije v arizonské poušti nebo v horách Colorada.

JUSTIN SCOTT napsal třiadvacet thrillerů a románů žánru mystery. Protože se mnoho jeho knih odehrává na moři, bývá nazýván „Dick Francis“ jachtingu. Jeho hlavní pseudonym je Paul Garrison, pod kterým napsal pět námořních příběhů, ale psal i mystery jako J. S. Blazer a Alexander Cole. V současnosti žije v Connecticutu se svou ženou, filmařkou Amber Edwardsovou.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright  2009 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu The Wrecker

(Published by G. P. Putnam’s Sons, New York)

přeložil O 2011 Ondřej Duha

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Pelnářová

Mapa a ilustrace: Richard Dahlquist

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-867-8

PROLOG

12. PROSINCE 1934

GARMISCH-PARTENKIRCHEN

NAD HRANICÍ SNĚHU TRHALY NĚMECKÉ ALPY oblohu jako čelisti pradávného masožravce. Bouřková mračna se otírala o vrcholky bičované větrem a zdálo se, že se rozeklané skály pohybují, jako by se ta stvůra probouzela. Dva muži, postarší a urostlí, to sledovali z balkonu lyžařského hotelu se sílícím očekáváním.

Hans Grandzau byl horský vůdce, jehož ošlehaná tvář byla stejně drsná jako horské vrcholy. Nosil v hlavě šedesát let túr po těch zasněžených svazích. Předchozího večera slíbil, že se vítr změní na východní a sibiřský mráz rozvíří vlhký vzduch od Středozemního moře v oslepující vánici.

Muž, kterému Hans slíbil sníh, byl vysoký Američan, jehož světlé vlasy a knír protkávaly stříbrné nitky. Na sobě měl tvídový oblek s pumpkami, na hlavě teplý plstěný klobouk a kolem krku obtočenou šálu z univerzity v Yale ozdobenou emblémem Branfordské koleje. Jeho oblečení bylo typické pro zámožného turistu, který přijel do Alp za zimními sporty. Ledově modré oči se však upíraly na osamělý kamenný hrad vzdálený asi patnáct kilometrů na druhé straně hlubokého údolí.

Hrad se nad tou vzdálenou soutěskou tyčil dobrých tisíc let. Byl skoro celý pohřbený pod zimním sněhem a ukrytý ve stínech rozeklaných vrcholů. Několik kilometrů pod ním, na úpatí svahu tak příkrého, že nebylo snadné po něm vystoupat, ležela vesnice. Američan se díval, jak se k ní plazí sloupec kouře. Byl příliš daleko na to, aby viděl lokomotivu, která ho vypouští, ale věděl, že označuje trasu železnice, jež křižuje údolí do Innsbrucku. Kruh se uzavírá, pomyslel si chmurně. Před sedmadvaceti lety začal u horské železnice zločin. Dnes večer skončí, opět u železnice v horách.

„Víte jistě, že se na to cítíte?“ zeptal se průvodce. „Ty svahy jsou příkré a vítr řeže jako šavle.“

„Jsem ve formě stejně jako vy, příteli.“

Aby Hanse přesvědčil, vysvětlil mu, že v rámci přípravy bivakoval měsíc s lyžařskou jednotkou norské armády, kde zprostředkoval neformální kontakty s americkou jednotkou pověřenou zdokonalením schopností boje v horském terénu.

„Nevěděl jsem, že američtí vojáci cvičí v Norsku,“ pronesl Němec prkenně.

Američanovy oči se při náznaku úsměvu lehce zbarvily dofialova. „Čistě pro případ, že bychom se museli vrátit, abychom rozhodli další válku.“

Hans reagoval temným úsměvem. Američan věděl, že je to hrdý veterán Alpenkorpsu, elitní německé divize vytvořené císařem Vilémem během první světové války. Nebyl však žádný příznivec nacistů, kteří přednedávnem ovládli německou vládu a vyhrožovali, že uvrhnou Evropu do další války.

Američan se rozhlédl, aby se ujistil, že jsou sami. Postarší pokojská v černých šatech a bílé zástěře tlačila vysavač chodbou za balkónovými dveřmi. Počkal, až se vzdálí, pak si položil na dlaň kožený váček se zlatými dvacetifranky a podal ho průvodci.

„Plná platba předem. Dohoda zní, že když zůstanu pozadu, necháte mě tam a vrátíte se domů. Lyže obstaráte vy. Sejdeme se u vleku.“

Spěšně odešel do svého luxusního, dřevem obloženého pokoje, kde vysoký koberec a praskající krb dělaly scénu za oknem ještě chladnější. Rychle se převlékl do nepromokavých gabardénových kalhot, které si zastrčil do tlustých vlněných ponožek. Obul si ponorky, oblékl dva lehké vlněné svetry, koženou vestu odolnou vůči větru a gabardénovou bundu do pasu, kterou si nechal rozepnutou.

Ozvalo se zaklepání a vstoupil Jeffrey Dennis. Byl to uhlazený mladý agent z berlínského ústředí, na hlavě tyrolský klobouk, jaké si kupují turisti. Jeffrey byl bystrý, dychtivý a výkonný. Nebyl to však člověk do drsných přírodních podmínek.

„Pořád žádný sníh?“

„Řekněte všem, ať se připraví,“ vybídl ho starší muž. „Za hodinu neuvidíme ani ruku před sebou.“

Dennis mu podal malý batoh. „Papíry pro vás a vaše, no, ‚zavazadlo‘. Vlak přejede do Rakouska o půlnoci. V Innsbrucku na vás bude někdo čekat. Tenhle pas by měl do zítřka stačit.“

Starší muž pohlédl z okna na vzdálený hrad. „A moje žena?“

„Je v bezpečí v Paříži. V hotelu Jiří V.“

„Jak zní vzkaz?“

Mladík mu podal obálku.

„Přečtěte mi ho.“

Dennis přečetl monotónním hlasem: „Děkuji, miláčku, za nejkrásnější pětadvacáté výročí, jaké bych si dokázala představit.“

Starší muž se viditelně uvolnil. Byl to kód, který se svůdným zamrkáním vybrala předevčírem. Poskytla mu alibi, romantické druhé líbánky, pro případ, že by ho někdo poznal a ptal se, jestli je tam služebně. Teď byla daleko a v bezpečí. Čas pro krytí skončil. Zvedala se bouře. Vzal obálku a podržel ji nad plameny v krbu. Pečlivě zkontroloval pas, víza a povolení k překročení hranic.

„Osobní zbraň?“

Byla kompaktní a lehká. Dennis řekl: „Je to nová automatická pistole, kterou nosí němečtí policisté ukrytou pod uniformou. Ale můžu vám sehnat vojenský revolver, jestli se budete cítit lépe se starší zbraní.“

Modré oči, které předtím znovu zabloudily k hradu na druhé straně pochmurného údolí, se vrátily k mladšímu muži. Aniž by se podíval na své ruce, vyndal vysoký Američan zásobník, zkontroloval, jestli je komora prázdná, a pokračoval v rozborce waltheru PPK tím, že otevřel lučík spouště, odstranil závěr a vratnou pružinu. Trvalo mu to dvanáct vteřin. S pohledem stále upřeným na kurýra pistoli za dalších deset složil.

„Tohle úplně stačí.“

Mladíkovi začínalo docházet, že stojí před velkou osobností. Dřív než se stačil zarazit, vypadla z něho klukovská otázka: „Jak dlouho musíte cvičit, abyste tohle dokázal?“

Po vážném obličeji se rozlil překvapivě vřelý úsměv a starší muž odpověděl: „Procvičujte to v noci, Jeffe, v dešti, když na vás někdo střílí, a natrénujete to docela rychle.“

***

NEŽ SE DOSTAL k provazovému vleku, sněžilo už tak hustě, že sotva viděl hřeben označující horní konec sjezdovky. Kamenné vrcholy, které se tyčily nad ní, byly neviditelné. Ostatní lyžaři byli nadšení a tlačili se, aby se mohli chytit lana a ještě jednou se nechat vytáhnout nahoru, než sílící bouře přinutí obsluhu uzavřít z bezpečnostních důvodů svah. Hans přinesl nové lyže nejmodernějšího typu, s kovovými hranami přinýtovanými ke dřevu. „Vítr sílí,“ řekl na vysvětlenou k hranám. „Nahoře bude led.“

Vstoupili do nastavitelného vázání, zacvakli ho za patami, navlékli si rukavice a prodrali se zmenšujícím se davem k lanu nataženému okolo bubnu, kterým otáčel silný motor z traktoru. Pevně se chytili. Trhlo jim pažemi a oba muži začali klouzat nahoru. Skýtali pohled typický pro to luxusní středisko, bohatý Američan vyhledávající na sklonku středního věku dobrodružství a jeho soukromý instruktor, dost starý a rozumný, aby ho bezpečně dopravil zpátky do hotelu na večeři.

Na hřebeni foukal silný proměnlivý vítr, v jehož závanech chumelení houstlo a zase sláblo. V jednom okamžiku nebylo vidět nic než hlouček lyžařů, čekajících, až na ně přijde řada pustit se ze svahu. Hned nato se otevřel výhled na hotel na úpatí sjezdovky, malý jako domek pro panenky, s vysokými horami za sebou. Američan a Hans se začali odrážet hůlkami a vzdalovat se po hřebeni od davu. A pak, když zmizeli z dohledu, se obrátili kolmo k hřebeni a pustili se dolů po odvráceném svahu.

Jejich lyže vyřezávaly čerstvé stopy do panenské sněhové pokrývky.

Volání lyžařů a hukot vleku okamžitě utichly. Na vlněné oblečení tiše padal sníh. Byl takový klid, že slyšeli syčení dřevěných skluznic s kovovými hranami ženoucích se po sněhu, svůj dech a tlukot srdce. Hans jel ze svahu jako první asi půldruhého kilometru a pak odbočili do úkrytu tvořeného skalním převisem. Zpod něho vytáhl lehké provizorní sáně.

Byly vyrobené z Robertsonových nosítek s konstrukcí z jasanového a bukového dřeva a plátna, které mělo obtočit zraněného námořníka a znehybnit ho natolik, aby ho bylo možné bezpečně pronést strmými a úzkými chodbami na lodi. Nosítka byla přivázaná k páru lyží a Hans je táhl za sebou na provazu uvázaném okolo pasu. Provaz byl ovinutý kolem dlouhé hůlky, kterou brzdil při sjezdu. Jel jako první dalšího půldruhého kilometru po mírnějším svahu. Na úpatí příkrého stoupání nasadili na lyže tulení kůže. Díky chlupům mířícím dozadu jim lyže při výstupu neklouzaly.

Sněžení ještě více zhoustlo. Tady si Hans vydělal své zlaté franky. Američan se uměl řídit kompasem stejně jako on, ale žádný kompas nemohl zaručit, že neuhnou z kurzu odfouknuti větrem nebo dezorientováni šílenou změtí ostrých skal. Ale Hans Grandzau, který jezdil po těch horách na lyžích od dětství, dokázal určit jejich polohu podle sklonu určitého svahu a toho, jak ten sklon mění směr větru.

Mnoho kilometrů stoupali, sjížděli dolů a znovu stoupali. Často museli zastavovat, aby si odpočinuli nebo očistili tulení kůže od ledu. Byla už skoro tma, když sněžení na vrcholu jednoho hřebene náhle ustalo. Přes poslední údolí spatřil Američan jediné osvětlené okno v hradu. „Dejte mi ty sáně,“ řekl. „Odtud je povezu sám.“

Německý průvodce uslyšel v jeho hlasu ocel. Námitky nepřipadaly v úvahu. Hans mu podal provaz od saní, potřásl mu rukou, popřál hodně štěstí a obloukem zamířil do tmy k vesnici daleko pod nimi.

Američan se vydal k tomu světlu.

1

21. ZÁŘÍ 1907

KASKÁDOVÉ POHOŘÍ, OREGON

ŽELEZNIČNÍ DETEKTIV SLEDOVAL NOČNÍ SMĚNU, jak jde do rozeklaného ústí tunelu, a přemýšlel, kolik práce asi jižní pacifická dráha dostane z jednookého statného horníka kulhajícího na ztuhlé noze. Kombinézu a flanelovou košili měl rozedrané a boty obnošené tak, že byly tenké jako papír. Krempa pomačkaného plstěného klobouku mu zplihle visela dolů jako cirkusovému klaunovi a ocelová palice se tomu ubožákovi klátila v ruce, jako by ji ani nemohl unést. Něco na tom nesedělo.

Železniční detektiv byl piják a obličej měl tak oteklý, že se mu oči skoro ztrácely v tvářích. Byly to však bystré oči, nějakým zázrakem plné naděje a smíchu – navzdory tomu, že klesl tak hluboko, že pracoval pro ten nejopovrhovanější policejní sbor v zemi. Postoupil kupředu a chtěl to prověřit. V tom okamžiku však nějaký silný mladík, čerstvá síla, která zřejmě nedávno přišla z farmy, vzal starému horníkovi palici, a že mu ji ponese. Díky tomu laskavému skutku ve spojení s kulháním a páskou na oko vypadal první muž mnohem starší, než byl, a neškodný. Což nebyla pravda.

Před nimi se ve svahu hory otevíraly dva otvory, hlavní železniční tunel a menší „průzkumný“ tunel, proražený jako první k prověření trasy, pro přívod čerstvého vzduchu a odvod vody. Oba lemovala v celé délce výdřeva, aby muže a důlní vozíky pohybující se dovnitř a ven nemohla zasypat lavina kamení.

Z tunelů se belhala denní směna, vyčerpaní muži mířící k pracovnímu vlaku, jenž je měl odvézt zpátky ke kuchyni v táboře. Podél nich supěla lokomotiva táhnoucí vagony naložené pražci. Byly tam vozy tažené desetispřežími mul, vozíky tlačené dělníky po lehkých kolejích a oblaka prachu. Bylo to odlehlé místo vzdálené dva dny únavné cesty po trati vedoucí oklikou ze San Franciska. Ale nebylo odříznuté od světa.

Telegrafní dráty natažené na vratkých sloupech přiváděly Wall Street až k samému ústí tunelu. Přinášely pochmurné zprávy o finanční panice otřásající skoro pět tisíc kilometrů vzdáleným New Yorkem. Bankéři z východu financující stavbu železnice byli vyděšení. Ten kulhající stařec věděl, že se po drátech míhají protichůdné požadavky. Urychlit dokončení zkratky pod Kaskádovým pohořím, životně důležité spojky mezi San Franciskem a severem. Nebo stavbu zastavit.

Těsně před ústím tunelu se starý muž zastavil a zdravým okem vzhlédl ke svahu hory. Hradby Kaskádového pohoří v zapadajícím slunci rudě zářily. Prohlédl si je, jako by si chtěl zapamatovat, jak vypadá svět, než ho tunel spolkne hluboko do kamene. Poháněn muži za sebou si promnul pásku přes oko, jako by si nešťastně vybavil okamžik té palčivé ztráty. Jeho dotek otevřel malou dírku pro druhé oko, které bylo ještě bystřejší než to první. Železniční detektiv, který se zdál být o něco chytřejší než obyčejní natvrdlí poldové od železnice, ho stále nedůvěřivě sledoval.

Horník byl muž s mimořádnou dávkou chladnokrevnosti. Měl nervy na to hrát dál svou roli, drzost zahnat podezření tím, že se choval naprosto klidně. Ignoroval muže deroucí se kolem něho a rozhlížel se kolem, jako by ho náhle fascinovalo strhující divadlo nové železnice prodírající se horami.

A on to úsilí skutečně obdivoval. Celý ten podnik, který synchronizoval práci tisíců lidí, spočíval na jednoduché konstrukci ležící u jeho nohou. Dvě ocelové kolejnice byly přitlučené sto čtyřicet tři a půl centimetru od sebe k dřevěným pražcům. Spojnice byly pevně zafixované v železničním svršku z udusaného štěrku. Tato kombinace vytvářela pevnou kostru, která unesla stotunové lokomotivy dunící po ní rychlostí půldruhého kilometru za minutu. Každá míle, tedy kilometr a šest set deset metrů, pojala dvacet sedm tisíc spojnic, tři sta dvaapadesát kusů kolejí a šedesát sudů hřebů, což dohromady tvořilo cestu takřka postrádající tření, ocelovou dálnici, která se mohla táhnout donekonečna. Koleje se vinuly po kamenité zemi, držely se úzkých říms vysekaných do strmých svahů, přeskakovaly vodní toky po mostech z trámů, nořily se do hor a objevovaly se na druhé straně.

Ale i tenhle zázrak moderního stavitelství a velice pečlivého řízení byl v sousedství hor směšně malý a bezvýznamný. A nikdo nevěděl lépe, jak je to všechno křehké.

Pohlédl na policistu, který už obrátil svou pozornost jinam.

Noční směna mizela v hrubě proražené chodbě. U nohou jim bublala voda, jak pochodovali pod nekonečnou klenbou výdřevy z trámů. Kulhající muž se držel vzadu doprovázený velkým chlapíkem, který mu nesl palici. Zastavili se u bočního tunelu sto metrů hluboko v hoře a zhasili acetonové lampy. Ve tmě sledovali blikající lampy ostatních mizící v dálce. Pak si po hmatu našli cestu bočním tunelem, šesti metry kamene, do paralelního průzkumného tunelu. Ten byl úzký, hruběji ražený než ten hlavní, a strop se místy snižoval. Přikrčili se, pokračovali hlouběji do hory a lampy znovu zapálili až tehdy, kdy už je nikdo nemohl vidět.

Starý muž teď kulhal mnohem rychleji a svítil si při tom na stěnu tunelu. Náhle se zastavil a přejel rukou přes klikatou spáru v kameni. Mladík ho sledoval a nikoliv poprvé ho napadlo, co ho asi stále nutí bojovat za jeho věc, když většina mužů zchromlých jako on tráví čas v houpacích křeslech. Ale člověk může snadno přijít k úrazu, když se v džungli tuláků příliš vyptává, takže si nechal své úvahy pro sebe.

„Začni hloubit tady.“

Staroch toho prozradil jen tolik, aby si získal důvěru dobrovolníků, které najímal. Farmářský synek nesoucí palici si myslel, že pomáhá dělníkovi z továrny na šindele z Puget Soundu, kde odbory vyhlásily generální stávku, která zcela zastavila výrobu, dokud ji krvelační majitelé továren nerozbili pomocí stávkokazů. Přesně takové vysvětlení toužil začínající anarchista slyšet.

Předchozí rekrut kulhavého muže si o něm myslel, že je z Idaha a utíká z hornických válek v Coeur ďAlene. Přes dalšího měl pracovat pro organizaci Průmysloví dělníci světa v Chicagu. Jak přišel o oko? Stejně jako ke kulhání, při bojích se stávkokazy v Colorado City nebo při ochraně Velkého Billa Haywooda ze Západní federace horníků, či byl postřelen, když guvernér povolal Národní gardu. Přímo pozlacené pověřovací listiny pro ty, kteří toužili zlepšit svět a měli kuráž za to bojovat.

Statný mladík vyndal metr dlouhý sekáček a podržel ho na místě, zatímco muž s páskou přes oko do něj bušil tak dlouho, dokud nevězel pevně v žule. Pak vrátil kladivo svému společníkovi.

„Na, Kevine. Teď rychle.“

„Víte jistě, že když zničíme tenhle tunel, neohrozíme chlapce pracující v tom hlavním?“

„Vsadil bych na to svůj život. Mezi námi je šest metrů pevné žuly.“

Kevinův příběh byl na Západě obvyklý. Narodil se, aby se stal farmářem, než jeho rodinnou farmu zabavila banka, pak dřel v dolech na stříbro, dokud ho nevyhodili za to, že mluvil ve prospěch odborů. Křižoval zemi na nákladních vagonech a hledal práci, zbila ho železniční policie. Když demonstroval za vyšší mzdy, napadli ho stávkokazi vyzbrojení topůrky sekyr. Některé dny ho tolik bolela hlava, že mu to pořádně nemyslelo. Nejhorší byly noci, kdy si zoufal, že nikdy nenajde stálou práci ani pořádné místo na spaní, a už vůbec ne dívku, s níž by mohl založit rodinu. Jedné takové noci ho zlákal anarchistický sen.

Dynamit, „děla proletariátu“, vytvoří lepší svět.

Kevin se oběma rukama rozmáchl těžkou palicí. Zarazil sekáč třicet centimetrů hluboko. Zastavil se, aby zadržel dech, a postěžoval si na nástroj. „Tahle ocelová kladiva nesnáším. Moc se odrážejí. Mám radši staromódní litinu.“

„Využij toho odrazu.“ Překvapivě mrštný mrzák s páskou přes oko vzal kladivo, zlehka jím máchl, využil síly zápěstí, aby palice dopadla co nejtvrději, plynule oddálil odražený nástroj a znovu jím udeřil do sekáče. „Snaž se, aby odraz pracoval pro tebe. Na, dodělej to… Dobře. Výborně.“

Vytesali ve skále metr hluboký otvor.

„Dynamit,“ požádal starý muž, který nechal Kevina nést všechny inkriminující předměty pro případ, že by je prohledala železniční policie. Kevin vyndal zpod košile matné červené válečky. Na každém byla černou barvou vytištěná značka výrobce, VULCAN. Mrzák je nacpal jeden po druhém do díry.

„Rozbušku.“

„Jste si opravdu jistý, že to neublíží žádnému dělníkovi?“

„Naprosto.“

„Asi by mi nevadilo vyhodit do povětří šéfy, ale ti muži v druhém tunelu jsou na naší straně.“

„I když to ještě nevědí,“ opáčil mrzák cynicky. Připojil rozbušku, která vybuchne dost silně, aby odpálila dynamit.

„Zápalnou šňůru.“

Kevin opatrně rozmotal šňůru, kterou měl schovanou pod kloboukem. Metr provazu napuštěného jemným střelným prachem bude hořet devadesát vteřin. Aby získali pět minut na únik do bezpečí, natáhl staroch tři metry a třicet centimetrů šňůry. Těch asi třicet centimetrů přidal, když vzal v úvahu rozdíly v jejím složení a vlhkosti.

„Chceš to zapálit?“ zeptal se jako mimoděk.

Kevinovi zazářily oči jako malému klukovi pod vánočním stromkem. „To bych mohl?“

„Já zkontroluju, jestli je vzduch čistý. Nezapomeň, že máš jenom pět minut, aby ses odsud dostal. Neloudej se. Zapal to a běž – Počkej! Co to je?“ Předstíral, že něco zaslechl, otočil se a napůl vytáhl z boty nůž.

Kevin mu na to skočil. Přiložil si dlaň k uchu, ale slyšel jen vzdálený rachot vrtaček v hlavním tunelu a hukot ventilátorů vyhánějících vydýchaný vzduch z průzkumného tunelu a nasávajících dovnitř čerstvý. „Co? Co jste slyšel?“

„Zaběhni tamhle! Podívej se, jestli někdo nejde!“

Kevin se rozběhl a po hrubých stěnách poskakovaly stíny, jak se mu v ruce houpala lampa.

Mrzák vytrhl z nálože doutnák ze střelného prachu a odhodil ho do tmy. Nahradil ho podobnou konopnou šňůrou nasáklou rozpuštěným trinitrotoluenem, která se používala k odpálení několika náloží najednou, protože rychle hořela.

Byl rychlý a obratný. Než se Kevin vrátil ze své zbytečné pochůzky, byla zrada dokonána. Když však vzhlédl, šokovalo ho, že Kevin drží ruce nad hlavou. Za ním stál železniční policista, ten, který je sledoval, když vcházeli do tunelu. Podezření proměnilo jeho obličej nasáklý whisky v masku chladné ostražitosti. Mířil revolverem sevřeným v ruce, která se ani nezachvěla.

„Vstaň!“ zavelel. „Ruce vzhůru!“

Rychlým pohledem přejel po zápalné šňůře a rozbušce a okamžitě všechno pochopil. Zbraň držel blízko u těla jako člověk, který ji umí použít.

Starý muž se pohnul velice pomalu. Ale místo aby uposlechl rozkazu a zvedl ruce, sáhl dolů do boty a vytáhl dlouhý nůž.

Policista se usmál. Jeho hlas měl melodický rytmus a se slovy se mazlil jako člověk, který se naučil číst anglicky jako samouk.

„Pozor, dědku. I když jsi vytáhl nůž proti pistoli určitě omylem, moc rád tě zastřelím, pokud ti okamžitě nevypadne z ruky.“

Starý muž pohnul zápěstím. Jeho nůž se vysunul a ostří ztrojnásobilo svou délku, takže se podobalo rapíru. Mrzák zároveň natáhl ruku a jediným ladným pohybem zabodl nůž policistovi do krku. Ten zvedl jednu ruku k hrdlu a druhou se snažil namířit. Staroch zabořil ostří hlouběji, zatočil jím a přerušil muži míchu, když meč projel celým krkem a vynořil se ze zad. Revolver zarachotil o podlahu tunelu. Když mrzák vytáhl meč, policista se svalil na kameny vedle své zbraně.

Kevinovi unikl z hrdla dávivý zvuk. Oči vytřeštěné šokem a strachem přeskakovaly z mrtvého muže na meč, jenž se zjevil jakoby odnikud, a pak znovu na mrtvého. „Jak – co?“

Jeho společník se dotkl pojistky pružiny a meč se proměnil v obyčejné ostří, které vrátil do boty. „Stejný princip jako u divadelní rekvizity,“ vysvětlil. „Jenom trochu upravený. Máš sirky?“

Kevin strčil třesoucí se ruce do kapes, zatápal v nich a nakonec vytáhl lahvičku v látkovém obalu.

„Podívám se, jestli někdo není v ústí tunelu,“ řekl mu staroch. „Počkej na můj signál. Pamatuj si, pět minut. Pořádně se přesvědč, jestli to hoří, a pak utíkej jako o život! Pět minut.“

Pět minut na únik do bezpečí. Ne však v případě, že pomalu hořící střelný prach nahradil rychle hořící trinitrotoluen, který dokázal překonat tři metry ve vteřině.

Mrzák překročil policistovo tělo a spěchal k ústí průzkumného tunelu. Když neviděl nikoho nablízku, uhodil dvakrát silně do skály sekáčem. Vrátila se mu tři zazvonění. Vzduch byl čistý.

Starý muž vytáhl služební železničářské hodinky Waltham, které by si žádný horník nemohl dovolit. Tenhle časoměřič se sedmnácti rubíny musel ze zákona nosit každý průvodčí, výpravčí a strojvůdce. Hodinky měly zaručenou odchylku půl minuty za týden, ať už se natřásaly v horku kabiny lokomotivy nebo mrzly na zasněženém nástupišti stanice v horách Sierry Nevady. Bílý ciferník s arabskými číslicemi byl viditelný i v přítmí. Díval se, jak vteřinová ručička odpočítává sekundy místo minut, které měl Kevinovi údajně poskytnout pomalu hořící střelný prach k útěku do bezpečí.

Pět vteřin bude Kevinovi trvat, než odzátkuje lahvičku, vyndá z ní jednu sírovou zápalku a klekne si vedle šňůry. Tři vteřiny, než roztřesené prsty škrtnou zápalkou o ocelové kladivo. Jednu vteřinu, než jasně vzplane. Pak se plamen dotkne trinitrotoluenové zápalnice.

Mrzákova obličeje se dotkl jemný závan vzduchu.

Pak z ústí zadul vítr poháněný dutým duněním dynamitu explodujícího hluboko ve skále. Zlověstný rachot a další vzduchová vlna zvěstovaly, že se průzkumný tunel zavalil.

Následoval hlavní tunel.

Muž se ukryl mezi trámy podpírající ústí a čekal. Byla pravda, že průzkumný tunel a muže pracující v tom hlavním dělilo šest metrů žuly. Ale v místě, kam dal dynamit, narušovalo pevnou skálu množství prasklin.

Zem se otřásala jako při zemětřesení.

Staroch si dovolil pochmurný úsměv. Třes pod jeho botami mu prozradil víc než vyděšený křik horníků a minérů valících se z hlavního tunelu. Víc než polekané výkřiky těch, kteří se sbíhali k ústím obou štol chrlících kouř, aby se podívali, co se stalo.

Více než sto metrů daleko v útrobách hory se zhroutil strop tunelu. Načasoval to tak, aby pohřbil vlak se sutí, rozdrtil dvacet vagonů, lokomotivu a její tendr. Nijak ho neznepokojovalo, že při tom zahynou i dělníci. Ti byli stejně bezvýznamní jako železniční policista, kterého právě zabil. Nelitoval ani zraněné muže polapené ve tmě za hromadou kamení. Čím větší bude počet mrtvých, zkáza a zmatek, tím pomalejší bude odklízení trosek a tím delší zpoždění.

Stáhl si pásku z oka a dal si ji do kapsy. Pak si sundal klobouk se zplihlou obrubou, ohrnul ji dovnitř a znovu si ji nasadil na hlavu jako plochou hornickou čapku. Rychle si odvázal šátek pod kalhotami, který mu znehybňoval koleno a nutil ho kulhat, vyšel dlouhými kroky ze tmy na dvou silných nohách, vklouzl do strkanice vyděšených mužů a utíkal s nimi, klopýtal přes pražce, zakopával o kolejnice a dral se ven. Nakonec prchající dělníci zpomalili zadrženi davem zvědavců běžících směrem ke katastrofě.

Muž známý jako Ničitel se nezastavoval, seskočil do příkopu vedle trati a snadno se vyhnul záchranným týmům a železniční policii po dobře nacvičené únikové trase. Vyhnul se vedlejší koleji, na níž stál soukromý osobní vlak připojený za nablýskanou černou lokomotivou. Obr tiše supěl, jak udržoval páru pro výrobu elektřiny a tepla. Do noci zlatě zářila řada oken se záclonami. Studeným vzduchem pronikala hudba a on viděl sluhy v livrejích prostírající stůl k večeři. Když kolem něho předtím procházeli k tunelu, pronesl mladý Kevin plamennou řeč proti „privilegované hrstce“, která cestuje v luxusu, zatímco horníci jsou placeni dvěma dolary za den.

Ničitel se usmál. Byl to osobní vlak prezidenta železniční společnosti. Věděl, že v těch přepychových vagonech vypukne peklo, až se prezident dozví, že se hora zřítila do jeho tunelu, a vsadil by se, že se Kevinova „privilegovaná hrstka“ nebude toho večera cítit nijak zvlášť privilegovaně.

Půldruhého kilometru dál po nově položené trati ozařovalo ostré elektrické světlo rozlehlý komplex s ubytovnami pro dělníky, sklady, strojními dílnami, dynamy, množstvím vedlejších kolejí s vagony naloženými materiálem a kruhovým depem pro obracení a opravy lokomotiv. Pod touto oblastí, dole v kotlině, bylo vidět petrolejky tábora na konci železnice, dočasného města ze stanů a vyřazených nákladních vagonů, v nichž sídlily provizorní tančírny, saloony a nevěstince, které šly v patách stále se posunujícího staveniště.

Teď se bude posunovat mnohem pomaleji.

Odstranit zával v tunelu potrvá celé dny. Nejméně další týden zabere zabezpečování uvolněné skály a oprava škod, aby se mohly obnovit práce. Tentokrát sabotoval železnici poměrně důkladně, věnoval tomu zatím největší úsilí. A i kdyby se jim podařilo identifikovat ostatky Kevina, jediného svědka, který ho mohl spojit s tím zločinem, ukázalo by se, že mladík byl horká hlava a předtím, než se nešťastnou náhodou vyhodil do vzduchu, vedl ve společnosti nekvalifikovaných dělníků radikální řeči.

2

V ROCE 1907 BYL ZVLÁŠTNÍ VLAK V AMERICE NEJVĚTŠÍM symbolem bohatství a moci. Obyčejní milionáři s letními vilami v Newportu, domem na Park Avenue nebo sídly u řeky Hudson jezdili mezi svými honosnými bydlišti v soukromých vagonech připojených k osobním vlakům. Ale titáni – muži, kterým patřily železnice – cestovali ve zvláštních, soukromých vlacích s vlastními lokomotivami schopnými dojet kamkoliv po kontinentu podle přání majitele. Nejrychlejší a nejluxusnější zvláštní vlak ve Spojených státech měl prezident Jižní pacifické dráhy Osgood Hennessy.

Hennessyho vlak byl natřený jasně červenou barvou a táhla ho silná lokomotiva Baldwin Pacific 4-6-2, černá jako uhlí v jejím tendru. Jeho soukromé vagony pojmenované po jeho dávno zesnulé manželce Nancy č.1 a Nancy č.2 měřily každý pětadvacet metrů a byly tři metry široké. Z oceli je na objednávku vyrobila společnost Pullman a zařídili evropští návrháři interiérů.

V Nancy č.1 měl Hennessy kancelář vybavenou telefonem, který se dal připojit na síť v kterémkoliv městě, kde zastavili, salon, ložnice s mosaznými postelemi a koupelny s mramorovými vanami. Nancy č.2 vezla moderní kuchyni, spíže se zásobami na měsíc, jídelnu a ubikace pro služebnictvo. V zavazadlovém voze byl prostor vyhrazený pro automobil Packard Gray Wolf jeho dcery Lillian. Jídelní vůz a luxusní spací vagon značky Pullman byly určené pro inženýry, bankéře a právníky podílející se na stavbě zkratky pod Kaskádovým pohořím. Jakmile se Hennessyho speciál rozjel po hlavní trati, mohl ho za půl dne dovézt do San Franciska, za tři dny do Chicaga a za čtyři do New Yorku, když se vyměňovaly druhy lokomotiv, aby se plně využilo podmínek tratí. Když ani to nebylo dost rychlé, aby to uspokojilo jeho celoživotní ambice ovládat veškerou železniční dopravu v zemi, byl jeho vlak vybaven „přeskakovacím telegrafem“, Edisonovým patentem fungujícím na principu elektromagnetické indukce, který předával telegrafické zprávy mezi jedoucím vlakem a telegrafními dráty nataženými podél trati.

Hennessy byl starý muž, malý, plešatý a působící klamně křehkým dojmem. Měl ostražité černé fretčí oči, chladný pohled, který odrazoval od lhaní a bral falešné naděje, a srdce, jak tvrdili jeho zruinovaní konkurenti, hladového jedovatého ještěra. Hodiny poté, co se tunel zřítil, byl stále jen v košili s vyhrnutými rukávy a diktoval rychlostí kilometru a půl za minutu telegrafistovi, když byl uveden první z jeho hostů na večeři.

Uhlazený a elegantní senátor Spojených států Charles Kincaid dorazil dokonale oblečený ve večerním. Byl vysoký a výrazně pohledný. Vlasy měl ulíznuté, knír zastřižený. Na jeho hnědých očích nebylo poznat, co si myslí – nebo zda si vůbec něco myslí. Ale nasládlý úsměv měl vždy připravený.

Hennessy politika přivítal se stěží skrývaným pohrdáním. „Pokud jste to ještě neslyšel, Kincaide, došlo k další nehodě. A tohle byla sabotáž!“

„Proboha! Jste si jistý?“

„Tak zatraceně jistý, že jsem už poslal telegram do Van Dornovy detektivní kanceláře.“

„Skvělé rozhodnutí, pane! Sabotáž podle mého přesahuje schopnosti místních šerifu, i kdybyste tady, uprostřed ničeho, nějakého našel. Je to trochu moc i na vaši železniční policii.“ Ty lumpy ve špinavých uniformách, mohl dodat Kincaid, ale senátor byl ve službách železnice a musel si dávat pozor na jazyk, když mluvil s mužem, jenž ho dostal nahoru a snadno ho mohl svrhnout. „Jak zní Van Dornovo moto?“ zeptal se vtíravě, aby se vetřel do přízně. „Nikdy se nevzdáváme, nikdy!“

„Pane, protože k tomu mám kvalifikaci, cítím se povinován řídit vaše muže při vyklízení tunelu.“

Hennessyho tvář se svraštila pohrdáním. Ten hejsek pracoval v zámoří na stavbách mostů pro Bagdádskou železnici Otomanské říše a noviny ho začaly nazývat „hrdinným inženýrem“, protože údajně zachránil sestry amerického Červeného kříže a misionáře z tureckého zajetí. Hennessy bral jeho nepotvrzené hrdinství s velkou rezervou, ale Kincaid nějak vyměnil svou pochybnou slávu za nabídku zkorumpované státní legislativy reprezentovat „zájmy“ železničních společností v „milionářském klubu“ Senátu Spojených států. A nikdo nevěděl lépe než Hennessy, že Kincaid bohatne z úplatků.

„Tři muži zemřeli okamžitě,“ zavrčel. „Patnáct jich tam uvízlo. Další inženýry nepotřebuju. Potřebuju hrobníky. A prvotřídního detektiva.“

Hennessy se otočil zpátky k telegrafistovi. „Už Van Dorn odpověděl?“

„Ještě ne, pane. Právě jsme poslali -“

„Joe Van Dorn má agenty v každém městě na kontinentu. Napište jim všem!“

Hennessyho dcera Lillian přispěchala ze svého soukromého apartmá. Kincaid vytřeštil oči a jeho úsměv získal na dychtivosti. Přestože se nacházeli na zaprášené vedlejší koleji hluboko v Kaskádovém pohoří, byla oblečená tak, že by se za ní otáčely hlavy v těch nejpřepychovějších jídelnách v New Yorku. Večerní róbu z bílého sifonu měla staženou v úzkém pase a hluboký výstřih jen částečně zakrývala hedvábná růže. Ladný krk jí obepínal perlový náhrdelník posetý diamanty a vlasy měla vyčesané nahoru do zlatého oblaku s vlnitými kadeřemi spadajícími přes vysoké obočí. Třpytivé náušnice s diamanty s Peruzziho broušenými fasetami přitahovaly pozornost k jejímu obličeji. Předvádí se, pomyslel si Kincaid cynicky. Ukazuje, co může nabídnout, a je toho spousta.

Lillian Hennessyová byla výrazně krásná, velmi mladá a velice, velice bohatá. Partie pro krále. Nebo senátora, který má namířeno do Bílého domu. Problémem byl ten prudký plamen v jejích úžasně bleděmodrých očích, který oznamoval, že patří mezi ty, které se nenechají snadno zkrotit. A teď ji její otec, jenž jí nikdy nedokázal nasadit uzdu, jmenoval svou soukromou tajemnicí, což ji učinilo ještě nezávislejší.

„Otče,“ řekla, „mluvila jsem po telegrafonu s hlavním inženýrem. Věří, že mohou vstoupit do průzkumného tunelu z druhé strany a prokopat se odtamtud do hlavního. Záchranné týmy jsou už v plné práci. Tvoje telegramy jsou odeslané. Je načase, aby ses převlékl k večeři.“

„Nebudu večeřet, když jsou tam ti muži uvěznění.“

„Hladověním jim nijak nepomůžeš.“ Obrátila se ke Kincaidovi. „Dobrý večer, Charlesi,“ pronesla chladně. „Paní Comdenová na nás čeká v salonu. Dáme si koktejl, než se otec převlékne.“

Sklenky už byly prázdné, ale Hennessy se ještě neobjevil. Paní Comdenová, smyslná tmavovláska něco přes čtyřicet oblečená do přiléhavých zelených šatů a ozdobená diamanty broušenými po starém evropském způsobu, řekla: „Dojdu pro něj.“ Odešla do Hennessyho kanceláře. Ignorovala telegrafistu, jenž se jako všichni telegrafisté zavázal přísahou, že nikdy neprozradí obsah zpráv, které odesílá nebo přijímá, položila měkkou ruku na Hennessyho kostnaté rameno a řekla: „Všichni už mají hlad.“ Její rty se rozevřely v neodolatelném úsměvu. „Dáme si večeři. Pan Van Dorn se určitě brzy ozve.“

Zatímco mluvila, lokomotiva dvakrát zahvízdala v signálu Vpřed a vlak se hladce rozjel.

„Kam jedeme?“ zeptala se, nijak překvapená, že jsou znovu na cestě. „Sacramento, Seattle a Spokane.“

3

ČTYŘI DNY PO VÝBUCHU V TUNELU DOHONIL VAN DORN Osgooda Hennessyho, který cestoval rychle a daleko, na seřaďovacím nádraží Velké severní železnice v Hennessyville. Toto zbrusu nové město na předměstí Spokane ve státu Washington poblíž hranice s Idahem bylo cítit čerstvým stavebním dřívím, kreozotem a hořícím uhlím, ale už se mu říkalo „Minneapolis Severozápadu“. Van Dorn věděl, že Hennessy tady realizoval část svého plánu na zdvojnásobení délky kolejí Jižní pacifické tím, že k ní připojil severní transkontinentální trasy.

Zakladatel proslulé Van Dornovy detektivní agentury byl vysoký, dobře oblečený plešatící muž přes čtyřicet, který vypadal spíš jako prosperující obchodní cestující než metla podsvětí. Choval se žoviálně, měl silný římský nos, pohotový úsměv lehce tlumený nádechem irské melancholie v očích a úžasné ryšavé licousy, které se táhly až k ještě úžasnějšímu ryšavému plnovousu. Když se přiblížil k Hennessyho zvláštnímu vlaku, zaslechl zvuk ragtimeu přehrávaný na gramofonu. S upřímnou úlevou pokýval hlavou. Poznal tu živou, touhyplnou melodii nejnovější skladby Scotta Joplina „Search-Light Rag“ a ta hudba mu prozradila, že Hennessyho dcera Lillian je nedaleko. Popudlivého prezidenta Jižní pacifické dráhy bylo snazší zvládnout, když byla poblíž.

Zastavil se na nástupišti, protože vytušil ve vagonu nějaký rozruch. Objevil se Hennessy a vystrkoval ze dveří starostu Spokane. „Vypadněte z mého vlaku! Hennessyville se nikdy nepřipojí k vašemu samosprávnému městu. Nebudu ze svého nádraží platit daně Spokane!“

Na Van Dorna štěkl: „Že jste si ale dal na čas!“

Van Dorn reagoval na Hennessyho příkrost vřelým úsměvem. Jeho silné bílé zuby se zaleskly v houští ryšavých vousů, když sevřel malou prezidentovu ruku ve svých tlapách a vlídně zahalekal: „Byl jsem v Chicagu a vy někde na druhém konci mapy. Vypadáte dobře, Osgoode, i když trochu mrzutě. Jak se daří krásné Lillian?“ zeptal se, když ho Hennessy uvedl dovnitř.

„Pořád je s ní víc problémů než s vagonem plným Taliánů.“

„A tady ji máme! No páni, vy jste ale vyrostla, mladá dámo, neviděl jsem vás od –“

„Od té doby, kdy vás otec v New Yorku najal, abyste mě vrátil do školy slečny Porterové?“

„Ne,“ opravil ji Van Dorn. „Myslím, že naposledy to bylo, když jsem vás dostal na kauci z vězení v Bostonu po tom průvodu sufražetek, který se vymkl kontrole.“

„Lillian!“ řekl Hennessy. „Chci, abys o této schůzce pořídila zápis a připojila ho ke smlouvě s Van Dornovou agenturou.“

Nezbedný pohled v jejích očích nahradil cílevědomý, profesionální výraz. „Smlouva je připravená k podpisu, otče.“

„Joe, předpokládám, že víte o těch útocích.“

„Pokud tomu správně rozumím,“ řekl Van Dorn vyhýbavě, „ty hrozné nehody postihují stavbu Jižní pacifické dráhy v Kaskádovém pohoří. Přišli jste o mnoho dělníků a zahynulo i několik nevinných cestujících.“

„To všechno nemohou být nehody,“ odsekl Hennessy příkře. „Někdo dělá všechno pro to, aby stavbu překazil. Najímám vaši agenturu proto, abyste ty sabotéry dostal, ať už to jsou anarchisté, cizinci nebo stávkující. Zastřelte je, pověste je, udělejte, co budete muset, ale zastavte to.“

„Jakmile mi od vás přišel telegram, pověřil jsem tím případem svého nejlepšího agenta. Pokud se vaše podezření potvrdí, udělám z něho hlavního vyšetřovatele.“

„Ne!“ řekl Hennessy. „Chci, abyste se toho ujal vy, Joe. Osobně.“

„Isaac Bell je můj nejlepší muž. Kéž bych měl v jeho věku talent jako on.“

Hennessy ho přerušil. „Řekneme si to na rovinu, Joe. Můj vlak stojí jen šest set kilometrů severně od sabotovaného tunelu, ale cesta sem byla se všemi objížďkami dlouhá jedenáct set kilometrů. Cesta přes hory zkrátí vzdálenost o celý den. Úspěch téhle trasy a budoucnost celé železnice jsou příliš důležité, než aby se mohlo něco zanedbat.“

Van Dorn věděl, že Hennessy je zvyklý prosadit pokaždé svou. Vystavěl koneckonců železniční tratě od Atlantiku k Pacifiku tím, že převálcoval své konkurenty, komodora Vanderbilta a J. P. Morgana, přelstil Mezistátní obchodní komisi a Kongres Spojených států a oklamal nepřítele trustů prezidenta Teddyho Roosevelta. Proto byl Van Dorn rád, když je náhle vyrušil Hennessyho průvodčí. Vedoucí vlaku stál ve dveřích v neposkvrněné uniformě z tmavomodré látky ozdobené nablýskanými mosaznými knoflíky a lemované šňůrou v červeném odstínu Jižní pacifické.

„Omlouvám se, že ruším, pane. Chytili jsme tuláka, co se pokoušel proniknout do vašeho vlaku.“

„A proč mě s tím obtěžujete? Já tady řídím železnici. Předejte ho šerifovi.“

„On tvrdí, že se za něho pan Van Dorn zaručí.“

Do Hennessyho soukromého vagonu vstoupil vysoký muž střežený dvěma podsaditými železničními policisty. Na sobě měl potrhaný úbor nekvalifikovaného dělníka, který při hledání práce jezdí na nákladních vagonech. Džínový kabát a kalhoty měl pokryté prachem, boty odřené. Klobouk, pomačkaný kovbojský stetson, už zažil hodně deště.

Lillian Hennessyová si nejdřív všimla jeho nafialovělých očí, které přejížděly po každém koutě a skulině salonu ostrým, pátravým pohledem. Přestože byly rychlé, zdálo se, že se zastavují na každém obličeji, jako by četly i ty nejtajnější myšlenky jejího otce, Van Dorna a nakonec i její. Kurážně ten pohled opětovala, ale připadala si jako hypnotizovaná.

Byl vysoký hodně přes metr osmdesát a štíhlý jako arabský plnokrevník. Horní ret mu zakrýval hustý knír, stejně zlatý jako husté vlasy a strniště na zarostlých tvářích. Ruce mu volně visely u boků, prsty měl dlouhé a elegantní. Lillian si všimla odhodlaného postavení jeho čelisti a rtů a usoudila, že je mu asi třicet let a je nesmírně sebejistý.

Jeho doprovod zůstal stát poblíž, ale nedotýkal se ho. Teprve když odtrhla pohled od obličeje vysokého muže, uvědomila si, že si jeden z policistů tiskne k nosu zakrvácený kapesník. Druhý mrkal oteklým okem s černým monoklem.

Joseph Van Dorn si dovolil blazeovaný úsměv. „Osgoode, mohu vám představit Isaaka Bella, který za mě povede vyšetřování?“

„Dobrý den,“ pozdravil Isaac Bell. Postoupil kupředu a natáhl ruku. Stráže vyrazily za ním.

Hennessy je propustil strohým „Ven!“.

Policista utírající si nos kapesníkem pošeptal něco průvodčímu, který je popoháněl ke dveřím.

„Promiňte, pane,“ ozval se průvodčí. „Chtějí zpátky to, co jim patří.“

Isaac Bell vytáhl z kapsy olověný zabiják potažený kůží.

„Jak se jmenuješ?“

„Billy,“ zněla rozmrzelá odpověď. Bell mu hodil obušek a řekl se stěží potlačovanou zlostí: „Billy, až ti příště někdo nabídne, že půjde po dobrém, věř mu.“

Obrátil se k muži s monoklem. „A ty?“

„Ed.“

Bell vytáhl revolver a podal ho Edovi pažbou napřed. Pak mu nasypal do dlaně pět nábojů a řekl: „Nikdy netas zbraň, se kterou neumíš zacházet.“

„Myslel jsem, že umím,“ zamumlal Ed a něco v jeho výrazu zpráskaného psa vysokého detektiva obměkčilo.

„Byl jsi kovboj, než ses dal k dráze?“ zeptal se Bell.

„Ano, pane, potřeboval jsem práci.“

Bellovy oči zjihly na odstín světlejší modré a rty se rozevřely v chápavém úsměvu. Z kapsičky na vnitřní straně opasku vytáhl zlatou minci. „Tu máš, Ede. Sežeň si na to oko biftek a kupte si každý panáka.“

Strážci přikývli. „Děkujeme, pane Belle.“

Bell obrátil pozornost k prezidentovi Jižní pacifické dráhy, který se na něho s očekáváním díval. „Pane Hennessy, podám vám zprávu, jakmile se vykoupu a převléknu.“

„Sluha má tvůj vak,“ řekl Van Dorn s úsměvem.

***

DETEKTIV SE VRÁTIL za půl hodiny se zastřiženým knírem a tuláckými hadry vyměněnými za trojdílný oblek ušitý z kvalitní, hustě tkané anglické vlny vhodné do podzimního chladu. Bleděmodrá košile a tmavofialová kravata uvázaná na úzký uzel zdůrazňovaly barvu jeho očí.

Isaac Bell věděl, že musí dát hned na začátku najevo, že vyšetřování veden on, ne panovačný ředitel železniční společnosti. Nejprve opětoval vřelý úsměv Lillian Hennessyové. Pak se zdvořile uklonil smyslné, tmavovlasé ženě, která potichu vstoupila a posadila se do koženého křesla. Nakonec se obrátil k Osgoodovi Hennessymu.

„Nejsem zcela přesvědčený, že ty nehody byly sabotáže.“

„K čertu s tím, co si myslíte! Dělníci se bouří po celém Západě. A na Wall Street máme paniku vyprovokovanou radikálními agitátory.“

„Je pravda,“ přiznal Bell, „že stávky řidičů tramvají v San Francisku a telegrafistů z Western Union odborové představitele rozhořčily. A i když se vůdci Západní federace horníků, kteří stojí před soudem v Boise, opravdu spikli, aby zavraždili guvernéra Steunenberga – o čemž pochybuji, protože detektivové pracující na tom případu svoji práci odflákli –, zjevně bylo pořád víc než dost násilných radikálů, kteří mohli položit dynamit před bránu guvernérova sídla. Stejně tak nebyl atentátník, jenž zavraždil prezidenta McKinleyho, jediným anarchistou v zemi. Ale –“

Isaac Bell se odmlčel a upřel pohled na Hennessyho. „Pan Van Dorn mi platí za to, abych lovil vrahy a bankovní lupiče po celém kontinentu. Najezdím zvláštními vlaky, expresy a couráky za měsíc víc než většina lidí za celý život.“

„Co má vaše cestování společného s útoky na mou železnici?“

„Vlaková neštěstí jsou častá. V loňském roce vyplatila Jižní pacifická dva miliony dolarů jako odškodné pro cestující. Než skončí rok 1907, dojde k deseti tisícům srážek, osmi tisícům vykolejení a více než pěti tisícům úmrtí v důsledku nehod. Jako pravidelný cestující beru osobně, když se vagony nacpou jeden do druhého jako tubusy dalekohledu.“

Osgood Hennessy zrůžověl narůstajícím vztekem. „Povím vám to, co říkám každému reformátorovi, který si myslí, že železnice je kořenem všeho zla. Jižní pacifická dráha zaměstnává sto tisíc lidí. Pracujeme ze všech sil, abychom přepravili sto milionů cestujících a tři sta milionů tun nákladu ročně!“

„Já mám náhodou vlaky rád,“ ozval se Bell tichým hlasem. „Ale železničáři nepřehánějí, když říkají, že ten tenký ocelový pruh, který drží kola na trati, tvoří pár centimetrů předělu mezi tímhle světem a věčností.“

Hennessy uhodil do stolu. „Ti vražední radikálové jsou zaslepení nenávistí! Copak nevidí, že rychlost železnice je boží dar pro každého člověka na světě? Amerika je obrovská! Větší než ta rozhádaná Evropa. Širší než rozdělená Čína. Koleje nás spojují. Jak by lidé cestovali bez vlaků? Dostavníky? Jak by vozili svou úrodu na trh? Na vozech tažených voly nebo mulami? Jediná moje lokomotiva utáhne víc než všechny kryté vozy, které kdy přejely Velké planiny – pane Belle, víte, co je Thomas Flyer?“

„Samozřejmě. Thomas Flyer je čtyřválcový automobil Model 35 Thomas o výkonu šedesáti koňských sil, který vyrábějí v Buffalu. Doufám, že společnost Thomas vyhraje příští rok závod z New Yorku do Paříže.“

„A proč myslíte, že pojmenovali automobil po vlaku?“ zahalekal Hennessy. „Kvůli rychlosti! Flyer se říká supermodernímu vlaku, proslavenému svou rychlostí! A –“

„Rychlost je úžasná,“ přerušil ho Bell. „To je důvod, proč…“

To, že Hennessy používal tuto část svého soukromého vagonu jako kancelář, člověk poznal podle srolovaných map, které se daly rozvinout zpod stropu z leštěného dřeva. Vysoký plavovlasý detektiv si vybral podle jejich mosazných štítků a rozvinul železniční mapu, která zobrazovala tratě v Kalifornii, Oregonu, Nevadě, Idahu a Washingtonu. Ukázal na horské hraniční pásmo mezi severní Kalifornií a Nevadou.

„Před šedesáti lety se skupina průkopníků s rodinami, která si říkala Donnerova výprava, pokusila překročit tyhle hory s kolonou vozů. Mířili do San Franciska, ale časný sníh uzavřel průsmyk, který si vybrali pro přechod Sierry Nevady. Donnerova výprava tam uvízla na celou zimu. Došlo jim jídlo. Ti, kteří neumřeli hlady, přežili jen díky tomu, že se živili masem z mrtvých těl.“

„A co sakra mají lidožraví průkopníci společného s mojí železnicí?“

Isaac Bell se usmál. „Dnes, díky vaší železnici, je ten, kdo dostane hlad v Donnerově průsmyku, jen čtyři hodiny cesty vzdálený od skvělých restaurací v San Francisku.“

Strnulá tvář Osgooda Hennessyho neumožňovala velký rozdíl mezi mračením a úsměvem, ale uznale pokýval na Josepha Van Dorna. „Vyhrál jsi, Joe. Pokračujte, Belle. Povězte, co máte na srdci.“

Bell ukázal na mapu. „V uplynulých třech týdnech jste měli podezřelé vykolejení tady v Reddingu, tady v Roseville a Dunsmuiru a zřícení tunelu, které vás přimělo povolat pana Van Dorna.“

„Neříkáte mi nic, co bych už nevěděl,“ vyštěkl Hennessy. „Čtyři pokladači kolejí a strojvůdce mrtví. Deset vyřazených z práce kvůli zlomeninám. Zpoždění stavby o osm dní.“

„A jeden detektiv železniční policie rozdrcený v průzkumném tunelu.“

„Cože? No ano. Zapomněl jsem. Jeden z mých poldů.“

„Jmenoval se Clarke. Aloysius Clarke. Přátelé mu říkali Wish.“

„Toho muže jsme znali,“ vysvětlil Joseph Van Dorn. „Dřív pracoval pro moji agenturu. Skvělý detektiv, ale měl svoje problémy.“

Bell pohlédl každému z přítomných do tváře a jasným hlasem vyslovil ten nejvyšší kompliment na Západě. „Wish Clarke byl muž, se kterým bych chtěl sjíždět řeku.“

Pak řekl Hennessymu: „Cestou sem jsem se stavil v táboře železničních pobudů. U Crescent City na trati Siskiyou,“ ukázal na mapě na severní pobřeží Kalifornie, „jsem zaslechl řeči o nějakém radikálovi nebo anarchistovi, kterému tuláci říkají Ničitel.“

„Radikál! Přesně jak jsem povídal.“

„Ti pobudové toho o něm moc nevědí, ale bojí se ho. Muže, kteří se k němu přidali, už nikdy nikdo nespatřil. Z toho, co jsem zatím zjistil, vyplývá, že si možná pro tu práci v tunelu najal komplice. Mladého agitátora jménem Kevin Butler viděli, jak naskakoval na nákladní vlak jižně od Crescent City.“

„Směrem na Eureku!“ přerušil ho Hennessy. „Ze Santa Rosy to vzal do Reddingu a Weedu a dál ke zkratce pod Kaskádovým pohořím. Říkám to celou dobu. Odboroví radikálové, cizinci, anarchisté. Přiznal se ten agitátor ke svému zločinu?“

„Kevin Butler se bude doznávat ďáblovi, pane. Jeho tělo našli vedle detektiva Clarka v průzkumném tunelu. Avšak nic v jeho minulosti nenaznačuje, že by dokázal provést takový útok sám. Ničitel, jak se mu říká, je stále na svobodě.“

Ve vedlejší místnosti zarachotil telegraf. Lillian Hennessyová naklonila hlavu a zaposlouchala se. Když hluk ustal, přiběhl telegrafista s přepisem. Bell si všiml, že se Lillian neobtěžovala čtením toho, co bylo na papíru, a řekla otci: „Z Reddingu. Kolize severně od Weedu. Vlaku s dělníky zhasla signalizační světla. Vlak s materiálem, který jel za ním, nevěděl, že trať není volná, a naboural do něho. Služební vůz se nasunul do nákladního vagonu. Dva muži z posádky mrtví.“

Hennessy vyskočil na nohy, rudý v obličeji. „Žádná sabotáž? Zhaslá koncová světla, proboha. Ty vlaky měly namířeno do Kaskádového pohoří. To znamená další zdržení.“

Joseph Van Dorn postoupil kupředu, aby prezidenta železniční společnosti, o kterého se pokoušela mrtvice, uklidnil.

Bell popošel k Lillian.

„Vy umíte Morseovu abecedu?“ zeptal se tiše.

„Jste dobrý pozorovatel, pane Belle. Cestuji s otcem od dětství. Nikdy se moc nevzdálí od telegrafního klíče.“

Bell si na tu mladou dámu musel upravit názor. Možná je Lillian víc než jen rozmazlený, tvrdohlavý jedináček, jímž se zdála být. Mohla být cenným zdrojem informací z otcova blízkého okolí. „Kdo je ta dáma, která se k nám připojila?“

„Emma Comdenová je rodinná přítelkyně. Učila mě francouzsky a německy a velice se snažila zlepšit mé chování“ – Lillian zamávala dlouhými řasami nad bleděmodrýma očima a dodala – „při hře na piano.“

Emma Comdenová měla na sobě přiléhavé šaty s okrouhlým límečkem a elegantní brož na hrdle. Představovala Lillianin pravý opak, oblá tam, kde byla mladší žena útlá, oči měla tmavohnědé až černé, vlasy tmavé, leskle kaštanové s rudým nádechem, stažené do francouzského drdolu.

„Chcete říct, že jste se vzdělávala doma, abyste mohla pomáhat otci?“

„Chci říct, že mě vyhodili z tolika dívčích škol na Východě, že otec najal paní Comdenovou, aby dokončila mé vzdělávání.“

Bell se usmál. „Jak můžete mít ještě čas na francouzštinu, němčinu a piano, když jste soukromou tajemnicí vašeho otce?“

„Přerostla jsem svou učitelku.“

„A paní Comdenová přesto zůstala…?“

Lillian odpověděla chladně. „Pokud máte oči, pane detektive, možná jste si všiml, že si otec naši ‚rodinnou přítelkyni‘ velice oblíbil.“

Hennessy postřehl, že spolu Isaac a Lillian rozmlouvají. „O co jde?“

„Právě jsem říkal, že jsem zaslechl, že paní Hennessyová byla velká kráska.“

„Lillian nepodědila tvář po mé straně rodiny. Kolik vyděláváte jako detektiv, pane Belle?“

„Maximum ve své branži.“

„Pak určitě pochopíte, že jsem jako otec mladé nevinné dívky povinen zeptat se, kdo vám koupil ty elegantní šaty.“

„Můj dědeček Isaiah Bell.“

Osgood Hennessy vytřeštil oči. Nebyl by překvapenější, ani kdyby mu Bell sdělil, že je potomkem krále Midase. „Isaiah Bell byl váš dědeček? To znamená, že vaším otcem je Ebenezer Bell, prezident Americké státní banky v Bostonu. Dobrý bože, takže bankéř?“

„Můj otec je bankéř. Já jsem detektiv.“

„Můj otec se v životě s žádným bankéřem nesetkal. Pracoval jako pomocný dělník, zatloukal hřeby do pražců. Mluvíte s železničním dělníkem, Belle.

Já začínal stejně jako on, přitloukal jsem kolejnice. Oběd jsem dostával do ešusu. Vypracoval jsem se od píky – byl jsem brzdař, strojník, průvodčí, telegrafista, výpravčí – od kolejí do staniční budovy a pak kanceláře prezidenta.“

„Můj otec se snaží vysvětlit,“ ozvala se Lillian, „že se od zatloukání železných hřebů na horkém slunci dostal k zatloukání slavnostních zlatých hřebů pod slunečníkem.“

„Nezesměšňuj mě, mladá dámo.“ Hennessy stáhl od stropu další mapu. Byl to modrák s dokonale narýsovaným plánem, jenž zobrazoval do nejmenších detailů konzolový most, který se klenul přes hlubokou rokli na dvou vysokých pilířích z kamene a oceli.

„K tomuhle míříme, pane Belle, k mostu přes Kaskádový kaňon. Povolal jsem prvotřídního projektanta a stavbaře Franklina Moweryho, už byl na odpočinku, aby pro mě stvořil ten nejlepší železniční most západně od Mississippi, a Mowery už je skoro hotový. Abych ušetřil čas, postavil jsem ho před prodloužením trati s tím, že jsem poslal pracovní vlaky na opuštěnou železnici pro dopravu dřeva, která se plazí nahoru z Nevadské pouště.“ Ukázal na mapu. „Až se prokopeme sem – až prorazíme tunel 13, bude tam most na nás už čekat. Rychlost, pane Belle. Záleží jen na rychlosti.“

„Musíte stihnout nějaký termín?“ zeptal se Bell.

Hennessy ostře pohlédl na Josepha Van Dorna. „Joe, mohu doufám předpokládat, že důvěrné informace jsou stejně bezpečné u vašich detektivů jako u mých právníků?“

„Bezpečnější,“ odpověděl Van Dorn.

„Mám termín,“ přiznal Hennessy Bellovi.

„Vynucený vašimi bankéři?“

„Těmi ďábly ne. Matkou přírodou. Blíží se ta stará čarodějnice Zima, a až se dostane do Kaskádového pohoří, máme se stavbou utrum až do jara. Vydobyl jsem si v železničním podnikání tu nejlepší pověst, ale jestli nepropojím tunel s mostem přes Kaskádový kaňon ještě letos, přijdu o ni. Mezi námi, pane Belle, jestli se stavba zastaví, ztratím šanci na dokončení zkratky pod Kaskádovým pohořím den po první vánici.“

Joseph Van Dorn řekl: „Jen klid, Osgoode. My ho chytíme.“

Hennessyho to neuklidnilo. Zatřásl plánem, jako by ho chtěl uškrtit. „Jestli mě ti sabotéři zastaví, bude trvat dvacet let, než se o Kaskádové pohoří někdo znovu pokusí. Je to poslední překážka bránící postupu na Západ a já jsem poslední člověk na světě, který má kuráž ji odstranit.“

Isaac Bell nepochyboval, že ten starý muž svou železnici miluje. Nezapomínal ani na vlastní pobouření, které pocítil při představě, že Ničitel zabije a zraní další nevinné lidi. Nevinní byli nedotknutelní. Ale v tom okamžiku myslel Bell hlavně na Wishe Clarka, jak ležérním způsobem vstoupil do cesty noži určenému Bellovi. Řekl: „Slibuju, že ho zastavím.“

Hennessy na něho dlouze pohlédl a pak se pomalu usadil do křesla. „Ulevilo se mi, pane Belle, že se o tu záležitost postará člověk vašeho kalibru.“

Když se Hennessy obrátil na svou dceru pro souhlas, všiml si, že si prohlíží toho bohatého detektiva s dobrými styky jako nové závodní auto, které bude chtít k příštím narozeninám. „Synu?“ zeptal se. „Je nějaká paní Bellová?“

Bell si už všiml, jak se na něho ta mladá pohledná dáma dívá. Bylo to lichotivé a také lákavé, ale on to nebral osobně. Snadno se dalo odhadnout, co jí zaimponovalo. Byl určitě první člověk, který se nedal jejím otcem zastrašit. Ale vzhledem k jejímu okouzlení a náhlému zájmu jejího otce, který postřehl příležitost ji vhodně provdat, cítil mladík nutnost jasně vyjádřit své úmysly.

„Jsem zasnoubený a budu se ženit“ odpověděl.

„Tak zasnoubený? A kde je ta šťastná?“

„Žije v San Francisku.“

„Jak přečkala zemětřesení?“

„Přišla o domov,“ odvětil Bell tajemně a vybavila se mu stále čerstvá vzpomínka na jejich první společnou noc, která náhle skončila, když otřes hodil jejich postelí přes celou místnost a Marionino piano propadlo přední zdí na ulici.

„Marion tam zůstala a pečovala o sirotky. Teď, když už je o většinu z nich postaráno, si našla místo v novinách.“

„Už jste stanovili datum svatby?“ zeptal se Hennessy. „Brzy ho stanovíme,“ řekl Bell.

Zdálo se, že Lillian Hennessyová vzala slovo „brzy“ jako výzvu. „Jsme od San Franciska tak daleko.“

„Tisíc šest set kilometrů,“ potvrdil Bell. „Většinou jsou to pomalá stoupání po příkrých svazích a nekonečné serpentiny přes pohoří Siskiyou což mluví pro váš přejezd Kaskádového pohoří, který zkrátí cestu o celý den,“ dodal a obratně změnil téma z dcer na vdávání na sabotáže. „A to mi připomíná, že by bylo užitečné mít volnou vlakovou jízdenku.“

„Udělám něco lepšího!“ řekl Hennessy a vyskočil na nohy. „Dám vám takovou jízdenku, která vám umožní cestovat zdarma všemi vlaky v zemi. Také dostanete mou rukou psaný dopis, jenž vám dá pravomoc požadovat zvláštní vlak, kdekoliv ho budete potřebovat. Teď pracujete pro dráhu.“

„Ne, pane. Pracuji pro pana Van Dorna. Ale slibuji, že vaše výhody dobře využiji.“

„Pan Hennessy vás vybavil křídly,“ poznamenala paní Comdenová. „Jen kdybyste věděl, kam letět…,“ usmála se krásná Lillian. „Nebo ke komu.“

Když začal znovu cvakat telegrafní klíč, Bell kývl na Van Dorna a mlčky vystoupili z vagonu na nástupiště. Celým seřaďovacím nádražím se proháněl studený vítr, vířící dým a saze. „Budu potřebovat hodně našich mužů.“

„Stačí říct a dostanete je. Koho chcete?“

Isaac Bell odříkal dlouhý seznam jmen. Van Dorn mlčky naslouchal a souhlasně přikyvoval. Nakonec Bell dodal: „Rád bych měl základnu v Sacramentu.“

„Myslel jsem, že navrhnete San Francisco.“

„Z osobních důvodů ano. Rád bych byl ve stejném městě jako moje snoubenka. Ale Sacramento má rychlejší železniční spojení s pobřežím Tichého oceánu i vnitrozemím. Mohli bychom se sejít u Miss Anne?“

Van Dorn nedokázal skrýt překvapení. „Proč se chcete scházet v bordelu?“

„Pokud se tenhle takzvaný Ničitel soustředí na celou kontinentální železnici, je to zločinec s širokou oblastí vlivu. Nechci, aby naše síly někdo viděl, jak se scházejí na veřejném místě, dokud nebudu vědět, co ví a jak to zjistil.“

„Vím určitě, že nám Anne Poundová udělá místo ve svém zadním salonu,“ řekl Van Dorn upjatě. „Pokud myslíte, že je to nejlepší volba. Ale povězte mi, vypátral jste ještě něco jiného kromě toho, co jste pověděl Hennessymu?“

„Ne, pane. Ale mám pocit, že ten Ničitel je neobyčejně ostražitý.“ Van Dorn odpověděl pouhým přikývnutím. Ze zkušenosti věděl, že když má detektiv tak bystrý jako Isaac Bell „pocit“, pak pramení z malých, ale výmluvných detailů, kterých by si většina lidí vůbec nevšimla. Pak dodal: „Je mi moc líto Aloysia.“

„Byl to pro mě šok. Ten člověk mi v Chicagu zachránil život.“

„A vy jemu v New Orleansu,“ opáčil Van Dorn. „A znovu na Kubě.“

„Byl to skvělý detektiv.“

„Rozvážný. Ale upíjel se k smrti a před tím jste ho zachránit nemohl. Ne že byste se nesnažil.“

„Byl nejlepší,“ trval tvrdohlavě na svém Bell. „Jak zemřel?“

„Jeho tělo rozdrtilo kamení. Wish byl zjevně přímo na tom místě, kde dynamit vybuchl.“

Van Dorn smutně potřásl hlavou. „Ten muž měl dokonalé instinkty. I když byl opilý. Strašně nerad jsem ho propouštěl.“

Bell zachoval neutrální tón. Jeho služební zbraň ležela několik kroků od těla, což naznačuje, že ji před výbuchem vytáhl z pouzdra.

„Mohla ji tam odhodit exploze.“

„Byl to starý armádní revolver, který miloval. V pouzdře s chlopní. Ten nevypadl. Musel ho držet v ruce.“

Van Dorn kontroval chladnou otázkou, aby potvrdil Bellovu doměnku, že se Aloysius Clarke pokusil útoku zabránit. „Kde byla jeho placatice?“

„Měl ji v kapse.“

Van Dorn přikývl a chystal se změnit téma, ale Isaac Bell ještě zdaleka neskončil.

„Musel jsem zjistit, jak se dostal do tunelu. Zemřel ještě před výbuchem nebo až při něm? Naložil jsem tedy jeho tělo do vlaku a odvezl ho k jednomu doktorovi v Klamath Falls. Byl jsem u toho, když ho ohledával. Doktor mi ukázal, že než Wishe rozdrtily balvany, schytal to nožem do krku.“

Van Dorn sebou trhl. „Někdo mu podřízl hrdlo?“

„Nepodřízl. Probodl. Nůž prošel krkem, pronikl mezi dvěma krčními obratli, přerušil míchu a vyšel v týle ven. Doktor říkal, že to bylo provedeno hladce, jako chirurgem nebo řezníkem.“

„Nebo to byla jen náhoda.“

„Jestli ano, měl vrah dvojnásobné štěstí.“

„Jak to myslíte?“

„Neřekl byste, že přemoci Wishe Clarka vyžadovalo především velkou dávku štěstí?“

Van Dorn pohlédl stranou. „Zbylo něco v té placatici?“ Bell se na svého šéfa smutně pousmál. „Nebojte, Joe, já bych ho také vyhodil. Byla suchá jako troud.“

„Byl napaden zepředu?“

„Vypadá to tak,“ řekl Bell. „Ale vy tvrdíte, že Wish už držel zbraň v ruce.“

„Přesně tak. Jak ho tedy Ničitel mohl dostat nožem?“

„Hodil ho?“ zeptal se Van Dorn nejistě.

Bellova ruka slétla k jeho botě a vytáhla vrhací nůž. Převaloval ocelovou čepel v dlani a potěžkával ji. „Potřeboval by katapult, aby prohnal nůž skrz naskrz krkem velkého chlapa.“

„Samozřejmě… Dávejte si pozor, Isaaku. Jak říkáte, tenhle Ničitel musí být rychlý jako blesk, když dokázal vyřídit Wishe Clarka. I když opilého.“

„Dostane příležitost, aby mi ukázal, jak rychlý je,“ zapřisáhl se Isaac Bell.

4

ELEKTRICKÁ SVÉTLA NA PŘÍSTAVNÍ HRÁZI VENICE PIER V Santa Monice ozařovala lanoví třístěžňové lodi kotvící nastálo podél ní a obrysy střechy velkého pavilonu. Dechová kapela hrála v rychlém tempu „Pochod gladiátorů“ od Johna Philipa Sousy.

Pobřežní paběrkovač se obrátil k té hořkosladké hudbě zády a kráčel po udusaném písku do tmy. Světla se odrážela na vlnách a vrhala před něho pěnivý stín, zatímco chladný vítr od Tichého oceánu cloumal potrhanými šaty. Byl odliv a on pátral po nějaké kotvě, kterou by mohl ukrást.

Obešel celou vesničku. Japonští rybáři, kteří v ní žili, vytáhli své lodě na pláž blízko k chatrčím, aby je měli na očích. Těsně za Japonci našel, co hledal, jeden z malých člunů rozmístěných po pláži Americkou společností pro záchranné čluny, aby bylo možné s jejich pomocí zachraňovat ztroskotané námořníky a topící se turisty. Čluny byly plně vybaveny ke spuštění posádkou složenou z dobrovolníků. Nadzdvihl plachtu a hmatal ve tmě po veslech, plovacích vestách, vědrech na vylévání vody, až se rukou dotkl chladného kovu kotvy.

Nesl kotvu zpátky k molu. Než se dostal k osvětlenému místu, zamířil vzhůru po mírném svahu s hlubokým pískem do města. Ulice byly tiché, domy temné. Uhnul před pěší policejní hlídkou a pokračoval nerušeně ke stájím, které se jako většina stájí v té oblasti postupně přestavovaly, aby se daly použít pro motorová vozidla. Náklaďáky a automobily procházející opravou parkovaly bez ladu a skladu mezi vozy, bryčkami a lehkými kočáry. Pach benzinu se mísil s vůní sena a zápachem hnoje.

Ve dne to bylo živé místo, často navštěvované podkoními, taxikáři, kočími a mechaniky, kteří kouřili, žvýkali a tlachali. Toho večera tam však byl jen kovář, který tuláka překvapil, když mu dal za kotvu celý dolar. Slíbil mu jen padesát centů, ale něco vypil a patřil k těm lidem, v nichž whisky probouzí štědrost.

Kovář se rychle pustil do práce, aby kotvu překoval dřív, než si někdo všimne, že byla ukradena. Začal tím, že částečně odřízl jedno ze dvou ramen s plochou trojúhelníkovou špicí na konci a bušil do studené litiny kladivem a majzlíkem tak dlouho, až upadlo docela. Pak vzal pilník, aby ohladil zubaté místo zlomu. Když zvedl kotvu ke světlu, to, co z ní zbývalo, vypadalo jako hák.

Zpocený i přes noční chlad vypil jedno pivo a pořádně si lokl z láhve s vinětou Kelloggs Old Bourbon, než začal vrtat díru do tyče kotvy, jak ho o to zákazník požádal. Vrtat do litiny byla těžká práce. Přestal, aby popadl dech, a vypil další pivo. Pak práci konečně dodělal s mlhavým pocitem, že ještě jeden lok whisky, a vyvrtal by si díru do dlaně místo do kotvy.

Zabalil hák do deky, kterou přinesl zákazník, a vložil ji do jeho cestovní brašny. S točící se hlavou zvedl uříznuté rameno kotvy z písku vedle kovadliny, kam odpadlo. Přemýšlel, co by s ním mohl udělat, když zákazník zabušil na dveře. „Přines mi to ven.“

Ten muž stál ve tmě a kovář viděl z jeho ostrých rysů ještě méně než předchozího večera. Ale poznal ten silný hlas, precizní východní výslovnost, povýšené chování, výšku a jeho městský jednořadový kabát po kolena.

„Řekl jsem, přines to sem!“

Kovář vynesl tašku ze dveří.

„Zavři dveře!“

Zavřel za sebou dveře, z nichž vycházelo světlo, a jeho zákazník si vzal vak s úsečným „Díky, dobrý muži!“.

„Přijďte zas,“ zamumlal kovář a přemýšlel, co sakra bude ten chlap v kabátu dělat s polovičkou kotvy.

Zlatý desetidolar, mzda za týdenní těžkou práci v těch zlých časech, se třpytil v šeru. Kovář ho vyhodil do vzduchu, nechytil a musel si kleknout, aby ho našel v písku. Cítil, jak se neznámý tyčí nablízku. Neklidně se ohlédl a uviděl ho, jak sahá do obnošené vysoké boty, která se nehodila k jeho elegantnímu oděvu. V tom okamžiku se dveře za ním rozlétly a na mužovu tvář dopadlo světlo. Ze dveří se vypotáceli tři podkoní a automechanik, všichni namol opilí, a zařvali smíchy, když uviděli kováře klečet v písku. „Sakra!“ vykřikl mechanik. „Vypadá to, že Jim už taky dopil flašku!“

Zákazník se k nim obrátil zády a zmizel v postranní uličce. Kovář se nikdy nedozvěděl, že zbývala pouhá vteřina, aby zemřel rukou člověka, který zabíjí i jen pro jistotu.

***

PO VĚTŠINU těch sedmačtyřiceti let, po které už bylo hlavním městem Kalifornie Sacramento, poskytovalo bílé sídlo Anne Poundové příjemnou pohostinnost zákonodárcům a lobbistům v pohodlné vzdálenosti tří bloků od kalifornského Bílého domu. Bylo velké a krásné, postavené v úsporném raně viktoriánském slohu. Bílé zdi obložené dřevem doplňovaly věžičky, štíty, verandy a zábradlí. Uvnitř zkrášlovaly velkou vstupní halu navoskované ořechové dveře a olejové portréty paní domu v jejích mladších letech. Schodiště s červeným kobercem bylo tak proslulé v politických kruzích, že se míra styků politika dala posoudit podle toho, jestli se usmál, když uslyšel frázi „schody do nebe“.

V osm hodin večer si madam osobně, značně starší a na první pohled mohutnější, s bujnou hřívou dříve světlých vlasů bílou jako dřevěné obložení domu, vychutnávala pozornost všech přítomných na vínové pohovce v zadním přijímacím pokoji, na které se usadila v záplavě zeleného hedvábí. V pokoji se nacházelo mnoho takových pohovek, prostorných křesel, naleštěných mosazných plivátek, do zlata zarámovaných obrazů vyspělých žen v různých stadiích svlečenosti a bar vybavený křišťálovými sklenicemi. Toho večera byla místnost bezpečně uzavřená osm centimetrů silnými dvoukřídlovými dveřmi z mahagonu. Na stráži u nich stál elegantně oblečený vyhazovač, bývalý zápasník, o němž se říkalo, že složil „Gendemana Jima“ Corbetta, přeborníka těžké váhy, v době jeho největší slávy, a který teď žil ze své pověsti.

Isaac Bell musel skrýt úsměv při pohledu na Josepha Van Dorna, kterého stále atraktivní majitelka bordelu zjevně vyvedla z míry. Pod jeho vousy se rozlil ruměnec rudý jako jeho licousy. Přes všechnu svou odvahu dostatečně prokázanou tváří v tvář násilným útokům byl Van Dorn mimořádně nejistý ve společnosti všech žen a takto svůdných obzvlášť. Bylo jasné, že by raději seděl kdekoliv jinde než v zadním salonu nejpřepychovějšího nevěstince v Kalifornii. „Můžeme začít?“ zeptal se Van Dorn.

„Slečno Anne,“ řekl Bell a dvorně natáhl ruku, aby jí pomohl vstát z pohovky. „Děkujeme vám za vaši pohostinnost.“

Když ji Bell vyprovázel ze dveří, zamumlala hlasem s měkkým virginským přízvukem, jak je vděčná Van Dornově detektivní agentuře za to, že v tichosti dopadla krutého vraha, který pásl po jejích těžce pracujících dívkách. Ta zrůda, zvrhlý zloduch, kterého Van Dornovi agenti vystopovali v jedné z nejlepších rodin Sacramenta, byla na doživotí zavřena v zařízení pro duševně choré zločince a k jejím zákazníkům nedolehl ani náznak nějakého skandálu.

Joseph Van Dorn povstal a řekl tichý, ale znělým hlasem: „Takže k věci. Isaac Bell byl pověřen vedením tohoto vyšetřování. Bude mluvit s mým zmocněním. Isaaku, povězte jim, co máte na srdci.“

Než Bell promluvil, přelétl všechny přítomné pohledem. Pracoval nebo se znal s vedoucími všech poboček v západních městech – Phoenixu, Salt Lake City, Boise, Seattlu, Spokane, Portlandu, Sacramentu, San Francisku, Los Angeles, Denveru – a dalšími agenty, které Van Dorn svolal.

Mezi nimi vynikali veliký, mohutně stavěný ředitel sanfranciské kanceláře Horace Bronson a malý, obtloustlý Arthur Curtis, s nimiž Bell pracoval na případu bandity přezdívaného Zlodějský řezník, při kterém ztratili společného přítele a Curtisova parťáka Glenna Irvina.

„Texas“ Walt Hatfield, hubený bývalý ranger, jenž se specializoval na loupeže v rychlících, měl být v tomto případu obzvlášť cennou posilou. Stejně jako Eddie Edwards z Kansas City, předčasně zešedivělý agent, který byl expert na vyhánění městských gangů z nákladních nádraží, kde byly vlaky stojící na vedlejších kolejích zvlášť ohrožené loupežemi a sabotážemi.

Nejstaršími osobami v místnosti byli bostonský Mak Foton s ledovým pohledem, který znal každého kasaře v zemi, a jeho kolega Nasly Kisny, odborník na výbušniny, oblečený v charakteristickém trojdílném obleku s křiklavým károvaným vzorem. Mak a Walsy se dali dohromady na počátku existence agentury v Chicagu. Protože byli známí svým pohotovým smyslem pro humor, říkali jim kolegové „Weber a Fields“ podle slavných vaudevillových komiků a producentů burlesek na Broadwayi.

Jako poslední přišel Bellův dobrý přítel Archie Abbott z New Yorku, prakticky neviditelný muž pracující v utajení, který vklouzl do sídla slečny Anne kuchyňským vchodem, převlečený za tuláka prosícího o almužnu.

Bell řekl: „Kdyby tady někdo odpálil bombu, všichni zločinci na kontinentu by to zapili.“

Jejich smích byl jen tlumený. Texas Walt Hatfield položil otázku, kterou měli na jazyku mnozí z nich: „Isaaku, hodláš nám vysvětlit, proč dřepíme v tomhle bordelu jako krávy, co se schovávají v kaňonu před ranním sháněním dobytka?“

„Protože máme co dělat se sabotérem, který uvažuje ve velkém, plánuje chytře a je mu úplně jedno, koho zabije.“

„No, když to podáš takhle –“

„Je to nelítostný, surový vrah. Napáchal už takové škody a zabil tolik nevinných lidí, že si toho dělníci na železnici jsou vědomi a dali mu přezdívku Ničitel. Zdá se, že se zaměřil na zkratku pod Kaskádovým pohořím stavěnou Jižní pacifickou dráhou. Naším klientem je železnice. Naším terčem Ničitel. Van Dornova detektivní kancelář má dva úkoly: chránit klienta tím, že zabráníme Ničiteli páchat další škody, a dopadnout ho s dostatečnými důkazy, aby dostal oprátku.“

Bell rychle pokýval hlavou. Sekretář oblečený jen v košili přiskočil a pověsil mapu železnice přes obraz nymf v lázni. Mapa zobrazovala západní železnice od Salt Lake City po San Francisco, které zajišťovaly dopravu po celé Kalifornii, Oregonu, Washingtonu, Idahu, Utahu, Nevadě a Arizoně.

„Abychom určili nejzranitelnější místa železnice, pozval jsem Jethroa Watta, superintendanta železniční policie, aby nás informoval.“

Detektivové reagovali posměšným mumláním.

Isaac Bell je utišil chladným pohledem. „Všichni známe nedostatky železničních poldů. Ale Van Dorn nemá dost lidí na to, aby pokryl třináct tisíc kilometrů trati. Jethro má informace, které bychom sami nezískali. Takže pokud někdo v této místnosti řekne něco, čím superintendanta Watta odradí od plné spolupráce, bude se mi z toho zodpovídat.“

Na Bellův pokyn uvedl sekretář superintendanta Watta, který svým zjevem nijak neodporoval špatnému mínění detektivů o železniční policii. Od umaštěných vlasů přilepených k čelu nad špatně oholeným nasupeným obličejem, přes špinavý límeček, pomačkaný kabát a kalhoty a okopané boty až po boule na šatech, které svědčily o zbraních blížících se ráží dělům a tlustých obušcích, vypadal Jethro Watt, jenž byl skoro tak vysoký jako Isaac Bell a dvakrát tak široký, jako prototyp železničních policistů, sloužících na trati i v depech v zemi. Pak otevřel ústa a všechny překvapil.

„Jedno staré rčení říká: „Pro Jižní pacifickou není nic nemožné“

Lidé od dráhy tím myslí tohle: My zvládneme všechno. Sami upravíme drážní svršek. Sami položíme koleje. Sami si postavíme lokomotivy a vagony. Vztyčíme si vlastní mosty – čtyřicet na té nové trati, kromě toho přes Kaskádový kaňon. Prorazíme si svoje tunely – bude jich padesát, až skončíme. Sami udržujeme své vlastní stroje. Vyvinuli jsme zvláštní sněžné pluhy na zimu na hřebenech Sierry Nevady a požární vlaky na léto. Jsme mocný podnik.“

Aniž by ztišil hlas nebo se pousmál, pokračoval: „V Sanfranciské zátoce naši cestující na přívozech z Oaklandského mola do města tvrdí, že se v našich lokomotivních depech dokonce pečou koblihy, které prodáváme na svých lodích. Ať jim chutnají nebo ne, přece je jedí. Jižní pacifická dráha je úžasný podnik. Ať už nás máte rádi nebo ne.“

Krví podlité oči Jethroa Watta padly na vyšperkovaný bar plný křišťálových karaf a policista si olízl rty.

„Velké podniky mívají mnoho nepřátel. Když někdo vstane ráno špatnou nohou z postele, obviní z toho dráhu. Když se mu neurodí, obviní dráhu. Když přijde o svou farmu, obviní dráhu. Když mu jeho odbory nevymohou zvýšení platu, obviní dráhu. Když ho propustí v době finanční krize, obviní dráhu. Když jeho banka zkrachuje a nemůže mu vyplatit peníze, obviní dráhu. Občas se někdo rozčílí natolik, že se pustí do vylupování vagonů. Ale horší než loupež je sabotáž. Té je těžké předejít, protože obrovský podnik představuje veliký terč.

Sabotáže prováděné naštvanými lidmi jsou důvod, proč si společnost udržuje armádu policistů, která ji má chránit. Velikou armádu. Ale jako každá armáda i my potřebujeme takové množství vojáků, že si nemůžeme vybírat a někdy musíme najmout i ty, které by ti privilegovanější mohli nazvat spodinou…“

Rozhlédl se zamračeně po místnosti a polovinu přítomných detektivů napadlo, že vytáhne olověný obušek. Místo toho zakončil svou řeč s chladným, posměšným úsměvem: „Shora přišel rozkaz, aby naše armáda pomáhala vám, slavným detektivům. Jsme vám k službám a mí hoši mají instrukce poslouchat vaše rozkazy.

Pan Bell a já jsme už vedli dlouhou debatu s nejlepšími inženýry a přednosty společnosti. Pan Bell ví to co já. Konkrétně, pokud se ten takzvaný Ničitel pokusí narušit výstavbu zkratky pod Kaskádovým pohořím, bude moci od neděle zaútočit šesti způsoby:

Může zničit vlak tím, že si pohraje s výhybkami, díky nimž se vlaky nestřetnou na trati. Nebo zmanipuluje telegraf, s jehož pomocí divizní přednostové řídí pohyby vlaků.

Může zapálit most. Nebo odpálit nálož v tunelu, jak už to jednou udělal.

Mohl by napadnout naše dílny a slévárny, které zásobují stavbu. Nejspíš v Sacramentu. A v Red Bluffii, kde vyrábíme nosníky pro most přes Kaskádový kaňon.

Může podpálit lokomotivní depa, až budou plná mašin procházejících údržbou. Mohl by podminovat trať.

A pokaždé když uspěje a zemřou lidé, zmocní se našich lidí panika.

Na žádost pana Bella jsme rozmístili naši armádu na místech, kde je železnice nejohroženější. Naši vojáci jsou na svých místech a čekají na vaše rozkazy, pánové. Teď vám pan Bell přesně označí ta místa, zatímco já si půjdu nalít skleničku.“

Watt beze slova omluvy zamířil přes salon k baru plnému broušených karaf.

Isaac Bell řekl: „Poslouchejte pozorně. Máme práci, která je pro nás jako stvořená.“

***

OKOLO PŮLNOCI už vážné jednání v zadním salonu slečny Anne vystřídal dívčí smích. Van Dornovi detektivové už byli pryč, potichu se po jednom nebo ve dvojicích rozešli do svých hotelů, a v knihovně slečny Anne zůstali jen Isaac Bell s Archiem Abbottem, kteří v té místnosti bez oken hluboko v domě pokračovali ve studiu železničních map.

Archie Abbott pokazil autentičnost svého tuláckého převleku tím, že popíjel z baňaté křišťálové sklenky dvanáctiletý koňak Napoleon a uznale k němu čichal.

„Weber a Fields správně poukázali na ty loupeže v prachárnách. Chybějící výbušniny jsou varovná znamení.“

„Pokud si je nekupuje v obchodě.“

Archie pozvedl sklenku k přípitku. „Zkázu Ničiteli! Ať mu vítr duje do tváře a horké slunce ho oslepí!“

Archieho dokonale propracovaný přízvuk zněl, jako by volal přímo z newyorské čtvrti Hell’s Kitchen, známého rejdiště gangsterů. Ale Archie měl mnoho přízvuků, které používal podle toho, v jakém byl přestrojení. Stal se detektivem poté, co mu jeho rodina, aristokratická, ale zchudlá po krizi v roce 1893, zakázala stát se hercem. Když se setkali poprvé, boxoval Isaac Bell za Yale v době, kdy nezáviděníhodná povinnost bránit čest Princetonu připadla Archibaldu Angellu Abbottovi IV.

„Všechny základny jsou obsazené?“

„Vypadá to tak.“

„Tak proč se netváříš veseleji, Isaaku? Jak říkal Watt, je to velká železnice.“

„To ano.“ Abbott usrkl koňaku a znovu se sklonil nad mapou. Pozvedl obočí. „Kdo dohlíží na depo v Reddingu?“

„Nejblíž byli Lewis a Minalgo,“ řekl Bell, aniž by byl se svou odpovědí spokojený.

„A ten první byl nešika,“ ocitoval Archie oblíbenou baseballovou báseň „Casey na pálce“, „a druhý náfuka zas.“

Bell přikývl na souhlas, v duchu prošel svůj rozpis a řekl: „Přesunu je do Glendale a dám Redding na starost Hatfieldovi.“

„Glendale, sakra. Já bych je přesunul do Mexika.“

„To já taky, kdybych je mohl postrádat. Ale i Glendale je docela odlehlé. Je jedenáct set kilometrů od trasy přes Kaskádové pohoří…“ Vytáhl zlaté hodinky. „Dneska večer jsme už udělali, co se dalo. Mám ve svém hotelovém apartmá pokoj navíc. Jestli se mi ovšem podaří propašovat tě takhle oblečeného přes hotelového detektiva.“

Abbott zavrtěl hlavou. „Díky, ale když jsem předtím procházel kuchyní, slíbila mi kuchařka slečny Anne, že mi uvaří půlnoční večeři.“

Bell zakroutil nad starým přítelem hlavou. „Jenom ty, Archie, můžeš strávit noc v bordelu a spát s kuchařkou.“

„Díval jsem se na jízdní řád,“ řekl Abbott. „Pozdravuj ode mě slečnu Marion. Máš ještě čas stihnout noční expres do San Franciska.“

„To jsem měl v plánu,“ řekl Bell, rychle vyšel do noci a zamířil k nádraží.

5

O PŮLNOCI, POD HVĚZDNATOU OBLOHOU, POHÁNĚL MUŽ v obleku a plstěném klobouku se širokou krempou, jaké nosili úředníci na trati, rukama i nohama tříkolovou inspekční drezínu Kalamazoo Velocipéde na trati mezi Burbankem a Glendale. Trať byla v tom nedávno dokončeném úseku dráhy ze San Franciska do Los Angeles hladká. Taháním za páky a šlapáním dosahoval rychlosti něco přes třicet kilometrů v hodině ve strašidelném tichu narušovaném jen rytmickým klapáním kol přejíždějících spoje kolejnic.

Drezína se používala pro dohled na pracovní skupiny, které vyměňovaly vymačkané nebo shnilé pražce, udusávaly štěrk v kolejišti, rovnaly kolejnice, zatloukaly uvolněné hřeby a utahovaly šrouby. Její rám, dvě hlavní kola a vahadlo, které ho spojovalo s bočním kolem, byly vyrobené z pevného, lehkého jasanového dřeva, šlapky z litiny. Celý dopravní prostředek nevážil ani sedmdesát kilo. Jeden muž ho dokázal zvednout a obrátit do protisměru nebo odstranit z cesty jedoucímu vlaku. Pro Ničitele, který nebyl žádný mrzák kromě případů, kdy používal přestrojení, nebude žádný problém svalit ho dolů z náspu, až ho už nebude potřebovat.

Na prázdném sedadle vedle sebe měl přivázaný sochor, francouzský klíč na koleje, vytahovač hřebů a předmět, který by se žádná pracovní skupina neodvážila nechat na kolejích. Byl to hák, asi šedesát centimetrů dlouhý, vyrobený z litinové lodní kotvy s jedním odříznutým ramenem.

Drezínu ukradl. Vloupal se do prkenné kůlny na kraji nákladního depa v Burbanku, kde ji měl uloženou drážní inspektor Jižní pacifické, a odtáhl ji na koleje. V nepravděpodobném případě, že by ho zahlédl nějaký železniční policista nebo vesnický konstábl a zeptal se ho, jak si to sakra představuje jet po hlavní trati o půlnoci, jeho oblek a klobouk by mu vynesl dvě vteřiny zaváhání. Spoustu času, aby mlčky odpověděl ostřím v botě.

Když za sebou nechal světla Burbanku a projel kolem temných farem, rychle si zvykl na světlo hvězd. Půl hodiny nato, šestnáct kilometrů severně od Los Angeles, zpomalil, když rozeznal ostré úhly a husté vrstvy latí na železné konstrukci mostu přes vyschlé říční koryto. Pomalu přejel přes most. Koleje ostře zahýbaly doprava a pokračovaly paralelně s říčním korytem.

Po pár metrech zastavil, když ucítil, jak kola cvakla o spoj dvou kolejnic. Vyložil své nářadí, dřepl si na udusaný štěrk mezi kolejemi a opřel se koleny o dřevěný pražec. Ve tmě nahmatal prsty spoj kolejnic a našel kolejnicovou příložku, plochý kus kovu, jenž držel kolejnice pohromadě. Vytáhl hřeb, který ukotvoval příložku k pražci. Pak uvolnil francouzským klíčem matky na čtyřech šroubech, jimiž byla příložka upevněná ke kolejnicím, a šrouby vytáhl. Tři matky, šrouby a příložku odhodil dolů z příkrého náspu, kde by je ani strojvůdce s ostřížím zrakem ve světle reflektoru nezahlédl. Poslední šroub prostrčil otvorem v tyči kotvy.

Zaklel při náhlém bodnutí ostré bolesti.

Řízl se do prstu o ostrý kraj kovu. Proklel opilého kováře, který se neobtěžoval obrousit okraje vyvrtané díry, a ovázal si prst kapesníkem, aby zastavil krvácení. Nemotorně zašrouboval matku. Francouzským klíčem se mu ji podařilo utáhnout natolik, že hák držel vztyčený. Jeho otevřený konec mířil k východu, odkud měl přijet vlak Coast Line Limited.

Coast Line byl expres, který překonával velké vzdálenosti mezi městy. Projížděl novými tunely v pohoří Santa Susana, ze Santa Barbary do Oxnardu, Burbanku a Glendale, a měl namířeno do Los Angeles.

Ničitel náhle ucítil, jak koleje vibrují. Vyskočil na nohy. Coast Line Limited měl mít té noci zpoždění. Pokud to byl on, nahnal spoustu času. Pokud ne, obětoval velké úsilí a nebezpečně riskoval kvůli vykolejení časně ranního místního spoje.

Zahvízdala vlaková píšťala. Rychle popadl vytahovač a vytrhl hřeby, které upevňovaly kolejnici k pražcům. Podařilo se mu jich vypáčit osm, než v dáli spatřil záři reflektoru. Odhodil nástroj z náspu, naskočil na drezínu a tvrdě se opřel do pedálů. Už slyšel i lokomotivu. Vzdálený zvuk byl ještě slabý, ale rozeznal charakteristicky ostré huf stroje Atlantic 4-4-2. Byl to Coast Line, ano, a podle rytmu supění vypouštěné páry odhadl, že se blíží rychle.

***

LOKOMOTIVA Atlantic 4-4-2 táhnoucí Coast Line Limited se pyšnila svou rychlostí.

Její strojvůdce Rufus Patrick ji za to miloval. Americká lokomotivní společnost ze Schenectady ve státě New York ji vybavila obrovskými dvoumetrovými hnacími koly. Při rychlosti sto kilometrů v hodině ji čtyřkolový podvozek vpředu držel na kolejích pevně jako helvetská víra, zatímco čtyřkolový podvozek vzadu nesl velké topeniště vyrábějící spoustu superhorké páry.

Rufus Patrick musel přiznat, že zas tak silná není. Nové, těžší osobní vagony z oceli by potřebovaly výkonnější stroje řady Pacific. Nebyla vhodná na stoupání do hor, ale na dlouhých rovinách, s vlakem dřevěných vagonů v závěsu, neměla v rychlosti konkurenci. Její dvojče dosáhlo předchozího roku rychlosti 204,5 km/h, rychlostního rekordu, jejž podle Patrickova mínění v dohledné době nikdo nepřekoná. Alespoň ne on, ani teď, když doháněl zpoždění a táhl deset osobních vagonů plně naložených lidmi, kteří doufali, že se dostanou bezpečně domů. Stovka byla tak akorát.

V budce strojvedoucího bylo plno. Kromě Rufuse Patricka a jeho topiče Zekea Taggerta tam jeli dva hosté: Bill Wright, funkcionář odborové organizace elektrikářů, který se s Rufusem přátelil, a Billův synovec, jeho jmenovec Billy, kterého strýc doprovázel do Los Angeles, kde měl začít pracovat jako učeň v laboratoři vyrábějící celuloidové filmy pro filmový průmysl. Když naposledy zastavili, aby doplnili vodu, došel Rufus dozadu k zavazadlovému vozu, kterým se vezli načerno, a pozval je na lokomotivu.

Čtrnáctiletý Billy nemohl uvěřit svému úžasnému štěstí, že se může vézt v lokomotivě. Celý život civěl na vlaky projíždějící kolem jejich domu a celou předchozí noc nespal, jak se na tu cestu těšil. Ale nikdy se mu ani nesnilo, že se sveze v budce strojvůdce. Pan Patrick měl na hlavě pruhovanou čapku a byl to ten nejjistější, nejklidnější muž, jakého kdy Billy viděl. Vysvětloval každý svůj pohyb po celou cestu a dvakrát dlouze zahvízdal na píšťalu, když znovu uvedl vlak do pohybu.

„Jedeme, Billy! Teď posunu Johnsonovu páku až dopředu. To znamená plnou parou vpřed. Kdybych ji dal dozadu, couvali bychom. Dozadu můžeme jet stejně rychle jako dopředu.“

Patrick popadl dlouhou, vodorovnou tyč. „Teď otevírám záklopku a pouštím páru do válců, abych roztočil poháněná kola, a otevírám pískové záklopky, abych vytvořil na kolejích tření. Teď záklopku přivírám, abychom se nerozjeli příliš rychle. Cítíš, jak kola zabírají a nepodkluzují?“

Billy nadšeně přikývl. Lokomotiva hladce nabírala rychlost jako po hedvábí, jak Patrick postupně otevíral záklopku.

Když pak ujížděli ke Glendale na posledních kilometrech před Los Angeles a hvízdali na píšťalu před železničními přejezdy, řekl Patrick užaslému chlapci: „Nikdy se nesvezeš na lepší lokomotivě. Má sílu a snadno se ovládá.“

Topič Zeke Taggert, který plynule přikládal lopatou do hučícího kotle, zabouchl dvířka a posadil se, aby popadl dech. Byl to velký chlap, černý a umaštěný, a páchl potem. „Billy?“ zahalekal dunivým hlasem. „Vidíš tohle sklo?“ Taggert poklepal na ukazatel. „Tohle je ta nejdůležitější věc na mašině. Ukazuje, kolik máme v kádi vody. Kdyby jí bylo moc málo, deska mezi topeništěm a kotlem by se roztavila a PRÁSK!, vyletěli bychom přímo do království nebeského!“

„Nevšímej si ho, Billy,“ řekl Patrick. „Je to Zekeova práce dávat pozor, abychom měli v kotli dost vody. Za námi v tendru jí je plná nádrž.“

„Jak to, že je páka záklopky uprostřed?“ zeptal se Billy.

„Sedí uprostřed, když udržujeme stejnou rychlost. Právě teď nám stačí sto kilometrů za hodinu. Kdybych ji posunul dopředu, vytáhli bychom to na sto dvacet.“

Strojvůdce zamrkal na strýčka Billa. „Páka záklopky taky pomáhá řídit lokomotivu v ostrých zatáčkách. Zeke, vidíš před námi nějakou?“

„Blížíme se k mostu, Rufusi. Za ním trať ostře zahýbá.“

„Chyť ji, synu.“

„Cože?“

„Provezeš mašinu zatáčkou. Teď rychle! Pevně ji drž. Vystrč hlavu ven a dívej se.“

Billy vzal páku do levé ruky a vyklonil se z okénka stejně jako předtím strojvůdce.

Páka byla horká a pulzovala mu v ruce jako živá. Paprsek světla z reflektoru lokomotivy zářil po trati. Billy viděl, jak se most přibližuje. Připadal mu hodně úzký.

„Jenom zlehka,“ upozornil ho Rufus Patrick a znovu mrkl na ostatní. „Nemusíš s ní skoro ani hnout. Jemně. Jemně. Jo, už to máš skoro v ruce. Ale musíš ji dostat přímo doprostřed. Je to dost těsné.“

Zeke a strýček Bill si vyměnili úsměvy.

„Teď pozor. Jo, vedeš si dobře. Jenom ji pomalu –“

„Co je to tam vepředu, pane Patricku?“

Rufus Patrick se podíval, kam chlapec ukázal.

Paprsek z reflektoru lokomotivy vrhal stíny a odrážel se od železné konstrukce mostu, takže bylo špatně vidět. Nejspíš to byl jenom stín. Náhle se ve světle zalesklo něco divného.

„Co to –?“ Ve společnosti dítěte automaticky spolkl kletbu.

Byl to kus kovu ve tvaru háku, který trčel z pravé kolejnice jako ruka z mělkého hrobu.

„Pusť tam vzduch!“ zařval Patrick na topiče.

Zeke se vrhl k páce vzduchové brzdy a vší silou jí trhl. Vlak zpomalil tak rychle, že to bylo jako náraz do zdi. Ale jen na okamžik. Hned nato váha deseti plně naložených osobních vagonů a tendru naplněného deseti tunami uhlí a vody vrhla lokomotivu dopředu.

Patrick popadl páku brzdy svou zkušenou rukou. Zacházel s ní s jemností hodináře a zároveň posouval Johnsonovu páku dozadu. Veliká kola se točila, kvílela ve vodopádu ohnivých jisker a obrušovala z kolejí železné piliny. Brzdy a kola otáčející se dozadu zpomalovaly Coast Line Limited. Ale bylo příliš pozdě. Lokomotiva Atlantic 4-4-2 se řítila přes most směrem k háku stále rychlostí pětašedesáti kilometrů v hodině. Patrick se mohl jen modlit, aby ho klínovitý přední nárazník lokomotivy, takzvaná radlice na krávy, odhodil stranou, než se zachytí za přední nápravu stroje.

Místo toho se železný hák, který Ničitel přišrouboval k uvolněné kolejnici, zachytil smrtícím sevřením za nárazník. To vyrvalo uvolněnou kolejnici před předními koly na pravé straně pětaosmdesátitunové lokomotivy. Její masivní poháněná kola narazila na pražce a poskakovala po dřevu a štěrku rychlostí pětašedesáti kilometrů v hodině.

Rychlost, váha a neoblomná setrvačnost rozdrtily kraj náspu a rozštípaly pražce na třísky. Kola zůstala viset ve vzduchu a lokomotiva, která se stále řítila dopředu, se začala naklánět na bok a táhla tendr s sebou. Tendr stáhl přes okraj zavazadlový vůz a ten první osobní vagon, než se spřáhlo s druhým vagonem přetrhlo.

Pak se zdálo, že se lokomotiva jako zázrakem zastavila. Byl to však krátký oddech. Tlačena vahou tendru a vagonů se převrátila a klouzala dolů z náspu, dokud nenarazila pomačkaným nárazníkem a reflektorem do dna vyschlého koryta tvrdého jako kámen.

Okamžitě se zastavila, nakloněná pod ostrým úhlem, s nosem dole a koly ve vzduchu. Voda v přetlakovém kotli ohřátá na skoro dvě stě stupňů se přelila dopředu, pryč z doruda rozpáleného topeniště, které se nacházelo pod zadní částí kotle.

„Všichni ven!“ zařval strojvůdce. „Ven, než to vybuchne!“

Bill ležel v bezvědomí u topeniště. Malý Billy seděl omráčeně na plošině budky a držel se za hlavu. Mezi prsty mu prýštila krev.

Zeke, stejně jako Patrick, se na náraz připravil a nebyl vážně zraněný.

„Popadni Billa,“ řekl Patrick Zekeovi, jenž byl silný chlap. „Já vezmu toho kluka.“

Patrick vzal Billyho pod paží jako jutový pytel a vyskočil na zem. Zeke si hodil Billa Wrighta přes rameno, seskočil z lokomotivy a rozběhl se po příkrém štěrkovém svahu. Patrick se za ním zapotácel pod chlapcovou vahou. Zeke chytil Patricka volnou rukou a pomohl mu narovnat se. Rachot nárazů náhle ustal. V následném tichu slyšeli z prvního vagonu, který byl zmuchlaný a roztržený jako vánoční balicí papír, křik zraněných cestujících.

„Utíkej!“

Oheň, který Zeke Taggert tak pilně krmil uhlím, stále hučel pod kotlem lokomotivy. Vysoké plameny o teplotě dvanácti set stupňů, nezbytné k přivedení sedmdesáti šesti hektolitrů vody k varu, dál rozpalovaly ocel. Ale bez vody, která by žár pohlcovala, vylétla teplota plátu z obvyklých tří set stupňů na dvanáct set, teplotu ohně. A přes centimetr silná ocel změkla jako máslo na pánvi.

Tlak páry jedna celá čtyři desetiny megapascalu byl čtrnáctkrát vyšší než normální tlak vzduchu venku. Páře uvězněné v kotli trvalo jen pár vteřin, než objevila slabé místo a prorazila v plátu díru.

Jakmile začala pára unikat, změnilo se šestasedmdesát hektolitrů vody vařené pod tlakem také v páru, jakmile se setkala s chladným glendaleským vzduchem. Její objem se zvětšil šestnáctsetkrát. Během okamžiku se sedmdesát šest hektolitrů vody proměnilo ve skoro sto čtrnáct tisíc hekto litrů páry. Ta, uzavřená v kotli lokomotivy Atlantic 4-4-2, unikla ven při ohlušující explozi, jež roztrhala ocelový stroj na milion malých šrapnelů.

Billy a jeho strýc se nikdy nedozvěděli, co je zasáhlo. Nevěděl to ani posel přepravní společnosti Wells Fargo Express v zavazadlovém voze, ani tři přátelé, kteří hráli poker v přední části vykolejeného pulmanu. Ale Zeke Taggert a Rufus Patrick, kteří chápali příčinu a podstatu děsivých sil, jež se spojily v tornádo, na desetinu vteřiny skutečně pocítili nevýslovnou bolest způsobenou vřelou párou, než exploze navždy vymazala všechno, co věděli.

***

SE ZVONÉNÍM litiny o kameny a praskotem lámaného jasanového dřeva se drezína Kalamazoo Velocipéde svalila z železničního náspu. „Co to sakra je?“

Dvaadevadesátiletý Jack Douglas byl tak starý, že začínal jako bojovník proti Indiánům chránící první železnici na Západě. Společnost ho stále zaměstnávala ze vzácné sentimentality a nechala ho pracovat jako jakéhosi nočního hlídače střežícího tiché seřaďovací nádraží v Glendale s těžkým koltem ráže .44 u boku. Sáhl po něm žilnatou, kostnatou rukou a zkušeným pohybem začal vytahovat zbraň z naolejovaného pouzdra.

Ničitel se po něm vrhl s šokující mrštností. Jeho náraz byl tak silný, že by srazil i muže jeho věku. Hlídač neměl šanci. Vysunovací meč mu projel hrdlem a vyklouzl z něj ještě dřív, než se muž svalil na zem.

Ničitel pohlédl znechuceně dolů na mrtvolu. Ze všeho, co se mohlo pokazit, se stalo zrovna tohle. Musel ho zaskočit starý dědek, který měl být už několik hodin v posteli. Pokrčil rameny a řekl polohlasně a s úsměvem: „Kdo šetří, má za tři.“ Vytáhl z kapsy kabátu nějaký plakát a zmačkal ho do koule. Pak si klekl vedle těla, násilím rozevřel neživou ruku a stiskl prsty kolem zmačkaného papíru.

Temné a prázdné ulice vedly k místu, kde trať Jižní pacifické křižovala užší koleje Losangeleské a glendaleské elektrické dráhy. Velké zelené tramvaje meziměstské dráhy po půlnoci nejezdily. Místo nich se využívalo laciného nočního proudu k přepravě nákladu. Ničitel se rozhlédl, jestli nespatří policistu, a naskočil na vagon naložený konvemi mléka a čerstvou mrkví mířící do Los Angeles.

Už se rozednívalo, když ve městě seskočil a pustil se po Východní druhé ulici. V křiklavě červeném rozbřesku se rýsovala kupole nádraží La Grande postaveného v maurském slohu, z něhož vedla železnice do Atchisonu, Topeky a Santa Fé. Vyzvedl si v úschovně zavazadel kufr a na pánské toaletě si převlékl zaprášené šaty. Pak nastoupil do expresu jedoucího do Albuquerque a dál do Santa Fé a posadil se v jídelním vozu k snídani sestávající ze steaku, vajec a čerstvě upečených rohlíků naservírované na stříbře a porcelánu.

Když lokomotiva expresu nabrala rychlost, přišel neodbytný průvodčí a zahalekal: „Jízdenky, vážení.“

Ničitel působil skoro jako člověk cestující pravidelně za prací a neobtěžoval se zvednout hlavu od Los Angeles Times; což mu umožnilo zakrýt rysy obličeje, když si utřel prsty do jemného lněného ubrousku a vylovil peněženku.

„Řízl jste se do prstu!“ upozornil ho průvodčí při pohledu na jasně rudou skvrnu na ubrousku.

„Brousil jsem si břitvu,“ řekl Ničitel stále skloněný nad novinami. V duchu znovu proklel toho opilého kováře a litoval, že ho nezabil.

6

BYLY TEPRVE TŘI HODINY RÁNO, KDYŽ ISAAC BELL vyskočil z vagonu ještě dřív, než vlak zastavil na pobřežním nádraží na Oakland Mole. Tenhle půldruhého kilometru dlouhý skalnatý výběžek v Sanfranciské zátoce znamenal konečnou pro cestující na západ. Dalšího půldruhého kilometru se do zátoky táhlo molo, aby nákladní vlaky mohly dojet k námořním lodím a prámům přepravujícím vagony do města, ale cestující tady museli přestoupit na přívozy.

Bell běžel k přívozu a rozhlížel se na rušné stanici po Lori Marchové, staré farmářce, u které pokaždé kupoval květiny. Na dně jeho kapsičky na hodinky ležel malý, plochý klíč od bytu Marion Morganové.

Ospalí kameloti s vlasy plnými zrní z bárek na obilí, ve kterých přespávali, volali pronikavými hlasy: „Zvláštní zprávy! Zvláštní zprávy!“ a mávali zvláštními vydáními všech novin, které v San Francisku vycházely. První titulek, který upoutal jeho zrak, ho zarazil na místě.

COAST LINE LIMITED VYKOLEJIL

U GLENDALE

Bell měl pocit, jako by mu někdo zarazil do břicha lovecký nůž. Glendale bylo jedenáct set kilometrů od zkratky pod Kaskádovým pohořím. „Vy jste pan Bell, pane? Pan Bell?“

Hned za kamelotem stál agent z Van Dornovy sanfranciské kanceláře. Nevypadal o moc starší než ten kluk prodávající noviny. Hnědé vlasy měl přeleželé a tvář ještě pomačkanou od polštáře. Ale jeho jasně modré oči byly rozšířené vzrušením.

„Jsem Dashwood, pane Belle. Ze sanfranciské kanceláře. Pan Bronson mě pověřil vedením, když odvezl všechny do Sacramenta. Vrátí se až zítra.“

„Co víte o tom expresu?“

„Právě jsem mluvil se šéfem železniční policie tady v Oaklandu. Vypadá to, že pod lokomotivou někdo odpálil dynamitovou nálož a shodil ji přímo z kolejí.“

„Kolik mrtvých?“

„Zatím šest. Padesát zraněných. Několik pohřešovaných.“

„Kdy pojede další vlak do Los Angeles? Jeden expres odjíždí za deset minut.“

„Budu v něm. Zavolejte do losangeleské kanceláře. Povězte jim, aby jeli na místo neštěstí a nedovolili nikomu se čehokoliv dotýkat. Včetně policie.“

Mladý Dashwood se k němu naklonil, jako by chtěl předat informaci, kterou kameloti neměli slyšet, a zašeptal: „Policie si myslí, že ten pachatel možná při výbuchu zemřel.“

„Cože?“

„Odborový agitátor William Wright. Zjevně radikál.“

„Kdo to tvrdí?“

„Všichni.“

Isaac Bell vrhl chladný pohled na kaleidoskop novinových titulků, kterými mávali kameloti.

ČIN ZBABĚLCŮ

SEZNAM OBĚTÍ SE PRODLUŽUJE. DVACET ŽIVOTŮ ZTRACENO ZÁŠKODNÍCI VYHODILI DO VZDUCHU LOKOMOTIVU

EXPRES SE ZŘÍTIL DO ŘÍČNÍHO KORYTA

Usoudil, že nejblíže skutečnosti je titulek EXPRES SE ZŘÍTIL DO ŘÍČNÍHO KORYTA. Jak k tomu došlo, byla spekulace. Jak mohli vědět, kolik životů si vyžádalo neštěstí, k němuž došlo jen před pár hodinami osm set kilometrů daleko? Nepřekvapilo ho, že rvavý titulek SEZNAM OBĚTÍ SE PRODLUŽUJE. DVACET ŽIVOTŮ ZTRACENO se nachází na první straně novin vlastněných bulvárním novinářem Prestonem Whitewayem, mužem, který nikdy nedával přednost faktům před prodejností. Marion Morganová nedávno začala pracovat jako asistentka šéfredaktora v jeho San Francisco Inquireru.

„Dashwoode! Jak se jmenujete křestním?“

„Jimmy – James.“

„Dobře, Jamesi. Chci, abyste udělal tohle. Zjistěte o panu Williamu Wrightovi všechno, co ostatní nevědí. Ke které odborové organizaci patří? Je součástí jejího vedení? Za co ho policie zatkla? Na jaké křivdy si stěžoval? Kdo jsou jeho společníci?“ Upřel na menšího muže energický pohled. „Uděláte to pro mě?“

„Ano, pane.“

„Je nezbytné, abychom věděli, jestli pracoval sám nebo v nějaké skupině. Máte moje pověření povolat na pomoc všechny Van Dornovy agenty, které budete potřebovat. Pošlete zprávu telegrafem do stanice Jižní pacifické v Burbanku. Přečtu si ji, až tam vystoupím z vlaku.“

Když expres do Los Angeles supěl od zátoky, ve vzduchu visela hustá mlha a Isaac Bell mamě pátral po elektrických světlech San Franciska blikajících za vodou. Zkontroloval na hodinkách, jestli vlak odjel na čas. Když vrátil hodinky do kapsy, nahmatal v ní mosazný klíč. Měl v plánu překvapit Marion návštěvou uprostřed noci. Místo toho byl překvapen on. A nemile. Ničitelova moc sahala mnohem dál, než předpokládal. A zemřeli další nevinní lidé.

***

OSTRÉ POLEDNÍ SLUNCE jižní Kalifornie ozařovalo zkázu, jakou Isaac Bell ještě neviděl. Předek lokomotivy vlaku Coast Line Limited trčel do výšky nepoškozený, opřený o strmý břeh říčního koryta. Jasně se dal rozeznat nárazník zabořený do země, reflektor a komín. Za nimi, kde měl být zbytek lokomotivy, zůstala jen divoká změť trubek z kotle pokroucených ve všech představitelných úhlech. Asi devadesát tun ocelového kotle, cihlového topeniště, kabiny, pístů a poháněných kol zmizelo.

„Cestující měli velké štěstí,“ řekl ředitel údržby a provozu Jižní pacifické, který tam Bella provázel. Podsaditý, břichatý muž ve strohém trojdílném obleku vypadal upřímně překvapený, že si neštěstí nevyžádalo víc obětí než už potvrzených sedm. Cestující už odjížděli do Los Angeles náhradním vlakem. Speciální nemocniční vagon Jižní pacifické stál nevyužitý na hlavní trati a doktor se sestrami neměli na práci nic jiného než obvazovat občasné odřeniny, jež utrpěli dělníci vyklízející trať.

„Devět vagonů se udrželo na kolejích,“ vysvětlil ředitel. „Tendr a zavazadlový vůz je ochránily před plnou silou výbuchu.“

Bell viděl, jak je poničila tlaková vlna a letící trosky. Tendr, jehož náklad se vysypal z roztržených boků, vypadal spíš jako hromada uhlí než vagon. Zavazadlový vůz byl proděravělý, jako by ho rozstřílelo dělostřelectvo. Neviděl však žádné známky toho, že by měl výbuch na svědomí dynamit.

„Dynamit by lokomotivu nikdy takhle nezničil.“

„Jistěže ne. Díváte se na následky exploze kotle. Voda se přelila dopředu, když se stroj naklonil, a plát nad topeništěm se roztavil.“

„Takže nejprve vykolejila?“

„Zdá se, že ano.“

Bell ho probodl chladným pohledem. „Jeden cestující vypověděl, že vjížděla do zatáček v příliš vysoké rychlosti.“

„Nesmysl.“

„Jste si jistý? Vlak měl zpoždění.“

„Rufuse Patricka jsem znal. Byl to nejopatrnější strojvůdce na dráze.“

„Tak proč vykolejila?“

„Pomohl jí k tomu ten zatracený odborář.“

Bell řekl: „Ukažte mi, kde vylétla z trati.“

Ředitel dovedl Bella k místu, kde byly koleje na jedné straně přerušené. Místo kolejnice tam byla jen řada rozštípaných pražců a hluboká rýha, kterou vyryla do štěrku kola lokomotivy.

„Ten parchant věděl, co dělá, to se musí uznat.“

„Co tím myslíte?“

Podsaditý zástupce dráhy si zastrčil palce do průramků vesty. „Je mnoho způsobů, jak vykolejit vlak, a já je viděl všechny. Pracoval jsem jako strojvedoucí během velkých stávek v osmdesátých letech, při kterých tekla krev, jak si asi vybavíte – vlastně ne, jste moc mladý. A pro lidi jako já, kteří stáli na straně společnosti, bylo těžké řídit vlak s vědomím, že se stávkující spikli, aby vytrhali před mašinou koleje.“

„Jaké jsou ty způsoby, jak vykolejit vlak?“ zeptal se Bell.

„Můžete vyhodit trať do vzduchu dynamitem. Problém je v tom, že musíte zůstat poblíž, abyste mohl zapálit rozbušku. Můžete si vyrobit z budíku časovači zařízení, abyste měl čas utéct, ale když se vlak opozdí, vybuchne nálož ve špatný čas. Nebo nastražíte takovou spoušť, aby váha lokomotivy zapálila střelný prach, ale tyhle spouště jsou nespolehlivé a může se stát, že po ní přejede ubohý drážní inspektor na drezíně a odpálí se na věčnost. Další možnost je vytáhnout několik hřebů a vyšroubovat šrouby ze spojek, které drží kolejnice pohromadě. Otvory po šroubech se pak provlékne dlouhé lano, za které se zatáhne, když vlak přijede. Problém je v tom, že kolejí pohne jenom parta silných chlapů, kteří musejí stát na otevřeném prostranství a držet lano. Ale tenhle darebák použil hák, který prakticky nemůže selhat.“

Ředitel ukázal Bellovi známky na jednom pražci, kde dřevo porýpal vytahovač hřebů. Pak mu ukázal rýhy na kolejnici způsobené klíčem na matky. „Vypáčil hřeby a odšrouboval spojku, přesně jak jsem říkal. Nářadí jsme našli dole pod náspem. Ale aby si byl jistý, přišrouboval k uvolněné kolejnici hák. Lokomotiva se za něj zachytila a vytrhla pod sebou vlastní kolej. Ďábelské.“

„Jaký člověk by věděl, jak udělat něco tak efektivního?“

„Efektivního?“ Ředitel se naježil.

„Právě jste řekl, že věděl, co dělá.“

„Ano, vím, o co vám jde. No, mohl to být někdo od dráhy. Nebo i strojník v civilu. A podle toho, co jsem slyšel o tom výbuchu v tunelu, se musel trochu vyznat i v geologu, když se mu podařilo zasypat oba tunely jednou náloží.“

„Ale ten mrtvý odborář, kterého jste našli, byl elektrikář.“

„Tak mu museli pomoct jeho kumpáni z řad radikálních odborářů.“

„Kde jste našli jeho tělo?“

Ředitel ukázal na vysoký strom asi šedesát metrů daleko. Výbuch kotle z něj serval listí a holé větve se vztahovaly k obloze jako paže kostlivce. „Jeho a toho ubohého topiče jsme našli tam na tom platanu.“

Isaac Bell se na strom sotva podíval. V kapse měl Dashwoodovu zprávu o Williamu Wrightovi. Byla tak pozoruhodně podrobná, že bude muset Dashwooda pochvalně poplácat po rameni, až ho zase uvidí. Během osmi hodin Dashwood zjistil, že William Wright byl pokladník odborové organizace elektrikářů. Proslul tím, že odvrátil stávky pomocí vyjednávači taktiky, která mu vysloužila obdiv jak dělníků, tak zaměstnavatelů. Sloužil také jako diákon episkopální církve Nejsvětější trojice v Santa Barbaře. Podle jeho truchlící sestry doprovázel Wright jejího syna do Los Angeles, kde měl chlapec pracovat ve filmové laboratoři. Vedoucí laboratoře potvrdil, že ho očekávali toho dne ráno, a řekl Dashwoodovi, že místo nabídl učni proto, že byl William Wright členem stejné zednářské lóže. Tím se vyloučila varianta, že Ničitel při neštěstí zemřel. Ten vraždící sabotér byl stále naživu a jen bůh věděl, kde znovu zaútočí. „Kde je ten hák?“

„Tamhle ho hlídají vaši muži. A teď, když mě omluvíte, pane Belle, musím znovu zprovoznit trať.“

Bell došel po rozrytém náspu k místu, kde klečel Larry Sanders z Van Dornovy losangeleské kanceláře a prohlížel si jeden pražec. Dva z jeho svalovců drželi opodál železniční policii. Bell se představil a Sanders vstal a oprášil si kolena.

Larry Sanders byl štíhlý muž s elegantně zastřiženými vlasy a knírem tak tenkým, že vypadal jako nanesený tužkou. Byl oblečený podobně jako Bell v bílém plátěném obleku vhodném do teplého podnebí, ale na hlavě měl buřinku, překvapivě stejně bílou jako oblek. Na rozdíl od Bellových vysokých bot měl na nohou naleštěné taneční polobotky a vypadal, jako by byl šťastnější, kdyby mohl hlídat v hale drahého hotelu, místo aby stál v uhelném prachu pokrývajícím rušnou trať. Bell, který byl z Los Angeles zvyklý na nejrůznější výstřelky v oblékání, nevěnoval zprvu Sandersově zvláštní přikrývce hlavy a obuvi skoro žádnou pozornost a vyšel z předpokladu, že jako Van Dornův člověk bude schopný.

„Slyšel jsem o vás,“ řekl Sanders a podal mu měkkou, pěstěnou ruku. „Můj šéf mi poslal ze Sacramenta telegram, že sem přijedete. Vždycky jsem vás chtěl poznat.“

„Kde je ten hák?“

„Železniční poldové ho našli ještě dřív, než jsme sem dorazili.“

Sanders dovedl Bella ke kusu kolejnice zkroucené jako preclík. K jednomu konci byl přišroubovaný hák, který jako by byl vyrobený z kotvy. „Tohle je krev nebo rez?“

„Nevšiml jsem si toho.“ Sanders otevřel zavírací nůž s perleťovou střenkou a škrábl do tmavé skvrny. „Zaschlá krev. Vypadá to, jako by se řízl o ostrý okraj kovu. Máte dobré oči, pane Belle.“

Isaac kompliment ignoroval. „Zjistěte, kdo ten otvor vyvrtal.“

„Cože, pane Belle?“

„Nemůžeme popotahovat každého chlapa v Kalifornii s pořezanou rukou, ale můžeme zjistit, kdo provrtal tenhle divný kus kovu. Projděte všechny strojní dílny a kovárny v zemi. Okamžitě.“

Isaac Bell se obrátil na patě a šel si promluvit s železničními policisty, kteří zachmuřeně přihlíželi. „Viděli jste někdy takový hák?“

„Je to kus lodní kotvy.“

„Přesně to jsem si myslel.“ Otevřel zlaté cigaretové pouzdro a všem nabídl. Když si policisté zapálili a Bell se dozvěděl, že se jmenují Tom Griggs a Ed Bottomley, zeptal se: „V případě, že by se ukázalo, že ten chlap na stromě expres nevykolejil, jak myslíte, že skutečný pachatel unikl poté, co poškodil trať?“

Policisté si vyměnili pohledy.

Ed řekl: „Ten hák mu získal spoustu času.“

Pak se ozval Tom: „Vedle trati v Glendale jsme našli převrácenou drezínu pro inspekci trati. Dostal jsem hlášení, že ji někdo ukradl na nákladním nádraží v Burbanku.“

„Tak dobře. Ale jestli se dostal do Glendale na drezíně, mohly být tak tři čtyři ráno,“ uvažoval nahlas Bell. „Jak myslíte, že se dostal z Glendale? Tramvaje takhle pozdě nejezdí.“

„Mohl tam na něho čekat automobil.“

„Myslíte?“

„No, mohl byste se zeptat Jacka Douglase, jenže je mrtvý. Hlídal na nádraží v Glendale. Někdo ho včera v noci zabil. Propíchl ho jako prase na jatkách.“

„To slyším poprvé,“ řekl Bell.

„No, asi se nebavíte s těmi správnými lidmi,“ opáčil železniční policista s posměšným pohledem na šviháckého Sanderse stojícího opodál.

Isaac Bell se zamyšleně pousmál. „Co myslíte tím, že ho ‚propíchl? Ubodal ho?“

„Ubodal?“ podivil se Ed. „Kdy jste naposledy viděl, že by měl ubodaný chlap díru vpředu i vzadu? Ten, kdo ho zabil, musel mít buďto hroznou sílu, nebo použil meč.“

„Meč?“ zopakoval Bell. „Jak vás tohle napadlo?“

„I kdyby byl dost silný, aby probodl člověka skrz naskrz loveckým nožem, dalo by mu hodně práce ho vytáhnout. Proto tihle chlapi nechávají nůž v těle. Ta zatracená věc se tam zasekne. Takže si myslím, že to muselo být dlouhé tenké ostří, jako meč.“

„To je velice zajímavé,“ řekl Bell. „Moc zajímavý postřeh… Měl bych vědět ještě něco?“

Železniční policisté o tom chvíli přemýšleli. Bell trpělivě čekal a díval se oběma do očí. Rozkaz superintendanta Jethroa Wattse spolupracovat nepronikl automaticky k mužům v terénu, zvlášť když narazili na tak povýšeného Van Dornova agenta, jako byl Larry Sanders. Tom Griggs náhle dospěl k rozhodnutí. „Tohle jsem našel v Jackově ruce.“ Vytáhl zmačkaný kus papíru a uhladil ho špinavými prsty. Černá písmena byla na slunci jasně čitelná.

POVSTAŇTE!

ROZDMÝCHEJTE PLAMENY NESPOKOJENOSTI

ZNIČTE PRIVILEGOVANOU

HRSTKU AŤ MOHOU DĚLNÍCI ŽÍT!

„Nemyslím, že to patřilo Jackovi,“ řekl Tom. „Ten staroch nebyl typ radikála.“

„Vypadá to, že to Jack vytrhl útočníkovi při souboji,“ nadhodil Ed.

Tom řekl: „Měl raději vytrhnout svou zbraň.“

„Už to tak vypadá,“ řekl Isaac Bell.

„Divné, že to neudělal.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Bell.

Tom řekl: „Chci říct, že byste se dopustil chyby, kdybyste si myslel, že Jack Douglas v dvaadevadesáti při hlídání usnul. Před rokem se dva mladíci z města vypravili do Glendale, aby tam pobrali, co se dá. Vytáhli na Jacka zbraně. Jednomu provrtal tím svým starým kvérem rameno a druhému zadek.“

Ed se zasmál. Jack mi tehdy řekl, že už měkne. Za starých časů by je prý oba zabil a skalpoval. Já na to: ‚Moc jsi neminul, Jacku. Jednoho jsi trefil do ramene a druhého do zadnice.‘ Ale Jack povídá: ‚Říkal jsem, že jsem změkl, ne že jsem ztratil mušku. Já neminul vůbec. Zasáhnul jsem je přesně tam, kam jsem mířil. Na starý kolena ze mě nakonec bude dobrák.‘ „Takže ať včera v noci napadl Jacka kdokoliv, věděl, jak na to.“

„A hlavně jestli měl jenom meč, Jack ho musel vidět už z dálky. Nechápu, jak mohl chlap s mečem zaskočit muže s pistolí?“ dodal Tom.

„Taky mi to vrtá hlavou,“ přiznal Bell. „Děkuju, pánové. Moc jste mi pomohli.“ Vyndal dvě navštívenky a každému dal jednu. „Kdybyste někdy něco potřebovali od Van Dornovy agentury, spojte se se mnou.“

***

„MĚL JSEM PRAVDU,“ řekl Bell Josephu Van Dornovi, když ho Van Dorn povolal do San Franciska. „Ale trochu jsem ho podcenil. Uvažuje ve větším měřítku, než jsem si myslel.“

„Vypadá to, že ví, co dělá,“ poznamenal Van Dorn a zachmuřeně tak citoval šéfa údržby Jižní pacifické dráhy. „Aspoň natolik, aby se nám vyhnul. Ale jak cestuje? Na nákladních vlacích?“

Bell odpověděl: „Poslal jsem agenty, aby vyslechli potulné dělníky v táborech po celém Západě. A ptáme se přednostů a prodavačů jízdenek na všech stanicích, na kterých si mohl koupit lístek na expres.“

Van Dorn zasténal. „S těmi prodavači jízdenek je to ještě větší výstřel naslepo než s dělníky. Kolik cestujících podle Hennessyho Jižní pacifická za rok přepraví?“

„Sto milionů,“ připustil Bell.

7

Když Isaac Bell zatelefonoval Marion Morganové, aby jí řekl, že má v San Francisku hodinu času, než bude muset nasednout do vlaku, a zeptal se jí, jestli by nemohla odejít dřív z práce, Marion odpověděla: „Počkej na mě u hodin!“

Great Magneta Clock, první velké hodiny západně od Mississippi schopné řídit časoměřiče v celém domě, které přivezl parník okolo Hornova mysu, byly už slavné, přestože je nainstalovali v hotelu St. Francis teprve před týdnem. Tyto stojací, zdobně vyřezávané vídeňské hodiny, které vévodily vstupní hale hotelu v Powell Street, připomínaly velké pendlovky a v evropském stylu vypadaly poněkud staromódně. Byly však poháněné elektřinou a automaticky seřizovaly všechny ostatní hodiny v rozlehlém hotelu tyčícím se nad Union Square.

Hala byla zařízena křesly a pohovkami stojícími na orientálních kobercích. Elektrické lampy se stínítky z pergamenu a skla vrhaly teplé světlo, které odrážela a znásobovala zrcadla ve zlatých rámech. Vzduch sladce voněl dřevem a čerstvými nátěry. Osmnáct měsíců poté, co požár zažehnutý při Velkém zemětřesení zničil jeho interiér, byl nejnovější a nejluxusnější hotel v San Francisku znovu otevřen pro veřejnost, které mohl nabídnout čtyři sta osm pokojů a nové křídlo plánované na následující jaro. Okamžitě se stal nejoblíbenějším hotelem ve městě. Většina křesel a pohovek byla obsazená platícími hosty zabranými do četby novin. Titulky vykřikovaly nejnovější klepy o odborových agitátorech a zahraničních radikálech, kteří vykolejili vlak Coast Line Limited.

Marion vstoupila do haly jako první, tak nadšená, že se uvidí s Isaacem, že nevnímala neskrývané obdivné pohledy přítomných pánů, kteří sledovali, jak přechází u hodin. Slámově světlé vlasy měla vyčesané vysoko na hlavě v módním účesu, který přitahoval pozornost k jejímu dlouhému, elegantnímu krku a kráse její tváře. Pás měla štíhlý, ruce jemné a soudě podle toho, jak plula po koberci, měly její nohy pod dlouhou sukní nabíranou v pase ladné křivky.

Pohled jejích zelených očí barvy mořské vody zalétl k hodinám, když se velká ručička postavila zpříma a ozvaly se tři silné údery gongu tak podobné zvonům v katedrále, až se zdálo, že otřásly zdmi.

Minutu nato vpochodoval do haly Isaac, vysoký a mužně pohledný ve smetanovém vlněném obleku, naškrobené modré košili se stojáčkem a kravatě se zlatými pruhy, která mu ladila s plavými vlasy a knírem. Byla tak ráda, že ho vidí, že vyhrkla to, co jí přišlo na jazyk jako první:

„Ještě nikdy jsem nezažila, že bys přišel pozdě.“

Isaac se usmál a otevřel zlaté kapesní hodinky. „Great Magneta se předbíhají o šedesát vteřin.“ Přelétl ji pohledem a dodal: „A já tě nikdy neviděl hezčí.“ Pak ji popadl do náruče a políbil.

Dovedl ji ke dvěma křeslům, odkud mohl díky několika zrcadlům sledovat celou halu, a objednali si u číšníka ve fraku čaj s citrónovým koláčem.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptal se Bell. Hleděla na něho s mírným úsměvem ve své krásné tváři.

„Obrátil jsi mi život vzhůru nohama.“

„To bylo tím zemětřesením,“ zažertoval.

„Ještě před zemětřesením. To bylo jen vyrušení.“

Od dam ve věku Marion Morganové se čekalo, že už budou několik let vdané, ale ona byla svobodomyslná žena, která si vážila své nezávislosti. Ve třiceti, kdy už měla za sebou léta praxe jako sekretářka v bankovní sféře, žila sama od chvíle, co dokončila studium práv na Stanfordské univerzitě. Všichni pohlední, bohatí nápadníci, kteří ji prosili o ruku, byli zklamáni. Možná to byla atmosféra San Franciska, tak prosycená nekonečnými možnostmi, co jí dodávalo odvahu. Snad to bylo vzdělání získané od pečlivě vybíraných soukromých učitelů a jejího otce poté, co jí zemřela matka. A třeba to způsobil život v moderní době, vzrušení z toho, že žije ve smělých prvních letech nového století. Každopádně ji něco naplňovalo sebedůvěrou a vzácnou schopností čerpat potěšení ze skutečnosti, že je sama.

Tedy až do okamžiku, kdy do jejího života vstoupil Isaac Bell a její srdce se rozbušilo, jako by byla sedmnáctiletá dívka na první schůzce. Já mám takové štěstí, pomyslela si. Isaac vzal Marion za ruku.

Po dlouhý okamžik nedokázal promluvit. Její krása, její vyrovnanost a její ladnost ho pokaždé dojaly. S pohledem upřeným do jejích zelených očí konečně prohlásil: „Jsem ten nejšťastnější muž v San Francisku. A kdybychom teď byli v New Yorku, byl bych nejšťastnější muž v New Yorku.“

Usmála se a odvrátila zrak. Když se mu chtěla znovu podívat do očí, všimla si, že se jeho pohled přesunul na novinový titulek: VYKOLEJEN!

Vlaková neštěstí byla v roce 1907 součástí každodenního života, ale vědomí, že se jednalo o expres do Los Angeles a Isaac jezdí vlakem každou chvíli, ji děsilo. Bylo zvláštní, že nebezpečí spojené s jeho prací jí takový strach nenahánělo. Bylo skutečné a viděla jeho jizvy, ale bát se toho, že Isaac bojuje se zločinci ozbrojenými pistolemi a noži, bylo stejně iracionální jako obávat se o bezpečí tygra v džungli.

Zíral na ty noviny s tváří potemnělou zlobou. Dotkla se jeho ruky. „Isaaku, souvisí ten vykolejený vlak nějak s tvým případem?“

„Ano. Je to nejméně pátý útok.“

„Ale v tvém obličeji vidím něco divokého, co mi napovídá, že to bereš velice osobně.“

„Pamatuješ, jak jsem ti vypravoval o Wishi Clarkovi?“

„Samozřejmě. Zachránil ti život. Doufám, že se s ním jednoho dne potkám, abych mu osobně poděkovala.“

„Člověk, co vykolejil ten vlak, Wishe zabil,“ řekl Bell chladně.

„Ach, Isaaku. Je mi to moc líto.“

Pak jí Bell podrobně vylíčil všechno, co věděl o útocích Ničitele na stavbu zkratky pod Kaskádovým pohořím prováděnou Jižní pacifickou dráhou Osgooda Hennessyho, a to, jak se ho snaží zastavit. Marion měla pronikavé analytické myšlení. Dokázala se soustředit na významná fakta a rychle si je dávat do souvislostí. A hlavně kladla šťouravé otázky, které mu pomáhaly při myšlení.

„Motiv stále neznáme,“ zakončil výklad. „Jaký skrytý motiv by mohl vést k páchání takové zkázy?“

„Věříš teorii, že Ničitel je radikál?“ zeptala se Marion.

„Máme na to důkazy. Jeho komplice. Ten radikální leták. A dokonce i terč – železnice představuje pro radikály největší zlo.“

„Říkáš to, jako bys pochyboval, Isaaku.“

„Pochybuju,“ připustil. „Pokusil jsem se představit si sama sebe na jeho místě, myslet jako rozhněvaný agitátor, ale stejně mi k tomu nesedí to vraždění nevinných lidí ve velkém. Na demonstraci při stávce mohou radikálové zaútočit na policii. I když takové násilí neschvaluji, chápu, jak se člověku může zatemnit mozek. Ale tyhle vytrvalé útoky na obyčejné lidi… taková krutost nedává smysl.“

„Nemohl by to být blázen? Šílenec?“

„Mohl. Až na to, že na šílence je pozoruhodně ambiciózní a metodický. Tohle nejsou spontánní útoky. Plánuje je do posledního detailu. A stejně tak svou únikovou cestu. Jestli je to blázen, dokáže se moc dobře ovládat.“

„Třeba je to anarchista.“

„To vím. Ale proč zabíjet tolik lidí? Vlastně,“ uvažoval nahlas, „to skoro vypadá, jako by chtěl zasít hrůzu. Ale čeho by tím dosáhl?“

„Veřejného znemožnění Jižní pacifické dráhy,“ odpověděla Marion. „To se mu rozhodně daří,“ podotkl Bell.

„Možná bys měl raději začít přemýšlet jako bankéř než jako radikál či anarchista.“

„Jak to myslíš?“ Nechápavě na ni pohlédl.

Marion odpověděla jasným, vyrovnaným hlasem. „Představ si, kolik to stojí Osgooda Hennessyho.“

Bell zamyšleně pokýval hlavou. Ironie rady „mysli jako bankéř“ nemohla uniknout muži, jenž se obrátil zády k nalinkované kariéře v silné rodinné bance. Dotkl se její tváře. „Díky,“ řekl. „Dalas mi toho hodně k přemýšlení.“

„To se mi ulevilo,“ řekla Marion a škádlivě dodala: „Jsem radši, když přemýšlíš, než když se pleteš do přestřelek.“

„Mám přestřelky rád,“ vrátil jí to Bell. „Pomáhají mi soustředit se. I když v tomhle případu dojde spíš na meče.“

„Na meče?“

„Je to divné. Wishe a dalšího muže zabil něčím, co zřejmě vypadalo jako nějaký meč. Otázka zní: Jak mohl přemoct muže s pistolí? Meč se rozhodně nedá ukrýt.“

„A co hůl s dýkou? Spousta mužů v San Francisku je nosí na ochranu.“

„Ale než by vytáhl ostří, ten s pistolí by měl dost času ho zastřelit.“

„No, když půjde s mečem po tobě, bude litovat. Šermoval jsi za Yale.“

Bell s úsměvem potřásl hlavou. „Šermoval, ale závodně, ne v soubojích. V tom je velký rozdíl. Vzpomínám si, jak nám náš trenér šermu, který měl se souboji zkušenosti, vysvětloval, že šermířská maska zakrývá protivníkovy oči. Podle něho je ten, kdo poprvé opravdu bojuje, v šoku, když spatří chladný pohled člověka, jenž ho chce zabít.“

„A ty jsi byl?“

„Co jestli jsem byl?“

„V šoku.“ Usmála se. „Nesnaž se mi namluvit, že ses nikdy nezúčastnil souboje.“

Bell její úsměv opětoval. „Jen jednou. Byli jsme oba moc mladí. A pohled na stříkající rudou krev nás přesvědčil, že ve skutečnosti nechceme jeden druhého zabít. Vlastně jsme stále přátelé.“

„Jestli hledáš šermíře, mělo by to být snadné. V dnešní době už jich tak moc není.“

„Nejspíš nějaký Evropan,“ uvažoval Bell. „Ital nebo Francouz.“

„Nebo Němec. S jednou z těch hrozných jizev na tváři, jaké mají ti studenti v Heidelbergu. Nepsal snad Mark Twain, že dokonce roztahují stehy a lijí si do ran víno, aby vypadaly ještě ohavněji?“

„Němec to asi nebude,“ řekl Bell. „Ti jsou známí výpadem s poskokem kupředu. Bodnutí, které zabilo Wishe a toho druhého muže, je spíš ve stylu Italů nebo Francouzů.“

„Nebo jejich napodobitelů?“ nadhodila Marion. „Třeba je to Američan, který chodil do školy v Evropě. Ve Francii a Itálii je anarchistů spousta. Třeba se tam stal jedním z nich.“

„Pořád nevím, jak mohl zaskočit muže s pistolí.“ Naznačil to gestem. „Než na tebe někdo stačí tasit meč, můžeš přiskočit a dát mu jednu do nosu.“

Marion se natáhla přes šálky s čajem a vzala Bella za ruku. „Abych pravdu řekla, byla bych ráda, kdyby byl krvavý nos to nejhorší, čeho bych se měla bát.“

„V tomhle bodě bych byl za krvavý nos nebo pár škrábanců docela rád.“

„A to proč?“

„Pamatuješ na Webera a Fieldse?“

„No jistě, ti legrační staří chlápci.“ Wally Kisley a Mack Fulton ji vzali na večeři, když nedávno projížděli San Franciskem, a ona se celý večer smála.

„Wally a Mack vždycky říkají: „Krvavý nos je zaručená známka pokroku. Když tě tvoje kořist praští do frňáku, víš, že jsi blízko. Teď zrovna bych ránu do frňáku ocenil.“ Ten komentář vyvolal na jejich tvářích úsměvy.

Dvě ženy, elegantně oblečené v nejmodernějších kloboucích a dlouhých šatech, vstoupily do hotelové haly a prošly jí v záplavě peří a květin. Ta mladší byla tak výrazná, že mnoho novin spadlo jejich majitelům do klína.

„To je ale krásná dívka!“ řekla Marion.

Bell už ji předtím zahlédl v zrcadle.

„Ta ve světle modrých šatech,“ upřesnila Marion.

„To je dcera Osgooda Hennessyho, Lillian,“ řekl Bell a pomyslel si, jaká asi náhoda přivedla Lillian do hotelu St. Francis ve stejnou chvíli jako jeho. Dospěl k závěru, že to asi náhoda nebyla.

„Ty ji znáš?“

„Setkal jsem se s ní minulý týden v Hennessyho zvláštním vlaku. Dělá mu soukromou tajemnici.“

„Jaká je?“

Bell se usmál. „Hraje si na velkou svůdnici. Mrká očima jako ta francouzská herečka.“

„Anna Held.“

„Ale je inteligentní a má smysl pro podnikání. Je hodně mladá, rozmazlená zbožňujícím otcem a domnívám se, že velmi nevinná, když přijde na srdeční záležitosti. Ta tmavovlasá žena, co přišla s ní, bývala její soukromá učitelka. Teď je z ní Hennessyho milenka.“

„Chceš jít za ní a pozdravit ji?“

„Ne, když už mi na tebe zbývá jen pár minut.“

Marion mu věnovala potěšený úsměv. „To mi zalichotilo. Je mladá, nevýslovně krásná a nejspíš i velmi bohatá.“

„Ty jsi nevýslovně krásná, a až si mě vezmeš, budeš taky bohatá.“

„Ale já nejsem bohatá dědička.“

„Děkuju pěkně, poznal jsem už dost dědiček od doby, co jsme se v taneční škole učili bostonský valčík,“ řekl s úsměvem. „To je pomalý valčík s dlouhými kroky. Můžeme si ho zatančit na svatbě, když budeš chtít.“

„Ach, Isaaku, víš jistě, že si mě chceš vzít?“

„Vím to jistě.“

„Většina lidí by mě nazvala starou pannou. A řekli by, že muž tvého věku by si měl vzít dívku jejího věku.“

„Nikdy jsem nedělal, co bych ‚měl‘ dělat. Proč bych s tím měl začínat zrovna teď, když jsem potkal dívku svých snů? A přítelkyni na celý život?“

„Ale co si o mně pomyslí tvá rodina? Nemám žádné peníze. Napadne je, že jsem zlatokopka.“

„Pomyslí si, že jsem ten nejšťastnější muž v Americe.“ Isaac se usmál. Pak ale vážně dodal: „A kdo si to myslet nebude, může jít k čertu. Určíme si datum svatby?“

„Isaaku… Musíme si promluvit.“

„O co jde? Stalo se něco?“

„Jsem do tebe hluboce zamilovaná. Doufám, že to víš.“

„Dáváš mi to všemi způsoby najevo.“

„A stejně tak moc si tě chci vzít. Ale napadlo mě, jestli bychom nemohli chvíli počkat.“

„Proč?“

„Dostala jsem nabídku vzrušující práce a je to něco, co bych hrozně moc chtěla zkusit.“

„Jaká je to práce?“

„No… Víš, kdo je Preston Whiteway, že?“

„Samozřejmě. Preston Whiteway je bulvární novinář, který zdědil troje přední kalifornské noviny včetně San Francisco Inquireru“ Zvědavě se na ni usmál. „Noviny, ve kterých náhodou pracuješ… Říká se o něm, že je to docela pohledný muž a jakási městská celebrita, že se chlubí svým bohatstvím, které získal otiskováním senzačních titulků. Pronikl také do kalifornské politiky tím, že využívá moci svých novin, aby dostal své přátele do Senátu Spojených států – prvním z nich byl zákonodárce oddaný Osgoodovi Hennessymu, senátor Charles Kincaid. Vlastně si myslím, že to byl tvůj pan Whiteway, kdo dal Kincaidovi přezdívku ‚hrdinný inženýr‘.“

„Není to můj pan Whiteway, ale – ach, Isaaku, on má úžasný nový nápad. Přišel s tím, když noviny informovaly o zemětřesení – jde o filmový týdeník. Říká tomu Svět v obrazech. Nafilmují skutečné události a budou je ukazovat v kinech. A Isaaku!“ – vzrušením mu pevně stiskla ruku –“Preston mě požádal, abych mu to pomohla rozběhnout.“

„Na jak dlouho?“

„To nevím jistě. Na šest měsíců nebo rok. Isaaku, já vím, že na to mám. A tenhle muž mi poskytne příležitost to vyzkoušet. Ví, že jsem vystudovala na Stanfordu práva s nejlepším prospěchem, ale žena v právničině práci nesežene, což je důvod, proč už devět let dělám v bankovnictví. Spoustu jsem se toho naučila. Nejde o to, že bych chtěla pracovat celý život. Ale chci něco dokázat a tohle je moje šance.“

Bella nepřekvapila Marionina touha po vzrušujícím zaměstnání. Ani nepochyboval o jejich lásce. Oba si byli dobře vědomi toho, jaké měli štěstí, že našli jeden druhého, než aby dovolili, aby něco vstoupilo mezi ně. Na místě byl nějaký kompromis. A on nemohl popřít, že má plné ruce práce s pátráním po Ničiteli.

„Co kdybychom si slíbili, že za půl roku určíme datum svatby? Až se věci vyjasní? A pracovat budeš moci i po svatbě.“

„Ach, Isaaku, to by bylo skvělé. Tolik chci být u zrodu Světa v obrazech!“

Magneta Clock začaly odbíjet čtvrtou.

„Kéž bychom měli víc času,“ řekla smutně.

Bellovi se zdálo, že uplynulo jen pár minut od chvíle, co se posadili. „Odvezu tě do kanceláře.“

Když odcházeli, všiml si, že se Lillian Hennessyová dívá úmyslně stranou. Ale paní Comdenová rozevřela rty v diskrétním úsměvu, když se jejich pohledy setkaly. Reagoval pokývnutím hlavy, znovu silně zasažen smyslností té ženy, a sevřel Marioninu paži o něco silněji.

Přímo před hotelem parkoval benzinem poháněný závodní locomobile barvy hasičského vozu. Byl upravený pro silniční dopravu a vybavený nárazníky a reflektory. Hoteloví portýři hlídali auto před zvědavými kluky a vyhrožovali krutým trestem tomu, kdo by se opovážil dotknout špinavými prsty blýskavého mosazného orla na jeho chladiči nebo dokonce dýchat poblíž jeho červených kožených sedadel.

„Máš zpátky svůj závodní vůz! To je skvělé,“ vyhrkla Marion nadšeně.

Bellův milovaný locomobile se málem rozpadl při osmisetkilometrovém závodu s lokomotivou ze San Franciska do San Diega, kdy lokomotiva supěla po hladkých kolejích a locomobile poskakoval po kamenitých cestách. Při závodu, připomněl si Bell se smutným úsměvem, který vyhrál on. Jeho trofejí bylo zatčení bandity zvaného Zlodějský řezník před namířenou pistolí.

„Jakmile ho v továrně zrekonstruovali, nechal jsem si ho sem přivézt lodí z Bridgeportu v Connecticutu. Naskoč.“

Bell sáhl vedle velkého volantu a otočil vypínačem startéru na dřevěné palubní desce. Nastavil plyn a páčku zapalování. Pak napumpoval tlakovou nádrž. Portýr mu nabídl, že nahodí motor. Čtyřválec ještě teplý po cestě z nákladního přístavu, kde si ho Bell vyzvedl, se probral k životu při prvním otočení klikou. Bell prodloužil jiskru a ubral plyn. Když natáhl ruku, aby povolil brzdu, kývl na nejmenšího z chlapců, kteří na něho valili oči.

„Můžeš mi pomoct? Tohle auto se bez zatroubení na klakson nerozjede!“

Chlapec stiskl oběma rukama velký gumový balónek klaksonu. Locomobile zařval jako tur. Kluci se rozprchli. Auto se vrhlo kupředu. Marion se zasmála a natáhla se přes benzinovou nádrž, aby popadla Bella za paži. Brzy se už řítili směrem k Market Street a proplétali se mezi koňskými povozy a tramvajemi a hřměli kolem pomalejších automobilů.

Když zastavovali před jedenáctipatrovým domem s ocelovou konstrukcí, v němž sídlil San Francisco Inquirer, všiml si Bell posledního parkovacího místa, které u chodníku zbylo. Mířil k němu světlovlasý muž v otevřeném rolls-roycu a troubil na klakson.

„To je Preston! Můžeš se s ním seznámit.“

„Nemůžu se dočkat,“ utrousil Bell, dupl na plyn a hned nato na brzdu, aby vklouzl s velkým locomobilem na poslední volné místo půl vteřiny před rollsem Prestona Whitewaye.

„Hej! Tady parkuju já!“

Bell si všiml, že je Whiteway opravdu tak pohledný, jak se povídalo, nafoukaný, hladce oholený chlap se širokými rameny a výstředními vlnami blonďatých vlasů. Byl stejně vysoký jako Bell, i když značně objemnější v pase, vypadal, jako by hrál na vysoké fotbal a nemohl si vzpomenout, kdy naposledy nebylo po jeho.

„Přijel jsem první,“ řekl Bell.

„Mně ten dům patří!“

„Pustím vás sem, až se rozloučím se svým děvčetem.“ Preston Whiteway natáhl krk, aby se podíval za Bella, a vybafl: „Marion? To jsi ty?“

„Ano! Tohle je Isaac. Seznamte se.“

„Rád vás poznávám!“ pronesl Preston Whiteway, i když na to ani trochu nevypadal. „Marion, měli bychom jít nahoru. Máme práci.“

„Jdi napřed,“ opáčila klidně. „Chci se rozloučit s Isaakem.“

Whiteway vyskočil ze svého auta a houkl na portýra, aby ho zaparkoval. Když procházel kolem, zeptal se Bella: „Jak rychlý je ten váš locomobile?“

„Rychlejší než tohle,“ odpověděl Bell a kývl směrem k rolls-roycu.

Marion si zakryla ústa, aby utajila smích, a když se Whiteway vzdálil z doslechu, řekla Bellovi: „Vy dva jste byli jako kluci na školním dvoře. Jak bys mohl na Prestona žárlit? Je moc milý. Oblíbíš si ho, až ho lépe poznáš.“

„To rozhodně,“ řekl Bell. Vzal její krásný obličej jemně do dlaní a políbil ji na rty. „Dávej na sebe pozor.“

„Já? Ty dávej pozor na sebe. Prosím.“ Přinutila se k úsměvu. „Možná bys měl trénovat na ten svůj souboj v šermu.“

„To mám v úmyslu.“

„Ach, Isaaku, kdybychom tak měli víc času.“

„Vrátím se, jakmile to půjde.“

„Miluju tě, drahý.“

***

VYSOKO NAD STAVENIŠTĚM zkratky pod Kaskádovým pohořím zůstal na vedlejší koleji stát osamělý otevřený nákladní vůz. Nacházel se nedaleko od výhybky, která, když byla zavřená, spojovala vedlejší kolej se zásobovací tratí, jež prudce stoupala k nově postavené pile v lesích několik kilometrů v horách nad staveništěm. Vagon byl až nad postranice naložený čerstvě nařezanými jedlovcovými pražci mířícími na pracoviště, kde je napustí kreozotem.

Ničitel uviděl příležitost udeřit znovu, dříve než plánoval, a zabít dvě mouchy jednou ranou. Tenhle útok otřese nejen Jižní pacifickou dráhou. Jestli se mu podaří, dá tím najevo, jak je lhostejný k ochranným snahám Van Dornovy agentury.

Byl to chladnokrevně metodický muž. Útok v tunelu pečlivě naplánoval, přidělil přesný čas každé fázi od naverbování komplice s potřebnou směsicí zanícení a naivity po určení geologicky nejvhodnějšího místa pro nálož a přípravu únikové trasy. Útok na vlak Coast Line Limited si vyžádal stejné úsilí včetně použití háku, aby bylo zjevné, že neštěstí byla sabotáž a nejen pouhá nehoda. Další akce měl v různých stadiích příprav, i když některé teď musel zrušit, protože Van Dornovi detektivové hlídali klíčová depa a údržbářské dílny.

Ale ne každá sabotáž se musela naplánovat. Systém železnic křižujících zemi byl neuvěřitelně složitý. Příležitostí pro ničení se nabízelo mnoho, stačilo jen, aby využil svých skvělých znalostí a byl pořád ve střehu, pokud šlo o chyby a nedbalost druhých.

Dosud postupoval rychle a dělal nečekané věci.

Nákladní vagon měl zůstat na vedlejší koleji jen krátce. Při šestnácti stech osmdesáti pražcích potřebných na jeden kilometr trati nemohlo trvat více než den nebo dva, než neustále popoháněný vedoucí dodávky materiálu dole na staveništi zařve: „Kde je sakra zbytek těch pražců?“ a vyděšené účetní se začnou zoufale prohrabovat fakturami a shánět se po chybějícím vagonu.

Nejbližší tábor železničních tuláků, dost velký na to, aby si ho nikdo nevšiml v tlačenici mužů připravujících jídlo, pátrajících po místu na spaní a chodících sem a tam při neustálém hledání práce, byl u nádraží v kalifornském Dunsmuiru. Ale Dunsmuir se nacházel dvě stě čtyřicet kilometrů dolů po trati. Neměl tedy čas sehnat si pomocníka. Bude muset zvládnout tuhle akci s nákladním vagonem sám. Bylo riskantní útočit sám a útočit rychle. Ale zkáza, kterou s tím jediným vagonem napáchá, bude skoro nevyčíslitelná.

8

SE SLADKOU CHUTÍ MARIONINA POLIBKU NA ROZLOUČENOU NA rtech se Isaac Bell usadil na sedadle expresu do Sacramenta a čekal, až vlak vyjede z terminálu v Oaklandu. Znala ho dobře, lépe než on sám sebe. Na druhou stranu byly věci, které možná nevěděla. Jak bys mohl na Prestona žárlit? Dovol mi spočítat důvody, pomyslel si Bell. Začnu třeba s tím, že Whiteway je s tebou a já ne, protože prohrávám svůj závod s Ničitelem.

Zavřel oči. Už několik dní nespal v posteli, ale spánek se mu vyhýbal. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Z hlavního města Kalifornie bude pokračovat s několika přestupy na sever do vzdáleného Oregonu. Potřeboval se znovu podívat na sesuv v tunelu pod Kaskádovým pohořím, kde se pokusí odhadnout, zda Ničitel zamýšlí další útok na přední konec tunelu. Cestou se setká s Archiem Abbottem, který telegrafoval, že by mohl učinit užitečný objev v dělnické osadě u Dunsmuiru. „Pan Bell?“

Průvodčí vytrhl Isaaka z myšlenek. Muž se dotkl rukou naleštěného štítku čepice ve zdvořilém pozdravu a řekl s lišáckým mrknutím: „Pane Belle, jedna dáma se ptá, jestli byste se necítil lépe, kdybyste si přisedl k ní.“

S podezřením, že ve vedlejším pulmanu najde iniciativní slečnu Hennessyovou, následoval Bell průvodčího uličkou. Muž ho vedl ven z vlaku a nasměroval ho přes nástupiště k soukromému vagonu připojenému k zavazadlovému vozu taženému elegantní lokomotivou Atlantic 4-4-2 naleštěnou tak, jako by právě vyjela z továrny.

Bell nastoupil do vagonu a prošel dveřmi do salonu vyvedeného v červeném sametu, který by se docela hodil do nevěstince slečny Anne. Lillian Hennessyová, která vyměnila světle modré šaty, jež jí šly k očím, za jasně červené koktejlky hodící se k interiéru, ho přivítala sklenicí šampaňského a triumfálním úsměvem. „Nejste sám, kdo si může objednat zvláštní vlak.“

Bell odpověděl chladně: „Není vhodné, abychom spolu cestovali sami.“

„Nejsme sami. Bohužel.“

Právě když Bell říkal: „A kromě toho bych vám rád připomněl, že jsem zasnoubený s Marion Morganovou,“ zazněla z pokoje v zadní části vagonu hudba jazzbandu. Bell nahlédl dveřmi dovnitř. Kolem pianina stálo šest černých hudebníků s klarinetem, kontrabasem, kytarou, trombonem a kornetem a improvizovalo na rychlý ragtime Adaline Shepherdové „Pickles and Peppers“.

Lillian Hennessyová přistoupila blíž, aby pohlédla Bellovi přes rameno. Byla zašněrovaná v korzetu sahajícím pod prsa a Bell ucítil na zádech její měkká ňadra. Musel pozvednout hlas, aby ho bylo přes hudbu slyšet. „Ještě jsem se nesetkal s tím, aby jazzoví muzikanti dělali garde.“

„Ne oni“ Ušklíbla se. „Ona. Otci neunikl můj plán počíhat si na vás v San Francisku. Poslal ji se mnou, aby mě pohlídala.“

Hráč na kornet zvedl trubku do vzduchu, jako by chtěl probodnout strop. Mezerou, kterou otevřel v kruhu hudebníků, Bell zahlédl, že pianista skloněný nad klávesami s poletujícími prsty, rozzářenýma očima a plnými rty rozevřenými ve škodolibém úsměvu není nikdo jiný než paní Comdenová.

Lillian řekla: „Nevím, jak to zjistil. Ale díky otci a paní Comdenové bude vaše čest v bezpečí, pane Belle. Zůstaňte, prosím. Žádám vás jenom, abychom se spřátelili. Čeká nás rychlá jízda. Máme volnou trať odsud až ke zkratce pod Kaskádovým pohořím.“

Bell byl v pokušení uposlechnout. Trať ze Sacramenta na sever byla přecpaná vlaky s materiálem a dělníky mířícími ke Kaskádovému pohoří a zpátky. Už předtím zvažoval, že si vyžádá jeden z Hennessyho zvláštních vlaků. Lillianin byl připravený vyrazit. Cesta na sever po volné trati ve speciálu prezidentovy dcery by mu ušetřila den cesty.

Lillian řekla: „V zavazadlovém voze je telegraf, kdybyste potřeboval posílat zprávy.“

To rozhodlo. „Děkuji,“ řekl Bell s úsměvem. „Přijímám vaši nabídku, i když budu možná muset vyskočit v Dunsmuiru.“

„Dejte si šampaňské a povězte mi o slečně Morganové.“ Vlak se s trhnutím rozjel v okamžiku, kdy mu podávala skleničku. Olízla kapku nápoje z hřbetu jemné ruky a zamrkala na něho po vzoru francouzské herečky. „Je moc hezká.“

„Marion si totéž myslela o vás.“

Lehce se zamračila. „‚Hezká‘ obvykle znamená růžové tváře a slušivé šaty. Mně většinou říkají, že jsem víc než to.“

„Ve skutečnosti řekla, že jste nevýslovně krásná.“

„Proto jste mě jí nepředstavil?“

„Raději jsem jí připomněl, že je také nevýslovně krásná.“

Lillian se zablesklo ve světle modrých očích. „Vy si neberete servítky, že?“

Bell reagoval odzbrojujícím úsměvem. „V lásce nikdy, mladá dámo – což je zvyk, který bych vám radil pěstovat, až dospějete. A teď mi povězte o problémech vašeho otce s bankéři.“

„On žádné problémy s bankéři nemá,“ odsekla Lillian. Odpověděla rychle a důrazně, takže Bell věděl hned, co na to říct dál.

„Povídal, že v zimě je mít bude.“

„Jen když nechytíte Ničitele,“ opáčila jedovatě.

„Ale co ta finanční krize, která bublá v New Yorku? Vypukla vloni v březnu a nezdá se, že by polevovala.“

Lillian odpověděla s vážnou tváří: „Pokud bude krize ještě nějakou dobu trvat, přinese konec rozkvětu vlakové dopravy. Jsme uprostřed úžasné expanze, ale dokonce i otec přiznává, že nemůže trvat věčně.“

Bell si znovu připomněl, že Lillian Hennessyová je komplikovanější než nějaká rozmazlená dědička.

„Ohrozila vlna paniky nějak kontrolu vašeho otce nad jeho tratěmi?“

„Ne,“ odpověděla rychle. Pak Bellovi vysvětlila: „Můj otec se brzy poučil, že aby mohl financovat svou druhou železnici, musí nejprve z té první udělat výnosný podnik, na který si bude moci půjčovat. Bankéři skáčou, jak on píská. Žádný člověk zabývající se stavbou železnic v této zemi nemůže víc prosperovat. Pokud ostatní zkrachují, otec posbírá trosky a vyjde z toho jako vítěz.“

Bell ťukl svou sklenkou o její. „Na vítěze!“ Usmál se. Nebyl si však jistý, zda mají dívčiny výroky pravdivý základ nebo ze strachu nepřibarvuje skutečnost na růžovo. A ještě méně si byl jistý, proč je Ničitel tak odhodlaný vyplít tu zarostlou zahradu železnic.

„Zeptejte se jakéhokoliv bankéře v zemi,“ prohlásila hrdě. „Poví vám, že Osgood Hennessy je nenapadnutelný.“

„Mohl bych poslat telegram svým lidem, aby věděli, kde mě najdou?“

Lillian popadla láhev se šampaňským a odvedla ho do zavazadlového vozu, kde průvodčí, jenž sloužil také jako telegrafista, odeslal Bellovu zprávu Van Dornovi. Když se už chystali vrátit do salonu, začal cvakat telegrafní klíč. Lillian několik vteřin naslouchala, pak obrátila oči v sloup a zavolala přes rameno na průvodčího: „Na tohle neodpovídejte.“

„Kdo to posílá, váš otec?“ zeptal se Bell.

„Ne. Senátor.“

„Který?“

„Kincaid. Charles Kincaid. Dvoří se mi.“

„Mám to chápat tak, že nemáte zájem?“

„Senátor Charles Kincaid je příliš chudý, příliš starý a příliš protivný.“

„Ale velice pohledný,“ zavolala paní Comdenová a usmála se na Bella. „To ano,“ připustila Lillian. „Ale pořád chudý, starý a protivný.“

„Jak starý?“ chtěl vědět Bell. „Nejméně čtyřicet.“

„Je mu čtyřicet dva a je mimořádně temperamentní,“ řekla paní Comdenová. „Většina dívek by ho považovala za skvělou partii.“

„To bych dala přednost partii bridže.“

Lillian dolila svoji i Bellovu sklenici. Pak řekla: „Emmo, je nějaká šance, že bys vyskočila v Sacramentu a zmizela, zatímco pan Bell a já bychom pokračovali v cestě na sever?“

„Ne v tomto životě, drahá. Jsi příliš mladá a nevinná na to, abys cestovala bez gardedámy. A pan Bell je příliš.“

„Příliš co?“

Emma Comdenová se usmála.

„Zajímavý.“

***

JAKMILE SE SETMĚLO, spěchal Ničitel po pražcích vedlejší koleje pily, aby mu pod nohama nechrastil štěrk.

Nesl metr dvacet dlouhý sochor, který vážil skoro čtrnáct kilo. Na zádech měl vojenský batoh ze španělsko-americké války ušitý z bavlněné látky a s pogumovanou chlopní. Popruhy se mu pevně zařezávaly do ramen. Uvnitř byla těžká osmiapůllitrová plechovka s petrolejem a koňská podkova ukradená jednomu z mnoha kovářů plně zaměstnaných kováním stovek mul, které tahaly nákladní vozy.

Chladný horský vzduch voněl borovou smůlou a ještě něčím jiným, co hned nepoznal. Ve vzduchu bylo cítit sníh. Přestože byla jasná noc, vnímal, jak do hor předčasně přichází zima. Přidal do kroku, zatímco si jeho oči zvykly na světlo hvězd. Kolejnice před ním se leskly a kolem trati se rýsovaly stromy.

Muž v dobré kondici, vysoký, s dlouhýma nohama, stoupal do příkrého svahu zlehka. Závodil s časem. Do východu měsíce zbývaly necelé dvě hodiny. Až vyjde nad horami a prozáří noc bílým světlem, stane se z něho snadný terč pro železniční policii hlídkující na koních.

Po půldruhém kilometru došel k rozcestí ve tvaru písmene Y. Levá odbočka, po které vystoupal, klesala ke staveništi. Ta napravo vedla k nově dokončené hlavní trati na jih. Zkontroloval páku výhybky, jež ukazovala, která odbočka je připojená.

Výhybka byla nastavená tak, aby byl vlak sjíždějící od pily nasměrován na staveniště. Byl v pokušení poslat těžký vagon na hlavní trať. Při vhodném načasování by se čelně srazil s lokomotivou jedoucí na sever. Ale taková srážka by zablokovala celou trať a přinutila výpravčí zastavit všechny vlaky, čímž by přišel o únikovou cestu.

Stoupání už nebylo tak příkré a umožnilo mu zrychlit tempo. Po dalším půldruhém kilometru uviděl, jak se před ním rýsuje temný vagon. Pořád tam byl!

Náhle něco zaslechl. Zastavil se. Strnul na místě. Přiložil si ruce k uším. Uslyšel to znovu, nějaký nemístný zvuk. Smích. O kus dál po svahu se smáli nějací opilci. Daleko před sebou viděl oranžovou záři ohniště. Dřevorubci, uvědomil si, dělící se o láhev whisky. Byli příliš daleko na to, aby ho slyšeli nebo viděli, oslepovala je záře ohně. I kdyby zaslechli vagon rachotit přes výhybku, už by ho nedokázali zastavit.

Zamířil od trati přes příkop k vedlejší koleji, na níž stál nákladní vagon. Našel páku výhybky, trhl s ní a spojil tak obě části trati. Pak šel k vagonu, odkopl zpod předních kol dřevěné klíny, nahmatal chladnou kliku brzdy a točil s ní tak dlouho, dokud se brzdové čelisti neodtáhly od masivních ocelových kol.

Teď už se vagon mohl rozjet a on čekal, že se pohne vlastní vahou, protože vedlejší kolej se svažovala. Stál však nehybně, držený na místě gravitací nebo nepatrným zploštěním kol tlačených velkou vahou ke kolejím. Nezbylo než mu pomoci.

Šel k zadní části vozu, položil podkovu kousek za poslední kolo, zaklínil sochor mezi kolo a kolejnici a opřel ho o podkovu, která sloužila jako osa páky. Pak se celou vahou postavil na sochor a zhoupl se.

Tyč vyklouzla s hlasitým zaskřípěním kovu o kov. Znovu ji vrátil na místo a zkusil to ještě jednou. Kolo se o kousek pohnulo. Zarazil sochor hlouběji, kopl pod něj podkovu a opět skočil na páku celou vahou.

Nad hlavou, skoro u jeho ucha se mu ozval něčí hlas.

„Co tady děláš?“

Polekaně uskočil dozadu. Z hromady pražců se dolů skláněl dřevorubec, který se probudil z opileckého spánku, a dech mu páchl, když mumlal: „Pařáku, jestli ho rozjedeš, nezastaví se, dokud neskončí na úpatí. Nech mě seskočit, než to rozhýbeš.“

Ničitel se bleskově rozmáchl sochorem.

Těžká ocelová tyč narazila do opilcovy lebky a odpálila ho dozadu na pražce jako hadrovou panenku. Ničitel počkal, jestli se nepohne, a když se nic nedělo, klidně se vrátil k páčení.

Cítil, že se vzdálenost mezi kolem a podkovou zvětšila. Vagon se rozjel. Upustil sochor a naskočil na vůz s plechovkou petroleje. Pomalu ujížděl k výhybce a překodrcal po ní na další trať, kde nabral rychlost. Ničitel prolezl kolem opilcova těla, otočil klikou brzdy a zpomalil vagon na patnáct kilometrů v hodině. Pak otevřel plechovku a rozlil petrolej po pražcích.

Vůz se valil asi kilometr a půl ke křižovatce, kde byl svah strmější.

Rozškrtl zápalku, zastínil ji před větrem a dotkl se jí petroleje. Zatímco se plameny šířily, povolil brzdu. Vagon se vrhl kupředu. Ničitel zůstal viset za zadními koly. Měsíc zvolil ten okamžik, aby vystoupil nad horu, a ozářil koleje natolik jasně, že si mohl vybrat bezpečné místo k seskoku. Ničitel to vzal jako samozřejmost. Vždycky měl štěstí. Všechno se odehrávalo po jeho, přesně jako teď. Seskočil a dopadl zlehka na nohy. Slyšel, jak vagon zahýbá doleva, ztěžka rachotí přes křižovatku ve tvaru Y a dál ke staveništi.

Ničitel odbočil doprava po kolejích k hlavní trati, pryč od staveniště. Kola hučela, jak se vagon řítil dolů z prudkého svahu. Poslední, co uviděl, byly oranžové plameny rychle se pohybující dolů z hory. Za tři minuty se budou všichni železniční policisté v okolí řítit krkolomnou rychlostí ke staveništi, zatímco on utíkal opačným směrem.

***

V ROZJETÉM VAGONU kymácejícím se ze strany na stranu, jak zrychloval na šedesát, sedmdesát a osmdesát kilometrů v hodině, se začal otřásat náklad, až do sebe pražce narážely jako bedny v podpalubí lodi na rozbouřeném moři. Dřevorubec, který se jmenoval Don Albert, se převalil na jednu stranu a pak na druhou. Ruce a nohy mu volně vlály a jedna ruka vklouzla do mezery mezi dvěma pražci. Když se hranatý trámek posunul zpátky a skřípl mu prsty, probudil se s bolestným zavytím.

Albert si strčil skřípnuté prsty do pusy, sál je a při tom přemýšlel, proč mu všechno připadá v pohybu. Hlava se mu točila a pekelně ho bolela. Odporná chuť laciné whisky stoupající ze žaludku vysvětlila oba povědomé pocity. Ale proč se mu hvězdy míhají nad hlavou? A proč se zdá, že to dřevo plné třísek, na kterém leží, vibruje? Zdravou rukou si sáhl pod pletenou čepici, ucítil pronikavou bolest v lebce a nahmatal lepkavou krev. Musel upadnout na hlavu. Ještě že má lebku tvrdou jako dělová koule.

Ne, neupadl. Porval se. Matně si vzpomínal, že těsně před tím, než se mu zatmělo před očima, mluvil s nějakým vysokým dělníkem. Nejhorší na tom všem bylo, že mu připadalo, že jede ve vlaku. Kde se vzal v odlehlém dřevařském táboře v Kaskádovém pohoří vlak, mu bylo záhadou. Rozhlédl se, stále vleže na zádech. Za sebou uviděl oheň. Vítr vál plameny směrem od něho, ale byly nepříjemně blízko. Cítil jejich žár.

Píšťala zahvízdala tak blízko, že se jí skoro mohl dotknout.

Don Albert se posadil a skoro ho oslepilo světlo reflektoru lokomotivy. Ano, jel v plně rozjetém vlaku, s plameny za sebou a s druhým vlakem jedoucím proti němu. Stovky světel vířily kolem něho jako při ohňostroji: plameny za ním, reflektor lokomotivy před ním, zelená signalizační světla před ním, světla v budovách, lampy na sloupech v depu, světla ve stanech a petrolejky v rukou mužů utíkajících jako o život a snažících se uprchnout před utrženým vagonem, na kterém jel.

Hvízdající lokomotiva nejela přímo proti němu, ale pohybovala se po kolejích vedoucích souběžně s tratí, po níž se řítil on. Byla to obrovská úleva, dokud vpředu neuviděl uzavřenou výhybku.

Ve stovce rozmetal těžký vagon nefunkční výhybku, jako by byla ze stébel slámy a ne z pevné oceli, a škrtl bokem o posunovací lokomotivu, jež táhla řadu prázdných vagonů. Vůz skřípěl o lokomotivu ve spršce jisker, otřel se o její tendr a začal vyhazovat z kolejí prázdné vagony, jako by vzteklé dítě smetalo figurky ze šachovnice.

Náraz planoucí vagon skoro nezpomalil. Poté co vykolejil, narazil do dřevěné budovy kruhového depa plného mechaniků opravujících lokomotivy. Než Don Albert stačil vůbec pomyslet na to, že by mohl seskočit a zachránit si život, světla okolo něho opět pohasla.

***

O PĚT KILOMETRŮ DÁL na jih se pravá odbočka připojovala k hlavní trati na místě, kde se začala příkře zvedat. Ničitel vystoupal necelý kilometr do kopce a vyzvedl si plátěný vak schovaný v hustém borovém porostu. Vyndal z něho štípací kleště, stupačky pro lezení na sloupy a rukavice, nasadil si stupačky na boty a čekal vedle telegrafního sloupu na první nákladní vlak s prázdnými vagony mířící na jih pro nový náklad. Severní obloha se začala barvit doruda. Spokojeně sledoval, jak rudá záře sílí a zháší hvězdy. Přesně podle plánu rozžehl utržený vagon požár v táboře stavbařů a na nádraží.

Žádný vlak nepřijížděl. Už se obával, že byl úspěšný až příliš a napáchal takové škody, že žádná souprava nemohla opustit nádraží. Pokud ano, byl by polapen nedaleko konce trati bez možnosti zmizet. Ale nakonec uviděl bílé světlo blížícího se reflektoru. Navlékl si rukavice, vylezl na telegrafní sloup a přecvakl všechny čtyři dráty.

Když se vrátil na zem poté, co odstřihl vrchol trati od zbytku světa, uslyšel supění lokomotivy Consolidation 2-8-0 táhnoucí do příkrého kopce nákladní vlak. Ten ji zpomalil natolik, že mohl naskočit do otevřeného vagonu.

Schoulil se pod plátěným kabátem, který vytáhl z vaku, a spal, dokud vlak nezastavil, aby dočerpal vodu. Rozhlédl se po brzdařích, vylezl na telegrafní sloup a přecvakl dráty. Znovu usnul a opět se probudil při dalším doplňování vody, aby zase přestřihl dráty. Rozbřesk ho zastihl na hlavní trati v jasně zeleném dobytčáku páchnoucím mulami. Pomalu se sunul na jih. Byla taková zima, že mu šla pára od úst.

Opatrně vstal, aby se rozhlédl kolem, když nákladní vlak projížděl zatáčkou. Ujistil se, že zelený vagon je součástí šňůry asi padesáti sobě podobných a nachází se někde uprostřed mezi pomalou, ale silnou lokomotivou vpředu a vybledlým červeným služebním vozem vzadu. Sklonil hlavu dřív, než brzdař vyhlédl z vyvýšené kupole služebního vozu při pravidelné prohlídce trati. Za pouhých několik hodin seskočí Ničitel v Dunsmuiru.

9

Isaac Bell se probudil v jemném plátěném povlečení a zjistil, že byl Lillianin speciál přesměrován na vedlejší kolej, aby mohl projet prázdný vlak na materiál. Z okna jeho kupé to vypadalo, jako by se ocitli někde na konci světa. Jedinou známkou civilizace byla rozjezděná cesta vedoucí podél kolejí. Studený vítr vál prázdnými místy mezi stromy a hnal před sebou šedou směs hlíny a uhelného prachu.

Rychle se oblékl. Tohle byla čtvrtá vedlejší kolej od Sacramenta, přestože se Lillian vychloubala volnou tratí. Jen jednou jel Bell zvláštním vlakem, který takhle často zastavoval – po Velkém zemětřesení, kdy museli pouštět vlaky s pomocí pro postižené město. To, že osobní a obvykle nedotknutelné zvláštní vlaky musely dávat přednost nákladním, bylo jasným důkazem toho, jak důležitá je zkratka pod Kaskádovým pohořím pro budoucnost Jižní pacifické dráhy.

Zamířil do zavazadlového vozu, kde strávil téměř polovinu noci, aby si ověřil, zda telegrafista nepřijal nové zprávy od Archieho Abbotta. V posledním vzkazu mu Archie psal, aby se nezdržoval v Dunsmuiru, protože jeho tajné pátrání mezi tuláky nic neodhalilo. Zvláštní vlak prosupěl rušnými depy a dělnickým táborem a zastavil se jenom pro uhlí a vodu.

Stevard James oblečený ve sněhově bílé uniformě uviděl Bella proběhnout uličkou a spěchal za ním se šálkem kávy a přísnou přednáškou o nutnosti snídaně pro muže, který celou noc pracoval. Snídaně zněla dobře. Ale než ji Bell stačil přijmout, vstal Barrett, průvodčí a telegrafista v jedné osobě, od svého přístroje se zprávou zapsanou jasně čitelným ozdobným písmem. Tvářil se zachmuřeně. „Jen pojďte dál, pane Belle.“

Nebylo to od Archieho, ale od Osgooda Hennessyho osobně.

SABOTERI UVOLNILI NALOZENY VAGON A PRERUSILI TELEGRAF.

STOP.

DEPO V CELE STAVBY ZNICENO. STOP.

CAST JE V PLAMENECH.

STOP.

DELNICI ZASTRASENI.

Isaac Bell stiskl Barrettovi rameno tak silně, až sebou průvodčí trhl. „Jak dlouho by to trvalo nákladnímu vlaku od konce trati sem?“

„Osm až deset hodin.“

„Kolem právě projely prázdné vagony. Vyjely ze stavby po tom neštěstí?“ Barrett pohlédl na kapesní hodinky. „Ne, pane. Už musely být chvíli na cestě.“

„Takže všechny vlaky, které vyjely po útoku, jsou pořád mezi námi a konečnou stanicí?“

„Nikam jinam nemohly jet. Celou cestu vede jen jedna kolej.“

„Takže je v pasti!“

Ničitel udělal osudnou chybu. Uzavřel se na konci jednokolejné trati vedoucí drsnou krajinou. Bellovi stačilo ho zastavit. Ale chtěl ho překvapit, zaskočit ze zálohy, než bude moci opustit vlak a utéct do lesů.

„Rozjeďte vlak. Zablokujeme ho.“

„Nemůžeme se pohnout. Jsme na vedlejší koleji. Čelně bychom se srazili s vlakem jedoucím na jih.“

Bell ukázal na telegrafní klíč. „Zjistěte, kolik vlaků je mezi námi a koncem trati.“

Barrett se posadil k přístroji a začal pomalu odesílat dotaz. „Mám trochu nemotorné ruce,“ omluvil se. „Je to už dlouho, co jsem se tímhle živil.“

Bell přecházel po stísněném interiéru zavazadlového vozu, zatímco klíč vyťukával morseovku. Nejvíce volného prostoru bylo kolem stolu s telegrafem. Za ním vedla úzká ulička mezi narovnanými kufry a krabicemi zásob, která končila u Lillianina packardu Gray Wolf zakrytého plachtou. Předchozího večera ukázala auto Bellovi a pyšně mu připomněla to, co jako muž milující rychlost už věděl: že ten úžasný závodní vůz dosáhl nového rychlostního rekordu v Daytona Beach.

Barrett znepokojeně vzhlédl od svého klíče. Chladné odhodlání v Bellově tváři bylo stejně ostré jako ledové světlo v jeho modrých očích. „Pane, výpravčí ve Weedu říká, že ví o jednom nákladním vlaku jedoucím dolů po trati. Vyjel po tom neštěstí.“

„Co znamená že ‚ví o‘? Je těch vlaků na trase víc?“

„Dráty vedoucí na sever byly v noci na několika místech přerušeny. Výpravčí si není jistý, co se vydalo na cestu od chvíle, kdy ztratil spojení. Nemáme žádnou ochranu a nemůžeme tušit, co se blíží od severu, dokud nebude vedení opraveno. Proto nemáme oprávnění pohybovat se po hlavní trati.“

Samozřejmě, zuřil Bell v duchu. Pokaždé když se ten prázdný nákladní vlak zastavil pro vodu, vylezl Ničitel na nejbližší sloup a přestřihl telegrafní dráty, aby si usnadnil únik.

„Pane Belle, rád bych vám pomohl, ale nemohu riskovat životy lidí, protože nevím, co se může objevit za dalším ohybem trati.“

Isaac rychle přemýšlel. Ničitel uvidí kouř lokomotivy zvláštního vlaku dlouho předtím, než spatří samotný vlak. I kdyby jím Bell zablokoval hlavní trať, pojal by Ničitel podezření, jakmile by se jeho vlak zastavil, a měl by spoustu času vyskočit. Terén tady jižně od Kaskádového pohoří byl mírnější, ne tak kopcovitý jako nahoře po trati, a bylo snadné zmizet v lese a odejít.

„Za jak dlouho dorazí ten nákladní vlak sem?“

„Za necelou hodinu.“

Bell pánovitě ukázal na Lillianin automobil.

„Vyložte ho.“

„Ale slečna Lillian –“

„Hned!“

Posádka vlaku odsunula vrata na straně zavazadlového vozu, sklopila rampu a spustila packard na rozjezděnou cestu vedle trati. Ve srovnání s Bellovým locomobilem to byl drobný stroj. Otevřený vůz stojící na doširoka rozkročených, dráty vyplétaných kolech mu sahal sotva k pasu. Šedý plechový kryt motoru měl tvar špičatého čumáku. Za kapotou se nacházel prakticky už jen volant a kůží potažené sedadlo. Kabina byla otevřená. Nablýskané měděné trubky vyrovnané pod ní v sedmi horizontálních řadách sloužily jako chladič silného čtyřválcového motoru.

„Připoutejte dozadu několik kanystrů s benzinem,“ přikázal Bell. „A tohle náhradní kolo.“

Rychle se pustili do práce, zatímco Bell odběhl do svého kupé. Vrátil se vyzbrojený nožem v botě a dvouhlavňovým derringerem ukrytým v nízkém dýnku svého klobouku se širokou krempou. Pod kabátem měl schovanou novou pistoli, která ho zaujala, belgický poloautomat Browning No. 2, který jeden americký puškař upravil na náboje ráže .380. Byl lehký a velmi snadno se nabíjel. Co mu chybělo na průraznosti, vynahrazoval přesností.

Lillian Hennessyová vyběhla ze svého soukromého vozu v hedvábném županu oblečeném přes noční košili a Bellovi se mihlo hlavou, že i po mdlobě způsobené třemi lahvemi šampaňského vypadá krásně.

„Co to děláte?“

„Ničitel je nahoře na trati. Jedu mu naproti.“

„Odvezu vás tam!“ Dychtivě skočila za volant a zavolala na posádku vlaku, aby nahodila motor. Rázem byla probuzená, oči měla navrch hlavy a byla připravená na všechno. Když však motor naskočil, Bell se zhluboka nadechl a zvolal svým nejsilnějším hlasem: „Paní Comdenová!“

Emma Comdenová vyběhla ven v županu, s tmavými vlasy spletenými do dlouhého copu a bledá ve tváři kvůli naléhavosti v jeho hlase.

„Tohle si vezměte!“ řekl Bell.

Popadl svýma dlouhýma rukama Lillian kolem štíhlého pasu a zdvihl ji z auta.

„Co to děláte?“ vykřikla. „Postavte mě na zem!“

Strčil kopající a křičící Lillian paní Comdenové do náručí. Obě ženy se svalily na zem v míhající se změti nahých paží a nohou. „Můžu vám pomoct!“ křikla Lillian. „Copak nejsme přátelé?“

„Do přestřelky s sebou přátele neberu.“

Bell skočil za volant a rozjel packard po hrbolaté cestě v oblaku prachu. „To je moje auto! Kradete mi můj závodní vůz!“

„Právě jsem ho koupil!“ křikl přes rameno. „Pošlete účet Van Dornovi.“ I když přesně řečeno, pomyslel si s úsměškem, když bojoval s nízko posazeným vozem v hlubokých kolejích cesty, jakmile skončí Van Dornův účet za výdaje na stole Osgooda Hennessyho, koupí prezident společnosti své dceři packard Grey Wolf klidně dvakrát.

Pohled přes rameno mu odhalil, že zvedá oblak prachu stejně vysoký a tmavý jako kouř z lokomotivy. Ničitel ho uvidí na kilometry daleko a bude ve střehu.

Bell otočil volantem. Packard sjel z cesty, projel příkopem a nahoru po železničním náspu. Zabral znovu za volant, aby přinutil kola přejet nejbližší kolej. Když ji mělo auto mezi koly, začalo poskakovat po pražcích a štěrku. Byla to jízda, při níž se třásly všechny kosti v těle, i když tady se daly nárazy snáz předvídat než na nerovné cestě. A pokud neprorazí pneumatiku o vyčnívající hřeb, byly jeho šance, že se auto nepoškodí, větší než v kamení a výmolech. Mrkl dozadu a potvrdil si, že hlavní výhodou jízdy v kolejišti je fakt, že už se za ním netáhne oblak prachu jako prapor.

Ujížděl na sever po trati asi čtvrt hodiny.

Náhle uviděl sloup kouře stoupající k jasně modré obloze. Vlak samotný zatím vidět nebylo, zakrýval ho ohyb trati, která zřejmě vedla lesnatým údolím mezi dvěma kopci. Byl mnohem blíž, než se mu při prvním spatření kouře zdálo. Okamžitě sjel po náspu dolů z trati a odkodrcal do hustého křoví. Dojel s autem tak daleko, aby na něj nebylo vidět, a sledoval, jak se kouř blíží.

Funění lokomotivy postupně přehlušilo vytrvalé vrčení motoru packardu. Brzy se z něho stal pravidelný dusot, který stále sílil. Potom se ze zatáčky vynořila černá obluda, vyfukující tmavý kouř a táhnoucí dlouhý uhelný tendr a šňůru prázdných nákladních vagonů, otevřených i uzavřených. Lehká souprava ujížděla z kopce rychle a spěchala pro nový náklad.

Bell napočítal padesát vagonů a všechny si pečlivě prohlédl. Otevřené korby se zdály být prázdné. O několika dobytčácích totéž říct nemohl. Většina krytých vozů měla dveře dokořán. Neviděl, že by z nich někdo vyhlížel ven. Jako poslední jel vybledlý červený služební vůz s prosklenou kupolí na střeše.

Jakmile služební vůz projel kolem, přidal Bell plyn a vyjel po štěrkovém náspu na koleje. Přinutil kola na pravé straně přejet nejbližší kolejnici a sešlápl plyn naplno. Packard se řítil po trati a poskakoval po pražcích. Ve skoro pětašedesáti kilometrech v hodině sebou divoce zmítal ze strany na stranu. Guma kvílela o ocel, jak se pneumatiky smýkaly po kolejnicích. Bell zmenšil vzdálenost mezi sebou a vlakem na polovinu. Přibližoval se dál, až byl jen tři metry za posledním vagonem. Teď uviděl, že nebude moci přeskočit na služební vůz, aniž by zajel vedle vlaku. Znovu přejel kolejnici a řídil automobil po kraji příkrého, úzkého náspu lemovaného telegrafními sloupy.

Musel zajet vedle služebního vozu, chytit se jednoho z jeho bočních žebříků a skočit dřív, než auto ztratí rychlost a zůstane vzadu. Předjížděl vlak v těsném sousedství. Na délku auta před sebou uviděl telegrafní sloup zasazený blíž k trati než ostatní. Bylo jasné, že se mezi něj a vlak nevejde.

10

BELL VYHNAL MOTOR NA PLNÉ OBRÁTKY, CHYTIL SE PRAVOU RUKOU žebříku na služebním voze a skočil. Prsty mu sklouzly po chladné kovové příčli. Slyšel, jak packard narazil vzadu do telegrafního sloupu. Jak se divoce houpal na jedné ruce, zahlédl, jak se auto kutálí z náspu, a bojoval ze všech sil, aby se vyhnul stejnému osudu. Měl však pocit, že se mu paže vytrhne z ramene. Bolest mu jí projížděla jako oheň. Ať se snažil držet sebevíc, nemohl zabránit prstům, aby se nerozevřely.

Spadl. Jakmile se dotkl botami štěrku, chytil se levou rukou dolní příčle. Boty se mu vlekly po kamení a hrozilo, že ho stáhnou dolů. Pak se mu podařilo chytit oběma rukama a vytáhl se nahoru tak vysoko, že se opřel nohou o žebřík a vyšvihl se na zadní plošinu vagonu.

Rozrazil dveře a jediným pohledem přelétl interiér kabiny. Uviděl brzdaře, jak míchá podezřele zavánějící jídlo v kastrůlku na buclatých kamnech. Byly tam truhly s nářadím, které sloužily zároveň jako lavice a pryčny, záchod, psací stůl přetékající nákladními listy. Žebřík vedl nahoru do kupole, pozorovatelny vlaku, odkud mohla posádka sledovat řadu nákladních vagonů a komunikovat praporkem a lucernou s lokomotivou.

Brzdař nadskočil, když dveře uhodily o zeď. S vytřeštěnýma očima se obrátil od kamínek. „Kde jste se tady sakra vzal?“

„Jsem Bell. Vyšetřovatel Van Dornovy agentury. Kde máte průvodčího?“

„Když jsme nabírali vodu, nasedl na lokomotivu. Van Dorn, povídáte? Ti detektivové?“

Bell už stoupal po žebříku do kupole, odkud mohl vidět šňůru vagonů vinoucí se dopředu. „Přineste praporek! Dejte signál strojvůdci, aby zastavil vlak. V jednom nákladním vozu jede sabotér.“

Bell se opřel rukama o poličku pod oknem a pozorně se díval. Mezi ním a lokomotivou vyfukující kouř se táhlo padesát vagonů. Na střechách dobytčáků, které mu zakrývaly výhled na nízké otevřené vagony, nikoho neviděl.

Brzdař vylezl s praporkem vedle Bella. Pach jídla byl ve vyvýšené kupoli ještě horší. Nebo se brzdař v poslední době nekoupal. „Neviděl jste, že by do vlaku někdo naskočil?“

„Jenom jeden starý tulák. Je zmrzačený, jenom se belhá. Neměl jsem srdce toho chudáka vyhodit.“

„Kde je?“

„Asi uprostřed vlaku. Vidíte ten zelený dobytčák? Ten staroch se veze v krytém voze hned před ním.“

„Zastavte vlak.“

Brzdař vysunul praporek z bočního okna a divoce zamával. Po několika minutách vykoukla z lokomotivy hlava. „To je průvodčí. Viděl nás.“

„Zamávejte.“

Supění lokomotivy zpomalovalo. Bell cítil, jak se čelisti brzd otírají o kola. Vagony narážely jeden do druhého, jak doháněly mašinu. Sledoval střechy krytých vozů.

„Jakmile vlak zastaví, chci, abyste se rozběhl dopředu a zkontroloval každý vagon. Do ničeho se nepleťte. Jenom na mě křikněte, když někoho uvidíte, a kliďte se z cesty. Zabije vás, jakmile vás uvidí.“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Když vlak zastaví, musíme poslat dozadu člověka s praporkem. To jsem já. Kdyby za námi něco jelo, je třeba to zastavit. Telegraf nefunguje, jsou přestřižené dráty.“

„Nejdřív zkontrolujete všechny vagony,“ nařídil Bell a vytáhl zpod kabátu browning.

Brzdař slezl z kupole. Seskočil ze zadní plošiny na koleje, rozběhl se podél vlaku a u každého vagonu zastavil a nahlédl dovnitř. Strojvůdce zapískal na píšťalu, aby si vyžádal vysvětlení. Bell sledoval střechy vagonů a přecházel v kupoli ze strany na stranu, aby viděl po stranách vlaku.

***

NIČITEL LEŽEL NA ZÁDECH v truhle s přiklopeným víkem, v jedné ruce svíral nůž a v druhé pistoli. Celou noc si dělal starosti, jestli se po rozjetí naloženého vagonu neuvrhl v nebezpečí tím, že uvízl tak vysoko na trati. V obavách, že železniční policie vedená Van Dornovými detektivy vlak obklíčí dřív, než dorazí do Weedu nebo Dunsmuiru, a pečlivě ho prohledá, se rozhodl pro zásadní krok. Během poslední zastávky na vodu doběhl dozadu do služebního vozu a proklouzl dovnitř, když měla posádka plné ruce práce s péčí o lokomotivu a kontrolou ložiskových skříní pod vagony.

Vybral si truhlu, v níž byly uložené lampy, protože usoudil, že ji za denního světla nikdo neotevře. Pokud ano, zabil by ho tou zbraní, která by se mu v daném okamžiku zdála vhodná, pak by vyskočil ven a odrovnal každého, kdo by se mu postavil do cesty.

Pochmurně se usmál v tom stísněném, temném prostoru. Rozhodl se správně. A kdopak to nenastoupil do vlaku než sám hlavní Van Dornův vyšetřovatel, slavný Isaac Bell? Přinejhorším z něho Ničitel udělá naprostého pitomce. Přinejlepším ho střelí mezi oči.

***

BRZDAR ZKONTROLOVAL každý vagon, a když dorazil k lokomotivě, viděl Bell, jak se radí s průvodčím, strojvůdcem a topičem, kteří se shromáždili vedle kolejí. Pak se průvodčí s brzdařem rozběhli zpátky a znovu nahlíželi do všech krytých i otevřených vagonů. Jakmile nastoupili do služebního vozu, průvodčí, postarší muž s pronikavýma hnědýma očima a otráveným výrazem ve vrásčité tváři, řekl: „Zádní sabotéři. Ani tuláci. Nikdo. Vlak je prázdný. Už jsme tady promarnili dost času.“

Zvedl praporek, aby dal signál strojvůdci.

„Moment,“ zarazil ho Bell.

Seskočil ze služebního vozu, utíkal podél vlaku a nahlížel do každého vagonu i na podvozek. Uprostřed cesty k lokomotivě se zastavil u zeleného dobytčáku páchnoucího mulami.

Bell se obrátil a tryskem pádil ke služebnímu vozu.

Poznal ten pach. Nebylo to jídlo. A nebyl to nemytý brzdař. Muž, který se vezl v tom zeleném dobytčáku páchnoucím po mulách, se teď skrýval někde ve služebním voze.

Vyskočil na plošinu vagonu, vtrhl dovnitř, shodil matraci z nejbližší truhly a zvedl víko na pantech. V truhle byly uložené vysoké boty a žluté pláště do deště. Otevřel další. Byla plná praporků a nářadí pro drobnou údržbu. Zbývaly ještě dvě. Ode dveří ho zvědavě pozoroval průvodčí s brzdařem.

„Držte se zpátky,“ řekl jim Bell. A otevřel třetí truhlu, Obsahovala mazací olej a petrolej do lamp. S pistolí v ruce se natáhl, aby zvedl víko té poslední.

„Tam jsou jenom lampy,“ řekl brzdař. Bell ji otevřel.

Brzdař měl pravdu. V truhle nebylo nic než červené, zelené a žluté lampy.

Rozčilený a zmatený Bell kráčel k lokomotivě a cestou přemýšlel, jestli se tomu muži nepodařilo nějak utéct do lesa jednou stranou, když on pozoroval druhou. Pak řekl strojvůdci: „Rozjeďte ten vlak!“

Postupně se uklidnil. A nakonec se usmál, když si vzpomněl, co ho učil Wish Clarke: „Nemůžeš přemýšlet, když zuříš. A to platí dvojnásob, když máš vztek sám na sebe.“

Nepochyboval, že je Ničitel schopný muž, dokonce geniální, ale teď se zdálo, že pro něho hraje ještě něco: štěstí, ten nepostižitelný faktor, který dokáže proměnit vyšetřování v chaos a oddálit dopadení zločince. Bell věřil, že je jen otázkou času, než Ničitele dostanou, ale času bylo málo – hrozně málo – protože byl Ničitel tak agilní. Tohle nebyl žádný obyčejný bankovní lupič. Nedalo se čekat, že se rozvalí v nějakém nevěstinci a utratí své nekale vydělané peníze za víno a holky. Dokonce už teď plánuje další útok. Bell si bolestivě uvědomoval, že stále netuší, co toho člověka pohání kupředu. Věděl však, že Ničitel není z těch zločinců, kteří marní čas oslavováním svých vítězství.

Dvacet minut nato Bell nařídil, aby vlak zastavil vedle Lillianina zvláštního vlaku, který dosud stál na vedlejší koleji. Potom nákladní souprava pokračovala k nádrži s vodou.

***

NIČITEL POČKAL, dokud nebude posádka vlaku zaměstnaná doplňováním vody. Pak seskočil z police v kupoli a vklouzl zpátky do svého původního úkrytu, truhly s lampami. Na další zastávce pro vodu se vyplížil ze služebního vozu a vrátil se do krytého vagonu, protože věděl, že posádka sáhne po lampách, jakmile zapadne slunce.

O deset hodin později, uprostřed noci, seskočil na seřadišti nádraží v Reddingu. Když viděl množství detektivů a železničních policistů prohledávajících vlak před ním, ukryl se do kanálu a sledoval, jak jejich světla poskakují ve tmě.

Zatímco čekal, až odejdou, využil čas na přemýšlení o Bellově vyšetřování. Byl v pokušení poslat mu dopis: „Omlouvám se, že jsme se v tom vlaku nepotkali.“ Ale za tu legraci to nestálo. Škodolibá radost nebyla na místě. Ať si Bell myslí, že ve vlaku vůbec nebyl a že unikl díky jiným prostředkům. Najde si lepší způsob, jak zasít zmatek.

Těsně před rozbřeskem odrachotil z nádraží nákladní vlak mířící na jih. Ničitel běžel podél něho, chytil se žebříku na zadní stěně jednoho krytého vagonu, vlezl pod podvozek a zaklínil se do podpůrné konstrukce.

V Sacramentu vylezl ven, když vlak zastavil, aby počkal na povolení k vjezdu na nádraží. Kráčel asi půldruhého kilometru mezi továrnami a ubytovnami pro dělníky k lacinému penzionu vzdálenému osm bloků od budovy Kapitolu. Zaplatil domácí čtyři dolary za uložený kufr a odnesl ho do dalšího penzionu, kde si pronajal pokoj a zaplatil na celý týden dopředu. Dopoledne byl dům prázdný, všichni nájemníci byli v práci. Zamkl se ve společné koupelně na konci chodby, nacpal špinavé oblečení do vaku, oholil se a vykoupal. Ve svém pokoji si nasadil na vlasy kvalitní blonďatou paruku. Lepidlem na vousy si připevnil pečlivě upravenou bradku stejné barvy a knír. Pak si oblékl čistou košili a drahý oblek a uvázal kravatu. Zabalil si zavazadla, uložil lezecké stupačky do kufru a vyleštil si boty.

Odešel z penzionu zadním vchodem, aby nikdo neviděl jeho novou vizáž, a oklikou zamířil k nádraží. Cestou se neustále ohlížel, zda ho někdo nesleduje. Vak odhodil za plot, ale kufr si nechal.

Na nádraží Jižní pacifické proudily stovky cestujících. Vmísil se mezi ně jako další dobře oblečený obchodník mířící do nějakého vzdáleného města. Ale náhle se neudržel a hlasitě se rozesmál. Smál se tolik, že si musel zakrýt ústa dlaní, aby se mu neodlepily vousy.

Na novinovém stánku bylo vystavené poslední číslo časopisu Harpers Weekly. Z jeho obálky se na něho nedíval nikdo jiný než Osgood Hennessy. Prezident železnice byl proměněný na strašidelnou chobotnici natahující chapadla podobná kolejím do New Yorku. Se širokým úsměvem si Ničitel časopis za deset centů koupil.

Trafikant na něho upřeně zíral, takže došel k jinému stánku na nádraží a zeptal se: „Nemáte tužku? Tlustou. A obálku se známkou, prosím.“

V soukromí toalet nejbližšího hotelu odtrhl titulní stranu časopisu, něco na ni napsal a zalepil ji do obálky. Dopis adresoval hlavnímu vyšetřovateli Isaaku Bellovi, Van Dornova detektivní agentura, San Francisco.

Nalepil známku, rychle se vrátil na nádraží a hodil obálku do schránky. Potom nasedl do expresu do Ogdenu v Utahu, vzdáleného tisíc kilometrů na východ, kde byla velká železniční křižovatka devíti tratí poblíž Velkého solného jezera.

Do vagonu vstoupil průvodčí. „Jízdenky, pánové.“

Ničitel si lístek koupil na nádraží. Když však pro něj sahal do kapsičky u vesty, vycítil nebezpečí. Nijak tu náhlou předtuchu nezpochybňoval. Mohlo to být cokoliv. Na nádraží v Sacramentu viděl posily železniční policie. Prodavač jízdenek si ho pozorně prohlédl. Jeden tulák, kterého si na nádraží všiml, mohl být Van Dornův agent. S plnou důvěrou ve své instinkty nechal lístek v kapse a místo toho vytáhl režijní jízdenku.

11

BELL NĚJAK PŘEČKAL NEKONEČNÝCH OSMAČTYŘICET HODIN zpoždění, než se dostal na staveniště v Kaskádovém pohoří, na konci budované trati. Výpravčím Jižní pacifické komplikovalo práci přerušené telegrafní vedení, bez něhož bylo nebezpečné pouštět vlaky na koleje. Bell se vozil na vlacích s materiálem, až konečně dorazil do cíle spolu s nákladem plachtoviny a dynamitu.

Jižní pacifická dráha využila toho času lépe než on. Požárem zničené kruhové depo už bylo zbourané a stovka truhlářů stloukala dohromady novou stavbu z čerstvého dřeva dovezeného z pily v horách. „Zima,“ vysvětlil statný předák rychlost oprav. „Nikomu se nechce spravovat lokomotivy ve sněhu.“

Hromady pokroucených kolejnic byly naloženy na železniční valníky a výhybky vytrhané utrženým vagonem byly nahrazeny novými. Jeřáby zvedaly převrácené vagony zpátky na koleje. Dělníci vztyčovali obří cirkusový stan, aby nahradili kuchyni s jídelnou, kterou zapálily uhlíky z hořícího depa. Muži pojídající oběd vestoje byli zachmuření a Bell zaslechl řeči o tom, že se odmítají vrátit do práce. Nevedlo je k tomu nepohodlí způsobené chybějícími stoly a židlemi, ale strach. „Když nás nedokáže ochránit dráha, kdo tedy?“ ptali se jeden druhého. A z několika úst zazněla rezolutní odpověď: „Ochráníme se sami. Hned po výplatě odsud zmizíme.“

Bell uviděl, jak na nádraží vjíždí Hennessyho červený vlak, a spěchal k němu, i když se na to setkání nijak zvlášť netěšil. Joseph Van Dorn, který se k Hennessymu připojil v San Francisku, na něho už čekal mezi dveřmi a tvářil se vážně. „Starý pán si potřebuje ulevit,“ řekl. „Budeme jenom sedět a poslouchat, jak řve.“

A Hennessy opravdu řval, i když ne hned. Nejprve promluvil jako poražený člověk. „Já jsem nepřeháněl, pánové. Pokud před zimou nedovedu trať k mostu přes Kaskádový kaňon, celá stavba skončí. A ti parchanti bankéři mě hodí přes palubu i s ním.“ Žalostně pohlédl na Bella. „Viděl jsem, jak jste se zatvářil, když jsem vám pověděl, že jsem začínal zatloukáním hřebů jako můj otec. Pomyslel jste si, jak mohl tenhle vychrtlý starý kohout máchat palicí? Nebyl jsem vždycky jen kost a kůže. Za svých mladých let bych vás přepral, kdykoliv bych si vzpomněl. Ale mám špatné srdce a tohle mě zabije.“

„Ale no tak,“ konejšil ho Van Dorn.

Hennessy ho přerušil. „Ptal jste se mě na poslední termín. Jsem to já, jehož konec se blíží. A nežije už ani jeden železniční magnát, který by mohl dokončit přejezd Kaskádového pohoří za mě. Ti noví chlapíci na to prostě nemají. Dokážou vypravovat vlaky na čas, ale jenom po kolejích, které já položím.“

„Účetní nemůže vybudovat impérium,“ poznamenala paní Comdenová.

Něco v jejím pokusu ho uklidnit Hennessyho rozzuřilo. Strhl od stropu plán mostu přes Kaskádový kaňon. „Nejlepší most na Západě už je skoro hotový,“ zařval. „Ale nepovede nikam, dokud se mé trati nespojí. Co však najdu poté, až se vrátím na místo, které měli hlídat dobře placení detektivové? Další týden promarněný budováním toho, co jsem už jednou postavil. Mí lidé jsou vyděšení, odmítají pracovat. Dva brzdaři a zkušený mechanik z depa jsou mrtví. Čtyři horníci popálení. Předák ze stavby leží s rozraženou lebkou. A jeden dřevorubec je v komatu.“

Bell si vyměnil pohled s Van Dornem.

„Co dělal dřevorubec na stavbě trati? Vaše pila je vysoko v horách.“

„Jak to mám sakra vědět?“ vybuchl Hennessy. „A pochybuju, že se probere, aby nám to vysvětlil.“

„Kde je?“

„Nevím. Zeptejte se Lillian… Ne, to nemůžete, sakra. Poslal jsem ji do New Yorku, aby uchlácholila ty všivé bankéře.“

Bell se otočil na patě a spěchal ze soukromého vagonu do polní nemocnice, kterou společnost zřídila v jednom pulmanu. Našel tam popálené horníky zamotané v bílých obvazech a zraněného předáka, který vykřikoval, že pokud ho vyléčí jen proto, aby ho pak propustili, společnost na to pořádně doplatí. Ale dřevorubec tam nebyl.

„Jeho kamarádi si ho odnesli,“ řekl doktor.

„Proč?“

„Nikdo mě nežádal o svolení. Zrovna jsem večeřel.“

„Byl při vědomí?“

„Chvílemi ano.“

Bell běžel do kanceláře přednosty, kde se už dříve spřátelil s výpravčím a hlavním dozorcem, kteří byli úplnou studnicí informací. Hlavní dozorce mu řekl: „Slyšel jsem, že ho odvezli někam dolů do města.“

„Jak se jmenuje?“

„Don Albert.“

Bell si vypůjčil ve stáji železniční policie koně a hnal ho do osady, jež vznikla na konci trati. V kotlině vyrostlo dočasné město skládající se ze stanů, chatrčí a opuštěných nákladních vagonů přebudovaných na saloony, tančírny a nevěstince, které sloužily dělníkům na stavbě. Odpoledne uprostřed týdne byly úzké prašné ulice prázdné, jak jejich obyvatelé nabírali dech před další sobotní nocí po výplatě.

Bell strčil hlavu do špinavého saloonu. Barman za pultem z prken položených na prázdných sudech nasupeně zvedl hlavu od týden starých sacramentských novin. „Kde bych našel dřevorubce?“ zeptal se Bell.

„U Dvojitýho orla, o kus dál v ulici. Ale teď tam žádnýho nenajdete. Řežou v horách pražce. Pracujou na dvojitý směny, aby je dostali dolů, než nasněží.“

Bell mu poděkoval a zamířil k Dvojitému orlovi, baru v odučeném krytém vagonu sesazeném z kolejí. Na vývěsním štítu na střeše byl vyobrazený rudý orel s rozepjatými křídly a majiteli se někde podařilo sehnat létací dveře. Jako v předchozím saloonu se i v tomhle nacházel jen barman, zasmušilý jako jeho kolega. Rozzářil se, teprve když Bell hodil na prkenný pult minci.

„Co si dáte, pane?“

„Hledám dřevorubce, co se zranil při té nehodě. Dona Alberta.“

„Slyšel jsem, že je v komatu.“

„A já slyšel, že se sem tam probere,“ opáčil Bell. „Kde bych ho našel?“

„Jste od železniční policie?“

„Vypadám snad na to?“

„To nevím, pane. Hemží se to tady jimi jako mouchami nad zdechlinou.“ Znovu si Bella změřil pohledem a dospěl k nějakému závěru. „Jedna stará paní ho ošetřuje v chatrči dole u potoka. Jděte podle vyježděných kolejí dolů k vodě a nemůžete ji minout.“

Bell nechal koně uvázaného venku a sestoupil k potoku, který podle zápachu sloužil celému městečku jako stoka. Cestou minul prastarý vagon Centrální pacifické dráhy, který byl kdysi natřený na žluto.

Z jedné z děr vyřezaných do boku, které sloužily jako okna, vyhlédla mladá žena s usmrkaným nosem. „Jsi tady správně, fešáku. Tohle je to místo, co hledáš.“

„Děkuju, ale ne,“ odpověděl Bell zdvořile.

„Zlato, tam dole nenajdeš nic lepšího, než nabízíme tady.“

„Hledám dámu, která se stará o toho zraněného dřevorubce.“

„Pane, ta už je na odpočinku.“

Bell kráčel dál, dokud nepřišel k řadě ubohých chatrčí stlučených z prken z přepravních beden. Místy na nich byly ještě patrné nápisy označující jejich původní obsah. HŘEBY. KOUDEL. NÁSADY KE KRUMPÁČŮM. KOMBINÉZY.

Před jednou chatrčí s nápisem VÁLEČKY DO MECHANICKÉHO KLAVÍRU uviděl na převráceném vědru sedět starou ženu s hlavou v dlaních. Její bavlněné šaty s šálem přehozeným přes ramena byly příliš tenké na chladné vlhko přicházející od páchnoucího potoka. Spatřila ho a vyskočila na nohy s hrůzou ve tváři.

„On tady není!“ vykřikla.

„Kdo? Jen klid, paní. Já vám neublížím.“

„Donny!“ zaječela. „Přišel zákon.“

Bell řekl: „Já nejsem strážce zákona. Jsem –“

„Donny! Uteč!“

Z chatrče vyrazil dřevorubec jako hora. Měl obrovský mroží knír, který mu spadal pod zarostlou bradu, dlouhé umaštěné vlasy a v pěsti svíral lovecký nůž.

„Jste Don Albert?“ zeptal se Bell.

„Donny je můj bratranec,“ řekl dřevorubec. „Radši zmizte, dokud můžete, pane. My jsme rodina.“

V obavě, aby Don Albert neutekl zadními dveřmi, sáhl Bell po klobouku a spustil ruku dolů se svým derringerem ráže .44. „Rád si vychutnám souboj na nože, ale zrovna teď na to nemám čas. Zahoď to!“

Dřevorubec ani nemrkl. Místo aby poslechl, rychle ucouvl o čtyři kroky a vytáhl druhý, kratší nůž bez střenky. „Chceš se vsadit, že umím tímhle házet přesnějc než ty střílet z toho tuponosýho krámu?“ zeptal se.

„Já se nesázím,“ řekl Bell, vytrhl zpod kabátu svůj nový browning, vystřelil a vyrazil dřevorubci lovecký nůž z ruky. Chlap zavyl bolestí a užasle zíral na svůj lesklý nůž otáčející se na slunci. Bell řekl: „Loveckou kudlu trefím pokaždé, ale u toho krátkého si nejsem jistý. Proto ti radši ustřelím ruku.“

Dřevorubec upustil vrhací nůž.

„Kde je Don Albert?“ zeptal se Bell.

„Nerušte ho, pane. Je na tom špatně.“

„Když je zraněný, měl by být v nemocnici.“

„Nemůže být v nemocnici.“

„Proč?“

„Železniční policie ho obvinila, že ten vagon rozjel on.“

„Jak to?“

„Byl na něm.“

„Na něm?“ zopakoval Bell. „A to ti mám věřit, že přežil náraz v takové rychlosti?“

„Ano, pane. Protože se to stalo.“

„Donny má hlavu tvrdou jako dělová koule,“ řekla stará žena.

Bell postupně vypáčil celý příběh z dřevorubce a té ženy, z níž se vyklubala matka Dona Alberta. Albert vyspával opici na nákladním vagonu, když ho vyrušil muž, který se snažil vagon rozjet. Ten neznámý ho praštil do hlavy sochorem.

„Má lebku jako z oceli,“ ujistil dřevorubec Bella a Donova matka pokyvovala hlavou. V slzách vysvětlovala, že pokaždé, když Don v nemocnici otevřel oči, jeden železniční detektiv na něho začal křičet. „Donny se bál povědět jim o tom chlapovi, co ho praštil.“

„Proč?“ zeptal se Bell.

„Myslel si, že mu neuvěří, tak předstíral, že je hůř zraněný, než byl. Řekla jsem tady bratránkovi Johnovi, ten sehnal kamarády a odnesli Dona, když doktor večeřel.“

Bell ji ujistil, že se postará, aby už železniční policie Dona neobtěžovala. „Jsem vyšetřovatel z Van Dornovy agentury, paní. Jsou pod mým velením. Povím jim, aby vás nechali na pokoji.“ Konečně ji přesvědčil, aby ho pustila do chatrče.

„Donny? Přišel za tebou nějakej pán.“

Bell se posadil na bednu vedle prkenné postele se slaměnou matrací, na které spal obvázaný Don Albert. Byl to urostlý chlap, větší než jeho bratranec, s baculatým obličejem, hustým knírem a obrovskýma mozolnatýma rukama. Matka ho pohladila po hřbetu ruky a on se zavrtěl.

„Donny? Přišel za tebou nějakej pán.“

Změřil si Bella zakalenýma očima, které se vyjasnily, když zaostřil. Jakmile se zcela probral, ukázalo se, že jsou jasně modré a inteligentní. V Bellovi se probudila zvědavost. Nejen že ten muž nebyl v komatu, ale vypadal i na bystrého pozorovatele. A byl to jediný člověk, o němž Bell věděl, že se Ničiteli přiblížil na pár kroků a přežil.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Bell.

„Bolí mě hlava.“

„To mě nepřekvapuje.“

Don Albert se zasmál a trhl sebou bolestí, kterou si tím způsobil. „Slyšel jsem, že vás praštil nějaký chlap.“

Albert pomalu přikývl. „Asi sochorem. Aspoň jsem měl takovej pocit. Bylo to železo, ne dřevo. Rozhodně mi to nepřipadalo jako násada sekyry.“

Bell pokýval hlavou. Albert mluvil jako člověk, který už topůrkem nejméně jednou v životě dostal, což nebylo u dřevorubce nic neobvyklého. „Neviděl jste mu náhodou do obličeje?“

Albert se podíval na svého bratrance a matku.

Ta řekla: „Pan Bell slíbil, že zařídí, aby tě železniční policie nechala na pokoji.“

„Je to dobrej střelec,“ dodal John.

Don Albert přikývl a trhl sebou, jak ho při tom pohybu zabolela hlava. „Jo, viděl jsem mu do obličeje.“

„Byla noc,“ připomněl Bell.

„Hvězdy v horách zářej jako reflektory. U vagonu nehořel žádnej oheň, nic mě neoslňovalo. Jo, viděl jsem ho. Taky jsem se na něho díval shora – byl jsem nahoře na pražcích – a on vzhlédl do světla hvězd, když jsem na něj promluvil, takže jsem si ho mohl dobře prohlídnout.“

„Pamatujete si, jak vypadal?“

„Děsně překvapeně. Málem vyskočil z kůže. Nečekal společnost.“ Tohle snad ani nemůže být pravda, pomyslel si Bell se sílícím vzrušením. „Uměl byste ho popsat?“

„Byl to hladce oholenej chlápek, úplně bez vousů, a na hlavě měl hornickou čepici. Velký uši. Ostrej nos. Oči široko od sebe. Barvu kůže jsem nerozeznal. Úzký tváře – myslím trochu propadlý. Široká pusa, trochu jako vy, až na ten knír.“

Bell nebyl zvyklý na svědky, kteří si tak pohotově vybavovali podrobnosti. Obvykle musel pozorně naslouchat a klást spoustu doplňujících otázek, aby se tohle všechno dozvěděl. Ale ten dřevorubec měl paměť novinového reportéra. Nebo umělce. To vnuklo Bellovi nápad. „Kdybych sem přivedl kreslíře, pověděl byste mu, co jste viděl, aby to mohl zachytit na papír?“

„Já vám ho nakreslím.“

„Prosím?“

„Donny kreslí hezky,“ ozvala se jeho matka.

Bell pochybovačně pohlédl na Albertovy drsné ruce. Prsty měl tlusté jako klobásy a na dlaních hrbolaté mozoly. Ale výtvarný talent vysvětloval dřevorubcův smysl pro detaily. Tohle je úžasný průlom, pomyslel si znovu Bell. To snad ani není pravda.

„Dejte mi papír a tužku,“ řekl Don Albert. „Umím kreslit.“

Bell mu podal svůj zápisník a tužku. Překvapivě rychlými, sebejistými tahy načrtla silná ruka pohlednou tvář s ostře řezanými rysy. Bell si ji pečlivě prohlédl a jeho naděje pohasla. Bylo to příliš dobré, než aby to byla pravda.

Skryl své zklamání a poplácal zraněného obra zlehka po rameni. „Díky, Pařáku. Moc jste mi pomohl. A teď nakreslete mě.“

„Vás?“

„Uměl byste mi nakreslit podobiznu?“ zeptal se Bell. Byla to jednoduchá zkouška obrových pozorovacích schopností.

„No jasně.“ Tlusté prsty se znovu rozhýbaly. Pár minut nato zvedl Bell papír ke světlu. „Je to, skoro jako bych se podíval do zrcadla. Vy opravdu kreslíte, co vidíte, že?“

„Proč bych kreslil něco jinýho?“

„Moc vám děkuju, Donny. Klidně odpočívejte.“ Vtiskl staré ženě do dlaně několik zlatých mincí, celkem dvě stě dolarů, dost, aby přečkali zimu, pospíšil si k místu, kde měl uvázaného koně, a vyjel do kopce na staveniště. Našel Josepha Van Dorna, jak přechází před Hennessyho vagonem a kouří doutník.

„Tak co?“

„Ten dřevorubec je malíř,“ řekl Bell. „Viděl Ničitele a nakreslil mi jeho obličej.“ Otevřel blok a ukázal Van Dornovi první obrázek. „Poznáváte toho muže?“

„Samozřejmě,“ zavrčel Van Dorn. „Vy ne?“

„Bronco Billy Anderson.“

„Ten herec.“

„Chudák chlap ho musel vidět ve Velké železniční loupeži“

Velká železniční loupež byl strhující film starý několik let. Po přepadení vlaku bandité ujedou na lokomotivě, kterou odpojí, a dojedou na ní ke svým koním pronásledováni četou policistů. Jen pár lidí v Americe to nevidělo aspoň jednou.

„Nikdy nezapomenu, když jsem ten film viděl poprvé,“ řekl Van Dorn. „Bylo to v New Yorku v Hammersteinově varieté na křižovatce Čtyřicáté druhé a Broadwaye. Byl to ten druh divadla, kde mezi jednotlivými akty pouštějí filmy. Když promítání začalo, všichni jsme si šli jako obvykle ven zakouřit nebo na skleničku. Ale pak se několik z nás ohlédlo a nakonec jsme se jeden po druhém znovu posadili, zatímco film pokračoval. Fascinující… Viděl jsem v devadesátých letech divadelní verzi, ale původní film byl lepší.“

„Pamatuju se,“ řekl Bell. „Bronco Billy hrál několik různých rolí.“

„Slyšel jsem, že teď cestuje po Západě svým vlastním vlakem a natáčí filmy.“

„Ano,“ přitakal Bell. „Bronco Billy založil svoje vlastní filmové studio.“

„Takže si myslím, že mu nezbývá moc času na sabotáže na železnici,“ utrousil Van Dorn suše. „Tohle nás nikam nedovedlo.“

„Ne tak úplně,“ řekl Bell.

Van Dorn na něho překvapeně pohlédl. „Náš dřevorubec si vybavil slavného herce, jehož obraz mu uvízl v tom, co mu zbylo z mozku.“

„Podívejte se na tohle. Vyzkoušel jsem ho, jak je přesný.“ Ukázal Van Dornovi svou podobiznu.

„No tohle! Vypadá to dobře. To nakreslil on?“

„Když jsem seděl před ním. Opravdu umí kreslit obličeje tak, jak vypadají.“

„Ne docela. Vaše uši úplně pokazil. A nakreslil důlek na bradě, jaký má Bronco Billy. Vy máte jizvu, ne důlek.“

„Není dokonalý, ale celkem přesný. Kromě toho, Marion říká, že to vypadá jako důlek.“

„Marion je předpojatá, vy jeden šťastlivče. Jde o to, že náš dřevorubec mohl vidět kterýkoliv z filmů Bronca Billyho. Nebo ho možná zahlédl někde na jevišti.“

„Ať tak či tak, víme, jak Ničitel vypadá.“

„Chcete snad tvrdit, že opravdu vypadá jako dvojče Bronca Billyho?“

„Spíš jako jeho bratranec.“ Bell postupně ukázal na jednotlivé rysy na dřevorubcově kresbě. „Ne jeho dvojče. Ale jestli se Ničitelova tvář Albertovi smíchala se vzpomínkou na Bronca Billyho, potom hledáme muže s podobným širokým, vysokým obočím, důlkem v bradě, pronikavým pohledem, inteligentní tváří s výraznými rysy a velkýma ušima. Ne přesně Billyho dvojče. Ale řekl bych, že se Ničitel té filmové hvězdě hodně podobá.“

Van Dorn potáhl vztekle z doutníku. „Mám instruovat své detektivy, aby nezatýkali ohavné zločinecké typy?“

Isaac Bell se nenechal odbýt. Chtěl, aby jeho šéf pochopil všechny možnosti. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc cítil, že na něco kápli. „Kolik byste tomu chlapovi hádal let?“

Van Dorn se zamračil na kresbu. „Tak mezi pětadvaceti a pětačtyřiceti.“

„Takže hledáme pohledného muže od pětadvaceti do pětačtyřiceti. Uděláme od tohohle kopie. Budeme to ukazovat potulným dělníkům a přednostům stanic a pokladním všude, kudy mohl prchat vlakem. Každému, kdo ho mohl vidět.“

„Zatím se nikdo takový nenašel. Aspoň ne nikdo živy. Až na toho vašeho Michelangela se sekyrou.“

Bell řekl: „Stále sázím na toho kováře nebo mechanika, který vyvrtal díru do toho háku v Glendale.“

„Snad budou mít Sandersovi chlapci štěstí,“ podotkl Van Dorn. „Hodně se o tom psalo v novinách a bůh ví, že jsem ho dostatečně varoval, že by mohl přijít o své teplé hnízdečko v Los Angeles a skončit v Missoule v Montaně. Když tohle selže, snad někdo Ničitele příště uvidí a přežije to. A můžeme si být jistí, že to ‚příště‘ přijde.“

„To rozhodně,“ souhlasil Bell zachmuřeně. „Pokud ho nezastavíme.“

12

DĚLNICKÁ OSADA U OGDENU SE ROZKLÁDALA NA HUSTĚ zalesněné ploše mezi kolejemi a potokem, který poskytoval čistou vodu na mytí a k pití. Byla to jedna z největších podobných osad v zemi – devět železničních tratí sbíhajících se na jednom místě nabízelo plynulý přísun nákladních vlaků supících dnem i nocí všemi směry – a den ze dne rostla. Jak finanční krize likvidovala další a další továrny, začínalo čím dál víc mužů cestovat po železnici za prací. Jejich klobouky je označovaly jako nováčky. Buřinky převládly nad hornickými čapkami a širáky té doby. Občas bylo možné spatřit i měkký plstěný klobouk nebo diplomat na hlavě zchudlého boháče, kterého nikdy ani nenapadlo, jak s ním život zatočí.

Tisícovka tuláků pospíchala, aby před setměním dokončila očistu. Prali prádlo a myli nádobí v kotlích s vařící vodou, věšeli prádlo na šňůry a větve stromů a pokládali hrnce dnem vzhůru na kameny, aby uschly. Když padla noc, zasypali své ohně pískem a posadili se, aby si potmě snědli skrovnou večeři.

Táboráky by byly vítány. V severním Utahu bylo v listopadu chladno a tábor sem tam poprášil sníh. Místo ležící patnáct set metrů nad mořem bylo vystavené západním vichrům od nedalekého Velkého solného jezera a východním poryvům od pohoří Wasatch. Ale železniční policisté z ogdenských nádraží napadli osadu tři noci po sobě s pistolemi a obušky, aby přinutili její rostoucí populaci přesunout se o dům dál. Nikdo nechtěl, aby přišli i počtvrté, takže to nebyla noc pro táborové ohně. Jedli mlčky, ve strachu před policisty a hrozivou zimou.

Tulácká osada stejně jako každé město má své čtvrti, jejichž hranice jsou přesně vymezené. Některé oblasti jsou přátelské, některé nebezpečnější než jiné. Dole po proudu, dál od kolejí, kde potok zahýbal k svému ústí do řeky Weber, bylo místo, kam nebylo radno chodit beze zbraně. Pravidlo žij a nech žít tam nahradilo heslo zabij, nebo zemři.

Ničitel tam vstoupil beze strachu. Na území psanců byl jako doma. Raději si však odepnul nůž v botě a přesunul pistoli z hluboké kapsy plátěného kabátu za opasek, odkud ji mohl rychle tasit. Přestože nehořely ohně, nebyla naprostá tma. Vlaky funící nepřetržitě kolem prozařovaly noc svými reflektory a tenká sněhová přikrývka odrážela žluté světlo z oken osobních vagonů. Kolem projížděla řada rozzářených pulmanů, zpomalující před nedalekým městem, a Ničitel v jejich svědě uviděl shrbený stín třesoucí se vedle stromu s oběma rukama v kapsách.

„Sharptone!“ zavolal drsným hlasem a Sharpton vzápětí odpověděl: „Tady jsem, pane.“

„Zvedni ruce tak, abych na ně viděl,“ zavelel Ničitel.

Sharpton poslechl, částečně proto, že mu Ničitel za jeho služby platil, a částečně ze strachu. Jako bankovní a vlakový lupič, který si už poseděl ve věznici, poznal Pete Sharpton nebezpečného muže, když takového potkal. Nikdy neviděl tvář svého chlebodárce. Dosud se setkali jen jednou, když ho Ničitel sledoval a oslovil v uličce za stájemi, kde měl Sharpton pronajatý pokoj. Pohyboval se však na špatné straně zákona po celý život a na někoho tak smrtelně nebezpečného dosud nenarazil.

„Našel jsi svého člověka?“ zeptal se Ničitel.

„Udělá tu práci za tisíc dolarů,“ odpověděl Sharpton.

„Dej mu předem pět set. Přinutí ho to vrátit se pro druhou půlku, až práci dokončí.“

„Co mu zabrání zmizet s prvními pěti stovkami? Jisté peníze, žádné riziko.“

„Zabrání mu v tom jistota, že ho najdeš a zabiješ. Dokážeš se postarat, aby to pochopil?“

Sharpton se ve tmě zasmál. „No jasně. Kromě toho, on už není tak tvrdý, jak býval. Udělá, co se mu řekne.“

„Vezmi si tohle,“ řekl Ničitel. Sharpton balíček osahal. „To nejsou peníze.“

„Peníze dostaneš za chvilku. Tohle je zápalná šňůra, kterou chci, aby použil.“

„Bude vadit, když se zeptám proč?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Ničitel ledabyle. „Vypadá to přesně jako rychlá zápalnice. Oklamala by dokonce i zkušeného kasaře. Pochopil jsem správně, že ten tvůj zkušený je?“

„Celý život otvírá náložemi trezory a vyhazuje vagony.“

Jak jsem požadoval. Navzdory svému vzhledu je tohle ve skutečnosti pomalá zápalnice. Až ji zapálí, vybuchne dynamit za delší dobu, než si spočítal.

„Když to bude trvat příliš dlouho, vyhodí do vzduchu vlak, místo aby jen zablokoval trať.“

„Máš s tím nějaký problém, Sharptone?“

„Jenom říkám, co se stane,“ vyhrkl chvatně Sharpton. „Jestli chcete ten vlak vyhodit do vzduchu, místo ho jenom vyloupit, myslím, že mi po tom nic není. Platíte to vy.“

Ničitel vložil Sharptonovi do ruky druhý balíček. „Tady jsou tři tisíce dolarů. Dva pro tebe a jeden pro tvého člověka. Potmě si je nemůžeš spočítat. Budeš mi muset důvěřovat.“

13

NIČITELŮV PORTRÉT NAKRESLENÝ DŘEVORUBCEM PŘINESL OVOCE za pět dní.

Bystrý prodavač jízdenek Jižní pacifické v Sacramentu si vybavil, že v utažském Ogdenu prodal lístek muži, jenž vypadal jako ten, kterého Don Albert nakreslil. Přestože měl jeho zákazník bradku a vlasy skoro tak světlé jako Isaac Bell, pokladní trval na tom, že byla v jeho obličeji určitá podoba.

Bell muže vyslechl osobně, aby se ujistil, že se nejedná o dalšího fanouška filmu Velká vlaková loupež, a udělalo to na něho takový dojem, že přikázal agentům, aby si promluvili s celou posádkou expresu do Ogdenu.

Uspěli v nevadském Renu. Jeden z průvodčích expresu, který v Renu bydlel, si toho cestujícího také vybavil a souhlasil, že by to mohl být muž na kresbě, i když poukázal na rozdíl v barvě vlasů.

Bell spěchal do Nevady, našel průvodčího u něho doma a zeptal se ho jakoby mimoděk, jestli někdy viděl Velkou vlakovou loupež. Muž odpověděl, že to má v plánu, jakmile ji budou příště promítat v kabaretu ve městě. Jeho paní ho už rok otravuje, aby ji na ten film vzal.

V Renu chytil Bell expres jedoucí přes noc do Ogdenu a povečeřel, zatímco vlak stoupal do pohoří Trinity. Když zastavili v Lovelocku, poslal telegramy, na zastávce v Imlay obdržel několik odpovědí a nakonec usnul v pohodlném pulmanu projíždějícím Nevadou. Z telegramů, které na něho čekaly v Montellu těsně před hranicí s Utahem, se nedozvěděl nic nového.

Okolo poledního, těsně před Ogdenem, přejel vlak Velké Solné jezero po zkratce Lučin Cutoff, dlouhé hrázi ze sekvojového dřeva. Osgood Hennessy utratil osm milionů dolarů a nechal vykácet ohromné plochy oregonských lesů, aby mohl postavit novou, rovnou trasu mezi Lucinem a Ogdenem. Zkracoval cestu ze Sacramenta do Ogdenu o dvě hodiny a konsternoval komodora Vanderbilta a J. P. Morgana, své rivaly na trasách na jih a na sever. V místě, kde byl Bell už tak blízko tomu městu s železniční křižovatkou, že viděl zasněžené vrcholky pohoří Wasatch východně od Ogdenu, jeho vlak náhle zastavil.

Průvodčí mu sdělil, že trať je deset kilometrů před nimi zablokovaná.

Výbuch vykolejil expres Sacramento Limited mířící na západ.

***

BELL SESKOČIL NA ZEM a běžel podél vlaku dopředu. Strojvůdce a topič už vystoupili z lokomotivy, stáli na náspu a balili si cigarety. Bell jim ukázal průkaz Van Dornovy agentury a přikázal: „Odvezte mě tak blízko k tomu neštěstí, jak to půjde.“

„Promiňte, pane detektive, ale přijímám příkazy jenom od výpravčího.“

Bellovi se náhle objevil v ruce derringer. Na strojvůdce zívly dvě tmavé hlavně. „Tohle je otázka života a smrti, počínaje u vás,“ řekl Bell. Ukázal na nárazník na předku lokomotivy a poručil: „Rozjeďte ten vlak k vraku a nezastavujte, dokud se nedotknete trosek!“

„Vy byste chladnokrevně člověka nezastřelil,“ řekl topič.

„Jen aby,“ prohlásil strojvůdce a přelétl nervózně pohledem z derringeru na výraz v Bellově tváři. „Vylez nahoru a přilož pod kotel.“

Velká lokomotiva 4-6-2 ujela deset kilometrů, než ji zastavil brzdař s červeným praporkem před místem, kde koleje mizely ve velké jámě v náspu. Hned za jámou leželo na boku šest pulmanů, zavazadlový vůz a tendr. Bell vystoupil z lokomotivy a prošel mezi troskami. „Kolik zraněných?“ zeptal se zástupce železnice, který měl na místě neštěstí velení.

„Třicet pět. Čtyři vazné.“

„Mrtvých?“

„Nikdo. Měli štěstí. Ten parchant vyhodil koleje do vzduchu o minutu dříve, než měl. Strojvůdce stihl snížit rychlost.“

„Zvláštní,“ řekl Bell. „Jeho útoky byly pokaždé přesně načasované.“

„No, tak tohle byl jeho poslední. Máme ho.“

„Cože? Kde je?“

„Šerif ho dopadl v Ogdenu. To bylo jeho štěstí. Cestující se ho pokusili lynčovat. Utekl jim, ale později ho jeden z nich zahlédl, jak se skrývá ve stájích.“

Bell našel na druhé straně té spouště lokomotivu, která ho odvezla na nádraží Union.

Vězení se nacházelo v budově ogdenské radnice s mansardovou střechou, která stála blok od nádraží. Prvotřídní Van Dornovi agenti tam dorazili před ním, známé postarší duo Weber a Fields, neboli Mack Fulton s Wallym Kisleyem. Ani jeden nesršel vtipem. Oba se tvářili zachmuřeně.

„Kde je?“ zeptal se Bell.

„To není on,“ řekl Fulton unaveně. Zdá se být vyčerpaný, pomyslel si Bell a poprvé ho napadlo, jestli by Mack neměl uvažovat o odchodu do důchodu. Byl vždycky hubený, ale teď měl obličej vyzáblý jako umrlec.

„On ten vlak do vzduchu nevyhodil?“

„Ale vyhodil,“ odpověděl Kisley, jehož charakteristický kostkovaný trojdílný oblek byl umazaný od hlíny. Wally vypadal stejně unaveně jako Mack, ale ne nemocně. „Jenže to není Ničitel. Běž dál, můžeš to s ním zkusit.“

„Budeš mít větší šanci, že ho přinutíš mluvit. S námi jistojistě neztratí jediné slovo.“

„Proč by měl mluvit se mnou?“

„Je to tvůj starý kamarád,“ vysvětlil Fulton záhadně. On i Kisley byli o dvacet let starší než Bell, oslavovaní veteráni, kteří mohli říct, co jim slina na jazyk přinesla, i když případ Ničitel vedl Bell.

„Já bych to z něho vymlátil,“ ozval se šerif. „Ale váš šéf říkal, že mám počkat na vás, a železniční společnost tvrdí, že tady máte velení vy. Podle mého je to zatracené bláznovství. Ale na můj názor se nikdo neptá.“

Bell vstoupil do místnosti, kde byl vězeň připoutaný ke stolu pevně přišroubovanému k podlaze. A opravdu to byl „starý kamarád“, kasař jménem Jake Dunn. Na konci stolu ležel úhledný balíček nových pětidolarovek převázaný páskou, celkem pět set dolarů. Podle šerifa se zjevně jednalo o platbu za provedené služby. Bell si pochmurně pomyslel, že si teď Ničitel najímá komplice, aby dělali jeho vražednou práci za něho. Což znamená, že by mohl udeřit kdekoliv a zmizet dlouho předtím, než k samotnému neštěstí dojde.

„Jakeu, do čeho ses to proboha zamíchal tentokrát?“

„Dobrý den, pane Belle. Neviděli jsme se od té doby, co jste mě poslal do San Quentinu.“

Bell se mlčky posadil a prohlédl si ho. San Quentin nebyl ke kasaři nijak vlídný. Vypadal o dvacet let starší, jako dutá skořápka drsňáka, kterým kdysi býval. Ruce se mu tak třásly, že bylo těžké představit si ho, jak připravuje nálož, aniž by mu nedopatřením vybuchla. I když Dunn při spatření známé tváře nejprve pookřál, teď se pod Bellovým pohledem schoulil do sebe.

„Udělat sejf společnosti Wells Cargo je loupež, Jakeu. Vykolejovat vlaky s cestujícími je vražda. Ten, kdo ti za to zaplatil, zabíjí nevinné lidi po tuctech.“

„Nevěděl jsem, že máme ten vlak vykolejit.“

„Tys nevěděl, že rozjetý vlak vykolejí, když pod ním vyhodíš do vzduchu koleje?“ zeptal se Bell pochybovačně, se znechuceným výrazem ve tváři. „A co sis myslel, že se stane?“

Vězeň svěsil hlavu.

„Jakeu! Co sis myslel, že se stane?“

„Musíte mi věřit, pane Belle. Pověděl mi, abych odpálil nálož pod kolejemi. Chtěl, aby vlak zastavil a oni ho mohli vyloupit. Netušil jsem, že ho chce vykolejit.“

„Jak to myslíš? To tys přece zapálil šňůru.“

„On mi ty zápalnice vyměnil. Myslel jsem, že zapaluju rychlou šňůru, která odpálí nálož včas, aby vlak stačil zastavit. Místo toho jsem zapálil pomalou. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím, pane Belle. Hořela tak pomalu, že měl vlak vjet přímo na nálož. Pokusil jsem se tomu zabránit.“

Bell na něho chladně hleděl.

„A tak mě dopadli. Dupal jsem po ní a snažil se ji uhasit. Ale už bylo pozdě. Uviděli mě, a když vlak vykolejil, vyrazili za mnou, jako bych byl ten chlap, co střelil McKinleyho.“

„Jakeu, máš na krku oprátku a je jenom jeden způsob, jak z ní vyklouznout. Zaveď mě za tím mužem, který ti dal peníze.“

Jake Dunn zavrtěl zuřivě hlavou. Bella napadlo, že vypadá zoufale, jako vlk s tlapou uvízlou v železech. Ale ne, vlk ne. Nebyla v něm ta hrubá síla, ta ušlechtilost. Dunn připomínal spíš voříška, který se nechal zlákat návnadou nastraženou na větší kořist.

„Kde je, Jakeu?“

„Já nevím.“

„Proč mi lžeš, Jakeu?“

„Já nikoho nezabil.“

„Vykolejil jsi vlak. Máš zatracené štěstí, že při tom nikdo nezemřel. Jestli tě nepověsí, strčí tě do vězení na zbytek života.“

„Já nikoho nezabil.“ Bell náhle změnil taktiku.

„Jak to, že ses dostal z basy tak brzy, Jakeu? Kolik sis odkroutil, tři roky? Proč tě pustili?“

Jake pohlédl na Bella očima, které byly náhle doširoka otevřené a bezelstné. „Mám rakovinu.“

Bellovi to vyrazilo dech. Se zločinci neměl slitování, ale smrtelná choroba změní zločince na obyčejného člověka. Jake Dunn nebyl nevinný, ale náhle se z něho stala oběť, která bude trpět bolestí, strachem a zoufalstvím. „To je mi líto, Jakeu. Nevěděl jsem o tom.“

„Nejspíš je napadlo, že mě pustí, abych si umřel někde sám. Potřeboval jsem ty peníze. Proto jsem vzal tuhle práci.“

„Jakeu, vždycky jsi byl něco jako řemeslník, ne vrah. Proč kryješ vraha?“ zatlačil na něho Bell.

Jake odpověděl chraptivým šepotem. „Je v nájemných stájích na Čtyřiadvacáté, za kolejemi.“

Bell luskl prsty a okamžitě k němu přispěchali Wally Kisley s Mackem Fultonem. „Čtyřiadvacátá ulice,“ řekl. „Nájemné stáje. Rozestavte kolem nich šerifovy pomocníky a počkejte na mě.“

Jake vzhlédl. „On nikam neuteče, pane Belle.“

„Jak to myslíš?“

„Když jsem se tam vrátil pro druhou polovičku peněz, našel jsem ho v prvním patře, v jednom z pokojů, které tam pronajímají.“

„Našel jsi ho? Chceš říct, že byl mrtvý?“

„Měl proříznuté hrdlo. Bál jsem se to říct – hodili by to na mě taky.“

„Někdo ho podřízl?“ zeptal se Bell naléhavě.

„Nebo probodl?“

Jake si prohrábl rukou řídnoucí vlasy. „Asi probodl.“

„Viděl jsi tam nůž?“

„Ne.“

„Byl probodnutý skrz? Vyšlo mu ostří vzadu krkem?“

„Nezdržoval jsem se tam, abych si ho prohlídl zblízka, pane Belle. Jak říkám, věděl jsem, že to hodí na mě.“

„Jděte tam,“ nařídil Bell Kisleymu a Fultonovi. „Šerife, poslal byste s nimi doktora? Třeba pozná, co ho zabilo a jak dlouho je mrtvý.“

„Kde budeš ty, Isaaku?“

Další slepá ulička, pomyslel si Bell. Ničitel štěstí nejenom má, on mu sám napomáhá. „Na nádraží,“ odpověděl bez velké naděje. „Zjistím, jestli si nějaký pokladní nepamatuje, že si tam koupil lístek.“

Vzal několik kopií dřevorubcovy kresby s sebou na nádraží Union, což byla dvouposchoďová budova s mnoha štíty a vysokou věží s hodinami, a vyslechl pokladní. Pak nasedl do fordu řízeného důstojníkem železniční policie a nechal se zavézt do čtvrti s domky obloženými dřevem, kde navštívil úředníky a vedoucí, kteří toho dne nepracovali. Bell ukázal každému kresbu, a když muž tvář nepoznal, přidal ještě upravenou verzi s bradkou. Ale ani tenhle obličej nepřipadal nikomu povědomý.

Jak se dostal Ničitel z Ogdenu? přemýšlel Bell.

Odpověď byla snadná. Ve městě se sbíhalo devět různých tratí. Dennodenně jím projížděly stovky, ne-li tisíce cestujících. Tou dobou už Ničitel musel vědět, že po něm jde Van Dornova agentura. Což znamenalo, že si bude volit své cíle mnohem pečlivěji, pokud jde o únikovou trasu.

Bell pověřil Van Dornovy agenty z ogdenské kanceláře, aby prošli hotely, i když bylo nepravděpodobné, že by Ničitel zůstal ve městě. Žádný recepční nepoznal ani jednu z kreseb. V Broomu, drahém, tříposchoďovém hotelu, si majitel obchodu s doutníky myslel, že možná obsluhoval zákazníka, jenž vypadal jako ten na obrázku s bradkou. Číšnice u pultu se zmrzlinou si vzpomněla na muže, který ho připomínal, ale byl oholený. Utkvěl jí v paměti, protože byl tak pohledný. Ale viděla ho jen jednou, a to před třemi dny.

Kisley s Fultonem se sešli s Bellem ve spartánsky zařízené kanceláři agentury tvořené jednou velkou místností na špatné straně Dvacáté páté ulice, širokého bulváru rozděleného tramvajovými kolejemi. Tu stranu ulice, která sloužila potřebám cestujících po železnici, lemovaly restaurace, krejčovské salony, holičství, stánky s limonádou, zmrzlinářství a čínská prádelna, každý obchod stíněný pestrobarevnou markýzou. Na stejné straně jako Van Dornova agentura sídlily saloony, penziony, herny a nevěstince maskované jako hotely.

Kancelář měla holou podlahu, starý nábytek a jediné okno. Výzdoba sestávala z plakátů s hledanými osobami, z nichž nejnovější byla čerstvě vytištěná verze dřevorubcovy kresby Ničitele s bradkou i bez ní, na které ho poznal bystrý pokladní Jižní pacifické dráhy v Sacramentu.

Kisley s Fultonem už zase vypadali veseleji, i když Fulton se zdál být vyčerpaný.

„Podle všeho šéf na ogdenské kanceláři dost šetří,“ poznamenal Wally.

„I na vybavení,“ dodal Mack. „Tenhle psací stůl vypadá, jako by ho přivezli ještě vozem taženým mulami.“

„Třeba na něho udělalo dojem okolí, to, že nádraží je odsud, co by kamenem dohodil.“

„A šutrů je kolem plno.“

Pokračovali ve stylu Webera a Fieldse, došli k oknu a ukázali na chodník plný lidí. „Pochop, že Van Dorn je génius. Výhled z tohohle okna se dá použít na školení mladých detektivů o podstatě zločinu ve všech jeho formách.“

„Pojď sem, mladý Isaaku, a podívej se dolů na okolní saloony, bordely a opiová doupata. Pozoruj potenciální zákazníky, jak pokoušejí štěstí, aby si vydělali žebrotou na skleničku nebo ženskou. Nebo se z nouze uchýlili k okrádání občanů ve vedlejších uličkách.“

„Všimni si tamhletoho šviháka s knírem, jak vyhlíží nějakou kavku, kterou by mohl oškubat při skořápkách na tom skládacím stolku.“

„A podívej na ty nezaměstnané horníky v hadrech, předstírající, že spí na chodníku před saloonem, zatímco ve skutečnosti čekají, až se odtamtud vykutálí nějaký opilec.“

„Jak dlouho byl ten muž mrtvý?“ zeptal se Bell.

„Doktor si myslí, že větší část dne. S tím probodnutím jsi měl pravdu. Úzké ostří mu projelo krkem. Jako Wishovi a tomu hlídači na nádraží v Glendale.“

„Takže jestli ho zabil Ničitel, nemohl odjet z Ogdenu dřív než včera v noci. Ale nikdo ho neviděl kupovat si lístek.“

„Jezdí tady spousta nákladních vlaků,“ nadhodil Wally.

„Cestuje na příliš dlouhé vzdálenosti v krátkém čase, takže se nemůže spoléhat na černé jízdy na nákladních vagonech,“ řekl Mack.

„Nejspíš používá obojí, podle situace,“ poznamenal Wally.

Bell se zeptal: „Kdo byl ten zavražděný?“

„Podle šerifa bývalý kovboj a kriminálník. Něco jako skutečný Bronco Billy – náš hlavní podezřelý… Promiň, Isaaku, nemohl jsem odolat.“ Fulton kývl směrem k plakátu s portrétem hledaného.

„Ještě chvilku pokračuj a já neodolám a požádám pana Van Dorna, aby poslal Webera s Filedsem na Aljašku.“

„… Je podezřelý z toho, že minulý srpen přepadl v horách dostavník. Železniční policie ho před deseti lety chytila, když chtěl v Utahu uloupit peníze na výplatu horníků v dole na měď. Udal své kumpány výměnou za menší trest. Vypadá to, že se znal s Jakem Dunnem z basy.“

Bell potřásl znechuceně hlavou. „Takže Ničitel si nejenom najímá pomocníky, ale najímá si zločince, aby najímali pomocníky. Může udeřit kdekoliv na kontinentu.“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře. Detektivové vzhlédli a upřeli pohled na nervózního mladíka v pomačkaném obleku. V jedné ruce držel laciný kufr a v druhé klobouk. „Pan Bell, pane?“

Isaac Bell poznal mladého Jamese Dashwooda ze sanfranciské kanceláře, detektivního eléva, který odvedl tak dobrou práci při prokazování neviny zástupce odborů, který zemřel při vykolejení vlaku Coast Line Limited.

„Pojďte dál, Jamesi. Seznamte se s Weberem a Fieldsem, nejstaršími detektivy v Americe.“

„Dobrý den, pane Webere. Dobrý den, pane Fieldsi.“

„Weber jsem já,“ řekl Mack. „On je Fields.“

„Promiňte, pane.“

Bell se zeptal: „Co tady děláte, Jamesi?“

„Pan Bronson mě sem poslal s tímhle, pane. Jel jsem expresem, abych tu byl dřív než pošta.“

Nováček podal Bellovi hnědou papírovou obálku. Uvnitř byla druhá obálka, na níž bylo tužkou velkými tiskacími písmeny napsáno jeho jméno a jako místo doručení sanfranciská kancelář. Bronson k ní připojil vzkaz: „Raději jsem to otevřel, aby to tu dlouho neleželo. Jsem rád, že jsem to udělal. Vypadá to, že tě dostal.“

Bell obálku otevřel a vyndal z ní titulní stranu posledního čísla časopisu Harpers Weekly. Karikatura od Williama Allena Rogerse zobrazovala Osgooda Hennessyho s cylindrem na hlavě, sedícího obkročmo na lokomotivě s nápisem JIŽNÍ PACIFICKÁ DRÁHA. Hennessy táhl do New Yorku vlak s nápisem JERSEYSKÁ CENTRÁLNÍ DRÁHA. Vlak byl nakreslený tak, aby vypadal jako kroutící se chobotnice. Přes karikaturu černou tužkou někdo připsal otázku: DOSÁHNE DLOUHÁ PAŽE NIČITELE DÁL NEŽ OSGOODOVO CHAPADLO?

„Co to sakra je?“ zeptal se Wally.

„Hozená rukavice,“ odpověděl Bell. „Vyzývá nás.“

„A posmívá se nám,“ dodal Mack.

„Mack má pravdu,“ řekl Wally. „Neobtěžoval bych se brát to osobně, Isaaku.“

„Ten časopis je tam také,“ upozornil Dashwood. „Pan Bronson si myslel, že si ho budete chtít přečíst, pane Belle.“

S pocitem, že pukne vzteky, přelétl Bell pohledem první stránku. Harpers Weekly, který si říkal „Deník civilizace“, s oblibou přinášel reportáže o rozpínavosti železničních monopolů. Toto vydání věnovalo článek ambicím Osgooda Hennessyho. Zdálo se, že Hennessy tajně získal „skoro dominantní podíl“ ve společnosti Baltimorská 8c ohijská dráha. B&O už držela, spolu s Illinoiskou centrální dráhou – ve které měl Hennessy velký podíl dominantní podíl v Readingské železniční společnosti. Ta kontrolovala Jerseyskou centrální dráhu, což otevíralo Hennessymu dveře do kýženého distriktu New York.

„Co to znamená?“ zeptal se James.

„To znamená,“ vysvětlil mu zachmuřený Isaac Bell, „že Ničitel může napadnout Hennessyho zájmy přímo ve městě New York.“

„Každý vykolejený vlak v New Yorku,“ doplnil Mac Fulton, „bude mít pro Jižní pacifickou ještě horší dopad než útok v Kalifornii.“

„New York je největší město v zemi,“ připomněl Wally Kisley.

Bell se podíval na hodinky. „Mám ještě čas, abych chytil expres Overland Limited. Pošlete mi zavazadla do Yaleského klubu v New Yorku.“

Zamířil ke dveřím a cestou pálil rozkazy: „Poslat telegram Archiemu Abbottovi, ať za mnou přijede do New Yorku. A další Irvu Arlenovi, aby hlídal seřaďovací nádraží v Jersey City. A Eddie Edwards také. On ta nádraží zná. To on rozbil gang Lávové pole, který vylupoval rychlíkové vozy v přístavu. Vy dva to tady dokončíte, ujistíte se, že Ničitel už není v Ogdenu – o čemž pochybuju –, a zjistíte, jak se odsud dostal.“

V půli cesty ke dveřím Bell pohlédl na Dashwooda, který ho dychtivě sledoval.

„Jamesi, udělejte pro mě něco.“

„Ano, pane.“

„Četl jste zprávu o vykolejení Coast Line Limited?“

„Ano, pane.“

„Povězte panu Bronsonovi, že vás posílám do Los Angeles. Chci, abyste našel toho kováře nebo mechanika, který vyvrtal díru do háku, jenž vykolejil ten expres. Můžete to pro mě udělat – co se děje?“

„Ale v Los Angeles je vedoucím pan Sanders a mohl by –“

„Kliďte se Sandersovi z cesty. Budete tam pracovat na vlastní pěst. Nasedněte do příštího expresu na západ. Utíkejte!“

Dashwood proběhl kolem Bella a dupal dolů po dřevěných schodech jako kluk, kterého právě pustili ze školy.

„Co může ten kluk dokázat sám?“ zeptal se Wally.

„Je schopný,“ řekl Bell. „A nemůže napáchat nic horšího, než co zatím udělal Sanders. Tak jo, už běžím. Macku, ty si trochu odpočiň. Vypadáš udřeně.“

„Taky bys vypadal udřeně, kdybys už celý týden spal vsedě ve vlaku.“

„Rád bych vám připomněl, vy dva, abyste si dávali pozor. Ničitel je nebezpečný jako chřestýš.“

„Díky za moudrou radu, synku,“ odpověděl Wally.

„Zapíšeme si to za uši,“ dodal Mack. „Ale jak jsem řekl, vsadím se, že už je na cestě do New Yorku.“

Wally Kisley došel k oknu a sledoval, jak se Isaac Bell žene, aby chytil Overland Limited.

„No, tohle bude zábava. Našim horníkům došli opilci.“

Zamával na Macka, aby za ním přišel k oknu. Horníci náhle vyskočili z chodníku, aby obklíčili bohatého chlapíka v drahém obleku, který běžel na vlak. Aniž by zastavil nebo jen zpomalil, prolétl mezi nimi Bell jako klín a horníci padli zpátky na chodník obličeji dolů.

„Viděl jsi to?“ zeptal se Kisley.

„Neviděl. A oni taky ne.“

Zůstali u okna a pozorně sledovali lidi hemžící se po chodníku. „Ten kluk, Dashwood,“ ozval se Fulton. „Nepřipomíná ti někoho?“

„Koho? Isaaka?“

„Ne. Před patnácti – co to povídám? – před dvaceti lety Isaac ještě proháněl lakrosový míček v té drahé přípravce, kam ho poslal jeho tatík. My dva jsme byli v Chicagu. Tys vyšetřoval určité skupiny snažící se vyhnat nahoru ceny obilí. Já byl až po uši v tom případu výbuchu během demonstrace na Haymarket Square, kde jsme zjistili, že nejvíc zabíjela policie. Pamatuješ na toho kluka ze slumu, který se objevil, že hledá práci? Panu Van Dornovi se zalíbil a my dva jsme mu měli ukázat, jak to chodí. Měl talent od pánaboha. Byl chytrý, pohotový a chladnokrevný.“

„No jasně!“ řekl Mack. „Wish Clarke.“

„Doufejme, že Dashwood nepije.“

„Podívej!“ Mack se naklonil blíž ke sklu.

„Vidím ho!“ řekl Wally. Strhl ze stěny dřevorubcovu kresbu s přikreslenou bradkou a přinesl ji k oknu.

Vysoký, vousatý dělník oblečený v kalhotách s laclem a měkkém klobouku, který kráčel k nádraží s velkým vakem na nářadí hozeným přes rameno, byl nucen zastavit před saloonem, aby nechal barmany vyhodit na chodník čtyři opilce. Vysoký muž obklopený jásajícím davem se netrpělivě rozhlížel a při tom zvedl obličej ze stínu klobouku.

Detektivové se podívali na kresbu.

„Je to on?“

„Mohl by být. Ale vypadá to, že mu ty vousy už nějakou dobu rostou.“

„Pokud si je nenalepil.“

„Jestli ano, tak jsou kvalitní,“ poznamenal Mack. „A taky se mi nezdají jeho uši. Takhle velké tady nejsou. Jestli to není on, mohl by to být jeho bratr,“ trval na svém Wally. „Tak co kdybychom se ho zeptali, jestli nějakého má?“

14

„JDU PRVNÍ, TY HO SLEDUJ ODSUD.“

Wally Kisley se rozběhl ke dveřím. Vysoký dělník s vakem přes rameno se prodral davem, jednoho opilce překročil a druhého obešel a pokračoval rychlou chůzí k nádraží Union. Mack Fulton z okna pozoroval, jak neúnavně kličkuje mezi chodci spěchajícími k nádraží i v protisměru.

Wally seběhl po schodech a ven z budovy. Když se objevil na chodníku, vzhlédl. Mack mu ukázal správným směrem a Wally se rozběhl. Rychlým zamáváním dal najevo, že našel svou kořist, a Mack se pustil s bušícím srdcem ze schodů za ním. Už delší dobu se cítil mizerně a teď nemohl popadnout dech.

Dohonil Wallyho, který řekl: „Jsi bílý jako stěna. Není ti něco?“

„Jsem v pořádku. Kudy šel?“

„Uhnul do tamté uličky. Myslím, že mě viděl.“

„Jestli ano a dal se na útěk, je to náš člověk. Za ním!“

Mack běžel první a přerývaně při tom supěl. Ulička byla rozbahněná a páchla. Místo aby protínala Dvacátou čtvrtou ulici, jak detektivové předpokládali, zahýbala doleva, kde končila velkým skladištěm s ocelovými vraty. Před nimi stály sudy dost velké na to, aby se za ně dalo schovat.

„Je v pasti,“ řekl Wally.

Mack zalapal po dechu. Tvář měl zkroucenou bolestí. Zlomil se v pase, chytil se za hrudník a svalil do bláta. Wally si klekl vedle něho. „Proboha, Macku!“

Mack byl ve tváři smrtelně bledý a oči měl vytřeštěné. Zvedl hlavu a pohlédl Wallymu přes rameno. „Za tebou!“ zamumlal. Wally se otočil za dusotem kroků.

Muž, kterého pronásledovali, ten, který vypadal jako na kresbě, člověk, jenž byl nepochybně Ničitel, se k němu hnal s nožem. Wally zaštítil svého starého přítele vlastním tělem a plynulým pohybem vytáhl zpod kostkovaného saka zbraň. Cvičeným palcem natáhl kohoutek revolveru a zároveň zvedl hlaveň. Chladnokrevně namířil tak, aby Ničiteli rozdrtil kosti v rameni, místo aby ho zabil, aby mohli ze sabotéra dostat plány na budoucí akce, které už možná rozběhl.

Dřív než mohl Wally vystřelit, uslyšel kovové cvaknutí a strnul, když spatřil záblesk světla na ocelovém ostří, které mu náhle vylétlo do obličeje. Ničitel byl stále metr a půl daleko, a hrot mu už vnikal do oka.

Vyrobil si teleskopické ostří, které pružina vymrští z rukojeti nože, zněla poslední myšlenka Wallyho Kisleyho, když mu Ničitelův nůž pronikal mozkem. A to jsem myslel, že už jsem viděl všechno.

***

NIČITEL VYTRHL OSTŘÍ z detektivovy lebky a prohnal ho krkem jeho ležícího parťáka. Ten vypadal, jako by už byl mrtvý, ale nebylo na místě riskovat. Vytáhl meč a rozhlédl se klidně kolem. Když viděl, že detektivy do uličky nikdo nesledoval, otřel ostří o kostkované sako, cvakl pojistkou, aby ho mohl zasunout zpátky, a vrátil zbraň do pochvy v botě.

Bylo to těsné, přesně ten druh katastrofy, kterou nemohl předvídat, ale i tak si dokázal, že je rychlý a smrtící. Jeho úspěch ho rozveselil. Pospěš si! napomenul sám sebe. Overland Limited nebude čekat, než to oslavíš.

Vyběhl z uličky, protlačil se davem na chodníku a přešel Dvacátou pátou ulici. Mihl se před elektrickou tramvají, odbočil vpravo do Wall Street a ušel blok rovnoběžně s dlouhým nádražím Union. Když si byl jistý, že ho nikdo nesleduje, přešel Wall Street a vstoupil do nádražní budovy vchodem na severním konci.

Našel pánské toalety a zamkl se v kabince. Chvatně si svlékl kombinézu, která zakrývala elegantní cestovní šaty, a vyndal z vaku na nářadí módní koženou brašnu značky Gladstone s mosazným kováním. Z brašny vytáhl černé šněrovací lakýrky, z krabice šedý plstěný klobouk a derringer a zabalil do ní vysoké boty, z nichž jedna ukrývala jeho meč. Zavázal si boty a zasunul derringer do kapsy kabátu. Strhl si bradku, kterou dal také do brašny, a setřel si z brady zbytky lepidla. Pak nacpal kombinézu do vaku a ten zastrčil za záchodovou mísu. V kombinéze ani ve vaku nebylo nic, co mohlo detektivy přivést na jeho stopu. Zkontroloval čas na svých železničářských hodinkách, otřel si boty o zadní stranu nohavic, aby je naleštil, a projel si vlasy hřebenem ze slonoviny.

Vyšel z kabinky. Pečlivě se prohlédl v zrcadle nad umyvadlem. Seškrábl si z brady poslední kousek lepidla a posadil si na hlavu klobouk.

S úsměvem opustil toalety a prošel rušným vestibulem, kde se to hemžilo železniční policií. V několika posledních vteřinách proklouzl zaměstnancům dráhy, kteří zavírali brány k zakouřeným nástupištím vagonů. Lokomotiva odpískala dvojitý signál Vpřed a Overland Limited, luxusní expres složený z osmi pulmanů první třídy, jídelního a vyhlídkového vozu, se pomalu rozjížděl na východ do Cheyenne, Omahy a Chicaga.

Ničitel prošel podél posledního, vyhlídkového vozu, srovnal s ním krok a rozhlížel se kolem.

Daleko před sebou, hned za zavazadlovým vozem, uviděl muže, který se vykláněl ze schůdků prvního pulmanu a držel se přitom madla, aby dobře viděl každého, kdo by se pokusil chytit vlak v poslední minutě. Byl sto osmdesát metrů od místa, kde Ničitel popadl madlo, aby se vytáhl do posledního vagonu rozjíždějícího se vlaku, ale bylo jasné, že je to ostrá silueta lovce.

Čelo vlaku vyjelo ze stínu krytého nádraží a on uviděl, že muž vyklánějící se ven má na hlavě bujnou kštici světlých vlasů, které v slunečním světle zářily jako zlato. To mu potvrdilo jeho podezření, že lovec není nikdo jiný než detektiv Isaac Bell.

Ničitel bez váhání sevřel madlo a vyhoupl se na zadní plošinu vagonu. Odtamtud vstoupil do vyhlídkového vozu. Zavřel za sebou dveře, aby nechal venku kouř a hluk, a vychutnával si klid a mír přepychového transkontinentálního expresu s interiérem zdobeným těžkými římsami, naleštěnými dřevěnými obklady, zrcadly a vysokým kobercem na podlaze. Stevardi roznášeli drinky na stříbrných tácech cestujícím sedícím na pohodlných pohovkách. Ti, kteří vzhlédli od novin a rozhovoru, přivítali dobře oblečeného opozdilce družným pokývnutím jako jednoho z nich.

Atmosféru pokazil průvodčí, muž s očima tvrdýma jako křemeny, pevně sevřenými ústy a dokonalou uniformou od štítku čepice po nablýskané boty, stejně panovačný, strohý a podezíravý jako průvodčí na celém světě.

„Jízdenky, vážení! Lístky z Ogdenu.“

Ničitel se vytasil se svou režijní jízdenkou.

Průvodčí vyvalil oči na jméno, které na ní bylo napsané, a přivítal nového cestujícího s velkou úctou. „Vítejte v našem vlaku, pane.“

15

14. ŘÍJEN 1907

OVERLAND LIMITED JEDOUCÍ NA VÝCHOD

„OKAMŽITÉ MĚ ODVEĎTE DO MÉHO SOUKROMÉHO KUPÉ!“

Isaac Bell si pospíšil do zadní části vlaku, aby se podíval, kdo to naskočil na poslední chvíli, a Ničitel měl v úmyslu postavit se detektivovi tváří v tvář v okamžiku, který si sám zvolí.

Průvodčí, servilní jako dvořan sloužící princi oděnému v hermelínu, vedl Ničitele uličkou s okny k velkému apartmá uprostřed vagonu, kde vlak nejméně drncal. „Pojďte dovnitř! A zavřete za sebou!“

Soukromé apartmá, rezervované pro zvláštní hosty železnice, bylo honosně zařízené ručně vyřezávaným nábytkem a strop mělo potažený kůží. Obývací pokoj, spací oddíl a koupelna s mramorovou vanou a kohoutky z pravého stříbra. Hodil koženou brašnu na postel.

„Je v tomto vlaku někdo zajímavý?“ zeptal se průvodčího a myslel tím, jestli se tam vezou nějaké další důležité osoby. Vznesl ten dotaz s důvěrným úsměvem a podstrčil muži zlatou minci.

Žádný host Jižní pacifické dráhy nemusel dávat úplatky, aby si zajistil prvotřídní zacházení a servilní služby. Ale průvodčí transkontinentálního vlaku stejně jako lodní hospodář zaoceánského parníku mohl být užitečný společník a zdroj důvěrných informací o mocných pasažérech putujících napříč zemí. Kombinace předstírané důvěrnosti a hotovosti ve zlatě byla investicí, která se mnohonásobně vrátí. A to se také stalo, jakmile průvodčí odpověděl.

„V Oaklandu nastoupil pan Jack Thomas, prezident První národní banky, spolu s advokátem Brucem Paynem.“

„Tím právním zástupcem naftařů?“

„Ano, pane. Pan Payne a pan Thomas jsou si velmi blízcí, jak si zajisté dokážete představit.“

„Peníze a naftařské právo se umí rychle spřátelit,“ poznamenal Ničitel s úsměvem, aby průvodčího povzbudil k dalším podrobnostem.

„Soudce Congdon a plukovník Bloom, pán podnikající v uhlí, nasedli do vlaku v Sacramentu.“

Ničitel přikývl. Soudce James Congdon se spojil s J. P. Morganem, aby koupil ocelářský trust Andrewa Carnegieho. Kenneth Bloom vlastnil uhlí spolu s Pensylvánskou dráhou.

„A je tu pan Moser z Providence, majitel textilky, jehož syn sedí v Senátu, pane.“

„Muž z hlavního města,“ řekl Ničitel. „Textilní zájmy jeho otce jsou v dobrých rukou.“

Průvodčí zářil blahem z toho, že se může kochat blízkostí tak slavných plutokratů. „Jsem si jistý, že by byli poctěni, kdybyste se k nim připojil u večeře.“

„Uvidím, jak se budu cítit,“ odpověděl ledabyle a dodal se sotva postřehnutelným mrknutím: „Nemluvilo se o menší partičce karet?“

„Ano, pane. O pokeru po večeři v kupé soudce Congdona.“

„A kdo další je ve vlaku?“

Průvodčí ze sebe vysypal jména dobytkářských velkopodnikatelů, západních důlních magnátů a obvyklé suity drážních právníků. Pak ztišil hlas a dodal: „Je tady také jeden detektiv z Van Dornovy agentury, který nastoupil do vlaku v Ogdenu těsně před vámi, pane.“

„Detektiv? To zní zajímavě. Postřehl jste jeho jméno?“

„Isaac Bell.“

„Bell… Hm. Neřekl bych, že vystupuje ‚v přestrojení‘, když se vám představil svým jménem.“

„Poznal jsem ho. Často cestuje.“

„Pracuje na nějakém případu?“

„O tom nic nevím. Ale jezdí na režijní jízdenku podepsanou samotným prezidentem Hennessym. A shora přišel rozkaz, že máme poskytnout Van Dornovým agentům všechno, o co si řeknou.“

Ničiteli ztuhl úsměv na rtech a v očích se mu mrazivě zablesklo. „O co žádal Isaac Bell vás?“

„Zatím o nic, pane. Předpokládám, že vyšetřuje všechna ta vykolejení vlaků Jižní pacifické.“

„Možná by přátelská karetní partie mohla panu Bellovi tuhle cestu trochu prodražit.“

Průvodčí se zatvářil překvapeně. „Myslíte si, že by se nějaký detektiv mohl zúčastnit hry s vámi, gentlemany?“

„Domnívám se, že si to pan Bell může dovolit,“ řekl Ničitel. „Jestli je to tentýž Isaac Bell, o kterém jsem slyšel, je to bohatý člověk. Ještě nikdy jsem nehrál poker s detektivem. Mohlo by to být zajímavé. Co kdybyste se ho zeptal, jestli by se k nám nechtěl připojit?“ Nebyla to otázka, ale rozkaz, a průvodčí slíbil, že přizve detektiva ke hře o vysoké sázky po večeři v kupé soudce Congdona.

To, jak muž hraje poker, o něm prozradí všechno. Ničitel hodlal využít té příležitosti, aby si Bella otipoval a rozhodl se, jak ho zabije.

***

KUPÉ ISAAKA BELLA se nacházelo v pulmanu, který měl v přední části pánskou toaletu se zrcadly se zkosenými okraji, niklovými bateriemi a masivními mramorovými umyvadly. Bylo tam místo pro dvě křesla. Palma v květináči se kývala do rytmu vlaku, který ujížděl podél řeky Weber tažený svou silnou lokomotivou nahoru do jednoprocentního svahu k pohoří Wasatch.

Bell se oholil, než se převlékl k večeři. I když si mohl dovolit luxusní apartmá s vlastním příslušenstvím, dával na cestách přednost společným hygienickým zařízením. V takových prostorách, stejně jako v šatnách tělocvičen a soukromých klubů, podněcovala kombinace mramoru, kachlíků, tekoucí vody, pohodlných křesel a nepřítomnosti žen muže k vychloubačnosti. Chlubiví muži se tam svěřovali cizím lidem a ze zaslechnutých rozhovorů se pokaždé daly vytěžit nějaké cenné informace. A skutečně, jakmile přejel svou ocelovou břitvou značky Wootz přes obličej, obtloustlý a veselý majitel jatek z Chicaga odložil doutník a poznamenal: „Zřízenec mi řekl, že v Ogdenu přistoupil senátor Charles Kincaid.“

„Ten ‚hrdinný inženýr‘?“ ozval se dobře oblečený obchodní cestující pohodlně usazený v druhém křesle. „Rád bych si s ním potřásl rukou.“

„Stačí, když ho zaženete do kouta v jídelním voze.“

„S těmihle senátory jeden nikdy neví,“ poznamenal cesťák. „Kongresmani a guvernéři potřesou každou rukou, ve které ještě proudí krev, ale senátoři Spojených států umějí být pěkně nafoukaná cháska.“

„To proto, že jsou jmenováni a ne voleni.“

„To byl ten vysoký muž, který naskočil do vlaku na poslední chvíli?“ zeptal se Bell od zrcadla.

Chicagský řezník odpověděl, že si četl noviny, když se vlak rozjížděl, a ničeho si nevšiml.

Cesťák však ano. „Naskočil rychle jako nějaký tulák.“

„Moc pěkně oblečený tulák,“ poznamenal Bell a majitel jatek i obchodní cestující se zasmáli.

„To se povedlo,“ zachechtal se řezník. „Pěkně oblečený tulák. Do čeho děláte vy, synu?“

„Do pojištění,“ odpověděl Bell. Zachytil v zrcadle cesťákův pohled. „Byl ten chlap, co naskočil na poslední chvíli, senátor Kincaid?“

„Mohl být,“ odpověděl muž. „Nedíval jsem se moc pozorně. Mluvil jsem s jedním pánem v přední části toho vagonu a ve výhledu mi stál průvodčí. Ale pro senátora by snad vlak pozdrželi, ne?“

„To asi ano,“ usoudil majitel jatek. Zvedl své těžké tělo z křesla, zhasl doutník a řekl: „Na shledanou, pánové. Jdu do vyhlídkového vozu. Kdybyste dostali chuť na drink, platím.“

Bell se vrátil do svého kupé.

Ten, kdo nastoupil v poslední minutě, stačil zmizet, než se Bell dostal do vyhlídkového vozu na konci vlaku, což nebylo nijak překvapivé, protože Overland Limited obsahoval jen soukromá kupé a jedinými veřejnými prostory byly jídelní a vyhlídkový vůz. Jídelní vagon byl prázdný až na několik stevardů prostírajících stoly a nikdo z kuřáků ve vyhlídkovém voze nepřipomínal dobře oblečeného muže, kterého viděl Bell z dálky. Žádný z nich se ani nepodobal dřevorubcově kresbě Ničitele.

Bell zazvonil na zřízence. Přišel černoch ve středních letech, dost starý na to, aby se jako otrok nejen narodil, ale byl jím ještě v dospělosti.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Bell. Nesnášel zvyk říkat všem zřízencům v pulmanech „George“ po jejich zaměstnavateli Georgi Pullmanovi.

„Jonathan, pane.“

Bell mu vtiskl do měkké dlaně desetidolarovou zlatou minci.

„Jonathane, podíval byste se na tenhle obrázek? Neviděl jste toho muže ve vlaku?“

Johathan si prohlédl kresbu.

Náhle se za okny mihl expres ujíždějící na západ s řevem větru a páry, jak se oba vlaky řítily proti sobě spojenou rychlostí skoro dvě stě kilometrů v hodině. Osgood Hennessy položil na většině trasy do Omahy dvě souběžné koleje, takže expresy nemusely marnit čas čekáním na soupravy projíždějící v protisměru.

„Ne, pane,“ odpověděl zřízenec a zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem žádnýho pána, co by vypadal takhle.“

„A co tohohle?“ Bell podal zřízenci portrét s bradkou, ale odpověď zněla stejně. Zklamalo ho to, ale nepřekvapilo. Na východ jedoucí Overland Limited byl jen jedním ze sto padesáti vlaků, které odjely z Ogdenu od chvíle, kdy byl zabit ten kriminálník ve stájích. I když samozřejmě ne všechny mířily do New Yorku, kam měl Ničitel podle svého provokativního dopisu zřejmě namířeno.

„Díky, Jonathane.“ Dal zřízenci svou navštívenku. „Požádejte prosím průvodčího, aby se u mě zastavil, jakmile bude mít čas.“

Ani ne za pět minut zaklepal průvodčí na dveře. Bell ho pozval dál, zjistil, že se jmenuje Bill Kux, a ukázal mu obě kresby, jednu bez vousů a druhou s nimi.

„Nasedl v Ogdenu do vlaku někdo, kdo by vypadal jako tihle muži?“

Průvodčí si je pozorně prohlédl, vzal do ruky jeden obrázek a pak druhý a natočil je do světla lampy, protože okna už zčernala nocí. Bell sledoval Kuxův vážný obličej a čekal na nějakou reakci. Průvodčí, kteří měli na starost bezpečí vlaku a byli zodpovědní za to, že každý cestující zaplatí jízdné, museli být bystří pozorovatelé s dobrou pamětí. „Ne, pane. Myslím, že ne… I když tenhle vypadá povědomě.“

„Viděl jste někdy toho muže?“

„No, já nevím… Ale ten obličej znám.“ Podrbal se na bradě a náhle luskl prsty. „Už vím odkud. Viděl jsem ho ve filmu.“

Bell si vzal kresby zpátky. „Takže v Ogdenu nikdo takový nepřistoupil?“

„Ne, pane.“ Zasmál se. „Na chvíli jste mě dostal, než jsem si vzpomněl na ten film. Víte, kdo tak vypadá? Jeden herec. Bronco Bill Anderson, že ano?“

„Kdo byl ten muž, který nastoupil na poslední chvíli?“ Průvodčí se usmál. „No, to je náhoda.“

„Jak to myslíte?“

„Šel jsem už do vašeho kupé, když mi zřízenec dal vaši navštívenku. Ten pán, na kterého se ptáte, mě požádal, abych vás pozval na partii karet po večeři v kupé soudce Congdona.“

„Kdo to je?“

„Přece senátor Charles Kincaid!“

16

„Tak to byl Kincaid?“

Bell věděl, že je to výstřel naslepo. Ale na tom, jak ten poslední muž nastoupil do vlaku, bylo něco cílevědomého, jako by si dával záležet, aby odjel z ogdenského nádraží nepozorovaně. Pořádný výstřel naslepo, to musel uznat. Bez ohledu na to, kolika vlaky mohl Ničitel odjet, pořád tu byla spousta mužů, kteří pravidelně doháněli vlaky na poslední chvíli. On sám to často dělal. Někdy úmyslně, buďto aby oklamal někoho, kdo byl už ve vlaku, nebo aby setřásl člověka, který ho sledoval na nádraží.

„Když jsem o senátorovi slyšel naposledy, byl v New Yorku,“ řekl Bell zamyšleně.

„No, on hodně cestuje. Však znáte tyhle státní úředníky, jsou pořád v pohybu. Mohu mu říct, že si přijdete zahrát?“

Bell upřel na Billa Kuxe chladný pohled. „Jak to, že senátor Kincaid zná moje jméno a ví, že jsem ve vlaku?“

Bylo neobvyklé vidět průvodčího expresu vyvedeného z míry něčím menším než vykolejením vlaku. Kux začal koktat: „No, on, já… No, víte, pane, prostě je to tak.“

„Je to tak, že se chytrý cestovatel spřátelí se svým průvodčím,“ řekl Bell a zatvářil se přívětivě, aby si získal mužovu důvěru. „A chytrý průvodčí se snaží, aby byli všichni ve vlaku spokojení. Ale zvlášť ti cestující, kteří si to mimořádně zaslouží. Musím vám připomínat, pane Kuxi, že máte rozkaz přímo od prezidenta dráhy, že Van Dornovi detektivové jsou vašimi přáteli na prvním místě}“

„Ne, pane.“

„Je to jasné?“

„Ano, pane Belle. Omlouvám se, jestli jsem vám způsobil nějaké problémy.“

„Nelamte si s tím hlavu.“ Bell se usmál. „Není to, jako kdybyste prozradil tajné informace vlakovému lupiči.“

„To je od vás velice laskavé, pane, děkuju… Mohu informovat senátora Kincaida, že se k nim připojíte?“

„Kdo ještě bude hrát?“

„No, soudce Congdon, samozřejmě, a plukovník Bloom.“

„Kenneth Bloom?“

„Ano, pane, ten uhlobaron.“

„Když jsem naposledy viděl Kena Blooma, chodil za slony s lopatou.“

„Promiňte, pane, nerozumím.“

„Jako chlapci jsme krátce jezdili s cirkusem. Dokud nás naši otcové nevypátrali. Kdo ještě?“

„Pan Thomas, ten bankéř, pan Payne, právník, a pan Moser z Providence. Jeho syn sedí s panem Kincaidem v Senátu.“

Dva bezcharakternější šéfy společností aby pohledal, pomyslel si Bell, ale řekl jen: „Povězte senátorovi, že mi bude ctí se k nim připojit.“

Průvodčí Kux sáhl po klice. „Měl bych vás varovat, pane Belle…“

„Sázky jsou vysoké?“

„To také. Ale jestli je Van Dornův agent můj přítel číslo jedna, je mou povinností vám prozradit, že jeden z pánů, kteří budou dneska hrát, je známý tím, že svému štěstí pomáhá.“

Isaac Bell ukázal zuby v úsměvu. „Neříkejte mi, který podvádí. Bude zajímavější, když se na to pokusím přijít sám.“

***

SOUDCE JAMES CONGDON, hostitel večerní partie v pokeru, byl štíhlý, vrásčitý muž s aristokratickým držením těla a způsoby stejně tvrdými a nepoddajnými jako ocel, na níž zbohatl. „Desetihodinový pracovní den,“ prohlašoval hlasem dunícím jako násypka na uhlí, „bude zkázou ocelářského průmyslu.“

Jeho varování vyvolalo u plutokratů shromážděných okolo karetního stolku potaženého zeleným suknem vážné pokyvování hlavami a srdečné „Slyšte! Slyšte!“ u senátora Charlese Kincaida. Byl to právě on, kdo to téma otevřel svým úlisným slibem, že bude ve Washingtonu hlasovat pro přísnější zákony, které usnadní justici tvrdě zakročit proti stávkujícím.

Pokud snad někdo v expresu Overland Limited supícím wyomingskou nocí pochyboval o závažnosti konfliktu mezi odbory a majiteli továren, vyjádřil to pro něho jasně Ken Bloom, jenž zdědil polovinu antracitového uhlí v Pensylvánii: „O práva a zájmy dělníků se nebudou starat agitátoři, ale bohabojní křesťané, jimž Bůh ve své nekonečné moudrosti svěřil kontrolu nad bohatstvím této země.“

„Kolik karet, soudce?“ zeptal se Isaac Bell, jenž byl na řadě s rozdáváním. Byli uprostřed hry a rozdávající měl za úkol postarat se, aby se plynule pokračovalo. Což nebylo vždycky snadné, protože i když byly sázky obrovské, jednalo se o přátelskou hru. Většina těch mužů se navzájem znala a často spolu hrála. Řeči u stolu sahaly od klepů po dobromyslné špičkování, někdy s úmyslem odhalit protihráčovy úmysly a kvalitu karet v jeho ruce.

Jak si už Bell všiml, senátor Kincaid se zdál být zastrašený soudcem Congdonem, který mu občas říkal Charlie, přestože senátor patřil k těm, kteří by normálně požadovali, aby se jim říkalo „Charlesi“ nebo dokonce „pane senátore“.

„Karty?“ zeptal se Bell znovu.

Vagon se náhle silně zatřásl.

Kola ujížděla po nerovném úseku trati. Vagon sebou zmítal ze strany na stranu. Brandy a whisky šplíchaly ze sklenic na zelenou plst. V luxusním kupé všichni ztichli, když si vzpomněli, že se spolu s křišťálem, karetním stolkem, mosaznými lampami připevněnými na stěnách, hracími kartami a zlatými mincemi řítí nocí rychlostí přes sto deset kilometrů v hodině.

„To jedeme po pražcích?“ zeptal se někdo. Ta otázka vyvolala nervózní smích u všech kromě chladného soudce Congdona, který popadl sklenici dřív, než se z ní vylilo ještě víc, a poznamenal, právě když se vagon divoce roztřásl: „To mi připomíná, senátore Kincaide, jaký je váš názor na tu sérii neštěstí, která pronásleduje Jižní pacifickou dráhu?“

Kincaid, který toho zjevně u večeře vypil až příliš, halasně odpověděl: „Mám-li mluvit jako inženýr, musím říct, že pověsti o špatném vedení Jižní pacifické jsou skandální lži. Železnice je riskantní podnik. Vždycky byla a vždycky bude.“

Otřesy ustaly stejně náhle, jako začaly, a cesta pokračovala hladce. Vlak uháněl dál, pevně usazený na kolejích. Jeho cestující si s úlevou oddechli, že v ranních novinách nebudou otištěna jejich jména mezi mrtvými při železničním neštěstí.

„Kolik karet, soudce?“

Ale soudce Congdon ještě nedomluvil. „Nenarážel jsem na špatné vedení, Charlie. Kdybyste mohl mluvit spíš jako blízký společník Osgooda Hennessyho než jako inženýr, jak byste posoudil situaci na stavbě zkratky pod Kaskádovým pohořím, kterého se podle všeho většina těch nehod týká?“

Kincaid přednesl ohnivou řeč vhodnou spíš na zasedání Kongresu než k pokeru s vysokými sázkami. „Ujišťuji vás, pánové, že řeči o snaze prodloužit trať přes Kaskádové pohoří za každou cenu jsou pouhé nesmysly. Náš národ vybudovali neohrožení muži jako prezident Jižní pacifické, pan Hennessy, kteří nesli nepředstavitelná rizika při překonávání překážek a nevzdali se ani tam, kde jim chladnější hlavy radily zpomalit, přestože tím stáli tváří v tvář bankrotu a finančnímu úpadku.“

Bell si všiml, že bankéř Jack Thomas si tím není tak jistý. Kincaid Hennesyho pověsti toho večera rozhodně neprospěl.

„Kolik karet chcete, soudce Congdone?“ otázal se znovu.

Congdonova odpověď byla ještě víc zneklidňující než náhlé otřesy expresu. „Žádné karty nepotřebuji, díky. Vynechám kolo.“

Ostatní hráči na něho překvapeně zírali. Bruče Payne, naftařský advokát, řekl nahlas, co si mysleli všichni: „Vynechat kolo v pokeru s pěti kartami je jako vjet tryskem do města v čele útočící kavalerie.“

Hra byla v druhém kole. Isaac Bell už každému hráči rozdal pět karet, které teď ležely lícem na stole. Congdon po Bellově levici, na pozici, kde se obvykle skládá, už otevřel první kolo sázek. Všichni muži v honosném kupé kromě Paynea sázku ocelářského magnáta dorovnali. Charles Kincaid sedící po Bellově pravici sázku impulzivně zvýšil a přinutil hráče, kteří zůstali ve hře, přihodit do banku další peníze. Zlaté mince tlumeně zacinkaly na plstěném povrchu stolu, jak všichni hráči včetně Bella dorovnali, hlavně proto, že Kincaid hrál jako smyslů zbavený.

Když první kolo sázek skončilo, mohli hráči odhodit jednu, dvě nebo tři karty, aby si vylepšili list. Soudce Congdon ohlásil, že už má všechny karty, které potřebuje, a že vynechá kolo, což nikoho nepotěšilo. Naznačil tím, že už má vítěznou kombinaci, ve které využije všech pět karet, a pře bije dva páry i trojici ve stejné hodnotě. To znamenalo, že drží v ruce přinejmenším straight (postupku o pěti kartách) nebo flush (pět karet stejné barvy) či dokonce full house (kombinaci jedné dvojice a jedné trojice), který přebije straight i flush.

„Pokud bude pan Bell tak laskav a dá ostatním pánům tolik karet, o kolik požádají,“ řekl škodolibě Congdon, který náhle ztratil zájem o téma dělnických stávek a vykolejených vlaků, „rád bych otevřel další kolo sázek.“

Bell se zeptal: „Karty, Kenny?“ A Bloom, jenž z uhlí nezbohatl zdaleka tolik jako Congdon z oceli, schlíple požádal o tři.

Jack Thomas si vzal dvě karty, což naznačovalo, že by mohl mít trojici. Avšak Bell usoudil, že spíš drží skromnou dvojici a nechal si eso v zoufalé naději, že dostane dvě další. Kdyby opravdu měl trojici, byl by v prvním kole zvýšil.

Další hráč, Douglas Moser, aristokratický majitel textilní továrny z Nové Anglie, řekl, že si vymění jednu kartu, což mohlo znamenat dva páry, ale spíš doufal ve straight nebo flush. Bell už ho viděl hrát dost na to, aby ho odhadl na tak bohatého, že mu je jedno, jestli vyhraje. Zbýval senátor Kincaid po Bellově pravé ruce.

Kincaid řekl: „Já taky stojím.“

Ježaté obočí soudce Congdona vyjelo prudce nahoru a několik mužů překvapeně vykřiklo. Že by dva hráči v jednom kole odmítli výměnu karet, bylo něco neslýchaného.

Bella to překvapilo stejně jako ostatní. Už dřív dospěl k závěru, že senátor Kincaid podváděl, když zručně rozdal zespodu balíčku. Ale v téhle hře rozdával Bell. Ačkoliv bylo neobvyklé vynechat kolo, jestliže to Kincaid udělal, muselo to být prostě štěstí, ne podvod.

„Když jsem tohle viděl naposledy,“ poznamenal Jack Thomas, „skončilo to přestřelkou.“

„Naštěstí není nikdo u tohohle stolu ozbrojený,“ řekl Moser.

Což nebyla pravda, jak si Bell všiml už dříve. Podvodně rozdávajícímu senátorovi se boulila boční kapsa derringerem. Rozumné opatření, pomyslel si Bell. Po atentátu na McKinleyho se politici stali oblíbeným terčem.

Bell řekl: „Rozdávající bere dvě,“ odhodil dvě karty, nahradil je jinými a položil svůj list na stůl. „Otvírající přihazuje,“ dodal. „Myslím, že jste to byl vy, soudce Congdone.“

Starý James Congdon se usmál na senátora Kincaida a ukázal při tom víc žlutých zubů než vlk. „Zdvojnásobím bank.“

Hráli s pravidlem, že jediným limitem každého jednotlivého příhozu je částka, která v tom okamžiku leží na stole. Congdon svým tahem říkal, že i když ho překvapilo, že Kincaid odmítl karty, nezalekl se, což naznačovalo, že má v ruce spíš full house než straight nebo flush. Bruče Payne, který vypadal velice šťastně, že je ze hry venku, ochotně spočítal bank a pronikavým hlasem oznámil: „Když se to zaokrouhlí, bude vaše sázka dělat tři tisíce šest set dolarů.“

Joseph Van Dorn naučil Isaaka Bella, aby posuzoval peníze podle toho, kolik si vydělá dělník za jeden den. Vzal ho do nejdrsnějších saloonů v Chicagu a spokojeně pozoroval, jak jeho dobře oblečený učedník vyhrál několik pěstních soubojů. Pak upozornil Bella na frontu lidí čekajících na polévku zdarma. Jeho šéfovi bylo jasné, že potomek bostonského rodu bankéřů a absolvent Yale se vyzná v myšlení privilegované vrstvy, ale detektiv musí také rozumět zbývajícím devadesáti procentům populace. Jak člověk myslí, když nemá v kapse ani cent? Co udělá, když jediné, co může ztratit, je strach?

Tři tisíce šest set dolarů jen v tomhle kole bylo víc peněz, než si ocelářský dělník soudce Congdona vydělá za šest let.

„Přihazuji tři tisíce šest set,“ oznámil Congdon, přesunul všechny mince, které měl před sebou, do středu stolu a přihodil zelený váček s dalšími zlatými mincemi, který ztěžka žuchl na plstěný povrch.

Ken Bloom, Jack Thomas a Douglas Moser chvatně složili karty.

„Dorovnávám vašich tři tisíce šest set,“ řekl senátor Kincaid. „A zvyšuji bank. Deset tisíc osm set dolarů.“ Mzda za osmnáct let.

„Železnice vám musí být velice vděčná,“ řekl Congdon v narážce na akcie drah, kterými, jak bylo notoricky známo, byli zákonodárci podpláceni.

„Pro železnici to je dobrá investice,“ odpověděl Kincaid s úsměvem.

„Nebo se nás snažíte přesvědčit, že to, co máte v ruce, opravdu stojí za to.“

„Je to dost dobré na to, abych přihodil. Co uděláte vy, soudce? Na vás je teď deset tisíc osm set dolarů.“

„Myslím, že teď je řada na mně,“ ozval se Isaac Bell.

***

„ACH, VELICE SE OMLOUVÁM, pane Belle. Přeskočili jsme vás, aniž bychom vám umožnili složit karty.“

„To nic, senátore. Viděl jsem, jak jste v Ogdenu jen o vlásek chytil vlak. Nejspíš máte ještě pořád naspěch.“

„Zdálo se mi, že vidím na boku viset nějakého detektiva. Nebezpečný kousek, pane Belle.“

„Ne, pokud mě přes prsty neklepne nějaký zločinec kladivem.“

„Sázka,“ zavrčel netrpělivě soudce Congdon, „je mých tři tisíce šest set dolarů plus deset tisíc osm set od senátora Kincaida, což pro pana Bella dělá čtrnáct tisíc čtyři sta dolarů.“

Ozval se Payneův pronikavý hlas: „V banku je teď dvacet jedna tisíc šest set dolarů, včetně příhozu senátora Kincaida.“

Payneův propočet nebyl vůbec nutný. Dokonce i ti nejbohatší, nejlehkomyslnější muži u toho stolu si byli vědomi, že dvacet jedna tisíc šest set dolarů je dost peněz na zakoupení lokomotivy, která táhne jejich vlak, a možná i jednoho pulmanu.

„Pane Belle,“ řekl soudce Congdon, „čekáme na vaši odpověď.“

„Dorovnávám vaši sázku, soudce, a příhoz deset tisíc osm set dolarů od senátora Kincaida,“ řekl Bell, „takže v banku je teď třicet šest tisíc dolarů. A přihazuji.“

„Vy přihazujete}“

„Třicet šest tisíc dolarů.“

Bellovou odměnou byl pohled na to, jak senátorovi Spojených států a nejbohatšímu ocelářskému magnátovi v Americe spadly současně čelisti.

„V banku je teď sedmdesát dva tisíc dolarů,“ spočítal pan Payne.

Na kupé dolehlo hluboké ticho. Bylo slyšet jen tlumený klapot kol. Svraštělá ruka soudce Congdona sáhla do náprsní kapsy a vynořila se s bankovním šekem. Z druhé kapsy vytáhl zlaté plnicí pero, otevřel ho a pomalu napsal na šek číslici. Podepsal se, foukl na papír, aby osušil inkoust, a usmál se.

„Dorovnávám vašich třicet šest tisíc dolarů, pane Belle, a senátorových deset tisíc osm set, což zatím ani nestojí za řeč, a přihazuji sto osmnáct tisíc osm set dolarů… Senátore Kincaide, je to na vás. Můj příhoz a příhoz pana Bella vás budou stát sto padesát čtyři tisíc osm set, jen abyste mohl zůstat ve hře.“

„Dobrý bože!“ vydechl Payne.

„Co uděláte, Charlie?“ zeptal se Congdon. „Sto padesát čtyři tisíc osm set dolarů, jestli chcete hrát dál.“

„Dorovnávám,“ vypravil ze sebe Kincaid, načmáral sumu na svou navštívenku a hodil ji na hromadu zlata. „Nepřisadíte si?“ zeptal se Congdon posměšně. „Slyšel jste mě.“

Congdon obrátil svůj sarkastický úsměv na Bella. „Pane Belle, můj příhoz byl sto osmnáct tisíc osm set dolarů.“

Bell úsměv opětoval a v duchu si pomyslel, že kdyby jen dorovnal, udělal by si hlubokou díru do svých osobních financí. Příhoz by ji ještě nebezpečně zvětšil.

Soudce James Congdon byl jedním z nejbohatších lidí v Americe. Jestli Bell zvýší, nic mu nezabrání ho přehodit a úplně zničit.

17

„PANE PAYNE, KOLIK PENÉZ JE V BANKU?“ ZEPTAL SE ISAAC BELL. „No, takže… Bank nyní obsahuje dvě stě třicet sedm tisíc šest set dolarů.“

Bell v duchu počítal platy dělníků v ocelárnách. Na takovou částku by jich celý rok muselo pracovat čtyři sta, a to by musel být dobrý rok. Kdyby deset mužů mělo to štěstí, že by mohli celý dlouhý život pracovat bez jediného zranění nebo nemoci, společně by ji vydělalo za dobu mezi dětstvím a stářím.

Congdon se nevinně zeptal: „Pane Payne, kolik bude v banku, pokud bude pan Bell dál věřit, že se jeho pár zlepší natolik, aby s ním mohl vyhrát?“

„No, v banku pak bude čtyři sta sedmdesát pět tisíc dvě stě dolarů.“

„Skoro půl milionu,“ řekl soudce. „To už začíná vypadat jako opravdové peníze.“

Bell usoudil, že Congdon moc mluví. V hlase toho ostříleného ocelářského magnáta zaznívala nervozita. Jako v hlase muže, jenž drží v ruce straight, který byl ve spodní části žebříčku. „Smím předpokládat, pane, že přijmete můj šek na Americkou státní banku v Bostonu?“

„Zajisté, synu. Všichni jsme tu gentlemani.“

„Vyrovnávám a přihazuji čtyři sta sedmdesát pět tisíc dvě stě dolarů.“

„Končím,“ řekl Congdon a hodil karty na stůl.

Kincaid se usmál. Zjevně se mu ulevilo, že je Congdon ze hry.

„Kolik karet jste si vzal, pane Belle?“

„Dvě.“

Kincaid dlouho zíral na karty, které Bell držel v ruce. Když Bell vzhlédl, nechal myšlenky volně toulat, což mu pomohlo tvářit se, jako by mu bylo jedno, jestli Kincaid dorovná nebo složí karty.

Pulman se zakolébal, jak zvýšili rychlost. Tlumící efekt koberců a nábytku v přepychově zařízeném kupé částečně zakrýval skutečnost, že zrychlili na sto třicet kilometrů v hodině na polopoušti Great Divide Basin ve Wyomingu. Bell tuhle vyprahlou, větrnou krajinu dobře znal, protože v ní strávil celé měsíce na koňském hřbetě při pronásledování Divoké bandy.

Kincaidovy prsty zabloudily dolů ke kapsičce vesty, kde měl navštívenky. Bell si všiml, jak má ten muž velké ruce. A silná zápěstí.

„To je spousta peněz,“ řekl senátor.

„Hodně na státního zaměstnance,“ souhlasil Congdon. Podrážděný, že byl nucen opustit hru, přidal ještě nepříjemnou narážku na senátorovy železniční akcie. „I na takového, který má své vděčné dlužníky.“

Payne zopakoval Congdonův odhad. „Skoro půl milionu dolarů.“

„Velké peníze v těchto dnech finanční krize, kdy trhy padají,“ dodal Congdon.

„Pane Belle,“ zeptal se Kincaid, „co udělá detektiv visící na boku vagonu, když mu nějaký zločinec začne bušit do prstů?“

„To záleží na tom,“ řekl Bell. „Na čem?“

„Na tom, jestli se učil létat.“ Kenny Bloom se zasmál.

Kincaid nespustil ani na okamžik oči z Bellovy tváře. „A vy jste se létat naučil?“

„Ještě ne.“

„Tak co byste udělal?“

„Oplatil bych mu to.“

„To vám věřím,“ řekl Kincaid. „Skládám.“

Stále bez výrazu položil Bell své karty rubem nahoru na stůl a přihrnul si devět set padesát tisíc čtyři sta dolarů ve zlatě, žetonech a šecích, včetně jeho vlastních. Kincaid se natáhl po jeho kartách, ale Bell je nekompromisně zakryl rukou.

„Jsem zvědavý, co jste měl,“ řekl Kincaid.

„To já také,“ ozval se Congdon. „Určitě jste neblufoval proti dvěma hráčům, kteří si ponechali původní karty?“

„Napadlo mě, že blufují ti dva, soudce.“

„Oba?’To si nemyslím.“

„Já jsem proklatě jistě neblufoval,“ řekl Kincaid. „Měl jsem moc pěkný srdcový flush.“

Obrátil karty a rozložil je, aby na ně všichni viděli.

„Dobrý bože, senátore!“ vydechl Payne. „Osm, devět, deset, spodek, král. Jenom jedna karta chyběla na straight flush. Na tohle se rozhodně dalo přihazovat.“

„Chyběla, to je to základní slovo,“ podotkl Bloom. „A rád bych připomněl, že straight je skoro nemožný.“

„Moc rád bych viděl vaše karty, pane Belle,“ řekl Kincaid. „Nezaplatil jste, abyste je mohl vidět,“ namítl Bell.

„Já zaplatím,“ ozval se Congdon. „Prosím, pane?“

„Stojí mi to za sto tisíc dolarů, abych dokázal, že jste měl vysokou trojici stejné hodnoty a pak jste si lízl dvojici a měl full house. Což by přebilo senátorův flush a můj mizerný straight.“

„Nepřijímám,“ řekl Bell. „Jeden můj starý přítel říkával, že bluf by měl zůstat tajemstvím.“

„Přesně jak jsem myslel,“ řekl Congdon. „Nepřijmete tu sázku, protože mám pravdu. Měl jste štěstí a dostal další dvojici.“

„Jestli tomu chcete věřit, soudce, půjdeme dnes oba spát spokojení.“

„Sakra!“ vyrazil ze sebe ocelářský magnát. „Zvednu to na dvě stě tisíc. Jenom mi ukažte svůj list.“

Bell obrátil karty. „Ten přítel také říkal, abych je jednou za čas ukázal, aby mohli soupeři žasnout. S tou vysokou trojicí od jedné barvy jste měl pravdu.“

Magnát vyvalil oči. „Ať se propadnu. Jenom tři dámy. Takže jste blufoval. Měl jste jenom trojici. Svým straightem bych vás porazil. I když váš flush by porazil mě, Charlie. Kdyby nás to pan Bell nepřinutil složit.“

Charles Kincaid vybuchl: „Vy jste vsadil půl milionu dolarů na mizerné tři královny?“

„Mám pro dámy slabost,“ řekl Isaac Bell. „Odjakživa jsem měl.“

***

KINCAID SE NATÁHL přes stůl a dotkl se královen, jako by nevěřil vlastním očím. „Až dorazím do Washingtonu, budu muset zařídit přesun fondů,“ řekl strnule.

„Není spěch,“ opáčil Bell velkoryse. „Já bych musel požádat o totéž.“

„Kam mám poslat šek?“

„Budu v Yaleském klubu v New Yorku.“

„Synu,“ řekl Congdon, když vypisoval šek, na který nepotřeboval přesunovat fondy, „rozhodně jste si vydělal na jízdenku.“

„Na jízdenku, sakra,“ vyhrkl Bloom. „Mohl by si koupit celý vlak.“

„Ten už je prodaný!“ zasmál se Bell. „Pojďte dozadu do mého vyhlídkového vozu a pití je na mě, možná i malá pozdní večeře. Z toho blufování mně vyhládlo.“

Když je Bell vedl do zadní části vlaku, přemýšlel, proč senátor Kincaid složil karty. Byl to naprosto správný krok, to asi ano, ale poté, co složil Congdon, začal být Kincaid mnohem opatrnější než předtím po celý večer, což bylo matoucí. Skoro to vypadalo, jako by ze sebe předtím Kincaid dělal většího hlupáka, než byl. A co to blábolení o tom, jak moc Osgood Hennessy riskuje? Rozhodně tím nezlepšil postavení svého patrona u bankéřů.

Ve vyhlídkovém voze objednal Bell pro všechny šampaňské a požádal stevardy, aby servírovali pozdní večeři. Kincaid řekl, že je ospalý a že se zdrží jen na jednu rychlou skleničku. Ale nakonec dovolil Bellovi, aby mu nalil druhou sklenici šampaňského, snědl steak s vejcem a zdálo se, že překonal své zklamání z prohry u karetního stolku. Hráči se promísili s ostatními cestujícími, kteří se věnovali nočnímu popíjení. Vytvářely se skupinky, které se rozpadaly, aby vznikaly jiné. Historka o třech dámách se přemítala stále dokola. Když dav prořídl, ocitl se Isaac Bell sám s Kenem Bloomem, soudcem Congdonem a senátorem Kincaidem, který poznamenal: „Slyšel jsem, že jste ukazoval po vlaku podobiznu nějaké hledané osoby.“

„Kresbu muže, po kterém pátráme,“ potvrdil Bell.

„Ukažte nám ji!“ vyzval ho Bloom. „Třeba jsme ho někde viděli.“

Bell vytáhl jednu podobiznu ze saka, odsunul stranou talíře a rozložil papír na stole.

Bloom na ni letmo pohlédl. „To je ten herec! Ten z Velké vlakové loupeže“

„Je to opravdu on?“ zeptal se Kincaid. „Ne. Ale podobnost s Bronco Billym Andersonem tady je.“ Kincaid přejel prsty po kresbě. „Myslím, že je mi podobný.“

„Zatkněte tohoto muže!“ zasmál se Ken Bloom.

„Opravdu je,“ připustil Congdon. „Tak trochu. Tenhle chlap má ostře řezané rysy. Stejně jako senátor. A podívejte se na ten důlek v bradě. Vy ho máte taky, Charlesi. Ve Washingtonu jsem slyšel hejno bláznivých ženských kdákat jako slepice, že vypadáte jako divadelní milovník.“

„Ale nemám tak velké uši, že ne?“

„Ne.“

„To jsem si oddechl,“ řekl Kincaid. „S tak velkýma ušima bych divadelní milovník být nemohl.“

Bell se zasmál. „Můj šéf nás varoval: ‚Nezatýkejte žádné ohavné zločinecké typy‘.“

Zvědavě pohlédl od kresby na senátora a zpátky na kresbu. V tom vysokém obočí byla shoda. Uši byly jednoznačně odlišné. Jak podezřelý na portrétu, tak senátor měli inteligentní obličeje s výraznými rysy. To však platilo pro spoustu mužů, jak podotkl Joseph Van Dorn. To, čím se senátor a podezřelí lišili, kromě velkých uší, byl pronikavý pohled. Muž, který uhodil dřevorubce sochorem, vypadal drsněji a odhodlaněji. Nebylo nic divného, že působil takovým dojmem na muže, na kterého útočil. Ale nezdálo se, že by byl Kincaid nějak zvlášť cílevědomý. Dokonce i na vrcholu sázkového duelu mu Kincaid připadal samolibý a požitkářský, spíš jako služebník mocných než mocný. Bell si však připomněl, že ho už dřív napadlo, jestli Kincaid hlupáka jenom nehraje.

„No,“ řekl Kincaid, „jestli tohohle chlapa někde potkáme, sebereme ho pro vás.“

„Jestli ho potkáte, kliďte se mu z cesty a volejte posily,“ poradil mu Bell vážně. „Je smrtelně nebezpečný.“

„No, jdu si lehnout. Mám za sebou dlouhý den. Dobrou noc, pane Belle,“ řekl Kincaid srdečně. „Bylo zajímavé zahrát si s vámi karty.“

„A drahé,“ dodal soudce Congdon. „Co uděláte s tou výhrou, pane Belle?“

„Koupím své snoubence zámeček.“

„Kde?“

„V San Francisku. Na Nob Hillu.“

„Kolik jich přečkalo zemětřesení?“

„Ten, který mám na mysli, byl postaven tak, aby vydržel tisíc let. Jediný problém je, že by v něm moje snoubenka mohla vídat duchy. Patřil jejímu bývalému zaměstnavateli, ze kterého se vyklubal zvrácený bankovní lupič a vrah.“

„Podle mé zkušenosti,“ uchechtl se Congdon, „nejlepší způsob, jak zařídit, aby se žena cítila spokojená v domě, kde už před ní bydlela jiná, je dát jí do ruky dynamitovou patronu a říct jí, ať si užije proces přestavby. Udělal jsem to už několikrát. Funguje to jako kouzlo. Mohlo by to pomoct zahnat i toho bývalého zaměstnavatele.“

Charles Kincaid vstal a popřál všem dobrou noc. Potom se zeptal, nenucené a skoro posměšně: „Co se stalo s tím zvráceným bankovním lupičem a vrahem?“

Isaac pohlédl senátorovi do očí, dokud Kincaid nesklopil zrak. Teprve pak vysoký detektiv řekl: „Uštval jsem ho, senátore. Už nikdy nikomu neublíží.“

Kincaid reagoval srdečným smíchem. „Podle slavného Van Dornova mota: ‚Nikdy se nevzdáváme‘.“

„Nikdy,“ souhlasil Bell.

Senátor Kincaid, soudce Congdon a ostatní odešli spát, Bell zůstal ve vyhlídkovém voze sám s Kennym Bloomem. Půl hodiny nato začal vlak zpomalovat. Místy problesklo černou nocí světlo. Venku se začalo rýsovat předměstí města Rawlins. Overland Limited se ploužil slabě osvědčenými ulicemi.

***

NIČITEL ODHADOVAL rychlost vlaku z plošiny na konci pulmanu, v němž se nacházelo jeho kupé. Bellova kresba jím otřásla mnohem víc než obrovská prohra v pokeru. Peníze z dlouhodobé perspektivy nic neznamenaly, protože bude brzy bohatší než Congdon, Bloom a Moser dohromady. Ale ten portrét představoval vzácnou ukázku smůly. Někdo viděl jeho obličej a popsal ho nějakému kreslíři. Naštěstí si špatně pamatoval jeho uši. A díky bohu za tu podobnost s filmovou hvězdou. Ale nemohl počítat s tím, že se mu podaří vodit Bella za nos donekonečna.

Seskočil ze zpomalujícího vlaku a vydal se prozkoumat temné ulice. Musel pracovat rychle. Zastávka byla plánovaná na třicet minut a on to v Rawlinsu neznal. Ale města u železnice se stavěla podle stejného vzoru a on věřil, že se k němu opět přikloní štěstí, které ho toho večera opustilo.

Když nic jiného, Bellova ostražitost byla otupena. Detektiv se kochal bohatstvím získaným u karetního stolu. A bylo pravděpodobné, že mezi telegrafními vzkazy, které na něho čekají na nádraží, najde tragickou zprávu z Ogdenu, která ho vyvede z míry.

To, co hledal, našel za pár minut, veden zvukem piana k saloonu, v němž to stále žilo, přestože už bylo hodně po půlnoci. Neprošel létacími dveřmi, ale místo toho sevřel v dlani tlustou roličku bankovek a obešel saloon, aby se bez bázně ponořil do vedlejších uliček vedle něho. Jasná světla v prvním patře označovala tančírnu a hernu, tlumenější přilehlý nevěstinec. Šerif, podplacený, aby ignoroval nelegální podnikání, se k jeho dveřím ani nepřiblížil. Místo něho tam udržovali klid najatí vyhazovači, kteří odrazovali zloděje. I teď byli na svých místech.

Na dřevěných schodech vedoucích do prvního patra kouřili dva pořezové se zlomenými nosy a odřenými klouby na rukou, jaké bylo možné potkat na rodeích a v halách s boxerskými ringy. Jak se k nim nejisté blížil, pozorovali ho se sílícím zájmem. Dvacet kroků od schodů zakopl a opřel se o dveře, aby udržel rovnováhu. Jeho ruka se dotkla hrubého dřeva přesně na místě, kde ze skuliny vycházel paprsek světla, jenž ozářil peníze, které držel. Ti dva se napřímili, vyměnili si pohledy a típli cigarety.

Ničitel se opilecky odpotácel směrem k otevřeným dveřím nájemných stájí. Zahlédl významné pohledy, které si vyhazovači vyměnili na znamení, že se na ně usmálo štěstí. Opilec s roličkou dinero jako by jim chtěl pomoci ulehčit mu od jeho majetku.

Dostal se do stájí před nimi a rychle si vybral místo, kam proudilo oknem světlo z vedlejšího domu. Šli po něm a první vyhazovač vytáhl z kapsy obušek. Ničitel mu podrazil nohy a překvapený chlap dopadl na slámu udusanou koňskými kopyty. Jeho parťákovi došlo, že Ničitel není zdaleka tak opilý, jak si mysleli, a pozvedl mohutné pěsti.

Ničitel si klekl na jedno koleno, vytáhl z boty nůž a pohnul zápěstím. Ostří se vymrštilo v celé délce a špička se dotkla vyhazovačova krku. Druhou rukou přiložil Ničitel derringer ke spánku muži ležícímu na slámě. Na okamžik bylo slyšet jen vzdálené piano a přerývaný, vyděšený dech obou pořezů.

„Jen klid, pánové,“ řekl Ničitel. „Mám pro vás obchodní nabídku. Zaplatím vám deset tisíc dolarů, když zabijete jednoho cestujícího z expresu Overland Limited. Máte na to dvacet minut, než odjede z nádraží.“

Vyhazovači neměli proti zabití člověka za deset tisíc dolarů žádné námitky. Ničitel by si je koupil i za pět. Byli to však praktičtí muži.

„Jak ho dostaneme z vlaku?“

„Je to ochránce nevinných,“ řekl Ničitel. „Přispěchá, aby zachránil někoho v nebezpečí – například dámu v tísni. Dala by se taková sehnat?“

Pohlédli přes uličku. V jednom okně visela červená brzdařská lampa. „Za dva dolary to pro nás udělá.“

***

OVERLAND LIMITED zastavil s kovovým skřípěním brzd a cinkotem spřáhel v úzkém pásu elektrického světla vedle nízkého cihlového depa v Rawlinsu. Většina cestujících spala ve svých kupé. Ti, kteří byli vzhůru, vyšli na nástupiště, aby si protáhli nohy, ale brzy je zahnal dovnitř pach alkalických pramenů smíšený s kouřem z uhlí. Posádka vlaku přepřahala lokomotivu, zatímco se nakládaly zásoby, noviny a telegramy.

Zřízenec, bývalý otrok Jonathan, přistoupil k Isaaku Bellovi v opuštěném vyhlídkovém voze, kde se detektiv spokojeně rozvaloval na pohovce a vzpomínal s Kennethem Bloomem na jejich dny u cirkusu.

„Telegram z Ogdenu, pane Belle.“

Bell dal starému muži spropitné tisíc dolarů.

„To je v pořádku, Jonathane,“ řekl se smíchem. „Dneska večer jsem měl štěstí. Podělit se o své bohatství je to nejmenší, co mohu udělat. Omluv mě na moment, Kene.“

Odvrátil se, aby si telegram přečetl.

Rysy mu ztuhly a v očích se mu objevily slzy.

„Jsi v pořádku, Isaaku?“ zeptal se Ken.

„Ne,“ vypravil ze sebe a vyšel na plošinu, aby se nadýchal štiplavě páchnoucího vzduchu. I když byla hluboká noc, po nádraží se pohybovala posunovací lokomotiva táhnoucí nákladní vagony. Bloom ho následoval ven.

„Co se stalo?“

„Weber a Fields…“

„Vaudeville? O čem to mluvíš?“

Isaac Bell ze sebe dostal jen: „Mí staří přátelé.“ Zmačkal telegram v pěsti a zašeptal si sám pro sebe: „Poslední, co jsem jim řekl, bylo, aby si dávali pozor. Pověděl jsem jim, že je Ničitel smrtelně nebezpečný.“

„Kdo?“ zeptal se Bloom.

Bell na něho obrátil oči plné bolesti a Bloom se chvatně stáhl do vyhlídkového vozu.

Bell uhladil telegram a znovu si ho přečetl. Jejich těla se našla v nějaké uličce dva bloky od kanceláře. Museli Ničitele zahlédnout a sledovat ho. Bylo těžké uvěřit, že jediný člověk dokázal zabít dva ostřílené detektivy. Ale Wallymu nebylo dobře. Třeba ho to zpomalilo. Jako hlavní vyšetřovatel, jako člověk zodpovědný za bezpečí svých agentů, ho měl vystřídat – měl odvést zranitelného muže mimo nebezpečí.

Bell měl pocit, jako by se mu měla roztrhnout hlava, tak byla plná bolesti a vzteku. Nemohl přemýšlet a připadalo mu, že to trvá celou věčnost. Pak mu postupně došlo, že mu Wally s Mackem zanechali posmrtný vzkaz. Ten muž, kterého pronásledovali, musel vypadat natolik jako ten na dřevorubcově portrétu, že vzbudil jejich podezření. Proč by za ním jinak šli do té uličky? To, že se obrátil proti nim a zabil je, dokazovalo, že kresba Ničitele je přesná, bez ohledu na to, jak moc připomíná lidem slavného herce.

Nová lokomotiva zapískala signál k odjezdu. Bell, který se držel madla na plošině a po tvářích mu stékaly slzy, byl tak ztracený ve svém žalu, že pískání skoro neslyšel. Když se vlak rozjel, jen mlhavě si uvědomil, že pražce se jakoby pohybují za vyhlídkovým vozem, když opouštěli stanici pod poslední lampou na nástupišti.

Nějaká žena vykřikla.

Bell vzhlédl. Uviděl ji běžet podél trati, jako by se snažila chytit zrychlující vlak. Její bílé šaty zářily do noci osvětlované zezadu vzdálenou lampou. Nějaký mohutný muž utíkal za ní, popadl ji za paži, zadusil její výkřik rukou přitisknutou na ústa a srazil ji na zem celou vahou svého těla.

Bell reagoval rychle jako blesk. Přeskočil zábradlí, dopadl na pražce a rozběhl se ze všech sil. Ale vlak se pohyboval příliš rychle a on ztratil rovnováhu. Sbalil se do pevné koule, zakryl si obličej rukama, dopadl na pražce a kutálel se mezi kolejemi, zatímco vlak se vzdaloval rychlostí padesáti kilometrů v hodině.

Bell se překulil přes výhybku a náhle se zastavil o návěstidlo. Vyskočil na nohy a běžel té ženě na pomoc. Muž ji držel jednou rukou kolem krku a druhou jí trhal šaty.

„Pusť ji!“ křikl Bell.

Muž se chvatně postavil.

„Ztrať se,“ řekl ženě.

„Zaplať mi!“ požádala ho a natáhla ruku. Vtiskl jí do ní peníze. Vrhla na Bella nepřítomný pohled a zamířila zpátky ke vzdálenému nádraží. Muž, který předstíral, že ji napadl, zaútočil na Bella a rozmáchl se jako boxer.

Bell užasle pohlédl na světla expresu mizející v noci a automaticky se přikrčil, takže mu útočníkovy mohutné pěsti neškodně prolétly nad ramenem. Pak ho do týla udeřila pěst tvrdá jako křemen.

***

NIČITEL SE DÍVAL ze zadní plošiny vagonu, zatímco Overland Limited nabíral rychlost. Červené světlo na konci vyhlídkového vozu ozařovalo koleje. Proti světlu na vzdalujícím se rawlinském nádraží se rýsovaly tři zmenšující se postavy. Dvě se zdály být nehybné. Třetí poletovala sem a tam mezi nimi.

„Sbohem, pane Belle. Nezapomeňte jim to ‚oplatit‘.“

18

BYLI NA NĚHO DVA.

Úder zezadu hodil Bella na prvního boxera, který ho praštil do čelisti. Ta rána jím otočila jako vlčkem. Druhý boxer čekal s připravenou pěstí, která srazila Bella na zem.

Bell dopadl na štěrk ramenem, převalil se po hrubých pražcích a narazil do jedné kolejnice. Chladná ocel mu posloužila jako polštář, když vzhlédl a pokusil se zaostřit na to, co se s ním dělo. Ještě před pár vteřinami stál na zadní plošině rychlíku první třídy. Pak se rozběhl zachránit ženu, která to potřebovala. A teď ho zasypávali ranami dva boxeři bez rukavic. Kroužili kolem něho a blokovali mu únikovou cestu. Půl kilometru dál po trati se plně vytížená posunovací lokomotiva zastavila na vedlejší koleji, vrhla dlouhý sloupec světla ze svého reflektoru na koleje a ozářila Bella a jeho útočníky natolik, že viděli jeden druhého, ale ne dost, aby je spatřil kdokoliv, kdo by se chtěl do bitky vložit.

V záři vzdáleného reflektoru viděl, že jsou to velcí chlapi, ne tak vysocí jako on, ale mnohem těžší. Podle držení těla poznal, že jsou profesionálové. Zlehka tančili kolem něho, uměli se rozmáchnout, věděli, kam uhodit, aby měly rány co největší účinek, znali všechny špinavé triky. Z jejich chladných pohledů poznal, že nemůže očekávat žádný soucit. „Na nohy, mladej. Postav se a bojuj jako chlap.“

Ucouvli, aby mu udělali místo, tak si byli jistí svým uměním a tím, že mají převahu dva na jednoho. Bell potřásl hlavou, aby se mu v ní vyjasnilo, a přitáhl nohy pod sebe. Byl trénovaný boxer. Uměl ránu přijmout i uštědřit. Uměl máchat pěstmi, jako když létají blesky. Ale byli v přesile a také se vyznali ve své práci.

První muž se připravil k útoku, oči se mu leskly a pěsti držel nízko v bojovém postoji šampióna bez rukavic Johna L. Sullivana. Druhý muž držel ruce výš ve stylu „Gentlemana Jima“ Corbetta, jediného muže, který kdy vyřídil Sullivana knokautem. On bude ten, na kterého si bude muset dávat pozor, protože Corbett na rozdíl od rváče Sullivana boxoval vědecky. Tento muž si levou rukou a ramenem kryl čelist, přesně jako Corbett. Jeho pravačka kryjící žaludek představovala palici ponechanou v záloze.

Bell se postavil.

Corbett ustoupil dozadu.

Sullivan zaútočil.

Bell pochopil, že jejich strategie je prostá a brutálně účinná. Zatímco Sullivan útočil zpředu, Corbett se držel opodál, aby Bella poslal zpátky, jakmile by se odpotácel z dosahu. Kdyby Bell vydržel dost dlouho, aby Sullivana unavil, nastoupil by na jeho místo čerstvý Corbett.

Bell měl svůj dvouhlavňový derringer v klobouku, který visel na věšáku v jeho kupé. Pistoli měl také ve vlaku, jenže ten ujížděl do Cheyenne. Na sobě měl večerní oblek, v němž večeřel a hrál poker: sako od smokingu, plisovanou košili s diamantovými knoflíčky, hedvábného motýlka. Jen jeho naleštěné, černé vysoké boty, z velké části zakryté nohavicemi, které si obul místo kožených lakýrek, mohly poskytnout bystrému vrchnímu číšníkovi záminku, proč by ho nemohl usadit k nejlepšímu stolu v restauraci.

Sullivan se široce rozmáchl pravačkou. Bell uhnul. Pěst mu prosvištěla nad hlavou, Sullivan ztratil rovnováhu a zapotácel se dozadu. Když to udělal, Bell ho dvakrát uhodil, jednou do žaludku tvrdého jako kámen, což nemělo absolutně žádný účinek, a podruhé ze strany do obličeje, což ho přimělo vztekle zařvat.

Corbett se drsně zasmál. „Tak on bojuje vědecky“ poznamenal posměšně. „Kde ses učil boxovat, mladej? Na Harvardu?“

„Na Yale,“ odpověděl Bell.

„No, tak si zazpívej Boola Boola, ať můžeme fandit.“ Corbett naznačil pravý hák a uštědřil Bellovi tvrdou ránu levačkou do žeber. Přestože se Bellovi podařilo kousek uhnout, bylo to jako náraz lokomotivy. Svalil se na zem s palčivou bolestí v boku. Sullivan k němu přiběhl, aby ho kopl do hlavy. Bell se zoufale převalil a bota pobitá cvočky mířící na jeho obličej mu roztrhla rameno saka.

Poměr dva na jednoho nebyla ta pravá situace na pravidla markýze z Queensbury. Když se Bell zvedal na nohy, sebral z kolejiště kámen.

„Zmínil jsem se, že jsem studoval také v Chicagu?“ zeptal se. „Ve West Side.“

Hodil kámen vší silou Corbettovi do obličeje.

Corbett vykřikl bolestí a chytil se za oko. Bell předpokládal, že ho vyvede z míry, ne-li přímo vyřadí z boje. Ale Corbett byl velice rychlý. V mžiku se sklonil, aby se vyhnul plnému zásahu kamenem. Sundal ruku z oka, otřel si krev o košili a znovu ji sevřel v pěst.

„To tě přijde draho, študente. Dá se umřít rychle i pomalu a ty sis zrovna vykoledoval ten pomalej způsob.“

Corbett zakroužil, jednu pěst vysoko, druhou nízko, jedno oko temné, druhé nenávistně planoucí. Uštědřil Bellovi několik ran – čtyři, pět, šest –, aby podle jeho reakcí vyhodnotil, jak je dobrý a kde jsou jeho slabiny. Náhle zaútočil na Bella dvěma rychlými údery levou a pravou rukou, které ho měly oslabit pro těžší ránu.

Bell oběma úderům uklouzl. Sullivan ho však napadl z boku a tvrdá pěst, která ho zasáhla do úst, ho znovu poslala k zemi.

Bell ucítil v ústech kovovou příchuť. Posadil se a zatřásl hlavou. Po obličeji a přes rty mu stékala krev. Světlo posunovací lokomotivy se mu odrazilo od zubů.

„On se směje,“ řekl Sullivan Corberttovi. „Že by se zcvoknul?“

„Je omráčenej. Praštil jsem ho silnějc, než jsem si myslel.“

„Hej, študente, co tě tak pobavilo?“

„Běž tam a skoncuj to s ním.“

„A co pak?“

„Nech ho na kolejích. Bude to vypadat, jako že ho srazil vlak.“ Bellův úsměv se ještě rozšířil.

Konečně krvavý nos, pomyslel si. Wally a Macku, kamarádi, musím být blíž k dopadení Ničitele, než si myslím.

Ničitel přece jen nastoupil v Ogdenu. Držel se v pozadí, čekal na svou příležitost, zatímco Bell večeřel, hrál karty a slavil výhru ve vyhlídkovém voze. Pak Ničitel vyskočil v Rawlinsu a najal tyhle dva, aby ho zabili.

„Něco mu předvedu, aby se měl proč smát,“ řekl Sullivan.

„Máš sirku?“ zeptal se ho Bell. Sullivan sklonil hlavu a vyvalil na něho oči. „Cože?“

„Sirku. Zápalku. Potřebuju víc světla, abych vám ukázal obrázek, který mám v kapse.“

„Cože?“

„Ptal ses, čemu se směju. Pronásleduju vraha. Stejného vraha, který najal vás dva nemyté skunky, abyste mě zabili. Vtip je v tom, že mi teď vy dva smraďoši povíte, jak vypadal.“

Sullivan se vrhl na Bella s krutým pravým hákem mířeným do obličeje. Bell se rychle pohnul, pěst mu zasvištěla kolem hlavy jako balvan a on se rozmáchl levačkou na hlavu Sullivana, který se zapotácel, když ho minul. Bellova pěst srazila Sullivana na zem jako beranidlo. Když tentokrát přiskočil z boku Corbett, byl Bell připravený a toutéž levačkou přerazil Corbettovi s ostrým křupnutím nos.

Corbett zavrčel a elegantně se vykroutil ze situace, která by leckoho poslala k zemi. Zvedl vysoko levačku, aby si chránil bradu před Bellovým pravým hákem, a držel pravačku nízko, aby zablokoval Bellovu levačku, kdyby mu zamířila na žaludek. Konverzačním tónem řekl: „Tady je něco, co tě ve škole neučili,“ a uštědřil Bellovi dva údery, které mu div neutrhly hlavu.

Sullivan Bella zasáhl, když letěl kolem. Pěst mu dopadla plnou silou na spánek a srazila ho na zem. Ostrá bolest ho bodala jako jehla v mozku. Ale skutečnost, že ji cítil, znamenala, že ještě žije a uvědomuje si, že se Sullivan s Corbettem přibližují, aby ho zabili. Hlava se mu točila a musel se podepřít rukama, aby se zvedl na nohy.

„Pánové, tohle je vaše poslední šance. Je tohle ten muž, který vám zaplatil, abyste mě zabili?“

Sullivanův silný úder vyrazil Bellovi papír z ruky.

Bell se napřímil, jak jen mohl vzhledem k pronikavé bolesti v žebrech, a podařilo se mu uhnout kombinaci, kterou na něho Sullivan zkusil pak. „Příště tě dostanu,“ popíchl Sullivana. „Hned jak naučím tvého kumpána něco, co znám ze školy.“ Pak obrátil svůj úsměšek na Corbetta. „Kdybys byl z půlky tak dobrý, jak si myslíš, nemusel by ses nechat najímat, abys utloukal lidi k smrti v bohem zapomenutém železničním městě.“

To zabralo. Řeči u stolu mohou zamaskovat pravé úmysly v pokeru, řeči při bitce provokují k neopatrnosti. Corbett odstrčil Sullivana stranou.

„Jdi mi z cesty! Donutím toho parchanta fňukat, než zhebne.“

Rozzuřeně se vrhl kupředu a pálil údery jako dělové koule.

Bell věděl, že utrpěl příliš velký výprask, než aby se mohl spolehnout na rychlost. Měl poslední šanci shromáždit všechny síly do jediné smrtící rány. Příliš unavený uhýbat pěstem strpěl dva údery, ustoupil před dalším a zasáhl Corbetta do čelisti, až mu odlétla hlava dozadu. Pak Bell vymrštil pravačku a zabořil ji Corbettovi do těla. Muž hlasitě hekl, jak z něho vylétl všechen vzduch, a svalil se na zem, jako by se mu kolena proměnila ve vodu. Bojoval však do posledního okamžiku a při pádu se natáhl Bellovi po krku, ale minul.

Bell se vrhl na Sullivana. Lapal po dechu námahou, ale obličej měl sevřený odhodláním: Kdo té najal, aby mě zabil?

Sullivan klesl na kolena vedle Corbetta, sáhl zhroucenému kumpánovi do kabátu a vytáhl vystřelovací nůž. Vyskočil na nohy a zaútočil na Bella.

Bell věděl, že ten mohutně stavěný rváč je silnější než on. V jeho polomrtvém stavu bylo příliš riskantní pokusit se mu nůž sebrat. Vytáhl tedy z boty své vlastní ostří a vrhl ho ze zdvižené ruky tak, že při tom přejel ukazováčkem po hladké střence, aby mu zabránil v rotaci. Nůž se mihl jako ještěrčí jazyk, přeletěl naplocho tu krátkou vzdálenost a zabodl se Sullivanovi do krku. Rváč upadl a mezi prsty, kterými se zoufale snažil ucpat ránu, mu prýštila krev.

Ten už na Bellovy otázky neodpoví.

Detektiv si klekl vedle Corbetta. Oči měl vytřeštěné a z úst mu vytékala krev. Pokud ještě neumíral na vnitřní poranění způsobené Bellovým úderem do břicha, neměl k tomu daleko, a ani od něho se nedalo čekat, že by něco řekl. Aniž by marnil čas, odpotácel se Bell po kolejích k rawlinskému nádraží a rozrazil dveře výpravčího.

Výpravčí vytřeštil oči na muže v rozedraných večerních šatech s obličejem zalitým krví.

„Co se vám k čertu stalo, pane?“

„Prezident téhle dráhy mě zplnomocnil vyžádat si zvláštní vlak,“ vypravil ze sebe Bell.

„To určitě. A mně dal papež propustku do rajské brány.“

Bell vytáhl z peněženky dopis od Osgooda Hennessyho a strčil ho výpravčímu pod nos.

„Chci vaši nejrychlejší lokomotivu.“

Výpravčí si ho dvakrát přečetl, vstal a řekl: „Ano, pane! Ale mám jen jednu a ta má být připojena k expresu na západ, který přijede za dvacet minut.“

„Obraťte ji, pojedeme na východ.“

„Kam?“

„Za expresem Overland Limited.“

„Ten nemůžete dohonit.“

„Jestli ho nedohoním, budete se zodpovídat panu Hennessymu. Sedněte k telegrafu a uvolněte tratě.“

Overland Limited měl padesátiminutový náskok, ale Bellova lokomotiva měla výhodu, že poveze jen váhu svého uhlí a vody, zatímco stroj expresu táhne osm pulmanů, zavazadlový, jídelní a vyhlídkový vůz. Stodolarové spropitné topiči a strojvůdci také nemohlo škodit. Stoupali nocí a v pohoří Medicine Bow se setkali se sněhem, předzvěstí zimy, kterou se Hennessyho stavitelé snažili předběhnout i přesto, že Ničitel rozséval smrt a zkázu, aby je zastavil.

Nechali sníh za sebou, když klesali do údolí Laramie, prolétli jím i stejnojmenným městem, kde se zastavili jen pro vodu, a znovu začali stoupat. Overland Limited konečně dohonili východně od Laramie na nádraží v Bufordu, kde vycházející slunce ozařovalo růžovou žulu na vrcholu Sherman Hill. Expres stál na vedlejší koleji a jeho topič bojoval s rourou od nádrže s vodou, aby mohl zatáhnout za řetěz, jímž se voda spouštěla.

„Máme dost vody, abychom to zvládli bez zastávky až do Cheyenne?“ zeptal se Bell svého topiče.

„Myslím, že ano, pane Belle.“

„Předjeďte ho!“ přikázal Bell strojvůdci. „Dovezte mě přímo na nádraží v Cheyenne. Co nejrychleji.“

Z bufordského nádraží do Cheyenne klesala trať o šest set metrů na padesáti kilometrech. Bellova lokomotiva ujížděla po volné trati na východ do Cheyenne rychlostí sto padesát kilometrů v hodině.

19

NIČITEL SE PROBUDIL OKAMŽITĚ, JAK SE VLAK ZASTAVIL. ROZTÁHL o kousek závěsy a spatřil slunce svítící na růžovou žulu Sherman Hillu, kterou dráha těžila na štěrk mezi koleje. Na snídani budou v Cheyenne. Zavřel oči, rád, že se může ještě hodinu prospat. Kolem expresu stojícího na vedlejší koleji prosvištěla lokomotiva. Ničitel otevřel oči. Zazvonil na zřízence. „Georgi,“ řekl Jonathanovi, „proč jsme zastavili?“

„Pro vodu, pane.“

„Proč nás ten vlak předjel?“

„Nevím, pane.“

„Jsme přece expres.“

„Ano, pane.“

„Který vlak by měl být rychlejší než tenhle, sakra?“

Zřízenec sebou trhl. Tvář senátora Kincaida se náhle svraštila zlostí, v očích se zablesklo, ústa se nenávistně zkřivila. Jonathan se zděsil. Senátor by mohl v příštím okamžiku nařídit, aby ho vyhodili. Na příští zastávce by ho vysadili z vlaku. Nebo možná přímo tady, ve Skalistých horách. „To nebyl vlak, co nás předjelo, pane. Byla to jenom samotná lokomotiva.“

„Samotná lokomotiva?“

„Ano, pane! Táhla jenom tendr.“

„Takže to musel být najatý speciál.“

„To musel, pane. Přesně jak říkáte. A jel jako blesk, pane.“

Ničitel si znovu lehl na postel, sepnul ruce pod hlavou a úporně přemýšlel.

„Ještě něco, pane?“ zeptal se Jonathan opatrně. „Kávu.“

***

BELLOVA LOKOMOTIVA se prohnala mezi ohradami pro dobytek na předměstí Cheyenne a zastavila na nádraží Union krátce po deváté ráno. Bell běžel rovnou do hotelu Inter-Ocean, nejlepšího tříposchoďového podniku, který viděl z nádraží. Jakmile hotelový detektiv spatřil toho vysokého muže v potrhaných večerních šatech a košili nasáklé krví, rozběhl se tryskem přes halu, aby ho zastavil. „Sem takhle nemůžete!“

„Bell. Van Dornova agentura. Odveďte mě ke krejčímu. A sežeňte obchodníka s pánským prádlem, čističe bot a holiče.“

„Pojďte tudy, pane… Mám vám zavolat taky doktora?“

„Není čas.“

Čtyřicet minut nato vjel do nádraží Union expres Overland Limited.

Isaac Bell čekal na nástupišti u prostřední části vlaku a vypadal lépe, než jak se cítil. Celé tělo ho bolelo a v hrudníku ho píchalo při každém nadechnutí. Byl však upravený, oholený a oblečený tak dobře jako předchozího večera při pokeru – v černých večerních šatech bez poskvrnky, sněhobílé košili, s hedvábným motýlkem a šerpou kolem pasu a v botách naleštěných jako zrcadlo.

Přes oteklé rty mu přelétl úsměv. Někoho v tomhle vlaku čeká velké překvapení. Otázka byla, jestli bude Ničitel tak šokovaný, že se prozradí sám.

Než vlak úplně zastavil, nastoupil Bell do pulmanu před jídelním vozem, namáhavě se vytáhl do schodů, přešel k jídelnímu vozu a vstoupil dovnitř. Přinutil se stát a kráčet normálně kvůli všem, kteří ho pozorovali, a požádal stevarda o stůl uprostřed, od kterého dobře uvidí všechny, ať vstoupí z jakékoliv strany.

Tisícidolarové spropitné z předchozího večera neuniklo pozornosti personálu. Okamžitě ho usadili a přinesli mu horkou kávu, teplé plněné pečivo a vřelé doporučení, aby si objednal čerstvě uloveného wyomingského sivěna.

Bell sledoval obličej každého muže, který vešel do jídelního vozu, aby posoudil, jak reaguje na jeho přítomnost. Několik z nich si povšimlo jeho večerního úboru a poznamenalo se spikleneckým úsměvem: „Dlouhá noc?“ Majitel chicagských jatek na něho přátelsky zamával, stejně jako dobře oblečený obchodní cestující, s nímž mluvil v koupelně.

Soudce Congdon vstoupil do vagonu a řekl: „Odpusťte mi, že si k vám nepřisednu, pane Belle. Až na samozřejmou výjimku společnosti mladé dámy dávám při snídani přednost samotě.“

Kenny Bloom se vpotácel do jídelny s kocovinou halící mu oči jako mrak a posadil se vedle Bella.

„Dobré ráno,“ řekl Bell.

„Co je na něm sakra dobrého… Poslechni, co to máš s obličejem?“

„Pořezal jsem se při holení.“

„Georgi! Georgi! Kávu, než tady někdo umře.“

Bruče Payne, naftařský advokát, přispěchal k jejich stolu a začal ze sebe chrlit, co se dočetl v cheyenneských novinách. Kenny Bloom si zakryl oči. Na poslední volnou židli těžce dosedl Jack Thomas a řekl: „To je pořádný monokl.“

„Pořezal jsem se při holení.“

„A tady máme senátora! Sakra, už tu pro něho není místo. Georgi! Georgi! Dones židli pro senátora Kincaida. Muž, který večer prohrál tolik peněz, by neměl jíst sám.“

Bell pozoroval, jak se Kincaid pomalu blíží přes jídelní vůz a cestou kýve na své známé. Náhle sebou trhl, v obličeji vyděšený výraz. Dobře oblečený obchodní cestující vyskočil od své snídaně a chtěl si s ním potřást rukou. Kincaid si ho chladně změřil, protáhl se kolem něho a pokračoval k Bellovu stolu.

„Dobré ráno, pánové. Jste spokojený, pane Belle?“

„Spokojený s čím, senátore?“

„S čím? S výhrou skoro milionu dolarů. Z nichž velká část patřila mně.“

„Tak tohle jsem dělal včera!“ řekl Bell s pohledem stále upřeným na dveře. „Snažil jsem si vzpomenout. Věděl jsem, že to bylo něco, co upoutalo moji pozornost.“

„Vypadá to, jako by někdo upoutal vaši pozornost ránou do obličeje. Co se stalo? Vypadl jste z rozjetého vlaku?“

„Nedával jsem si pozor při holení,“ odpověděl Isaac Bell, aniž by odtrhl pohled ode dveří. Ale přestože se loudal se snídaní, dokud se nevyprázdnil i ten poslední stůl, neviděl, že by někdo zareagoval šokované na jeho přítomnost. Nijak zvlášť ho to nepřekvapilo a jen mírně zklamalo. Byl to výstřel naslepo. Ale i když nevylekal Ničitele natolik, aby odhalil svou identitu, bylo jasné, že odteď se bude trochu neklidně ohlížet přes rameno. Kdo říkal, že Van Dornův detektiv neumí létat?

20

Wong Lee z Jersey City v New Jersey byl drobný muž s nesouměrným obličejem, slepý najedno oko. Před dvaceti lety srazil jeden irský přidavač s pažemi tlustými od nošení cihel Wongovi klobouk na chodník, a když se ho Wong zeptal, proč ho napadl, přidavač a jeho dva kumpáni ho zmlátili tak ošklivě, že ho jeho přátelé při návštěvě v nemocnici nepoznali. Bylo mu tehdy dvacet osm a byl plný naděje do budoucnosti, zlepšoval si angličtinu a pracoval v prádelně, aby našetřil peníze a mohl přivézt svou manželku do Ameriky z jejich vesnice na poloostrově Kowloon.

Teď už mu táhlo na padesát. Postupně našetřil dost na to, aby si mohl koupit vlastní prádelnu na protějším břehu Hudsonu na ostrově Manhattan v New Yorku v naději, že jí rychleji vydělá na cestu. Jeho dobrá angličtina přitahovala zákazníky až do finanční krize v roce 1893, která jeho sen náhle zmařila, a Leeova prádelna Jemné ruční praní se přidala k tisícům podniků, které v devadesátých letech zkrachovaly. Když se prosperita konečně vrátila, byl Wong příliš unavený po těžkých letech, než aby se dokázal znovu pustit do podnikání. Naději však neztratil a šetřil teď peníze tím, že spal na podlaze prádelny v Jersey City, kde pracoval. Většina těch peněz šla na povolení k trvalému pobytu, což bylo nové opatření v přepracovaném zákonu omezujícím přistěhovalectví Číňanů z roku 1902, který bránil Číňanům v přistěhovalectví do Spojených států. Právník mu vysvětlil, že se zapomněl bránit proti obviněním z napadení, která na něho byla podána před všemi těmi lety, když ještě ležel v nemocnici. Takže bylo nutné dávat úplatky – nebo to aspoň jeho právník tvrdil.

Pak minulého února, ještě než polevila zima, přišel za Wongem nějaký neznámý muž, když byl sám v prádelně svého zaměstnavatele. Byl to bílý Američan, tak zachumlaný před větrem od řeky, že mu byly nad límcem kabátu s širokými otevřenými rukávy a pod krempou plstěného klobouku vidět jen oči.

„Wongu Lee,“ řekl. „Zdraví vás náš společný přítel Peter Boa.“

Wong Lee neviděl Petera Bou pětadvacet let, od doby, co spolu pracovali s dynamitem při prorážení tunelů v horách pro Centrální pacifickou dráhu. Mladí, odvážní a plní naděje, že se vrátí do svých vesnic jako boháči, se spouštěli po skalách, pokládali nálože a připravovali terén pro trať.

Wong řekl, že rád slyší, že je Boa ještě naživu a daří se mu dobře. Když se s ním naposledy viděl v Sieře Nevadě, přišel Peter o ruku při předčasném výbuchu nálože. Paží mu nezadržitelně postupovala gangréna a bylo mu příliš zle, než aby mohl uprchnout z Kalifornie před tlupami napadajícími čínské přistěhovalce.

„Peter Boa mi pověděl, abych vás vyhledal v Jersey City. Říkal, že mi dokážete pomoci tam, kde on neuměl.“

„Podle oblečení soudím, že jste příliš bohatý na to, abyste potřeboval pomoc od chudáka.“

„Bohatý jsem,“ připustil cizinec a postrčil přes dřevěný pult svazek bankovek. „Záloha,“ řekl, „dokud se nevrátím,“ dodal. „Dost bohatý na to, abych vám mohl zaplatit, kolik budete potřebovat.“

„A co budete potřebovat vy?“ opáčil Wong.

„Peter Boa mi řekl, že máte zvláštní talent na demolice. Povídal, že vám stačila jedna dynamitová patrona tam, kde jich většina mužů potřebovala pět. Říkali vám Drak Wong. A když jste protestoval, že jen císaři mohou být draci, prohlásili vás Císařem dynamitu.“

Polichocený Wong Lee věděl, že to je pravda. Měl pro dynamit intuitivní cit už v době, kdy toho o nové výbušnině nikdo moc nevěděl. Ten talent nikdy neztratil. Sledoval pokrok v práci s výbušninami, včetně toho, jak je elektřina dělá bezpečnějšími a silnějšími, v nepravděpodobné naději, že se lomům a stavebním společnostem jednoho dne uráčí znovu začít najímat Číňany, které teď odmítaly.

Wong peníze okamžitě použil na to, aby si koupil poloviční podíl v podniku svého šéfa, ale o měsíc později, v březnu, Wall Street znovu zachvátila panika. Továrny v Jersey City se zavíraly stejně jako továrny v celé zemi. Vlaky převážely méně nákladu, stejně jako přívozy dopravující vagony přes řeku. V přístavu bylo málo práce a méně lidí si mohlo dovolit nosit prádlo do prádelny. Celé jaro a léto se krize prohlubovala. Na podzim už Wong takřka pozbyl naděje, že ještě někdy uvidí svou ženu.

Teď byl listopad, mrazivý den, a nadcházela další zima.

A cizinec se vrátil do Jersey City, zachumlaný proti větru od Hudsonu.

Wong cizinci připomněl slib, že mu zaplatí, kolik bude potřebovat.

„Pět tisíc dolarů, až bude ta práce hotová. Bude vám to stačit?“

„Výborně, pane.“ Pak se Wong zeptal s odvahou, kterou mu dodala skutečnost, že ho ten muž opravdu potřebuje: „Jste anarchista?“

„Proč se ptáte?“ opáčil cizinec chladně.

„Anarchisti mají rádi dynamit,“ odpověděl Wong.

„Stejně tak stávkující dělníci,“ vysvětlil ten záhadný člověk trpělivě a dokázal tím, že Wonga Leea skutečně potřebuje a právě jeho. „Znáte výraz ‚děla proletariátu‘?“

„Vy se ale neoblékáte jako dělník.“

Ničitel si dlouhou minutu prohlížel Číňanovu potlučenou tvář, jako by si chtěl zapamatovat každou jizvu.

I když je odděloval pult v prádelně, měl Wong náhle pocit, že stojí příliš blízko u sebe.

„Je mi to jedno,“ pokusil se vysvětlit. „Byl jsem jenom zvědavý,“ dodal nervózně.

„Zeptejte se mě ještě jednou,“ řekl cizinec, „a přijdete i o druhé oko.“

Wong Lee o krok ucouvl. Cizinec mu položil otázku a hleděl do Wongovy rozbité tváře, jako by si ověřoval jeho schopnosti.

„Co budete potřebovat na největší výbuch, který se dá pořídit s pětadvaceti tunami?“

„S pětadvaceti tunami dynamitu? Pětadvacet tun je spousta výbušniny.“

„Plný vagon. Co budete potřebovat, aby z toho byl co největší výbuch?“ Wong mu přesně vysvětlil, co bude potřebovat, a cizinec lakonicky řekl: „Dostanete to.“

Na trajektu směřujícím na Manhattan stál Charles Kincaid na otevřené palubě, stále zachumlaný před chladným větrem, který rozfoukával kouř z uhlí, jenž normálně visel nad přístavem. Neubránil se úsměvu.

Stávkující nebo anarchista?

Ve skutečnosti nebyl ani jedno, navzdory „důkazům“ šířícím strach, které za sebou tak pečlivě zanechával. Radikální řeči, letáky podněcující k nepokojům, ďábelští cizinci, Žlutá hrozba, kterou brzy dosvědčí tělo Wonga Leea, dokonce přezdívka Ničitel, to všechno byl kouř do očí jeho nepřátel. Nebyl však žádný radikál. Neničil, ale budoval.

Jeho úsměv se ještě rozšířil, přestože v očích měl čím dál větší chlad.

Neměl nic proti „privilegované hrstce“. Než skončí, bude prvním z nich, nejprivilegovanější ze všech.

21

ISAAC BELL A ARCHIE ABBOTT VYLEZLI NA STŘECHU VAGONU plného dynamitu, aby se rozhlédli po mezinárodním nákladním nádraží rozkládajícím se v části Jersey City zvané Communipaw District. Tady končily tratě všech železnic ze Západu a Jihu. Nákladní vagony, které urazily tři tisíce dvě stě a čtyři a půl tisíce kilometrů napříč Amerikou, se zastavily na molu v New Jersey půldruhého kilometru od svého cíle, odděleny vodou, kterou námořníci znali jako Severní řeka a všichni ostatní jí říkali Hudson.

Nákladní vagon stál na molu s jednou tratí, vyhrazeném pro vykládání výbušnin. Byli však dost blízko, aby viděli hlavní terminál, který se táhl do řeky Hudson na dvě stě metrů dlouhých molech připomínajících prsty. Na každém molu čekaly čtyři nákladní vlaky, až budou naloženy na masivní dřevěné říční čluny, které je přepraví přes řeku. Vezly všechno, co město potřebovalo: cement, stavební dříví, ocel, síru, pšenici, kukuřici, uhlí, petrolej a chlazené ovoce, zeleninu, hovězí a vepřové.

Kilometr a půl daleko za vodou se za zakouřeným přístavem ježil kostelními věžemi a lodními stěžni ostrov Manhattan. Nad věžemi a stěžni se tyčily mocné věže Brooklynského mostu a desítky mrakodrapů, kterých od Bellovy poslední návštěvy před rokem hodně přibylo. Dvaadvacetipatrový Flatiron Building překonal Times Building a oba měla brzy zahanbit sto osmdesát metrů vysoká konstrukce stavěná jako nové ústředí výrobce šicích strojů Singer.

„Tohle je možné jen v New Yorku,“ prohlásil hrdě Archie Abbott.

Abbott byl pyšný jako stoupenec obchodní komory, ale znal město skrz naskrz, což z něho dělalo Bellova nedocenitelného průvodce.

„Podívej se na tu loď s vlajkou Jižní pacifické dráhy, i když je skoro pět tisíc kilometrů od své domácí mety. Všichni musejí dříve či později dorazit do New Yorku. Stali jsme se středem světa.“

„Stali jste se terčem,“ opravil ho Bell. „Ničitel si vás vzal na mušku v okamžiku, kdy Osgood Hennessy podepsal smlouvu na převzetí kontroly nad ústředním nádražím v Jersey a získal tak přístup do města.“

Přístavní loď, která rozdmýchala Abbottovu pýchu občana, byl dlouhý parní nákladní člun, o hodně větší než remorkér. Patřil k nově vzniklé Východní námořní divizi Jižní pacifické dráhy a nesl její barvy hrději než místní lodě plující po newyorském přístavu. Zbrusu nová rumělková vlajka se třepotala ve větru a od sazí špinavý komín zdobily čtyři červené kruhy, jasné jako pečetní vosk.

Dokonce i jeho staré jméno Oxfoord bylo přemalováno. Na přídi bylo teď napsáno Lillian I. Hennessy dal nové jméno každému parnímu nákladnímu člunu a remorkéru flotily Východní námořní divize, od Lillian I. po Lillian XII., a přikázal, aby bylo na jejich kormidelny napsáno jasně bílými písmeny JIŽNÍ PACIFICKÁ DRÁHA.

„Čistě pro případ,“ poznamenal s trochou ironie Archie, „že by Ničitel nevěděl, že je tady.“

„On to ví,“ opáčil Bell ponuře.

Jeho neúnavné, pátravé modré oči byly temné obavami. New York opravdu byl Svatá země, jak napsal Harpers Weekly, do níž chtěli podniknout pouť všichni majitelé železnic. Osgood Hennessy toho cíle dosáhl a Isaac Bell věděl ve svém srdci, že Ničitelův posměšný vzkaz na karikatuře prezidenta železnice nebyl bluf. Tam vraždící sabotér chystal nový útok za účasti širokého publika. Příští bitva se odehraje zde.

Bell sledoval s kamenným obličejem jeden z nesčetných remorkéru posunujících železniční říční člun podél mola. Přístavní dělníci ho uvolnili a on setrvačností hladce a přesně doplul na správné místo u mola jako kulečníková koule do zvoleného otvoru. Za tu krátkou chvíli, kterou trvalo dokařům člun uvázat, se remorkér stačil chopit jiného říčního člunu s tuctem nákladních vagonů a odtáhnout ho do silného proudu a dál k Manhattanu. Podobné manévry se opakovaly všude, kam se Bell podíval, jako by se jednalo o obrovský, dobře promazaný stroj. Ale navzdory všem bezpečnostním opatřením, která učinil, mu nádraží, mola a lodě převážející vagony připadaly jako ideální hřiště pro Ničitele.

Na střežení terminálu nasadil velké množství Van Dornových agentů. Superintendant Jethro Watt poskytl stovku pečlivě vybraných příslušníků železniční policie Jižní pacifické dráhy a už týden se nedostalo dovnitř ani ven nic, co by neschválili. Žádný náklad neprošel bez kontroly. Vlaky s dynamitem byly zvlášť pečlivě prohlédnuty vagon po vagonu, bednu po bedně. Při tom objevili, že v Jersey City, největším městě ve státě, stejně hustě obydleném jako Manhattan a Brooklyn za řekou, se s výbušninami nakládá s trestuhodnou nedbalostí.

Pod Bellovým velením nastupovaly do vlaků s dynamitem ozbrojené stráže několik kilometrů před tím, než vůbec vjely na nádraží. Poté, co byl vlaku povolen vjezd, dohlížely stráže na každý krok vykládání, během něhož se pětadvacetitunový smrtící náklad každého vagonu rozděloval na čluny a menší dvoutunové náklady pro koňské povozy. Van Dornovi detektivové zadržovali všechny kromě těch, které se okamžitě dopravovaly k zákazníkům.

Přesto Bell věděl, že Ničitel nebude mít výbušnin nedostatek. Po dynamitu byla taková poptávka, že ho dnem i nocí přijížděly na mola celé vlaky. Newyorčané jím trhali podloží města ze slídové břidlice, aby mohli vyhloubit podzemní dráhu a sklepy v Manhattanu, Brooklynu, Queensu a Bronxu. Lamači kamene těžili stavební kámen z útesů podél řeky Hudson od New Jersey Palisades, až k West Pointu, aby získali materiál na výrobu betonu. Stavitelé železnic dynamitem proráželi přístupové cesty na stavbu tunelů, které měly vést pod řekou.

„Až budou příští rok dokončeny železniční tunely spojující New Jersey a New York,“ chvástal se Archie, „bude moci Osgood Hennessy zaparkovat svůj zvláštní vlak osm bloků od Times Square.“

„Díky bohu, že ty tunely ještě hotové nejsou,“ poznamenal Bell. „Kdyby byly, pokusil by se je Ničitel vyhodit do povětří s expresem Jižní pacifické uvězněným uvnitř.“

Archie Abbott jako pravý Newyorčan okázale pohrdal územím západně od Hudsonu jako celkem a státem New Jersey zvlášť. Okamžitě připomněl Isaaku Bellovi, že za ta léta už několikrát srovnaly náhodné výbuchy dynamitu se zemí celé části Jersey City a blízkého Hobokenu, naposledy v roce 1904.

Bell nepotřeboval, aby mu to někdo připomínal. Zpráva o přítomnosti policie se už rozšířila a začaly přicházet tipy od polekané veřejnosti. Zrovna včera chytili nějakého blázna ve voze vezoucím půl tuny dynamitu pro společnost na Newark Avenue, provozující čedičové kamenolomy. Náhodná srážka s tramvají mohla způsobit smrtící explozi v nejrušnější ulici v Jersey City. Společnost hlasitě protestovala proti nákladům na dopravu dynamitu do lomu v Secaucusu po řece Hackensak, ale požární komisař v New Jersey, kterého vzniklá publicita nijak nepotěšila, byl neobvykle neoblomný.

„Tihle pomatenci z Jersey nebudou potřebovat pomoc Ničitele, aby se jednoho dne sami vyhodili do povětří,“ předpověděl Archie Abbott. „Zvládnou to pouze svojí neopatrností.“

„Ne pod mým dohledem,“ opáčil Isaac Bell.

„Vlastně,“ trval na svém Abbott, „kdyby došlo k výbuchu, jak bychom poznali, že ho měl na svědomí Ničitel a ne místní pomatenci?“

„Poznali bychom to. Jestli se mu podaří proklouznout kolem nás, bude to ta největší exploze, jakou kdy New York viděl.“

Proto Bell rozmístil železniční policii na všech vlacích, lodích a vozech vlastněných Jižní pacifickou. Posílil je Van Dornovými agenty a inspektory zapůjčenými z Úřadu pro výbušniny, nově založeného železničními společnostmi, aby prosazoval bezpečný transport dynamitu, střelného prachu a TNT.

Každý muž měl při sobě portrét od dřevorubce. Naděje, které do něho Bell vkládal, podpořila zpráva o ogdenském neštěstí od Nicolase Alexandera, nafoukaného šéfa denverské kanceláře, který byl navzdory svým chybám schopný detektiv. Někteří se domnívali, že Ničitel možná sám vyhledal Wallyho Kisleyho a Macka Fultona s úmyslem napadnout Van Dornovy agenty. Avšak Alexander potvrdil Bellův původní závěr, že Wally s Mackem Ničitele do té uličky pronásledovali. Což znamenalo, že ho poznali podle portrétu. A charakteristická bodná rána mečem nenechala nikoho na pochybách, že je Ničitel zabil vlastní rukou.

„Můj příteli,“ řekl Archie, „děláš si zbytečné starosti. Máme všechno pod kontrolou. Děláme na tom už týden a po Ničiteli ani vidu, ani slechu. Šéf je bez sebe radostí.“

Bell věděl, že radost Josepha Van Dorna nebude úplná, dokud Ničitele nezatknou nebo nezastřelí. Byla však pravda, že přítomnost mohutných sil agentury měla už úžasný vedlejší efekt v dopadení různých zločinců a uprchlíků před zákonem. Zatkli jednoho gangstera z Jersey City, který se maskoval za železničního detektiva z nádraží Jerseyské centrální dráhy, trojici bankovních lupičů a zkorumpovaného inspektora požární komise, který bral úplatky, aby přivíral oči nad nebezpečnými praktikami při skladování dynamitu na parních radiátorech, aby v zimě nezamrzl.

Největší starosti dělalo Bellovi molo pro vykládku výbušnin, přestože se hemžilo železniční policií. I když bylo tak vzdálené od hlavních mol, jak to jen šlo, podle Bellova mínění bylo stále příliš blízko. Dynamit se na něm vykládal z šesti vagonů současně, aby ho odvezly čluny kotvící kolem dokola. Bell nechtěl nic ponechat náhodě a pověřil velením železniční policie ostříleného agenta Eddieho Edwardse, který dobře znal nádraží, doky a místní gangy.

***

WONG LEE kráčel k molům v Communipaw a jeho drobná postava se lámala takřka do pravého úhlu pod vahou obrovského vaku s prádlem. Zastavil ho železniční detektiv a zeptal se, kam si ten žluťák sakra myslí, že jde.

„Spěchat, prádlo pro kapitána,“ odpověděl Wong lámanou angličtinou, o které věděl, že ji od něho detektiv očekává.

„Která loď?“

S úmyslně špatnou výslovností všech l a r jmenoval loď Julia Reidhead, ocelové plavidlo se třemi stěžni vezoucí kosti na hnojivo, a policista ho nechal projít.

Ale když došel k lodi, ze které polští dělníci vykládali páchnoucí náklad, minul ji a vystoupal po můstku na otlučený dvoustěžňový škuner na převoz dřeva.

„Hej, žluťáku!“ křikl první důstojník. „Kam sakra jdeš?“

„Kapitán Yatkowski, spěchat, prádlo.“

„Je ve své kajutě.“

Kapitán byl otrlý lodník z Yonkers, který pašoval načerno pálenou whisky, čínské opium a uprchlíky vyhledávající mírnější soudnictví za řekou. Zločinci, kteří odmítli zaplatit za převoz na bezpečnější břeh, byli nalezeni, jak plavou obličejem dolů v zátoce Lower Bay, a v podsvětí se rozšířila zpráva, že není radno snažit se podvést kapitána Paula Yatkowskiho a jeho prvního důstojníka „Velkého Bena“ Weitzmana.

„Co neseš, Číňane?“

Wong Lee položil vak a lehce zatáhl za šňůry. Pak opatrně sáhl mezi čisté košile a prostěradla a vytáhl okrouhlou plechovku od sušenek. Jeho angličtina se pozoruhodně zlepšila.

„Mám všechno, co potřebuju,“ odpověděl. V plechovce byla plechová přihrádka s vyvrtanými otvory, do nichž se daly zasunout měděné tuby tak, aby se při transportu nedotýkaly jedna druhé. Otvorů tam bylo třicet a v každém z nich tuba velká jako tužka přelomená ve dví. Ze sírové zátky na konci vedly vždy dva izolované dráty. Šlo o prvotřídní rtuťové rozbušky No. 6, nejsilnější na trhu.

Tajemstvím úspěchu „Draka Wonga“ v jeho dřívějším životě byla kombinace instinktu a odvahy. Protože pracoval sedm dní v týdnu na skalách a měl mimořádné pozorovací schopnosti, brzy pochopil, že každá dynamitová patrona skrývá ve svém obalu z voskovaného papíru větší sílu, než se obecně předpokládá. Všechno záleželo na tom, jak rychle vybuchla. Dospěl k závěru, že několik rozbušek odpálených současně explozi značně urychlí.

Čím rychleji nálož vybuchla, tím větší měla sílu a tím víc mohl Wong zvětšit její drtivý efekt. Před třiceti lety, když byl dynamit ještě relativně nový, tomu rozumělo jen málo stavbařů a ještě méně negramotných čínských rolníků. A jen hrstka z nich měla takovou odvahu, aby před vyvinutím elektrických rozbušek riskovala život při odpalování náloží pomocí nespolehlivě hořících zápalnic. Skutečné tajemství velkých výbuchů se tedy skrývalo v odvaze.

„Máte elektrické baterie?“ zeptal se Wong.

„Mám,“ odpověděl kapitán škuneru.

„A dráty?“

„Všechno je tady. Co teď?“

Wong chvilku uvažoval. Kapitán, drsný, brutální chlap, který by mu klidně srazil na ulici klobouk, cítil bázeň před Wongovým temným uměním. „Co teď?“ zopakoval Wong. „Teď budu mít práci. Vy kormidlujte loď.“

***

TUCET ŽELEZNIČNÍCH POLICISTŮ vyzbrojených puškami hlídal šest nákladních vagonů na molu pro vykládání výbušnin. Tři z nich ostražitě dohlíželi na skupinu nádeníků najatých, aby z jednoho vagonu vynosili osm set padesát třicetikilových beden s patnácticentimetrovými dynamitovými patronami, které byly vyrobeny v továrně na výbušiny Du Pont de Nemours ve Wilmingtonu ve státě Delaware. Čtyři další sledovali posádku Lillian Ly která rovnala dynamit v rozlehlém nákladovém prostoru lodi. Jeden z nich, povoláním revizor účtů, obtěžoval kapitána lodi tím, že se stále přehraboval v jeho dodacích listech a průvodkách.

Kapitán Whit Petrie, velitel Lillian L, měl špatnou náladu. Už propásl příliv, který by urychlil jeho plavbu proti proudu řeky. Při dalším zdržení bude muset bojovat s proudem posíleným o odliv skoro sto kilometrů k lomu v Sutton Pointu. Navíc jeho noví šéfové z Jižní pacifické platili ještě méně než ti staří z Jerseyské centrální a byli ještě méně nakloněni utrácení za nezbytné opravy na jeho milované lodi Oxford, kterou navíc proti všem tradicím přejmenovali na Lilliany i když každý s aspoň polovinou mozku v hlavě věděl, že něco takového přináší smůlu, a navíc z ní udělali jen číslo, jako by nebyla lepší parní nákladní člun než všechny ty ostatní Lillian.

„Heleďte, já mám nápad,“ řekl podrážděný kapitán. „Já půjdu domů a navečeřím se s manželkou. Vy si klidně velte téhle lodi.“

Ani jeden policista se neusmál. Teprve až když si byli naprosto jistí, že přepravuje legální náklad pětadvaceti tun dynamitu legálnímu zákazníkovi lámajícímu čedič z útesů v Hudsonském údolí – kterému vozí nahoru po řece dynamit už osm let, zdůrazňoval opakovaně, nechali ho konečně odplout.

Ne tak rychle!

Právě když odvazovali lana, přišel po molu vysoký, zachmuřený světlovlasý chlapík v drahém převlečníku doprovázený pobočníkem, který vypadal jako elegán z Páté avenue až nájemné bílé linky jizev po boxování na čele. Skočili na palubu, dopadli zlehka na nohy jako akrobati a blonďák ukázal průkaz detektiva Van Dornovy agentury. Představil se jako hlavní vyšetřovatel Isaac Bell a svého kolegu jako detektiva Archibalda Abbotta a chtěl vidět Petrieho papíry. Led v Bellových očích pověděl Petriemu, aby nežertoval, že odejde domů na večeři, a trpělivě počkal, až budou jeho dokumenty o nákladu prostudovány po desáté za to odpoledne.

Byl to ten pobočník Abbott, který nakonec řekl hlasem přímo z nechvalně známé newyorské čtvrti Hell’s Kitchen: „Tak jo, kapitáne, zvedněte kotvu. Omlouváme se za zdržení, ale nechceme nic riskovat.“ Pokynul policistovi Jižní pacifické s pažemi jako gorila. „McColleene, pojedete s kapitánem Petriem. Má namířeno do továrny na mletou břidlici v Sutton Pointu na horním Hudsonu. Veze pětadvacet tun dynamitu. Jestli se nějaký parchant pokusí změnit kurz, zastřelte ho!“

Pak vzal Abbott Bella kolem ramen, snažil se ho nasměrovat na můstek z lodi a mluvil úplně jiným hlasem, který se dokonale hodil k elegánovi z Páté avenue: „To by stačilo, kamaráde. Děláš na tom už celý týden v kuse. Svěřil jsi to dobrým chlapům. Uděláme si volný večer.“

„Ne,“ zavrčel Bell a vrhl znepokojený pohled na zbývajících pět vagonů s dynamitem. Už se stmívalo. Tři železniční policisté mířili vodou chlazeným kulometem Vickers, postaveným na trojnožce, na bránu, která oddělovala koleje od hlavního nákladního nádraží.

„Takhle znějí rozkazy pana Van Dorna,“ řekl Abbott. „Říká, že jestli si neuděláš volný večer, odvolá tě z případu a mě taky. On nežertuje, Isaaku. Povídal, že tady chce mít jasné hlavy. Dokonce nám koupil lístky na Follies.“

„Myslel jsem, že už ten muzikál nehrají.“

„Znovu ho rozběhli v rámci příprav na turné. Můj kamarád, co píše kritiky do novin, ho označil, cituji, za ‚nejlepší směs veselí, hudby a hezkých dívek, která byla v mnoha uplynulých letech k vidění‘. Všichni ve městě by se přetrhli, jen aby dostali lístky. A my je máme! Pojď. Převlékneme se a nejdřív se najíme v mém klubu.“

„Nejdřív,“ řekl Bell ponuře, „chci vidět za touhle bránou zaparkované tři tendry plně naložené uhlím pro případ, že by někdo dostal chytrý nápad vyrazit ji lokomotivou.“

22

ARCHIE ABBOTT, JEHOŽ RODIČE S MODROU KRVÍ MU ZAKÁZALI stát se hercem, patřil do klubu v Gramerci Parku zvaného The Players. Klub založil před devatenácti lety divadelní herec Edwin Booth, nejlepší Hamlet předchozího století a bratr muže, který zastřelil prezidenta Lincolna. Podpořili ho Mark Twain a generál William Tecumseh Sherman, jehož proslulý ničivý pochod Georgií uspíšil konec občanské války. Booth tomu obětoval svůj dům, který na klub přestavěl oslavovaný architekt Stanford White předtím, než ho v Madison Square Garden zastřelil dědic ocelářského impéria Hany Thaw.

Bell s Abbottem se sešli na rychlou večeři dole v Grilu. Bylo to jejich první jídlo od snídaně zhltnuté za rozbřesku v jednom saloonu v Jersey City. Vystoupali po širokém schodišti na kávu, než zamířili do města na roh Čtyřicáté čtvrté ulice a Broadwaye zhlédout Follies 1907.

Bell se zastavil v čítárně, aby obdivoval portrét Edwina Bootha v životní velikosti. Malířův nezaměnitelný styl, působivá kombinace jasného realismu a romantického impresionismu, zvedl v jeho srdci vlnu emocí.

„Tohle namaloval jeden člen klubu The Player,“ poznamenal Abbott. „Docela dobré, že?“

„John Singer Sargent,“ řekl Bell.

„No ano, abys taky nepoznal jeho dílo,“ řekl Abbott. „Sargent namaloval portrét tvé matky, který visí v přijímacím pokoji tvého otce v Bostonu.“

„Těsně před tím, než zemřela,“ dodal Bell. „I když by tě to při pohledu na tak krásnou mladou ženu ani ve snu nenapadlo.“ Usmál se při té vzpomínce. „Někdy jsem si před něj sedl a mluvil s ním. Vypadá na něm netrpělivě a já si představoval, jak říkala Sargentovi: ‚Dodělejte to konečně, už mě nebaví držet tu kytku‘.“

„Upřímně řečeno,“ zažertoval Abbott, „raději bych se bavil s obrazem než se svou matkou.“

„Tak už pojďme! Musím se zastavit v kanceláři a povědět jim, kde mě najdou.“ Jako všechny kanceláře Van Dornovy agentury měla i tahle na Times Square otevřeno čtyřiadvacet hodin denně.

Oblečení ve fracích s bílými motýlky, širokými večerními plášti a cylindry spěchali do Park Avenue, kterou našli plnou dvoukolových drožek, taxíků a osobních automobilů se šoféry plazících se do centra. „Předhoníme tenhle zmatek podzemkou.“

Stanice podzemky v Dvacáté třetí ulici zářila elektrickým světlem odrážejícím se od bílých kachlíků. Cestující namačkaní na nástupišti představovali celou škálu lidí od mužů a žen mířících do společnosti po obchodníky, dělníky a služebné jedoucí domů. Stanicí se mihl rozjetý expres s okny plnými lidí a Abbott se pochlubil: „Naše podzemka umožní milionům Newyorčanů jezdit do všech těch úřadů v mrakodrapech.“

„Vaše podzemka,“ opáčil Bell suše, „umožní zločincům vyloupit banku v centru a oslavit to na předměstí ještě dřív, než na místo činu dorazí policie.“

Podzemka je za pár okamžiků dovezla na křižovatku Čtyřicáté čtvrté ulice a Broadwaye. Vyšli po schodišti do světa, kde noc byla zakázána. Times Square bylo ozářené jako v poledne „spektakulárními“ elektrickými billboardy, na nichž tisíce bílých světel inzerovaly divadla, hotely a humří restaurace. Ulicemi hučela auta, taxíky a autobusy. Po širokých chodnících se hemžily dychtivé davy.

Bell zabočil do hotelu Knickerbocker, prvotřídního podniku, kde vstupní halu zdobila nástěnná malba Starého krále Colea vytvořená Maxfieldem Parrishem. Kancelář Van Dornovy agentury se nacházela v prvním patře v diskrétní vzdálenosti od hlavního schodiště. Schopně vypadající mladík s dozadu ulíznutými vlasy a drobným motýlkem vítal klienty ve vkusně zařízené přijímací místnosti. Jeho na míru šitý oblek skrýval pistoli, kterou uměl použít. Po ruce ve spodní zásuvce psacího stolu měl připravenou brokovnici s krátkou hlavní. Elektrickým vypínačem vedle svého kolena ovládal zámek dveří do zadní místnosti.

Zadní místnost vypadala jako kancelář vedoucího reklamní agentury. Byla vybavená psacími stroji, lampami se zelenými stínítky, ocelovými registraturami, kalendářem na stěně, telegrafním klíčem a řadou telefonů ve tvaru svícnů na stole důstojníka ve službě. Místo žen v bílých blůzách klapajících na psacích strojích na svých stolech tam půltucet detektivů sepisoval hlášení, probíral taktiku nebo odpočíval po službě v halách hotelů na Times Square. Byl tu i zvláštní vchod pro návštěvníky, kteří by svým vzhledem nemuseli zapadnout do luxusní haly hotelu Knickerbocker nebo kterým lépe vyhovovalo, když mohli vejít do detektivní agentury ze zadní uličky.

Kostýmy Bella a Abbotta přivítal pískot.

„Udělejte cestu! Přichází operní smetánka!“

„To jste ještě nikdy neviděli gentlemany, vy balíci?“ zeptal se Abbott. „Kam máte namířeno v přestrojení za tučňáky?“

„Do Jardin de Paris na střeše Hammersteinova divadla,“ vysvětlil Abbott, posunul si cylindr ke straně a zatočil hůlkou. „Na Follies 1907“

„Cože? Vy máte lístky na Follies?“ vyhrkli užasle. „Jak jste se k nim sakra dostali?“

„Dárek od šéfa,“ odpověděl Abbott. „Producent pan Ziegfeld panu Van Dornovi něco dluží. Šlo o jednu manželku, jenže nebyla jeho. Pojď, Isaaku. Opona jde nahoru!“

Ale Isaac Bell tam strnule stál a zíral na telefony, vyrovnané jako vojáci. Něco mu vrtalo hlavou. Na něco zapomněl. Něco přehlédl. Zasutá vzpomínka na něco, co nebylo v pořádku.

Před očima měl molo pro vykládání výbušnin v Jersey City. Měl fotografickou paměť a metr po metru znovu procházel molo vyčnívající z pevniny do vody. Viděl kulomet Vickers mířící na bránu, která ho oddělovala od hlavního nádraží. Viděl tendry naložené uhlím, které tam nařídil přivézt na ochranu brány. Viděl řadu naložených nákladních vagonů, kouř, vodu zvlněnou odlivem, terminál Communipaw z červených cihel s dokem přívozu při břehu řeky v dálce…

Co tam chybí?

Zazvonil telefon. Důstojník ve službě popadl ten prostřední, označený jako nejdůležitější šmouhou rudé rtěnky. „Ano, pane Van Dorne!… Ano, pane! Je tady… Ano, pane! Povím mu to. Na shledanou, pane Van Dorne.“

Důstojník ve službě zavěsil sluchátko a zavolal na Isaaka Bella: „Pan Van Dorn vám vzkazuje, že jestli okamžitě neodejdete z kanceláře, máte padáka.“

Vyběhli z hotelu Knickerbocker.

Archie Abbott, ten pyšný průvodce turistů, ukázal cestou na Broadway na žlutou fasádu dvouposchoďové restaurace Rector’s. Měl na mysli obrovskou sochu u vchodu. „Vidíš toho gryfa?“

„Ten se dá těžko přehlédnout.“

„Střeží největší humří restauraci v celém městě!“

***

LILLIAN HENNESSYOVA MILOVALA, když mohla do Rector’s vstoupit ve velkém stylu. Když procházela kolem gryfa na chodníku a nechávala se uvést do obrovské říše divů z křišťálu a zlata, jasně osvětleného impozantními lustry, cítila se jako slavná a milovaná herečka. A nejlepší na tom byla zrcadla sahající od podlahy ke stropu, která umožňovala všem v restauraci vidět, kdo vchází otočnými dveřmi.

Toho večera lidé zírali na její nádherné zlaté šaty, lapali po dechu při pohledu na diamanty hnízdící nad jejími ňadry a šeptali si o jejím úchvatně pohledném průvodci. Nebo, v terminologii Marion Morganové, nevýslovně pohledném průvodci. Škoda že to byl jen senátor Kincaid, který se jí stále neúnavně dvořil a doufal, že mu spadne do klína její bohatství. Jak vzrušující by bylo vstoupit tam s mužem jako Isaac Bell, pohledným, ale ne krásným, silným, ale ne hrubým, mužným, ale ne drsným.

„Řekněte mi, na co myslíte,“ řekl Kincaid.

„Myslím, že bychom měli dojíst humry a jít na to představení… Ach, poslouchejte tu kapelu… Přichází Anna Heldová!“

Restaurační kapela pokaždé zahrála při vstupu nějaké broadwayské herečky její nový hit. Tentokrát to byla píseň „Nedokážu přinutit svoje oči, aby se chovaly slušně“.

Lillian zpívala s ní hlasem s dokonalou polohou:

V severovýchodním koutě mé tváře

a v severovýchodním koutě téhož místa…

A tady byla, francouzská herečka Anna Heldová, s útlým pasem zdůrazněným úžasnou zelenou róbou, mnohem delší, než nosila na jevišti, s úsměvem na rtech a třpytem v očích.

„Ach, Charlesi, to je tak vzrušující. Jsem ráda, že jsme sem šli.“

Charles Kincaid se usmál na tu neuvěřitelně bohatou dívku naklánějící se přes stůl a náhle si uvědomil, jak je ve skutečnosti mladá a nevinná. Vsadil by se, že se ty triky, které dělala se svýma krásnýma očima, naučila pozorným sledováním každého gesta Anny Heldové. Musel uznat, že to zabírá, když mu věnovala dobře nacvičený pohled svých modrých očí zpod dlouhých řas.

„Jsem moc rád, že jste zavolala,“ řekl.

„Znovu hrají Follies“ odpověděla rozmarně. „Musela jsem jít. A kdo by šel na takové představení sám?“

To vcelku shrnovalo její postoj k němu. Nesnášel, jak ho odmítala. Ale až skoncuje s jejím otcem, ten starý pán nebude mít nic, co by jí odkázal v závěti, zatímco on bude tak bohatý, že bude moci Lillian vlastnit. Mezitím mu předstírání, že se jí dvoří, poskytovalo záminku trávit víc času s jejím otcem, než by mu umožnila jeho role ochočeného senátora hlasujícího ve prospěch železničních korporací. Jen ať si Lillian Hennessyová odmítá svého příliš starého, trochu komického, zištného nápadníka, beznadějného a stejně přehlédnutelného jako kus nábytku. Nakonec mu bude patřit – ne jako manželka, ale jako předmět, jako krásná socha, s níž si bude moci dělat, co se mu zlíbí.

„Také jsem musel jít,“ odpověděl jí Kincaid a v duchu proklel ty dva boxery z Rawlinsu, kterým se nepodařilo zabít Isaaka Bella.

Právě tohoto večera je důležité, aby byl viděn na veřejnosti. Pokud už Bell nepojal podezření, brzy se tak stane. Už teď musí v detektivově mysli klíčit pocit, že něco není v pořádku. Jak dlouho bude trvat, než Bellův portrét hledaného povzbudí paměť někoho, kdo ho viděl připravovat zkázu? Ty příliš velké uši ho neochrání věčně.

A jaké je lepší alibi než Follies 1907 v Hammersteinově Jardin de Paris?

Stovky lidí si zapamatují, že senátor Charles Kincaid večeřel v Rector’s s nejvyhledávanější dědičkou v New Yorku. Tisíce uvidí, jak hrdinný inženýr přišel na největší show na Broadwayi v doprovodu nezapomenutelné dívky – celých dva a půl kilometru daleko od „show“, která zastíní dokonce i Follies.

„Čemu se usmíváte, Charlesi?“ zeptala se ho Lillian. „Těším se na to představení.“

23

NA POČÁTKU DVACÁTÉHO STOLETÍ BYLO PIRÁTSTVÍ NA ŘECE Hudson vzácností. Když kapitán Whit Petrie uviděl skrz déšť svažující se příď nějaké lodi, jeho jedinou reakcí bylo, že zahoukal na píšťalu Lillian L jako varování druhému člunu, aby se moc nepřibližoval. Zvučné zatroubení parní sirény probudilo železničního policistu McColleena, který dřímal na lavičce v zadní části kormidelny, zatímco Lillian I. supěla na sever kolem Yonkers a bojovala s odlivem a silným říčním proudem. „Co to je?“

„Nějaká plachetnice… Ten zatracený blázen musí být hluchý.“

Tyčící se příď stále mířila na ně a byla už tak blízko, že se podle obrysů plachet dalo poznat, že je to škuner. Whit Petrie stáhl okénko kormidelny, aby lépe viděl, a uslyšel vrčení pomocného benzinového motoru jedoucího na plné otáčky. Znovu zatáhl za píšťalu a stočil kormidlo, aby se vyhnul srážce. Druhá loď se však také stočila.

„Co to sakra je?“

Tou dobou už byl McColleen na nohou a vytahoval zpod kabátu revolver.

Práskla brokovnice, rozbila okno a McColleena oslepily letící střepy. Železniční policista upadl na záda, křičel bolestí, jednou rukou se držel za obličej a druhou naslepo střílel. V kapitánu Petriem se probudily zažité instinkty pouličního bojovníka z Jersey City. Stočil ostře kormidlo, aby do útočníka narazil.

Byla to správná taktika. Těžce naložený parní člun by určitě přelomil dřevěný škuner v půli. Ale stará kormidelní táhla Lillian L, dlouho zanedbávaná Jerseyskou centrální dráhou a teď i Jižní pacifickou, při tom násilném manévru selhala. Praskla, kormidlo se stalo neovladatelným a plavidlo naložené dynamitem zůstalo stát uprostřed ostrého manévru a bezmocně se pohupovalo na vlnách. Škuner k němu přirazil bokem a na palubu naskákala tlupa chlapů vyjících jako víly smrti a pálících po každém, kdo se pohnul.

***

JARDIN DE PARIS bylo provizorní divadlo na střeše Hammersteinovy Olympie. Toho chladného, deštivého večera byly spuštěné plátěné závěsy proti větru, to však příliš neutlumilo hluk vydávaný benzinovými autobusy dole na Broadwayi. Ale ti, kteří drželi v ruce lístek, se tvářili bez výjimky šťastně.

Stoly byly rozestavěné na vodorovné mramorové podlaze připomínající spíš tančírnu než hlediště. Vedení však přidalo zdobné lóže, aby přitáhlo ty, které Archie Abbott nazval „diváky z lepší třídy“. Lóže byly nově postavené na vyvýšené plošině ve tvaru podkovy na vrcholu pagody zakrývající budku výtahu. Florenz Ziegfeld, producent Folliesy dal Van Dornovým detektivům nejlepší z těchto sedadel. Skýtaly ničím nerušený výhled na jeviště a široké panoráma ostatních lóží, které se zaplňovaly muži ve fracích a s bílými motýlky a ženami v róbách vhodných na ples.

Když se Bell rozhlížel po obecenstvu, spojil se náhle pohledem s Lillian Hennessyovou, když si sedala přes uličku. Ve zlatých šatech a s blonďatými vlasy svázanými vysoko na hlavě vypadala ještě lépe než kdy předtím. Usmál se na ni, ona se rozzářila nelíčeným potěšením a okamžitě mu zapomněla, že jí zničil automobil Packard. Vlastně, uvědomil si s obavami, se na něho usmívala jako dívka na pokraji bláznivé zamilovanosti – což bylo to poslední, co by oba potřebovali.

„Podívej se na to děvče!“ vyhrkl Abbott.

„Archie, jestli se vykloníš ještě o kousek, vypadneš na laciná místa.“

„Stálo by to za to, kdyby pak plakala nad mým tělem – ty bys jí pověděl, proč jsem umřel. Počkej chvilku, ona se usmívá na tebe!“

„Jmenuje se Lillian,“ řekl Bell. „Ten parní člun Jižní pacifické, na který jsi dneska zíral, je nazvaný po ní. Stejně jako všechno ostatní, co pluje a patří té dráze. Je to dcera starého Hennessyho.“

„Takže je i bohatá? Bože na nebesích. Co je zač ten nafoukaný panák, který je tady s ní? Vypadá povědomě.“

„Senátor Charles Kincaid.“

„No jo. Hrdinný inženýr.“

Bell chladně opětoval Kincaidovo pokývnutí. Nijak ho nepřekvapilo, že šek na částku, kterou na něm vyhrál v pokeru, do Yaleského klubu dosud nedorazil. Muži, kteří rozdávají zespod balíčku, mají sklony neplatit své dluhy, když si myslí, že jim to projde.

„Ten senátor má ale štěstí.“

„To si nemyslím,“ řekl Bell. „Je příliš bohatá a nezávislá na to, aby se mu chytila na udici.“

„Proč si to myslíš?“

„Řekla mi to.“

„Proč by se měla svěřovat zrovna tobě, Isaaku?“

„Dopíjela zrovna třetí láhev šampaňského.“

„Takže jsi měl štěstí.“

„Mám štěstí s Marion a chci, aby to tak zůstalo.“

„Láska,“ zasténal Archie posměšně zkormouceným hlasem, zatímco světla v hledišti začala pohasínat, „nás pronásleduje stejně jako smrt a daně.“

Z vedlejší lóže se vyklonila impozantní matrona zahalená mnoha metry hedvábí a ozdobená peřím a diamanty a poklepala Abbottovi velitelsky na rameno lorňonem.

„Ztište se, mladý muži. Představení začíná… Ach, Archie, to jste vy! Jak se má vaše matka?“

„Výborně, děkuji, paní Vanderbiltová. Povím jí, že jste se na ni ptala.“

„Prosím, udělejte to. A Archie? Nemohla jsem přeslechnout, o čem jste mluvili. Ten pán, co je tu s vámi, má pravdu. Ta mladá dáma se o toho odpudivého senátora pramálo zajímá. A musím říct, že vám by dokázala snadno zalátat díry ve vašem rodinném jmění.“

„Matka by byla potěšena,“ souhlasil Abbott a dodal tak potichu, aby to slyšel jen Bell: „Vzhledem k tomu, že matka považuje i Vanderbiltovy za kultivované ‚nové peníze‘, dokážeš si představit její zděšení, kdybych si přivedl domů dceru ‚železničního dělníka‘.“

„To bys měl velké štěstí,“ řekl Bell.

„Já vím. Ale matka to řekla jasně, nevezmeš si žádnou z nižších vrstev, než jsou Astorovi.“

Bell vrhl pohled přes lóže na Lillian a v hlavě se mu zrodil geniální plán, jak zbavit slečnu Lillian její sílící zamilovanosti do něho a zároveň setřást chudákovi Archiemu ze zad jeho matku. Jeho provedení však vyžadovalo sebeovládání diplomata a lehkou ruku klenotníka. Řekl tedy jen: „Už sklapni! Show začíná.“

***

UPROSTŘED ŘEKY HUDSON, půldruhého kilometru západně od Broadwaye, se hnal po proudu parní člun Lillian L, který unesli útočníci. Odliv rychlost proudu zdvojnásobil, takže dohnali čas, který ztratili opravou kormidla. Lillian I. plula v doprovodu dřevěného škuneru, který ji zajal. Jihovýchodní vítr s sebou hnal hustý déšť. Plachty škuneru byly obrácené proti větru a benzinový motor dělal, co mohl, aby parnímu člunu stačil.

Kapitán škuneru, pašerák z Yonkers, pocítil slabou lítost nad lodí, kterou měl brzy výbuch roztrhat na kousky. Hodně slabou, pomyslel si Yatkowski s úsměvem. Dostal zaplaceno dvakrát tolik, kolik stál jeho škuner, aby utopil posádku parního člunu v řece a držel se opodál, aby mohl naložit Číňana, až pošle druhou loď na její poslední cestu. Šéf, který to všechno platil, se vyjádřil jasně: dávej na toho Číňana pozor, dokud nebude práce hotová. Dovez ho zpátky vcelku. Šéf měl pro toho odborníka na výbušniny ještě nějaké další použití.

***

ANNA HELD GIRLS, vyhlášené producentem za „nejkrásnější ženy, které se kdy podařilo shromáždit v jednom divadle“, tančily jako bouře v krátkých bílých šatech, širokých kloboucích a červených šerpách, zatímco zpívaly „Nedokážu přinutit svoje oči, aby se chovaly slušně“.

„Některé z nich sem přivezli přímo z Paříže,“ zašeptal Abbott.

„Nevidím Annu Heldovou,“ zamumlal Bell, který jako každý muž v zemi pod devadesát znal z fotografií výrazné oči, pětačtyřiceticentimetrový pás a ladně zaoblené boky francouzské herečky. Tvrdilo se, že si pleť udržuje svěží každodenními koupelemi v mléce. Bell pohlédl na Lillian Hennessyovou, soustředěnou na představení, které ji zřejmě uchvátilo, a náhle si uvědomil, že její soukromá učitelka paní Comdenová se svými proporcemi velice podobá Anně Heldové. Jestlipak jí prezident Hennessy také lije do vany mléko?

Abbott začal hlasitě tleskat a obecenstvo se k němu připojilo. „Z nějakého důvodu, který zná jenom pan Ziegfeld,“ pronesl Bell přes ten rámus, „není Anna Heldová jednou z Anniných dívek. I když je jeho družka.“

„Myslím, že z téhle šlamastyky mu nepomůže pomoci ani celá Van Dornova agentura.“

Show Folltes 1907 se dál řítila kupředu. Komici se s německým přízvukem hádali o účet v baru, čímž napodobovali Webera a Fieldse, a Bell náhle zesmutněl při vzpomínce na Macka a Wallyho. Když na scénu vešla Annabelle Whitfordová v černém koupacím úboru, jako by vyšla z Gibsonova obrazu Koupající se dívky, dloubl Abbott do Bella a pošeptal mu: „Pamatuješ, jak jsme jako kluci chodili do kina? Předváděla motýlí tanec.“

Bell poslouchal jen jedním uchem a uvažoval o Ničitelově plánu. Kde zaútočí teď, když jsou všechna klíčová místa hlídaná? A co on sám přehlédl? Neblahá odpověď zněla, že ať už přehlédl cokoliv, Ničiteli to neunikne.

Orchestr spustil chraplavou „Pracuji na železnici“ a Abbott do Bella dloubl znovu.

„Podívej. Zatáhli do děje našeho klienta.“

Komici pózovali před černým pozadím s namalovanou lokomotivou Jižní pacifické dráhy, která supěla za nimi, jako by je měla přejet. I když tomu Bell věnoval jen poloviční pozornost, bylo mu jasné, že komik v koloniálních šatech hopsající na tyči s koňskou hlavou má být Paul Revere, posel v bitvách o Lexington a Concord během války za nezávislost. Jeho kolega s pruhovanou strojvůdcovskou čepicí na hlavě a v kombinéze představoval prezidenta Jižní pacifické dráhy Osgooda Hennessyho.

Paul Revere cválal a mával telegramem.

„Telegram ze Senátu Spojených států, prezidente Hennessy.“

„Podejte mi ho, Paule Revere!“ Hennessy ho jezdci vytrhl a přečetl nahlas: „Prosíme, pane, telegrafujte instrukce. Zapomněl jste nám říct, jak máme hlasovat.“

„Jaké jsou vaše instrukce pro senátory, prezidente Hennessy?“

„Železnice přichází. Železnice přichází.“

„Jak by měli hlasovat?“

„Jednu, pokud po zemi.“

„Rozsvítit jednu lampu v kostelní věži, jestli železnice přijde po zemi?“

„Úplatky, hlupáku! Ne lampy, úplatky!“

„Kolik úplatků, když po moři?“

„Dva, jestli –“

Isaac Bell vyskočil ze svého sedadla.

24

V TEMNÉM NÁKLADOVÉM PROSTORU PARNÍHO ŘÍČNÍHO ČLUNU Lillian L dokončoval Wong složité propojení dráty ve světle dřevěné lampy na kolo značky Eveready napájené třemi suchými články „D“. Wong Lee za ni byl vděčný a bez nostalgie zavzpomínal na staré časy, kdy musel připojovat dynamitové zápalnice ve světle otevřeného plamene. Díky bohům za elektřinu, která poskytovala světlo na práci a energii ke vznícení rozbušek se zázračnou přesností.

***

ISAAC BELL WBÉHL z Jardin de Paris mezerou v plachtách proti dešti a pádil dolů po ocelovém schodišti připevněném k vnější stěně Hammersteinova divadla. Seskočil do vedlejší uličky a vyběhl na Broadway. Od hotelu Knickerbocker ho dělily dva bloky. Chodníky byly plné lidí. Seskočil do vozovky, kličkoval v provozu, vystřelil po schodech do Van Dornovy agentury, sáhl pod stůl vylekanému muži v přední místnosti, který tam seděl jako krytí, tajným vypínačem si otevřel dveře a vtrhl do zadní kanceláře.

„Chci Eddieho Edwardse na molu pro vykládku výbušnin. Která telefonní linka je do Jersey City?“

„Číslo jedna, pane. Jak jste nařídil.“

Bell zvedl sluchátko a opakovaně zacvakal vidlicí.

„Dejte mi Eddieho Edwardse.“

„To jsi ty, Isaaku? Přivádíš nám domů děvče z Follies?“

„Poslouchej mě, Eddie. Přesuňte kulomet tak, abyste mohli střílet na vodu a hlavní bránu zároveň.“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Těch pět vagonů mi zakrývá palebné pole. Můžu pokrýt jedno nebo druhé, ale ne bránu a řeku současně.“

„Tak sežeň ještě jeden kulomet. Pro případ útoku od vody.“

„Pokusím se vypůjčit si jeden od armády, ale to se mi už dneska nepodaří. Promiň, Isaaku. Co kdybych na konec mola postavil dva chlapy s puškami?“

„Říkáš, že palebné pole blokují vagony s dynamitem? Postav kulomet přímo na ně.“

„Na ně?“

„Slyšíš dobře. Umísti kulomet na střechu jednoho vagonu, abys jím mohl otáčet na obě strany. Tak budeš moci pokrýt bránu i řeku. Pospěš si, Eddie. Udělej to hned.“

Bell zavěsil sluchátko s velkou úlevou. Tohle byla ta věc, na kterou zapomněl. Voda. Útok z lodi. Usmál se na ostatní detektivy, kteří předtím pozorně naslouchali.

„Obsluhovat kulomet posazený na vlaku s dynamitem je aspoň udrží vzhůru,“ řekl.

Odešel zpátky do divadla, už s mnohem menšími obavami, a vklouzl na své místo, právě když padala opona po prvním dějství Follies. „O co šlo?“ zeptal se Abbott.

„Jestli se Ničitel rozhodne zaútočit z řeky, dostane se pod palbu z kulometu.“

„Dobrý úsudek, Isaaku. Takže se už můžeš uvolnit a představit mi tu osobu, se kterou ses už tak spřátelil.“

„Senátora Kincaida?“ zeptal se Bell nevinně. „Toho bych přítelem nenazval. Zahráli jsme si několik partiček pokeru, ale…“

„Víš, koho myslím, ty pacholku jeden. Mluvím o Heleně Trojské Jižní pacifické dráhy, jejíž jméno nese dvanáct parních člunů.“

„Připadá mi příliš inteligentní na to, aby se zamilovala do chlapíka z Princetonu.“

„Nastupuje do výtahu! Jdeme, Isaaku!“

Na výtahy čekaly davy lidí. Bell vedl Abbotta skrz plachty proti dešti, dolů po vnějším schodišti a do obrovského foyeru v přízemí, který sloužil všem třem divadlům v budově. „Tamhle je!“

Lillian Hennessyová a senátor Kincaid byli obklopeni obdivovateli. Ženy si toužily potřást rukou s ním, zatímco jejich manželé se strkali lokty, aby se mohli seznámit s Lillian. Zdálo se, že manželky si toho ani nevšímají. Bell postřehl, jak dvě z nich strčily Kincaidovi nenápadně do kapsy navštívenky.

Van Dornovi detektivové, vyšší než většina přítomných a víc než schopní zvládat rvačky v barech a při pouličních nepokojích, rozdělili ten hlouček jako flotila válečných lodí. Lillian se usmála na Bella.

Bell upřel pohled na Kincaida a ten se na něho podíval s přátelským zamáváním.

„No není to představení úžasné?“ zavolal senátor přes hlavy lidí, když Bell došel blíž. „Miluji divadlo. Víte, slyšel jsem vás mluvit s Kennym Bloomem o tom, jak jste utekli k cirkusu. Já měl místo manéže pódium. Vždycky jsem chtěl být herec. Dokonce jsem utekl s kočovnou společností, ale zdravý rozum zvítězil.“

„Stejně jako tady můj dobrý přítel Archie Abbott. Archie, tohle je senátor Kincaid, také milovník Thálie.“

„Dobrý večer, senátore,“ řekl Abbott a natáhl zdvořile ruku, ale tu Kincaidovu zcela minul, jak valil oči na Lillian.

„Ach, zdravím vás, Lillian,“ řekl Bell nenucené. „Mohu vám představit svého starého přítele Archibalda Angela Abbotta?“

Lillian začala odvracet oči ve stylu Anny Heldové. Zdálo se však, že ji něco v Abbottově tváři přimělo podívat se znovu. Měl podmanivé šedé oči a Bell viděl, že pracují naplno, aby udržely její pozornost. Přejela pohledem po jizvě nad Abbottovým obočím a zaregistrovala jeho rudé vlasy a zářivý úsměv. Kincaid jí něco pověděl, ale nezdálo se, že by ho slyšela, když pohlédla Abbottovi zpříma do tváře a řekla: „Ráda vás poznávám, pane Abbotte. Isaac mi o vás všechno vyprávěl.“

„Všechno ne, slečno Hennessyová, jinak byste už odsud utekla.“

Lillian se upřímně zasmála, Archie vypnul hruď a senátor se zatvářil velice nespokojeně.

Bell využil dluhu z pokeru jako záminky a odvedl Kincaida stranou od Archieho a Lillian. „Poker s vámi jsem si opravdu užil. A bylo mi potěšením obdržet vaši navštívenku, ale šek vypsaný na částku, která na ní byla napsána, by přivolal ještě příjemnější vzpomínky.“

„Můj šek dorazí zítra,“ odpověděl Kincaid přátelsky. „Jste pořád v Yaleském klubu?“

„Až do odvolání. A vy, senátore? Strávíte nějaký čas v New Yorku, nebo vyrazíte do Washingtonu?“

„Vlastně odjíždím zítra ráno do San Franciska.“

„Nezasedá snad Senát?“

„Jsem předseda podvýboru vedoucího v San Francisku slyšení o tom čínském problému.“ Rozhlédl se po davu divadelních nadšenců snažících se upoutat jeho pozornost, vzal Bella za loket a ztišil hlas. „Jen mezi námi, pane Belle, to slyšení má zamaskovat pravý účel mé cesty do San Franciska.“

„A ten je jaký?“

„Skupina významných kalifornských průmyslníků mě přesvědčuje, abych popřál sluchu jejich naléhání a kandidoval na prezidenta.“ Spiklenecky zamrkal. „Nabídli mi, že mě vezmou na několikadenní výlet do sekvojového pralesa. Dokážete si představit, jak málo potěšení přinese bývalému staviteli mostů spaní pod širou oblohou. Řekl jsem jim, že bych dal přednost jedné z těch jejich proslulých loveckých chat. Paroží, vycpaný grizzly, borové trámy… a tekoucí voda.“

„Necháte se přemluvit?“ zeptal se Bell.

„Mezi námi, hraju na ně, že nejsem jen tak k mání. Ale samozřejmě by mi bylo velkou ctí kandidovat na prezidenta,“ řekl Kincaid. „Komu ne? To je sen každého politika ve službách veřejnosti.“

„Bude mezi těmi kalifornskými průmyslníky i Preston Whiteway?“

Kincaid ho probodl pohledem.

„Chytrá otázka, pane Belle.“

Na okamžik mohli ti dva muži zaklínění do sebe pohledy klidně stát sami na útesu v Oregonu místo v přeplněném foyeru divadla na Broadwayi. „A vaše odpověď?“ nenechal se odbýt Bell.

„Nejsem oprávněn o tom mluvit. Hodně však záleží na tom, co se prezident Roosevelt rozhodne udělat příští rok. Pokud bude chtít kandidovat potřetí, nebude mít smysl, abych se o něco snažil. V každém případě bych byl raději, kdybyste si to nechal pro sebe.“

Bell mu to slíbil. Přemýšlel, proč se senátor Spojených států svěřuje člověku, se kterým se setkal teprve podruhé. „Pověděl jste to panu Hennessymu?“

„Osgood Hennessy se to dozví v pravý čas, tedy ve chvíli, až bude taková dohoda uzavřena.“

„Proč čekat? Nemohl by být prezident železnice vaší věci nápomocen?“

„Nerad bych v něm v tomhle raném stadiu vzbuzoval naděje, že bude mít přítele v Bílém domě, abych je pak zase zmařil.“

Světla ve foyeru zablikala na znamení konce přestávky. Vrátili se na svá místa na střeše divadla.

Abbott řekl Bellovi: „To je ale úžasná dívka!“

„Co si myslíš o senátorovi?“

„O jakém senátorovi?“ zeptal se Abbott a zamával přes lóže na Lillian. „Pořád si myslíš, že je to nafoukaný panák?“

Abbott pohlédl na Bella, pochopil, že se neptá, jen aby řeč nestála, a odpověděl se vší vážností: „Rozhodně se tak chová. Proč se ptáš, Isaaku?“

„Protože mám neodbytný pocit, že v Kincaidovi je toho víc, než je patrné na první pohled.“

„Soudě podle výrazu v jeho očích, když viděl, jak s ní mluvím, by zabíjel, jen aby slečnu Lillian a její bohatství získal.“

„Taky se chce stát prezidentem.“

„Železnice?“ zeptal se Archie. „Nebo Spojených států?“

„Spojených států. Pověděl mi, že ho čeká tajná schůzka s kalifornskými průmyslníky, kteří chtějí, aby kandidoval, pokud se Teddy Roosevelt příští rok kandidatury vzdá.“

„Jestli je to tajemství, proč ti ho prozrazoval?“ zeptal se Archie.

„To mi taky vrtá hlavou. Jenom úplný blázen by si o tomhle pouštěl pusu na špacír.“

„Věříš mu?“

„Dobrá otázka, Archie. Zvláštní je, že se vůbec nezmínil o Williamu Howardu Taftovi.“

„To je jako přehlédnout slona v přijímacím salonu. Jestli se Roosevelt rozhodne, že nebude potřetí kandidovat, bude ministr války Taft tím dobrým přítelem, kterého doporučí na své místo. Není divu, že to Kincaid chce udržet v tajnosti. Bude se muset postavit proti své vlastní politické straně.“

„Další důvod, proč se mi nesvěřovat,“ podotkl Isaac Bell. „Co má ten člověk za lubem?“

O několik lóží dál se Lillian Hennessyová zeptala: „Co si myslíte o panu Abbottovi, Charlesi?“

„Abbottovi patří k nejstarším rodinám v New Yorku kromě těch holandských a jejich rodokmen vyrůstá z mnoha holandských kořenů. Velká škoda že přišli o všechny peníze při bankovní krizi v třiadevadesátém roce,“ dodal Kincaid se širokým úsměvem.

„To mi řekl na rovinu,“ poznamenala Lillian. „Nezdá se, že by mu to dělalo starosti.“

„Rozhodně by to dělalo starosti otci každé mladé ženy, kterou by požádal o ruku,“ popíchl ji Kincaid.

„A co si myslíte o Isaaku Bellovi?“ oplatila mu to Lillian. „Archie mi prozradil, že jste hrál s Isaakem karty. Všimla jsem si, jak jste byli ve foyeru zabraní do hovoru.“

Kincaid se dál usmíval, hluboce potěšený svým rozhovorem s Bellem. Pokud detektiv pojal nějaké podezření, pak předstírat, že je jedním z mnoha senátorů toužících po postu prezidenta Spojených států, je přesvědčivým důkazem, že nevyhazuje do vzduchu vlaky. Jestli se tím bude Bell dál zabývat, přijde na to, že někteří kalifornští průmyslníci a Preston Whiteway jako první mezi nimi opravdu hledají svého kandidáta na prezidenta. A senátor Charles Kincaid byl na prvním místě jejich seznamu poté, co přesvědčil rtuťovitého sanfranciského novinového magnáta, že hrdinný inženýr, jemuž pomohl stát se senátorem, mu bude sloužit i v Bílém domě.

„O čem jste mluvili?“ chtěla vědět Lillian.

Kincaidův úsměv se změnil v krutý úšklebek.

„Bell je zasnoubený. Pověděl mi, že chce koupit sídlo pro svou vyvolenou… tu šťastlivkyni.“ Zahalil její tvář smutek, nebo jen pohasínají světla před druhým jednáním?

***

„JERSEY CITY je přímo před námi, žluťáku!“ křikl první důstojník „Velký Ben“ Weitzman, kterého kapitán Yatkowski poslal na palubu Lillian I. poté, co hodili posádku parního člunu do řeky. „Pohni tam dole kostrou.“

Wong Lee dál pracoval svým vlastním tempem a zacházel s pětadvaceti tunami dynamitu se zaslouženou úctou. Během desetiletí práce s těžkou žehličkou mu zmohutněly ruce a jeho prsty už nebyly tak ohebné jako dřív.

Když skončil, jedna rozbuška mu zbyla a on ji z vrozené šetrnosti strčil do kapsy. Pak sáhl po dvojitém elektrickém drátu, který natáhl z přídě lodi do nákladového prostoru, kde byly uložené bedny s dynamitem. Na každém už odhalil pět centimetrů měděného jádra. Připojil jeden drát ke kontaktu první rozbušky. Natáhl se pro druhý, ale pak se zarazil.

„Weitzmane! Jste tam nahoře?“

„Cože?“

„Zkontrolujte, jestli je ten vypínač na přídi stále otevřený.“

„Je otevřený. Už jsem to kontroloval.“

„Jestli není, vybuchneme, jakmile připojím tenhle drát.“

„Počkej! Zkontroluju to ještě jednou.“

Weitzman navlékl na paprsek kormidla smyčku lana, aby loď držela kurz, a spěchal na příď proklínaje studený déšť. Yatkowski mu dal válcovitou baterku a on v jejím paprsku viděl, že čelisti vypínače, který Číňan připevnil na příď, jsou rozevřené a zůstanou tak, dokud plavidlo čelně nenarazí do mola pro vykládku výbušnin. Ten náraz čelisti sevře, čímž uzavře elektrické spojení mezi baterií a rozbuškami a odpálí pětadvacet tun dynamitu. Ty pak zažehnou dalších sto tun na molu, což způsobí tu největší explozi, jakou kdy New York zažil.

Weitzman doběhl zpátky ke kormidlu a křikl dolů do průlezu: „Je otevřený. Jak jsem povídal.“

Wong se nadechl a připojil kladný pól k druhému kontaktu rozbušky. Nic se nestalo. Samozřejmě, pomyslel si s trpkou ironií, kdyby se něco pokazilo, vůbec bych se o tom nedozvěděl, byl bych okamžitě mrtvý. Vylezl nahoru po žebříku, vynořil se z průlezu a pověděl muži u kormidla, aby dal signál škuneru. Ten připlul k boku s vlhce pleskajícími plachtami a tvrdě narazil do parního člunu.

„Opatrně!“ křikl Weitzman. „Chceš nás zabít?“

„Číňane!“ zařval kapitán Yatkowski. „Polez sem nahoru.“

Wong Lee donutil své stárnoucí údy vyšplhat po provazovém žebříku. V horách lezl po mnohem horších, ale to byl o třicet let mladší.

„Weitzmane!“ zavolal kapitán. „Vidíš už molo?“

„Jak bych ho mohl přehlédnout?“

Půl kilometru před nimi zářila elektrická světla. Železniční policie molo rozsvítila jako Velkou bílou ulici, aby se na něj nemohl nikdo vplížit z jednotlivých dep, ale ani ve snu ji nenapadlo, že by se někdo mohl přikrást po vodě.

„Namiř ji na něj a rychle vylez ven.“

Weitzman točil kormidlem, dokud příď Lillian I. nemířila na osvětlené molo. Blížili se k němu z boku a bylo sto osmdesát metrů dlouhé, takže i kdyby se loď trochu odchýlila od kurzu, stejně by narazila dost blízko pěti vagonů s dynamitem.

„Rychle, povídám!“ zařval kapitán.

Weitzman nepotřeboval pobízet. Hbitě se vyhrabal na dřevěnou palubu škuneru.

„Rychle pryč!“ zavolal Wong. „Odvezte nás odsud.“

Nikdo nemohl vědět přesněji než Wong, jaké síly se chystají vypustit na železniční nádraží, přístav a města kolem něj.

Když se Wong a posádka škuneru ohlédli, aby se ujistili, že parní člun drží kurz, uviděli, jak železniční přívoz Jerseyské centrální dráhy odvazuje lana, aby vyjel od osobního terminálu v Communipaw. Odněkud musel právě přijet vlak a přívoz nabral cestující na poslední úsek cesty.

„Vítejte v New Yorku!“ zamumlal kapitán. Až těch pětadvacet tun na parním člunu odpálí sto tun na molu, zmizí přívoz v ohnivé kouli.

25

MARION MORGANOVÁ STÁLA NA OTEVŘENÉ PALUBĚ PŘÍVOZU Jerseyské centrální dráhy. Tiskla se k zábradlí a ignorovala déšť. Srdce jí bušilo radostí a vzrušením. Neviděla New York od doby, kdy ji otec vzal jako malou holčičku na výlet na Východ. Teď se hned za řekou tyčily desítky mrakodrapů s rozzářenými okny. A někde na tom slavném ostrově byl její milovaný Isaac Bell.

Váhala, zda mu má poslat telegram, nebo ho překvapit. Rozhodla se pro překvapení. Její odjezd se stále odkládal podle toho, jak Preston Whiteway žongloval se svým nabitým programem. Na poslední chvíli se rozhodl, že zůstane v Kalifornii a pošle ji na schůzku se svými bankéři v New Yorku, aby jim předložila jeho návrh na financování filmového týdeníku Svět v obrazech. Na neomaleného mladého vydavatele novin musela udělat její praxe v bance ohromný dojem, že jí svěřil tak důležitý úkol. Soudila však, že skutečný důvod, proč poslal ženu, byl, že se jí tak dvořil a doufal, že si najde cestu do jejího srdce tím, že bude respektovat její nezávislost. Vymyslela si frázi, kterou zdůraznila vytrvalému Whitewayovi svou oddanost Isaakovi.

Mé srdce už promluvilo.

Zatím ji musela použít dvakrát. Ale vystihovala přesně skutečnost a ona ji klidně použije desetkrát, když bude muset.

Déšť houstl a světla města jasně zářila. Jakmile se dostane do hotelu, zatelefonuje Isaakovi do Yaleského klubu. Uznávané hotely jako Astor se dívaly s nevolí na svobodné ženy přijímající pánské návštěvy. Ale v celé zemi nebyl jediný hotelový detektiv, který by kvůli agentovi Van Dornovy agentury nepřimhouřil oko. Profesionální zdvořilost, říkával Isaac s úsměvem.

Přívoz zahoukal na píšťalu. Cítila, jak se jí pod nohama roztočily lodní šrouby. Když odrazili od pobřeží New Jersey, uviděla, jak se u jasně osvětleného mola rýsují plachty starého škuneru.

***

ZVEDNOUT TĚŽKÝ KULOMET na střechu nákladního vagonu trvalo čtyřem mužům celých deset minut. A jak Isaac Bell předvídal, železniční policisté obsluhující vodou chlazený kulomet značky Vickers postavený na trojnožce zůstali plně bdělí. Ale Eddie Edwards, čtyřicetiletý Van Dornův vyšetřovatel s kšticí předčasně bílých vlasů, stejně stále lezl po žebříku na vagon, aby je kontroloval.

Jejich zbraň byla mimořádně spolehlivá, vyvinutá z kulometu Maxim, který se osvědčil v bojích v Africe. Jeden železniční policista byl přesídlený Angličan, který vyprávěl historky o kosení „domorodců“ maximem v předchozích desetiletích koloniálních válek. Edwards mu nařídil, aby hlavně nechal na pokoji domorodce z Jersey City. Pokud si ovšem něco nedovolí. Ty staré gangy nebyly tak drsné jako v dobách, kdy Edwards vedl bitvu Van Dornovy agentury za vyčištění nádraží, ale stále vystrkovaly růžky.

Jak stál na střeše vagonu, pomalu se otáčel na patě a zkoumal palebné pole kulometu, což nyní představovalo celý kruh, vzpomínal Edwards na staré časy, kdy střežil transporty zlata a stříbra. Samozřejmě, gangy z Lávového pole byly tehdy vyzbrojené hlavně olověnými trubkami, boxery a občas nějakou upilovanou brokovnicí. Díval se na jasně osvětlený přívoz vyplouvající od terminálu v Communipaw. Obrátil se k bráně, zablokované třemi uhelnými tendry a střežené policisty s puškami, a viděl, že nákladní nádraží vypadají stejně klidně jako obvykle. Posunovací lokomotivy jezdily sem a tam a sestavovaly vlaky. Ale v kabině každé z nich se vezl ozbrojený policista. Pohlédl na řeku. Déšť polevoval. Teď už viděl jasně světla New Yorku.

„Copak chce ten škuner narazit do toho parního člunu?“

„Ne. Byli blízko, ale už se od sebe vzdalují. Vidíte? Pluje pryč a ten člun vyrazil naším směrem.“

„Vidím,“ řekl Edward a zaťal zuby. „Co to sakra dělá?“

„Míří sem.“

Edwards se díval a situace se mu zamlouvala čím dál méně.

„Jak daleko je ta červená bóje?“ zeptal se.

„To červené světlo? Řekl bych tak půl kilometru.“

„Jestli ji mine, pošlete mu čtyři kulky nad příď.“

„To myslíte vážně?“ zeptal se železniční policista pochybovačně.

„Sakra, jistěže myslím. Připravte se ke střelbě.“

„Už ji míjí, pane Edwardsi.“

„Střílejte! Teď!“

Vodou chlazený vickers vydal podivně tlumené pop-pop-pop-pop. Byla příliš velká tma, než aby se dalo poznat, kam kulky dopadly. Parní člun mířil přímo na molo s dynamitem.

„Pošlete mu deset kulek nad střechu kormidelny.“

„Tohle by je mělo probudit,“ řekl Angličan. „Tyhle kulky znějí nad hlavou jako údery hromu.“

„Jenom dávejte pozor, aby za ním bylo volno. Nechci provrtat nějaký nešťastný remorkér.“

„Volno.“

„Palte! Hned! Nečekejte!“

Nábojový pás sebou trhl. Hlaveň vyplivla deset dávek. Z vodního chladiče se zvedly obláčky páry. Loď plula dál.

Eddie Edwards si olízl rty. Bůh ví, kdo na ní je. Nějaký opilec? Vyděšený kluk u kormidla, zatímco kapitán spí? Zmatený staroch, který nemá tušení, odkud ta střelba přichází?

„Postavte se tamhle do světla. Zamávejte na ně, ať uhnou… Ne vy! Vy zůstaňte u kulometu.“

Nabíječ a nosič vody poskakovali na střeše vagonu a divoce mávali rukama. Člun se dál blížil.

„Uhněte!“ řekl jim Edwards. „Střílejte na kormidelnu.“ Popadl pás a podával ho zbrani, která spustila nepřetržitý řev.

Z hlavně vyletělo dvě stě kulek, přelétlo půl kilometru vodní hladiny a rozsekalo kormidelnu parního člunu na kusy dřeva a skla. Dvě kulky urazily horní paprsek kormidelního kola. Další přestřelila smyčku lana, kterým bylo kolo obtočené a teď se náhle uvolnilo. Ale voda proudící kolem kormidla ho držela pevně v kurzu na molo s vagony plnými dynamitu. Pak se konstrukce kormidelny zhroutila. Střecha spadla na kolo, stlačila jeho paprsky dolů a otočila jím i kormidlem, které k němu bylo připevněné.

***

DRUHÉ DĚJSTVÍ Follies začalo velkolepě a tempo nepolevovalo. Po kusu „Ju-Jitsu Waltz“, s nímž vystoupil Prince Tokio „přímo z Japonska“, následovala komická píseň „Myslím, že už bych neměl jezdit autem“:

… náhodou jsem kouřil, když jsem se dostal pod její auto,

benzin vytékal a kápl na můj doutník

a vystřelil tu sboristku tak vysoko, že jsem myslel, že je hvězda…

Když píseň dozněla, začal rachotit osamocený bubínek. Sboristka v modré blůze, krátké bílé sukni a červených punčochách pochodovala po prázdném jevišti. Ozval se druhý bubínek. K první sboristce se připojila další. Pak další bubínek a další dívka. Potom rachotilo šest bubínků a pochodovalo šest děvčat. A další a další. Připojily se basové bubny, až se sedadla otřásala. Náhle všech padesát nejkrásnějších sboristek na Broadwayi přerušilo svůj tanec, popadlo padesát bubínků z podstavců v portálech, seběhlo po schodech na každé straně jeviště, pochodovalo uličkami, bušilo do bubnů a vyhazovalo do vzduchu rudé nohy.

„No nejsi rád, že jsme šli?“ křikl Abbott.

Bell vzhlédl. Jeho pohled upoutal záblesk ve střešním okně, jako by divadlo svítilo reflektory ze střechy na doplnění k těm, co ozařovaly jeviště. Vypadalo to, jako by noční obloha hořela. Ucítil silný otřes, který projel budovou, a na okamžik se mu zdálo, že se veze na vlně zemětřesení. Potom uslyšel hromovou explozi.

26

ORCHESTR FOLLIES OKAMŽITĚ PŘESTAL HRÁT. DIVADLO SEVŘELO strašidelné ticho. Pak na plechovou střechu dopadaly s rachotem trosky bubnující jako tisíce bubínků. Okny pršelo sklo a všichni v divadle – diváci, kulisáci i sboristky – začali ječet.

Isaac Bell a Archie Abbott vyrazili jako jeden člověk uličkou, skrz plátěnou stěnu a přes střechu k vnějšímu schodišti. Uviděli rudou záři na jihozápadní obloze ve směru Jersey City.

„Molo s dynamitem,“ pronesl Bell a srdce se mu sevřelo. „Měli bychom se tam raději dostat.“

„Podívej,“ řekl Archie, když se dívali dolů po schodišti. „Všude jsou rozbitá okna.“

Všechny budovy v bloku přišly o okna. Čtyřicátá čtvrtá ulice byla posetá střepy. Obrátili se zády k davu hrnoucímu se v panice po Broadwayi a běželi na západ po Čtyřicáté čtvrté směrem k řece. Překročili Osmou avenue, pak Devátou a hnali se mezi slumy Hell’s Kitchen, kde se museli vyhýbat obyvatelům valícím se ze saloonů a domů. Všichni křičeli: „Co se stalo?“

Van Dornovi detektivové pádili přes Desátou avenue, přes železniční koleje Newyorské centrální dráhy a přes Jedenáctou avenue a cestou se museli vyhýbat požárním vozům a splašeným koním. Čím blíž byli k řece, tím víc rozbitých oken viděli. Jeden policista se jim snažil zabránit vběhnout na mola. Ukázali mu odznaky a protáhli se kolem něho.

„Hasičský člun!“ zvolal Bell.

Od mola 84 odrážel člun newyorského hasičského sboru ježící se stříkačkami a vypouštějící dým. Bell k němu doběhl a naskočil na palubu. Abbott přistál vedle něho.

„Van Dornova agentura,“ řekl polekanému lodníkovi. „Musíme se dostat do Jersey City.“

„Špatná loď. Nás poslali do centra stříkat mola.“

Příčina pro rozkazy hasičského člunu se brzy ukázala. Na druhé straně řeky k obloze vystřelovaly plameny z mol v Jersey City. Když přestalo pršet, stočil se vítr na západ a odnášel jiskry přes řeku na mola v Manhattanu. Takže místo aby pomáhal bojovat s ohněm v Jersey City, plul kropit manhattanská mola, aby jiskry nepodpálily střechy a dřevěné lodě, které u nich kotvily.

„Je to génius,“ řekl Bell. „To mu musím přiznat.“

„Napoleon zločinu,“ souhlasil Archie. „Jako kdyby na nás Conan Doyle poštval doktora Moriartyho místo Sherlocka Holmese.“

Bell si všiml motorového člunu námořní divize newyorské policie u přístaviště přívozu Lackawanna z Dvacáté třetí ulice. „Vysaďte nás tamhle!“

Newyorští policisté souhlasili, že je převezou přes řeku. Míjeli poškozené čluny s plachtami na cáry nebo komíny pokácenými výbuchem. Některé volně unášel proud, na jiných posádky prováděly provizorní opravy nutné k tomu, aby se dostaly ke břehu. Přívoz Jerseyské centrální dráhy plul pomalu k Manhattanu s vysypanými okny a temnou nástavbou.

„Tamhle je Eddie Edwards!“

Edwardsovy bílé vlasy byly sežehnuté dočerna a oči mu zářily z obličeje špinavého od sazí, ale jinak se zdál být nezraněný.

„Díky bohu, že jsi zavolal, Isaaku. Dali jsme kulomet na vagon právě včas, abychom ty parchanty zastavili.“

„Zastavili? O čem to mluvíš?“

„Neodpálili molo.“ Ukázal skrz hustý kouř. „Souprava s dynamitem je v pořádku.“

Bell pohlédl přes dým a uviděl řadu vagonů. Těch pět, které tam stály, když předchozího večera odjížděl z Jersey City, aby si odpočinul na Follies, bylo stále na svém místě.

„A co tedy odpálili? Cítili jsme to až v Manhattanu. Vyrazilo to všechna okna ve městě.“

„Sami sebe. Díky kulometu.“

Eddie popsal, jak odvrátili náraz parního člunu Jižní pacifické zběsilou střelbou z kulometu.

„Obrátil se a plul za nějakým škunerem, který ho předtím doprovázel. Myslíme si, že ten škuner nejspíš odvezl z parního člunu posádku poté, co ten vraždící parchant zajistil kormidlo a nasměroval ho na molo.“

„Ta palba odpálila dynamit?“

„To si nemyslím. Rozstříleli jsme kormidelnu parního člunu na kousky, ale nevybuchl. Jen se stočil o sto osmdesát stupňů a odplul. Dynamit vybuchl asi tři nebo čtyři minuty poté. Jeden z chlapců u vickersu si myslí, že ho viděl narazit do toho škuneru. A všichni jsme viděli při záblesku jeho plachty.“

„Je skoro nemožné odpálit dynamit nárazem,“ řekl zadumaně Bell. „Museli vyrobit nějaký spouštěč… Co si o tom myslíš, Eddie? Jak dostali svoje lidi na palubu toho parního člunu Jižní pacifické?“

„Vidím to tak,“ řekl Edwards, „že ho napadli nahoře na řece, zastřelili McColleena a hodili jeho posádku přes palubu.“

„Musíme najít jejich těla,“ přikázal Bell hlasem plným smutku. „Archie, pověz to policii na obou březích řeky. V Jersey City, Hobokenu, Weehawkenu, New Yorku, Brooklynu a Staten Islandu. Van Dornova agentura chce všechna těla, která řeka přinese. Zaplatím slušný pohřeb našemu člověku a nevinné posádce toho parního člunu. A musíme identifikovat ty zločince, kteří Ničiteli pomáhali.“

Rozbřesk osvětlil místo zkázy, které se táhlo po obou stranách přístavu. Tam, kde v Communipaw vyčnívalo do řeky šest mol, jich bylo jen pět. Šesté shořelo až po úroveň hladiny. Všechno, co z něj zbývalo, byly zčernalé piloty a hromada zničených nákladních vagonů trčících z proudu. Všechna okna na říční straně terminálu osobní dopravy Jerseyské centrální dráhy byla rozbitá a polovina střechy chyběla. Přívoz, který u něho kotvil, se opile nakláněl na stranu po nárazu remorkéru, jenž se vymkl kontrole, prorazil mu do trupu díru a stále se k němu tiskl jako pijící jehně u břicha ovce. Stěžně lodí vedle mola byly rozlámané, střechy a stěny přístavních bud z vlnitého plechu byly rozházené po okolí, z rozbitých boků vagonů se vysypal náklad. Obvázaní drážní zaměstnanci, poranění letícím sklem a padajícími troskami, se prohrabovali ruinami na nádraží a vyděšení obyvatelé nedalekých slumů hromadně odcházeli se svým majetkem na zádech.

Nejneobvyklejší obraz toho kalného rána poskytla Bellovi záď dřevěného škuneru, kterou tlaková vlna zvedla do vzduchu a usadila na vlakový prám se třemi kolejemi. Z druhé strany Hudsonu byly hlášeny tisíce rozbitých oken na dolním Manhattanu a ulice zasypané střepy.

Abbott dloubl do Bella.

„Máme tady šéfa.“

Připlouval štíhlý motorový člun newyorské policie s nízkou kabinou a krátkým komínem. Joseph Van Dorn stál na přední palubě ve svrchníku a s novinami zastrčenými pod rameno.

Bell šel přímo k němu.

„Přišel čas, abych podal svou rezignaci.“

27

„ŽÁDOST SE ZAMÍTÁ!“ ODSEKL VAN DORN.

„To není žádost, pane,“ řekl Isaac Bell chladně. „Je to můj úmysl. Budu pronásledovat Ničitele na vlastní pěst, i kdyby mi to mělo zabrat zbytek života. Zároveň vám slibuji, že nebudu narušovat vyšetřování Van Dornovy agentury vedené kvalifikovanějším vyšetřovatelem.“

Van Dornův vous se rozevřel v úzkém úsměvu. „Kvalifikovanějším? Asi jste si ještě nestihl přečíst ranní noviny.“

Popadl Bella za ruku a málem ji rozdrtil ve svém mohutném sevření. „Vyhráli jsme alespoň jedno kolo, Isaaku. Výborně!“

„Vyhráli kolo? O čem to mluvíte, pane? Na přívozu zemřeli lidé. Polovina oken na Manhattanu se rozpadla na střepy. Tahle mola jsou v troskách. A to všechno kvůli sabotáži plavidla Jižní pacifické dráhy, které jsem měl za úkol chránit.“

„Částečné vítězství, to přiznávám, ale přesto úspěch. Zabránil jste Ničiteli vyhodit do vzduchu vlak s dynamitem, což byl jeho cíl. Byl by zabil stovky lidí, kdybyste mu to dovolil. Podívejte se.“ Van Dorn rozložil noviny. Titulní stranu zabíraly tři titulky vytištěné velikým písmem.

ŠKODY PO VÝBUCHU SROVNATELNÉ S POŽÁREM MOLA

Z KVĚTNA 1904

NEJVĚTSÍ ZTRÁTY NA ŽIVOTECH NA PŘÍVOZU, TŘI MRTVÍ, NESČETNĚ ZRANĚNÝCH

NÁSLEDKY MOHLY BÝT MNOHEM HORŠÍ,

ŘÍKÁ POŽÁRNÍ KOMISAR

„A podívejte se na tenhle! Ten je ještě lepší…“

***

NIČITEL ZUŘIL.

Ulice Manhattanu byly zasypané střepy. Od železničního přívozu viděl, jak z jerseyského břehu stále stoupá dým. Přístav byl posetý poškozenými loďmi a vlečnými čluny. A v saloonech a jídelnách na obou březích řeky se nemluvilo o ničem jiném než o výbuchu dynamitu. Téma proniklo dokonce i do plyšem potažené svatyně vyhlídkového vozu rychlíku Pennsylvania Speciál mířícího do Chicaga, který vyjel ze svého poškozeného terminálu v Jersey City.

K zešílení však bylo, že každý kamelot ve městě vykřikoval titulky ze zvláštních vydání novin a stěny novinových stánků byly plné lží:

SABOTÉŘI SELHALI

ŽELEZNIČNÍ POLICIE A VAN DORNOVI AGENTI

ZACHRÁNILI VLAK S DYNAMITEM

STAROSTA CHVÁLÍ MOUDRÉ VEDENÍ JIŽNÍ PACIFICKÉ

Kdyby byl Isaac Bell s ním ve vlaku, byl by ho zaškrtil holýma rukama. Nebo by ho probodl. Ten okamžik přijde, připomněl si. Prohrál jsem jen bitvu, nikoliv válku. Válku vyhraju a Bell bude poražen. A to si zaslouží oslavu!

Panovačně zamával na stevarda.

„Georgi!“

„Ano, pane senátore.“

„Šampaňské!“

Stevard mu donesl láhev šampaňského Renaudin Bollinger ve vědru s ledem.

„Tyhle splašky ne! Železniční společnost ví moc dobře, že budu pít jedině Mumm.“ Stevard se hluboce uklonil.

„Je mi to moc líto, pane senátore, ale protože šampaňské Renaudin Bolinger bylo oblíbené šampaňské královny Viktorie a teď je krále Eduarda, doufali jsme, že bude vhodnou náhradou.“

„Náhradou? O čem to sakra mluvíte? Přineste mi mumm, nebo vás to bude stát místo!“

„Ale pane, celá zásoba značky Mumm Pensylvánské dráhy byla zničena při tom výbuchu.“

***

„KONEČNÉ VÍTĚZSTVÍ,“ opakoval Van Dorn. „A jestli máte pravdu, že se Ničitel snaží zdiskreditovat Jižní pacifickou dráhu, nemůže být s tímhle výsledkem spokojený. ‚Moudré vedení Jižní pacifické‘! Pravý opak toho, čeho doufal, že tímhle útokem docílí.“

„Mně to jako vítězství nepřipadá,“ namítl Isaac Bell.

„Vychutnejte si to, Isaaku. A pak si pospěšte, abyste zjistil, jak tohle všechno připravil.“

„Ničitel ještě není poražen.“

„Tenhle útok,“ řekl Van Dorn ostře, „nepřipravil přes noc. V jeho metodě uvízly stopy, které by mohly naznačit jeho příští kroky.“

Průzkum části zádi škuneru, který exploze vrhla na vlakový prám, odhalil tělo muže, kterého námořní divize newyorské policie dobře znala. „Přístavní krysa jménem Weitzman,“ tak ho představil kapitán hlídkového člunu. „Pracoval pro kapitána toho škuneru, nějakého Yatkowskiho. To byl pašerák, pokud se zrovna nepustil do něčeho horšího. Z Yonkers.“

Yonkerská policie prohledala to staré říční město bez výsledku. Ale druhý den ráno vyplavila voda kapitánovy ostatky ve Weehawkenu. Tou dobou už Van Dornovi agenti vypátrali, že majitelem škuneru je obchodník se dřevem, spřízněný s Yatkowskim sňatkem. Obchodník se však k žádným zločinům nepřiznal a tvrdil, že loď prodal předchozí rok svému švagrovi. Když se ho ptali, zda ji kapitán někdy používal k pašování uprchlíků přes řeku, odpověděl, že v případě jeho švagra bylo možné všechno.

Jak Bell usoudil už v Ogdenu, Ničitel měnil taktiku. Místo aby se spoléhal na zanícené radikály, ukázal se jako mistr při najímání chladnokrevných zločinců, kteří dělali místo něj špinavou práci za peníze.

„Použil některý z těch mužů při svých předchozích zločinech výbušniny?“ zeptal se kapitána policejního člunu.

„Vypadá to, že tohle bylo poprvé,“ odpověděl policista s ponurým uchechtnutím, „a moc se jim to nepovedlo, když se nechali rozcupovat na kousky.“

***

„PŘIŠLA ZA VÁMI krásná dívka, pane Belle.“

Bell ani nevzhlédl od svého stolu v kanceláři agentury v hotelu Knickerbocker. Tři sloupkové telefony neustále vyzváněly. Dovnitř a ven běhali poslíčci. Agenti sepisovali svá hlášení a čekali na nové rozkazy.

„Mám práci. Přenechejte ji Archiemu.“

„Archie je v márnici.“

„Tak ji pošlete pryč.“

Od výbuchu, který otřásl newyorským přístavem, uplynulo už čtyřicet hodin. Odborníci z Úřadu pro výbušniny podporovaného železničními společnostmi, kteří se přehrabovali troskami, objevili suchou baterii. Taje přivedla k závěru, že dynamit byl zručně odpálen za použití elektřiny, jenže Bell neměl stopu, která by mu prozradila, jestli dynamit odpálila mrtvá posádka škuneru sama, nebo jestli měla odbornou pomoc. Přemýšlel, jestli mohl nálož připravit Ničitel osobně. Byl snad na škuneru? Je mrtvý? Nebo připravuje další útok?

„Na tuhle bych se podíval, být vámi,“ nedal se odbýt muž v recepci.

„Viděl jsem ji. Je krásná. Je bohatá. Nemám čas.“

„Ale má tam s sebou partu lidí s filmovou kamerou.“

„Cože?“ Bell zvedl hlavu ke dveřím. „Marion!“

Bell proběhl dveřmi, popadl ji do náručí a políbil na ústa. Jeho snoubenka měla na hlavě klobouček se šátkem, který jí zakrýval jednu stranu obličeje, a Bell si všiml, že si učesala slámově světlé vlasy, obvykle svázané vysoko na hlavě, tak, aby jí splývaly přes jednu tvář.

„Co tady děláš?“

„Snažím se získat záběry hrdiny, jestli mi to dovolíš. Pojď ven na světlo.“

„Hrdiny? Tak leda cechu sklenářů.“ Přitiskl jí rty k uchu a dodal šeptem: „A dovolil bych ti jedině, abys mě vzala k sobě do hotelu.“

„Teprve až natočíme pár záběrů toho slavného detektiva, který zachránil New York.“

„Když se můj obličej objeví v kině, při stíhání zločinců mi to opravdu moc nepomůže.“

„Zabereme tě zezadu, jenom týl hlavy, bude to vypadat velice záhadně. Pojď rychle, nebo přijdeme o světlo.“

Sešli po širokém hotelovém schodišti provázeni Bellovými asistenty, kteří mumlali hlášení a šeptali otázky, a Marioniným kameramanem a asistenty nesoucími kompaktní kameru značky Lumiěre, dřevěnou trojnožku a kufry s příslušenstvím. Venku na chodníku vyměňovali dělníci okna hotelu.

„Postavte ho sem!“ řekl kameraman a ukázal na sloupec slunečního světla ozařujícího kus chodníku.

„Sem,“ řekla Marion. „Aby za ním bylo vidět to rozbité sklo.“

„Ano, madam.“

Chytila Bella za ramena.

„Otoč se takhle.“

„Připadám si jako stěhovaná skříň.“

„Ale pěkná skříň s nálepkou ‚Detektiv v bílém obleku‘. Teď ukaž na to rozbité sklo…“

Bell za sebou uslyšel vrčení ozubených kol a setrvačníků, cvakání jako u šicího stroje a pleskání filmu. „Máš nějaké otázky?“ zavolal přes rameno.

„Vím, že máš moc práce. Už jsem ti napsala odpovědi pro mezititulky.“

„Co jsem řekl?“

„Van Dornova detektivní agentura bude pronásledovat zločince, který zaútočil na New York, až do konce světa. Nikdy se nevzdáváme. Nikdy!“

„Sám bych to nevystihl lépe.“

„A teď chvilku počkej, než nasadíme teleskopický objektiv… Prima, ukaž na ten jeřáb zvedající okno… Díky. To bylo skvělé.“

Když se Bell obrátil za jejím úsměvem, zvedl jí závan větru vlasy a on si najednou uvědomil, že upravila své vlasy, klobouk a šátek tak, aby zakryla obvaz.

„Co se ti stalo na obličeji?“

„Letící střepy. Byla jsem na tom přívozu, když nálož vybuchla.“

„Cože?“

„To nic není.“

„Byla jsi u doktora?“

„Samozřejmě. Nezbude tam skoro žádná jizva. A jestli ano, můžu nosit vlasy takhle na stranu.“ Bell byl šokovaný a téměř ochromený vzteky. Ničitel ji málem zabil.

V tom okamžiku, kdy se skoro přestal ovládat, vyběhl z hotelu Van Dornův agent a mával, aby upoutal Bellovu pozornost.

„Isaaku! Archie telefonoval z manhattanské márnice. Myslí si, že něco máme.“

***

LÉKAŘ ÚŘADU KORONERA obvodu Manhattan pobíral plat tři tisíce šest set dolarů ročně, což mu umožňovalo vychutnávat si potěšení života střední třídy. K nim patřila letní dovolená v cizině. Nedávno nainstaloval moderní fotografické zařízení pro identifikaci, které objevil v Paříži.

Pod velkým střešním oknem visel fotoaparát. Jeho objektiv mířil na podlahu, kde byly namalované značky označující výšku ve stopách a palcích. Na podlaze leželo mrtvé tělo, jasně ozářené světlem z okna. Bell viděl, že je to muž, i když obličej zničil oheň a hrubá síla. Oblečení měl mokré. Podle značky, na kterou umístili jeho nohy, a té na vrcholku hlavy měřil pět stop tři palce, tedy sto šedesát centimetrů, jak by určili francouzští objevitelé metody.

„Je to jenom Číňan,“ řekl koronerův lékař. „Přinejmenším si to myslím, soudě podle rukou, nohou a odstínu pleti. Ale říkali jste mi, že chcete vidět každého utopence.“

„V jeho kapse jsem našel tohle,“ řekl Abbott a zvedl váleček velikosti tužky, z něhož čouhaly drátky jako dvě krátké nožičky.

„Rtuťová rozbuška,“ řekl Bell. „Kde toho muže našli?“

„Plaval okolo Battery.“

„Mohla ho řeka zanést z Jersey City k vrcholu Manhattanu?“

„Ty proudy jsou nevyzpytatelné,“ řekl koronerův lékař. „Těla se mohou pohybovat oběma směry, podle toho, jestli je příliv nebo odliv. Myslíte si, že odpálil tu explozi?“

„Vypadá, že byl při tom,“ reagoval Abbott vyhýbavě a upřel tázavý pohled na Bella.

„Díky, že jste nám zavolal, doktore,“ řekl Bell a vyšel ven.

Abbott ho dohonil na chodníku.

„Jak mohl Ničitel získat pro svou věc Číňana?“

Bell řekl: „To nebudeme vědět, dokud nezjistíme, kdo ten muž byl.“

„Bez obličeje to bude těžké.“

„Musíme na to přijít stůj co stůj. Jaká jsou hlavní zaměstnání pro Číňany v New Yorku?“

„Číňané pracují především v továrnách na doutníky, provozují obchody s potravinami a samozřejmě ruční prádelny.“

„Tenhle měl na prstech a dlaních tvrdé mozoly,“ řekl Bell, „což by mohlo znamenat, že pracoval v prádelně s horkou, těžkou žehličkou.“

„Prádelen je tady spousta,“ namítl Archie. „Po jedné v každém bloku dělnických čtvrtí.“

„Začněte v Jersey City. Škuner kotvil tam. A tam taky parní člun Jižní pacifické naložil dynamit.“

***

NÁHLE SE VĚCI POHNULY rychle dopředu. Jeden železniční detektiv Jethroa Watta si vybavil, že pustil na molo Číňana s velkým vakem prádla. „Říkal, že jde na loď Julia Reidhead, ocelovou bárku vykládající kosti.“

Julia Reidhead stále kotvila u mola, stěžeň rozlámaný výbuchem. Ne, řekl její kapitán. Nenechával si prát v prádelně. Na palubě má manželku a ta se mu o to stará. Pak se podle deníku správce přístavu zjistilo, že Yatkowskiho dřevěný škuner byl toho odpoledne přivázaný nedaleko Julie.

Van Dornovi detektivové našli budoucí misionáře, kteří studovali čínštinu v semináři v Chelsea. Najali si ty studenty jako tlumočníky a pak zintenzívnili pátrání po prádelně, která zaměstnávala toho mrtvého. Archie Abbott se vrátil do hotelu Knickerbocker s triumfálním výrazem ve tváři.

„Jmenoval se Wong Lee. Lidé, kteří ho znali, říkali, že dřív pracoval na stavbách železnic. Na Západě.“

„Trhal dynamitem průsmyky v horách,“ řekl Bell. „Samozřejmě. Tam se naučil svému řemeslu.“

„Sem přišel nejspíš tak před dvaceti, pětadvaceti lety,“ poznamenal Abbott. „Spousta Číňanů tehdy uprchla z Kalifornie před útoky lůzy.“

„Nepotvrdil tohle jeho zaměstnavatel jen proto, aby se zavděčil? Aby přinutil toho bílého detektiva odejít?“

„Wong Lee nebyl vlastně zaměstnanec. Přinejmenším teď už ne. Koupil od svého šéfa poloviční podíl.“

„Takže Ničitel mu dobře zaplatil,“ usoudil Bell.

„Moc dobře. Předem a tolik, že si za to mohl koupit podnik. Musel svoji práci zbožňovat. Kolik dělníků by odolalo pokušení utratit ty peníze za víno a ženy?… Isaaku, proč na mě tak zíráš?“

„Kdy?“

„Kdy co?“

„Kdy si Wong Lee koupil poloviční podíl v té prádelně?“

„V únoru.“

„V únoru? Kde ty peníze získal?“

„Od Ničitele samozřejmě. Když ho najal. Kde jinde by chudý Číňan z prádelny přišel k takovým penězům?“

„Víš jistě, že to bylo v únoru?“

„Naprosto. Ten šéf mi řekl, že to bylo těsně po čínském Novém roce. To by odpovídalo Ničitelově metodě, ne? Plánuje daleko dopředu.“ Isaac Bell dokázal stěží potlačit vzrušení.

„Wong Lee koupil svůj podíl v prádelně minulý únor. Ale Osgood Hennessy uzavřel svou tajnou dohodu až letos v listopadu. Jak mohl Ničitel už v únoru vědět, že Jižní pacifická dráha získá v listopadu přístup do New Yorku?“

28

„PROSTĚ SE O TÉ SMLOUVĚ NIČITEL NĚKDE DOSLECHL,“ odpověděl Abbott.

„Ne!“ odsekl Bell. „Osgood Hennessy věděl, že musí získat dominantní podíl v Jerseyské centrální dráze v největším utajení, nebo mu v tom jeho konkurenti zabrání. O úmyslech toho starého piráta se nikdo ‚nedoslechne‘, dokud si to on sám nepřeje.“

Bell popadl nejbližší telefon.

„Zamluvte dvě sousedící kupé v expresu Twentieth Century Limited s přímým přípojem do San Franciska!“

„Chceš snad tvrdit, že má Ničitel přístup k vnitřním informacím Jižní pacifické?“ zeptal se Archie.

„Nějak se k nim dostává,“ řekl Bell a popadl kabát a klobouk. „Buďto si nějaký hlupák pustil pusu na špacír, nebo jakýsi špion úmyslně předává informace o Hennessyho plánech. Tak či tak to musí být někdo blízký okruhu Hennessyho spolupracovníků.“

„Nebo přímo jeden z nich,“ dodal Abbott, když se připojil k Bellovi kráčejícímu z kanceláře.

„Rozhodně to nemá daleko na vrchol,“ souhlasil Bell. „Tvým úkolem bude dokončit operaci v Jersey City. Přesuň všechny volné muže do Kaskádového pohoří. Vsadím se, že poté, co neuspěl v New Yorku, udeří Ničitel právě tam. Pak přijeď za mnou, jakmile to půjde.“

„Kdo patří k Hennessyho kroužku?“ zeptal se Archie.

„Ve správní radě má bankéře. Má právníky. A jeho zvláštní vlak táhne spací vozy plné inženýrů a vedoucích pracovníků pracujících na zkratce pod Kaskádovým pohořím.“

„Prověřit je všechny bude trvat celou věčnost.“

„Věčnost nemáme,“ řekl Bell. „Já začnu se samotným Hennessym. Povím mu, co víme, a uvidím, jestli ho něco nenapadne.“

„Takový dotaz bych telegrafu nesvěřoval,“ řekl Archie.

„Proto mám namířeno na západ. Podle toho, co vím, by Ničitelovým špehem mohl být telegrafista. Musím si s Hennessym promluvit tváří v tvář.“

„Proč si neobjednáš zvláštní vlak?“

„Protože by si toho mohl Ničitelův špeh všimnout a přijít na to, že se něco děje. Nestálo by to za den, co bych ušetřil.“

Abbott se usmál. „Tak proto sis objednal dvě vedlejší kupé. Moc chytré, Isaaku. Bude to vypadat, že tě Van Dorn odvolal z případu Ničitel a pověřil jiným úkolem.“

„O čem to mluvíš?“

„Že by ochrana osob?“ odpověděl Archie nevinně. „Konkrétně doprovod jisté dámy z filmového zpravodajství vracející se domů do Kalifornie?“

***

STÁVKA TELEGRAFISTŮ v San Francisku skončila pro jejich odborový svaz katastrofálně. Většina se vrátila do práce, ale někteří telegrafisté a opraváři vedení rozzuření panovačným přístupem společnosti se uchýlili k sabotážím, přestřihovali dráty a podpalovali telegrafní stanice. Jedna banda těch odpadlíků si našla nového investora v Ničiteli, záhadné postavě, která komunikovala prostřednictvím vzkazů a peníze nechávala v úschovnách zavazadel na nádražích. Na jeho rozkaz nazkoušeli celonárodní zhroucení telegrafního systému. V rozhodujícím okamžiku odřízne Osgooda Hennessyho od jeho bankéřů.

Ničitelovi telegrafní technici nacvičovali starou taktiku z občanské války, kdy se na přestřižené dráty napojovaly jiné, které sice nikam nevedly, ale ze země se vedení zdálo být nepoškozené. Bude trvat spoustu dní, než se podaří znovu navázat spojení. Protože severní Kalifornie a Oregon nebyly dosud spojené s východními státy telefonem, zůstával telegraf jediným komunikačním prostředkem po celém kontinentu. Až bude Ničitel připravený, spustí koordinovaný útok, který vrhne přejezd Kaskádového pohoří o padesát let zpátky v čase do dnů, kdy byl nejrychlejším způsobem komunikace dopis poslaný dostavníkem a Pony Expressem.

Mezitím měl pro nespokojené telegrafisty jiné využití.

Jeho útok na Jižní pacifickou v New Yorku skončil katastrofou. To, co mělo být posledním hřebíkem do rakve Jižní pacifické dráhy, proměnil Isaac Bell se svými detektivy málem ve vítězství. Ničitelova snaha zdiskreditovat železniční společnost selhala. A po jeho útoku reagovala Van Dornova agentura rychle a spikla se s novinami, aby vykreslila prezidenta železnice jako hrdinu.

Krvavá nehoda tu situaci zvrátí.

Železnice provozovaly své vlastní telegrafní systémy, aby zajistily hladký a bezpečný pohyb vlaků. Jednokolejné tratě, které stále převládaly, byly rozdělené na úseky s přísnými pravidly vjezdu. Vlak, jenž obdržel povolení vjet do úseku, měl naprostou přednost. Teprve když úsekem projel nebo byl odstaven na vedlejší kolej, mohla být na koleje v protisměru vpuštěna další souprava. Svědectví o tom, že vlak z úseku vyjel, se předávala telegrafem, stejně jako rozkazy ke svedení vlaku na vedlejší kolej. Telegrafem se také potvrzovalo, že souprava na vedlejší koleji bezpečně zastavila.

Ale Ničitelovi telegrafisté by dokázali ty rozkazy zachytit, zastavit a změnit. Touto metodou už jednu kolizi způsobili, náraz vlaku s materiálem do služebního vozu pracovního vlaku v Kaskádovém pohoří, při němž zemřeli dva členové osádky.

Mnohem krvavější nehoda vymaže „vítězství“ Isaaka Bella.

A co mohlo být krvavější než čelní srážka dvou lokomotiv táhnoucích pracovní vlaky plné dělníků? Když jeho vlak do San Franciska zastavil v Sacramentu, uložil v úschovně zavazadel kabelu s pokyny a tlustou obálku s penězi a poslal poštou jízdenku roztrpčenému bývalému odborovému předákovi Rossi Parkerovi.

***

„DOBROU NOC, slečno Morganová.“

„Dobrou noc, pane Belle. Byla to skvělá večeře, děkuji.“

„Mám vám otevřít dveře?“

„To zvládnu.“

Pět hodin poté, co cestující expresu 20th Century Limited prošli po slavném rudém koberci na nádraží Grand Central, se vlak hnal po pláních na západě státu New York rychlostí sto třiceti kilometrů v hodině. Zřízenec v pulmanu, zrak diskrétně odvrácený, se šoural úzkou uličkou kolem kupé a sbíral boty, které spící cestující nechali venku na vyčištění. „No, tak dobrou noc.“

Bell počkal, až Marion vejde do svého kupé a zamkne za sebou. Pak otevřel dveře svého, vyndal z bot vrhací nůž a postavil je do chodby. Rychlost zvuku způsobovala, že led melodicky cinkal o stěny stříbrného kbelíku, kde se chladilo šampaňské Mumm. Bell zabalil mokrou láhev do plátěného ubrousku a schoval si ji za záda.

Uslyšel tiché zaklepání na vnitřní dveře a rychle je otevřel.

„Přejete si, slečno Morganová?“

Marion tam stála v županu, zářivé vlasy jí spadaly na ramena, oči se jí šibalsky leskly a na rtech měla blažený úsměv. „Nemohla bych si půjčit skleničku šampaňského?“

***

KDYŽ SI POZDĚJI šeptali bok po boku v expresu letícím nocí, Marion se zeptala: „Opravdu jsi vyhrál v pokeru milion dolarů?“

„Skoro. Ale půlka z toho byly moje peníze.“

„To je pořád půl milionu. Co s nimi uděláš?“

„Napadlo mě, že bych koupil Cromwellovo sídlo.“

„K čemu?“

„Pro tebe.“

Marion na něho vyvalila oči, zmatená, zvědavá a dychtivá dozvědět se víc.

„Vím, co si myslíš,“ řekl Isaac. „A možná máš pravdu. Ten dům by mohl být plný duchů. Ale jeden starý hlupák, s nímž jsem hrál karty, mi řekl, že pokaždé dá své nové ženě dynamitovou patronu, aby dům přestavěla.“

„Dynamitem?“ Usmála se. „O tom by se dalo uvažovat. Ten dům se mi vždycky zvenčí moc líbil. To, co bylo uvnitř, se mi nelíbilo. Byl tak chladný jako on… Isaaku, předtím jsem cítila, jak jsi sebou trhl. Nejsi zraněný?“

„Ne.“

„A co je tohle?“

Dotkla se velké žluté modřiny na jeho hrudi a Bell mimoděk ucukl. „Jenom pár žeber.“

„Zlomených?“

„Ne, ne… jenom naprasklých.“

„Co se stalo?“

„Narazil jsem ve Wyomingu na dva profesionální boxery.“

„Ty máš čas vyhledávat rvačky, když stíháš Ničitele?“

„To on jim zaplatil.“

„Ach,“ vydechla tiše. Pak se usmála. „Takže krvavý nos? Neznamená to, že jsi mu v patách?“

„Máš dobrou paměť. Ano, byla to ta nejlepší novina za celý týden. Pan Van Dorn si myslí, že jsme ho zahnali na útěk.“

„Ale ty si to nemyslíš?“

„Nechali jsme přísně střežit Hennessyho tratě. Máme ten portrét. Na případu pracují dobří agenti. Brzy musí dojít k průlomu. Otázkou je, jestli se to stane dřív, než udeří znovu.“

„Trénoval jsi s mečem?“ zeptala se jen napůl v žertu.

„V New Yorku jsem měl trénink každý den,“ odpověděl Bell. „Můj starý šermířský mistr mi doporučil jednoho námořního důstojníka, který je moc dobrý. Skvělý šermíř. Učil se ve Francii.“

„Porazil jsi ho?“

Bell se usmál a dolil jí šampaňské. „Řekněme, že ve mně poručík Ash probudil to nejlepší.“

***

JAMES DASHWOOD zaplnil svůj blok seznamem kováren, stájí, autoopraven a strojních dílen, které navštívil s portrétem od dřevorubce. Seznam právě dosáhl sta položek. Znechucený a unavený řečmi o Bronco Billovi Andersonovi zatelegrafoval panu Bellovi hlášení, že prošel všechna města, vesnice a osady v okresu Los Angeles, od Glendale na severu přes Montebello na východě po Huntington Park na jihu. Žádný kovář, mechanik ani stroj nik kresbu nepoznal, natož aby přiznal, že vyrobil z kotvy hák.

„Jdi na západ, mladý muži,“ zatelegrafoval Isaac Bell zpět. „A nezastavuj se, dokud tvůj klobouk nepopluje po mořských vlnách.“

Což ho toho odpoledne přivedlo tramvajovou linkou Červený vlak do Santa Moniky na pobřeží Tichého oceánu. Netypicky pro něho promarnil několik minut procházkou po Benátském molu, aby se nadýchal slaného vzduchu a prohlédl si dívky koupající se v nízkém příboji. Dvě z nich v pestrobarevných úborech měly nohy nahé skoro až po kolena. Běžely k dece rozprostřené vedle záchranného člunu, který ležel na pláži připravený ke spuštění po písku na vodu. Dashwood si všiml dalšího člunu zahaleného jemným oparem asi tři čtvrtě kilometru dál po pláži. Každý měl určitě pod plachtou kotvu. V duchu se vypeskoval za to, že si na Santa Moniku nevzpomněl už dřív, narovnal svá hubená ramena a spěchal do města.

První místo, kam vstoupil, se velice podobalo mnoha nájemním stájím, které už navštívil. Byla to rozlehlá dřevěná stavba, dost velká na to, aby se tam vešly různé bryčky a vozy k pronajmutí, se stáními pro množství koní a novou dílnou vybavenou svěráky, mazacími pistolemi a řetězovými zvedáky na opravy motorů. Posedávala tam parta zívajících chlapů: stájníci, čeledíni, automechanici a svalnatý kovář. Dashwood už tou dobou viděl dost takových typů, aby se jimi nenechal zastrašit.

„Kůň nebo auto, mladej?“ křikl na něho jeden z nich.

„Podkovy,“ odpověděl James.

„Tohle je kovář. Je to na tobě, Jime.“

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdravil James a pomyslel si, že ten kovář vypadá nerudně. Na to, jak byl mohutný, měl hodně propadlé tváře. Oči měl zarudlé, jako by špatně spal.

„Co pro vás můžu udělat, mladíku?“

Dashwood se už poučil, že musí klást své otázky v soukromí. Později ukáže portrét celé skupině. Ale kdyby se začal vyptávat přímo před ostatními, zvrhlo by se to v debatu, která by připomínala hádku v saloonu.

„Můžeme jít ven? Chci vám něco ukázat.“

Kovář pokrčil nahrbenými rameny, vstal z přepravky na mléko, na které seděl, a následoval Jamese Dashwooda ven k nově namontované benzinové pumpě.

„Kde máte koně?“ zeptal se.

Dashwood mu podal ruku. „Jsem taky Jim. James Dashwood.“

„Myslel jsem, že chcete podkovy.“

„Poznáváte tohoto muže?“ zeptal se Dashwood a zvedl kresbu s vousy. Sledoval kovářův obličej a mile ho překvapilo, když sebou muž trhl a zatvářil se nešťastně.

Dashwoodovi poskočilo srdce. Tohle byl ten kovář, který vyrobil hák, jenž vykolejil Coast Line Limited. Tenhle muž viděl Ničitele.

„Kdo jste?“ zeptal se kovář.

„Vyšetřovatel z Van Dornovy agentury,“ odpověděl James hrdě. Pak už si jen uvědomil, že leží na zádech na zemi a kovář pádí pryč uličkou.

„Stůj!“ vykřikl Dashwood, vyskočil na nohy a pustil se do pronásledování. Na to, jak byl mohutný, běžel kovář rychle a překvapivě hbitě a neztrácel rychlost při divokém kličkování uličkami, přes zadní dvorky, kde strhával prádlo pověšené na šňůrách, kolem přístřešků na dříví a nářadí a přes zahrady do nějaké ulice. Neměl však vytrvalost mladíka, který nekouřil a nepil. Jakmile se ocitli na otevřeném prostranství, dohnal ho Dashwood o několik bloků dál. „Stůj!“ křičel stále, ale nikdo na chodnících se neodvážil postavit do cesty tak velkému chlapovi. V dohledu nebyl ani žádný konstábl či hlídač.

Dohonil ho před presbyteriánským kostelem v ulici lemované stromy. Na chodníku postávali muži středního věku v oblecích, pastor s kolárkem, sbormistr svírající notové osnovy a jáhen držící pod paží účetní knihy kongregace. Kovář prolétl kolem nich s Jamesem v těsném závěsu.

„Stůj!“

Když už byl James Dashwood jen asi metr pozadu, skočil šipku. Za letu to schytal patou boty do brady, ale i tak se mu podařilo obejmout kováři hubenýma rukama kotníky. Svalili se na chodník, odkutáleli na trávník a vyhrabali na nohy. James se pověsil kováři na paži, která byla stejně široká jako stehno mladého detektiva.

„Když už jste ho chytil,“ zavolal na něho jáhen, „co s ním budete dělat?“

Odpověď přišla od kováře v podobě široké pěsti s tvrdými klouby. Když se James Dashwood probral, ležel na trávě a tři muži v oblecích se na něho zvědavě dívali.

„Kam šel?“ zeptal se James.

„Utekl.“

„Kam?“

„Asi tam, kam chtěl. Jste v pořádku, synu?“

James Dashwood se potácivě postavil na nohy a otřel si z obličeje krev kapesníkem, který mu dala matka, když odjížděl do San Franciska pracovat pro Van Dornovu agentům.

„Zná někdo z vás toho muže?“

„Myslím, že je to kovář,“ řekl sbormistr.

„Kde bydlí?“

„To nevím,“ odpověděl a pastor dodal: „Proč to nenecháte být, ať už je to cokoliv? Než dojdete k úhoně.“ Dashwood se odpotácel zpátky do stájí. Kovář tam nebyl. „Proč Jim utekl?“ zeptal se mechanik. „Nevím. Povězte mi to vy.“

„V poslední době se chová divně,“ řekl stájník. „Přestal pít,“ ozval se další. „Tím to bude,“ zasmál se čeledník.

„Ty ženské z kostela mají další oběť. Chudák Jim. Jestli to tak půjde dál, nebude chlap na ulici v bezpečí, když bude zrovna zasedat Ženská křesťanská unie pro abstinenci.“

S tím začali čeledíni, stájníci a mechanici zpívat píseň, kterou James nikdy neslyšel, ale oni ji, zdálo se, znali všichni:

Sláva večeři pro abstinenty

s vysokými sklenicemi s vodou

a kafem a čajem po jídle –

a mně, co stojí před hospodou!

James vytáhl další výtisk portrétu. „Poznáváte toho muže?“ Dočkal se jen sborového „ne“. Byl připravený na dalšího „Bronco Billa“ nebo dva, ale zjevně nikdo z nich nechodil do kina. „Kde Jim bydlí?“ zeptal se. Nikdo mu to nepověděl.

Šel na policejní stanici v Santa Monice, kde ho postarší strážník dovedl k veliteli. Byl to asi padesátiletý upravený muž v tmavém obleku a s vlasy přistřiženými po straně v moderním stylu. Dashwood se představil. Velitel reagoval srdečně a řekl, že moc rád pomůže Van Dornovu agentovi. Pověděl Dashwoodovi, že se kovář jmenuje Higgins a bydlí v pronajatém pokoji nad stájemi. Kde by se mohl schovávat? O tom neměl velitel ani ponětí.

Dashwood se zastavil v kanceláři Western Union, aby zatelegrafoval do Sacramenta zprávu, která měla být přeposlána Isaaku Bellovi tam, kde se právě nachází. Pak chodil až do tmy po ulicích v naději, že někde zahlédne svého muže. V jedenáct, když už odjela poslední tramvaj do Los Angeles, se rozhodl, že si pronajme pokoj v hotelu pro turisty, aby mohl vyrazit na lov hned časně ráno.

***

OSAMÉLÝ JEZDEC na lesklém hnědákovi vyjel na hřeben, odkud byl výhled na jednokolejnou trať Jižní pacifické jižně od hranice s Oregonem. Tři muži shromáždění okolo telegrafního sloupu vmáčknutého mezi koleje a opuštěnou stodolu s plechovou střechou zahlédli jeho siluetu rýsující se proti jasně modré obloze. Jejich velitel sundal stetson a zamával jím v širokém kruhu nad hlavou.

„Hej, co to děláš, Rossi? Nemávej mu, jako bys ho zval sem dolů.“

„Já ho sem nezvu,“ řekl Ross Parker. „Mávám na něho, aby jel pryč.“

„Jak má poznat ten rozdíl?“

„Sedí na koni jako honák. A honák zatraceně dobře pozná, když mu zloději dobytka signalizují Starej se o své a kliď se odsud“

„My nekrademe dobytek. Ani jsem tady žádný neviděl.“

„Princip je stejný. Pokud ten chlap není úplný trouba, nechá nás na pokoji.“

„Co když nenechá?“

„Ustřelíme mu hlavu.“

Zatímco Ross zasvěcoval Andyho, městského floutka ze San Franciska, do tajů signálů, obrátil jezdec koně a zmizel z dohledu za hřebenem. Všichni tři se vrátili k práci. Ross přikázal Lowellovi, opraváři vedení, aby vylezl na sloup se dvěma dlouhými dráty připevněnými k Andyho telegrafnímu klíči.

Kdyby byl ten kovboj na hřebeni přijel blíž, viděl by, že na telegrafní četu roku 1907 byli neobvykle dobře vyzbrojení. Desetiletí po indiánských útocích si Ross Parker pověsil na opasek pouzdro s revolverem ráže .45 a za sedlem měl připevněnou winchestrovku. Lowell se ozbrojil brokovnicí s upilovanou hlavní pověšenou na zádech tak, aby na ni snadno dosáhl. Dokonce i ten kluk z města, telegrafista Andy, měl za opaskem revolver ráže .38. Koně uvázali do stínu skupinky stromů, protože přijeli napříč krajinou místo po kolejích na drezíně.

„Zůstaň tam!“ poručil Ross Lowellovi. „Nebude to trvat dlouho.“ Usadil se s Andym u zdi stodoly.

Ve skutečnosti to bylo skoro hodinu před tím, než Andyho klíč začal cvakat, jak přijímal rozkazy výpravčího určené pro operátora ve Weedu, severně od nich. Tou dobou se už všichni tři opírali o stodolu a podřimovali na slunci chránění před studeným větrem.

„Co to říká?“ zeptal se Ross.

„Výpravčí posílá rozkazy operátorovi ve Weedu. Přikazuje mu, ať dá signál nákladnímu vlaku jedoucímu na jih, aby v Azalee uhnul na vedlejší kolej.“ Ross se podíval do svého výtisku jízdního řádu.

„Dobře. Pracovní vlak směřující na sever projede Azaleou za hodinu a půl. Změň příkaz, že má nákladní vlak na jih volno až do Dunsmuiru.“

Andy splnil přání a zařídil, aby se strojvůdce vlaku mířícího na jih dozvěděl, že do Dunsmuiru je trať volná, přestože po ní ve skutečnosti uháněl na sever vlak plný dělníků. Jako zkušený telegrafista napodobil styl „dávání“ dunsmuirského výpravčího, aby si operátor ve Weedu neuvědomil, že zprávu poslal někdo jiný.

„Tak jo. Chtějí vědět, co se stalo s vlakem, který má podle jízdního řádu jet na sever.“ Spoje v jízdním řádu měly před zvláštními spoji přednost.

Ross byl na tohle připravený. Neobtěžoval se ani otevřít oči.

„Pověz jim, že vlak na sever právě hlásil telegrafonem, že stojí na vedlejší koleji v Shasta Springs se spálenou ložiskovou skříní.“

Tato falešná zpráva naznačovala, že souprava jedoucí na sever má poruchu a její posádka sjela z hlavní koleje na vedlejší. Pak strojvůdce došel k telegrafním drátům s pět a půl metru dlouhým „rybářským prutem“ převáženým ve služebním voze, kterým se k vedení připojoval přenosný telegrafon, přístroj umožňující jednoduchou hlasovou komunikaci. Operátor ve Weedu vysvětlení přijal a předal falešné rozkazy, které pošlou proti sobě dva vlaky v kolizním kurzu.

„Vylez tam, Lowelle,“ přikázal Ross, ale ani teď oči neotevřel. „Sundej ty dráty. Jsme hotoví.“

„Lowell je za stodolou,“ řekl Andy. „Šel se vyčůrat.“

„To je od něho ohleduplné.“

Všechno šlo přesně podle plánu, dokud se zpoza rohu stodoly nevysunula hlaveň pušky a nepřitiskla se telegrafistovi k hlavě.

29

MELODICKÝ HLAS POMALU PRONESL: „ZRUŠ TEN ROZKAZ, KTERÝ jsi právě poslal.“

Telegrafista užasle vzhlédl do zamračených orlích rysů Van Dornova agenta „Texase“ Walta Hatfielda. Za ním stál lesklý hnědák, nehybný jako socha. „A v případě, že myslíte na tohle, tak ano, znám Morseovu abecedu. Když změníš jediné slovo, ustřelím ti hlavu a pošlu to sám. A pokud jde o vás, mistře,“ promluvil Hatfield na Rosse Parkera, jehož ruka se kradmo blížila k pouzdru, „neudělej žádnou chybu, nebo už nebudete mít čas udělat další.“

„Ano, pane,“ řekl Ross a zvedl ruce nad hlavu. Kromě winchestrovky, kterou mířil Andymu na hlavu, měl Texas ještě dva šestiraňáky v naolejovaných pouzdrech pověšených nízko na bocích. Jestli nebyl pistolník, rozhodně se tak oblékal.

Andy se mu také rozhodl věřit. Rychle vyťukal zrušení falešného rozkazu.

„A teď pošli ten původní, který jste vy lumpové zachytili.“

Andy poslal pravé rozkazy, které posílaly vlak jedoucí na jih na vedlejší kolej v Azalee, kde měl počkat, až projede pracovní spoj na sever.

„Mnohem lepší,“ utrousil Hatfield. „Nechceme přece, aby lokomotivy udělaly berany, berany duc, že ne?“

Jeho úsměv byl stejně příjemný jako jeho melodický hlas. Jeho oči však byly temné jako hrob.

„A teď mi, pánové, pěkně povězte, kdo vám zaplatil za tenhle zbabělý čin.“

„Zahoď to.“

Údržbář Lowell se nehlučně vynořil zpoza stodoly se svou brokovnicí se širokou hlavní.

Walt Hatfield nepochyboval, že by ho ten muž s brokovnicí rozstřílel na kusy, kdyby se nebál, že stejnou dávkou broků nedopatřením zabije své parťáky. Walt proklel svou hloupost – nedalo se to jinak nazvat, protože i když ho neviděl, mělo ho napadnout, že tam bude ještě třetí muž, aby vylezl na sloup – a udělal, k čemu byl vyzván.

Upustil pušku. Všechny oči se na okamžik stočily k oceli, která zazvonila o kámen.

Hatfield uskočil stranou a oslepující rychlostí tasil své šestiraňáky. Vypálil na Lowella dobře mířenou kulku, která údržbáři provrtala srdce. Ale těsně předtím, než zemřel, stiskl Lowell spouště brokovnice. Obě hlavně zarachotily a těžké olověné broky se zavrtaly do Andyho a málem roztrhly telegrafistu v půli.

Ross už běžel ke svému koni. Andy upadl na Hatfieldovu pušku, a než se Texasovi podařilo dostat ji zpod těla, Ross už nasedl a ujížděl pryč. Hatfield zvedl zbraň kluzkou krví a jednou vypálil. Usoudil, že prchajícího poranil, protože Ross zavrávoral v sedle. Ale tou dobou už byl mezi stromy.

„Zatraceně,“ zamumlal Hatfield. Jediný pohled na těla mu prozradil, že ani jeden z mužů už o Ničiteli nepromluví. Vyskočil na svého hnědáka, zařval „za ním“ a pobídl velkého koně do trysku.

***

MARION MORGANOVÁ políbila Isaaka Bella v Sacramentu na rozloučenou. Pokračovala do San Franciska, zatímco on měl přesednout do vlaku jedoucího na sever do Kaskádového pohoří. Její slova na rozloučenou zněla: „Nevzpomínám si, že bych si cestu vlakem někdy užila víc.“

Když se Bell půl dne nato potuloval po nádraží v Dunsmuiru, napočítal uklidňující množství železničních policistů hlídajících klíčové výhybky, točnu a kanceláře výpravčích. Na stanici si promluvil se dvěma Van Dornovými agenty v tmavých oblecích a buřinkách, kteří ho vzali na rychlou prohlídku různých kontrolních stanovišť, která založili. Spokojený s tím, co viděl, se zeptal, kde najde Texase Walta Hatfielda.

Hlavní ulice Dunsmuiru, Sacramento Avenue, byla bahnitá cesta rozjezděná koly povozů. Na jedné straně stály dřevěné domy a obchody oddělené od bahna úzkým prkenným chodníkem. Druhou stranu lemovaly koleje Jižní pacifické, řady telegrafních a elektrických sloupů a ledabyle rozházené kolny a skladiště. Hotel byla dvouposchoďová budova s verandami přečnívajícími nad chodník. Bell našel Hatfielda v hale, jak popíjí whisky z čajového hrnku. Na čele měl obvaz a pravou ruku v pásce. „Omlouvám se, Isaaku. Zklamal jsem tě.“

Pověděl Bellovi, že při objížďce kontrolních stanovišť, která zřídil podél zranitelné trati, zahlédl něco, co z dálky vypadalo jako pokus sabotovat telegrafní vedení. „Nejdřív jsem myslel, že přestřihují dráty. Ale když jsem se dostal blíž, uviděl jsem, že připojili klíč, a došlo mi, že přijímají rozkazy pro vlaky s úmyslem způsobit srážku.“

Nemotorně poposedl na židli, zjevně rozbolavělý od hlavy k patě, a přiznal: „Taky jsem si nejdřív myslel, že jsou jenom dva. Zapomněl jsem, že musejí mít technika, který vyleze na sloup, a ten chlap mě zaskočil. Podařilo se mi z toho maléru dostat, ale dva z nich při tom bohužel umřeli. Třetí utekl. Napadlo mě, že to byl šéf, tak jsem se za ním rozjel v domnění, že toho bude vědět hodně o Ničiteli. Trefil jsem ho z pušky, ale ne tak dobře, abych mu zkazil mušku. Ten parchant pode mnou zastřelil koně.“

„Možná mířil na tebe a místo toho trefil koně.“

„Je mi to líto, Isaaku. Připadám si jako úplný pitomec.“

„Na tvém místě bych se cítil stejně,“ řekl Bell. Pak se usmál. „Ak nezapomínejme na to, že jsi zabránil čelní srážce dvou vlaků, z nichž jeden byl plný dělníků.“

„Ten darebák pořád cení zuby,“ opáčil Hatfield zachmuřeně. „Zastavit Ničitele neznamená chytit ho.“

Bell věděl, že má pravdu. Ale když se druhý den setkal s Osgoodem Hennessym na konci rozestavěné trati, díval se na to prezident Jižní pacifické také z té lepší stránky, částečně proto, že stavba měla už zase náskok proti plánu. Poslední dlouhý tunel na trase k mostu přes Kaskádový kaňon – tunel 13 – byl už skoro proražený.

„Porážíme ho v každém souboji,“ jásal Hennessy. „V New Yorku to bylo zlé, ale všichni vědí, že to mohlo dopadnout mnohem hůř. Jižní pacifická z toho vyšla čistá jako lilie. Teď vaši chlapci odvrátili katastrofální srážku. A říkáte, že jste na stopě tomu kováři, který vyrobil hák na vykolejení Coast Line Limited.“

Bell ho už seznámil s tím nejdůležitějším z Dashwoodovy zprávy, totiž že uprchlý kovář musel něco vědět o tom háku a tudíž i o Ničiteli. Bell přikázal Larrymu Sandersovi, aby poskytl Dashwoodovi plnou podporu losangeleské kanceláře Van Dornovy agentury při stíhání kováře, který zmizel beze stopy. Dalo se předpokládat, že při nasazení všech mužů z tamní pobočky agentury se ho brzy podaří dopadnout.

„Ten kovář by vás mohl dovést rovnou k Ničiteli,“ řekl Hennessy.

„V to doufám,“ přitakal Bell.

„Připadá mi, že jste toho vraždícího radikála zahnali na útěk. Když mu budete šlapat na paty, nezbude mu čas dělat problémy.“

„Doufám, že máte pravdu, pane. Ale nesmíme zapomínat, jak je Ničitel důvtipný. A plánuje hodně, hodně dopředu. Víme, že svého komplice pro útok v New Yorku najal skoro před rokem. Proto jsem přejel kontinent, abych vám mohl položit jednu otázku mezi čtyřma očima.“

„O co jde?“

„Ujišťuji vás, že mluvíme zcela důvěrně. Na oplátku vás musím požádat, abyste byl naprosto upřímný.“

„To se rozumí od samého začátku,“ zavrčel Hennessy. „Na co se sakra chcete zeptat?“

„Kdo mohl vědět o vašich plánech na získání kontrolního balíku v Jerseyské centrální dráze?“

„Nikdo.“

„Nikdo? Ani nějaký právník nebo bankéř?“

„Musel jsem si hodně hlídat karty.“

„Ale tak komplikovaný podnik si jistě vyžádal pomoc různých expertů.“

„Různými částmi smlouvy jsem pověřoval různé právníky. Stejné to bylo s bankéři. Kdyby se zpráva o mém plánu dostala ven, J. P. Morgan a Vanderbilt by se na mě sesypali jako laviny. Čím déle jsem to držel v tajnosti, tím větší jsem měl šance, že chytím Jerseyskou centrální do lasa.“

„Takže žádný právník ani bankéř si nemohl sestavit celkový obraz?“

„Správně… I když,“ dodal Hennessy, „někdo opravdu chytrý by si dokázal dát dvě a dvě dohromady.“

Bell vytáhl svůj zápisník.

„Jmenujte prosím ty bankéře a právníky, kteří toho mohli vědět dost, aby uhodli vaše záměry.“

Hennessy vypálil čtyři jména a neopomněl zdůraznit, že jen u dvou z nich by se dalo předpokládat, že si udělají celkový obraz. Bell si je zapsal.

„Nemluvil jste o své chystané dohodě se svými inženýry a stavebními inspektory, kteří se měli ujmout vedení nové trati?“

Hennessy zaváhal. „Do jisté míry. Ale i jim jsem poskytl jen tolik informací, kolik bylo třeba k jejich práci.“

„Dal byste mi jména těch, kteří mohli na základě těch informací pochopit vaše úmysly?“

Hennessy se zmínil o dvou inženýrech. Bell si je zapsal a zavřel zápisník. „Věděla o tom Lillian?“

„Lillian? Samozřejmě. Ale ta by to nevyslepičila.“

„Paní Comdenová?“

„Stejné jako s Lillian.“

„Podělil jste se o své plány se senátorem Kincaidem?“

„S Kincaidem? Vy snad žertujete. Jistěže ne, proč také?“

„Abyste získal jeho pomoc v Senátu.“

„Pomáhá mi, když mu řeknu, aby mi pomohl. Nemusí mít informace z první ruky.“

„Proč jste řekl jistěže ne?“

„Ten chlap je trouba. Myslí si, že nevím, že se kolem mě potlouká jenom proto, aby se dvořil mé dceři.“

Bell si zatelegrafoval o Van Dornova kurýra, a když dorazil, předal mu zapečetěný dopis pro kancelář v Sacramentu, v němž požadoval okamžité vyšetřování hlavního inženýra Jižní pacifické, Lillian Hennessyové, paní Comdenové, dvou bankéřů, dvou právníků a senátora Charlese Kincaida.

30

PRACOVNÍ VLAK JEDOUCÍ NA JIH, KTERÝ VEZL STOVKY VYČERPANÝCH mužů na třídenní zotavení po čtyřech týdnech nepřetržité práce, byl odstaven na vedlejší kolej, aby nechal projet na sever vlak s materiálem. Čekali, aby mohli vystoupat serpentinami v Diamantovém kaňonu osmdesát kilometrů od tunelu 13. Vedlejší kolej byla vysekána do stěny kaňonu na úpatí příkrého svahu a široký oblouk trati umožňoval dobrý výhled na koleje vedoucí paralelně vysoko nad nimi. To, co muži spatřili, je mělo strašit až do konce života.

Lokomotiva táhnoucí dlouhou šňůru krytých i otevřených vagonů byla těžká 2-8-0 Consolidation. Byl to horský soumar s osmi poháněnými koly. Na tom mírném svahu vysekaném do stěny kaňonu se spřáhla spojující její poháněná kola míhala jako šmouhy, když vjela do zatáčky rychlostí asi pětašedesáti kilometrů v hodině. Unavení dělníci klimbající na tvrdých lavicích ve vlaku odstaveném na vedlejší koleji si jí moc nevšímali, ale ti, kteří přece vzhlédli, uviděli, jak se kouř táhne za lokomotivou projíždějící vysoko nad nimi. Jeden dokonce prohodil k dřímajícímu příteli: „Valí si to, jako kdyby ji řídil sám starej Hennessy.“

Přední podvozek lokomotivy, nízká stabilizační kola, která bránila kolébání v takové rychlosti, zahvízdal, když stroj vjel do zatáčky. Její strojvůdce znal trať jako hřbet vlastní dlaně a tahle konkrétní zatáčka na okraji Diamantového kaňonu byla místem, kde ani za mák nestál o to slyšet skřípění volné kolejnice. „Ten zvuk se mi ani trochu nelíbí,“ řekl svému topiči. V následujícím zlomku vteřiny, dlouho před tím, než mohl dokončit větu, natož ubrat rychlost, najelo první poháněné kolo stodvacetitunové lokomotivy na volnou kolejnici, která se s hlasitou ranou vylomila z pražců.

Kolejnice osvobozené od dřevěných pražců, které je držely pevně ve vzdálenosti sto čtyřicet tři a půl centimetru od sebe, se rozjely do stran. Všechna čtyři poháněná kola na vnější straně zatáčky spadla z oceli a lokomotiva se řítila přímo kupředu rychlostí pětašedesáti kilometrů v hodině a kolem ní pršely rozdrcené kameny, kusy dřeva a přelomené hřeby.

Mužům, kteří to sledovali z pracovního vlaku na vedlejší koleji u dna kaňonu, to připadalo, jako by nákladní vlak řítící se nad jejich hlavami měl vlastní rozum a rozhodl se letět. Ti, co přežili, ještě po letech vzpomínali, že trvalo neuvěřitelně dlouho, než zemská přitažlivost získala navrch. Několik z nich objevilo víru a přesvědčení, že bůh pomohl nákladnímu vlaku doletět tak daleko, že se většina soupravy dostala za pracovní vlak, než se svalila dolů z hory. V té chvíli však to, co viděli, když vzhlédli ke zdroji toho hrozného dunění, byla lokomotiva 2-8-0 Consolidation, která se převrátila přes okraj útesu a valila se na ně s padesáti zavřenými i otevřenými nákladními vagony, jež lámaly stromy a vytrhávaly balvany ze svahu jako dlouhý černý bič.

Většina si pamatovala ten hluk. Začal jako vzdálená bouře, sílil do řevu laviny a skončil, zdálo se, že o několik hodin déle, ostrým, uši drásajícím rachotem oceli a dřeva pršícího na stojící pracovní vlak. A nikdo nezapomněl na ten strach.

***

ISAAC BELL dorazil na místo během pár hodin.

Zatelegrafoval Hennessymu, že to vykolejení byla nejspíš jen nehoda. Nenašel se žádný důkaz, že si Ničitel pohrál s kolejemi. Musel však připustit, že těžká Consolidation tak poničila místo, kde vylétla z trati, že bylo nemožné s jistotou rozhodnout mezi úmyslným vytažením hřebů a náhodným uvolněním kolejnice. Ale pečlivě sepisovaná hlášení železniční policie Jižní pacifické dráhy potvrzovala, že oblast střežily hlídky na koních a drezínách. Bell došel k závěru, že je nepravděpodobné, aby se sabotér dostal tak blízko a udeřil v Diamantovém kaňonu.

Hennessy, rozlícený tím, že vykolejení vlaku zneklidnilo jeho dělníky, poslal Franklina Moweryho, stavebního inženýra, kterého povolal z důchodu kvůli stavbě mostu přes Kaskádový kaňon, aby prohlédl vrak. Mowery kulhal podél zničené trati a ztěžka se opíral o paži svého obrýleného asistenta. Byl to výřečný starý pán – narozený, jak řekl Bellovi, v roce 1837, když byl Andrew Jackson ještě prezidentem. Tvrdil, že byl při tom, když první transkontinentální železnice propojila východ a západ v Promontory Pointu v Utahu roku 1869. „Už je to skoro čtyřicet let. Jak ten čas letí. Těžko uvěřit, že jsem toho dne byl ještě mladší než tenhle dareba, který mi pomáhá chodit.“

Poplácal svého asistenta láskyplně po rameni. Eric Soares, jehož brýle s drátěnými obroučkami, výrazné oči, vysoké čelo, úzká brada a tenký, navoskovaný knírek z něho na první pohled dělaly spíš básníka či malíře než stavebního inženýra, mu věnoval mazaný úsměv.

„Co si myslíte, pane Mowery?“ zeptal se Bell. „Byla to nehoda?“

„Těžko říct, synu. Pražce jsou rozsekané na třísky, není tu jediný kus dost velký na to, aby se na něm mohly zachovat stopy po nějakém nástroji. Hřeby ohnuté nebo rozlomené ve dví. Připomíná mi to jedno vykolejení, které jsem viděl v třiaosmdesátém roce. Šlo o soupravu osobních vagonů sjíždějící ze svahu pohoří Sierra. Zadní vozy se teleskopicky zaklínily do předních jako tamhle ten služební vůz do toho nákladního vagonu.“

Vysoký detektiv a dva inženýři vážně pohlédli na služební vůz zasunutý do nákladního jako narychlo sbalený kufr.

„Co nahlásíte panu Hennessymu?“ zeptal se Bell.

Mowery dloubl do Erika Soarese. „Co bychom mu měli říct, Eriku?“

Soares si sundal brýle, krátkozrace se rozhlédl kolem, pak si klekl na kolena a pozorně si prohlédl jeden pražec zničený koly lokomotivy.

„Je to, jak říkáte, pane Mowery,“ přitakal. „Jestli opravdu někdo vytáhl hřeby, nezachovaly se žádné stopy po nástroji.“

„Ale domnívám se,“ prohlásil Mowery, „že starý pán neuslyší rád, že viníkem bylo zanedbání údržby, že, Eriku?“

„Ne, pane Mowery,“ odpověděl Eric s dalším mazaným úsměvem. Bell si všiml, že se jejich přátelství zdá být založené na tom, že se Mowery chová jako strýček a Soares jako oblíbený synovec.

„Ani neuvítá spekulace, že vinou spěchu při stavbě trati najela rozjetá lokomotiva na slabé místo, je to tak, Eriku?“

„To neuvítá, pane Mowery.“

„Kompromis, pane Belle, je podstata stavebnictví. Vzdáme se jedné věci, abychom získali jinou. Když stavíme příliš rychle, riskujeme konstrukční vady. Když moc pomalu, nikdy práci nedokončíme.“

Eric vstal, znovu zastrčil nožičky brýlí za uši a pokračoval v proslovu svého učitele.

„Když postavíme stavbu tak pevnou, že vydrží všechno, je příliš těžká. Když ji postavíme lehkou, je příliš slabá.“

„Eric je metalurg,“ vysvětlil Mowery a zasmál se. „Ví, o čem mluví. Zná čtyřicet druhů oceli, které za mých časů ani neexistovaly.“

Bell stále studoval slisovaný vrak služebního vozu zatlačený do nákladního vagonu, když přišel na zajímavý nápad. Tihle muži byli technici. Znali výrobu různých věcí.

„Dokázali byste vyrobit meč, který by mohl být nejdřív krátký a pak se prodloužit?“ zeptal se.

„Prosím?“

„Mluvili jste o zasunování a o oceli a mě napadlo, zda by se čepel meče mohla ukrýt sama do sebe a v případě potřeby se vysunout.“

„Jako třeba divadelní rekvizita?“ zeptal se Mowery. „Když se zdá, že byl herec probodnut, ale ve skutečnosti se čepel zasunula do sebe?“

„Jen s tím rozdílem, že tahle se nezasouvá, ale naopak vysunuje.“

„Vyrobit se dá všechno, když máte peníze,“ odpověděl Eric. „Problém by však byl v tom, že by taková zbraň nebyla moc pevná.“

„A co tak pevná, aby projela lidským tělem?“

„Zcela jistě by se takovým ostřím dalo bodnout, aby proniklo masem. Ale nevydrželo by laterální úder.“

„Laterální úder?“

Mowery to vysvětlil. „Eric má na mysli, že by to neodolalo sekání, jako když šermuje meč proti meči.“

„Aha,“ řekl Bell. „Myslíte ostrý úder, kterým vychýlíte protivníkův meč do strany.“

„Slevíte na pevnosti ve prospěch kompaktnosti. Dva nebo tři kratší kusy oceli nemohou být tak pevné jako jeden. Proč se ptáte, pane Belle?“

„Byl jsem zvědavý, co by to obnášelo vyrobit nůž, který by se dal změnit v meč.“

„Bylo by to překvapivé pro člověka na jeho funkčním konci,“ konstatoval Mowery suše.

Stavitel mostů se naposledy rozhlédl kolem a opřel se o Erikovu paži.

„Pojďme, Eriku. Už to nebudeme protahovat. Musím nahlásit starému pánovi přesně to co pan Bell, což je přesně ten závěr, který starý pán nebude chtít slyšet. Nikdo nemůže vědět, co se stalo. Ale nenašli jsme důkazy sabotáže.“

Když Mowery podal své hlášení, zeptal se rozzuřený Osgood Hennessy hlubokým, nebezpečným hlasem: „Ten strojvůdce se zabil?“

„Má jenom pár povrchních škrábnutí. Musí to být ten nejšťastnější strojvůdce na světě.“

„Vyhoďte ho! Jestli to nebyla sabotáž, musela vykolejení zavinit vysoká rychlost. To ukáže ostatním, že nehodlám tolerovat neopatrné strojvůdce, kteří riskují jejich životy.“

Ale propuštění strojvůdce neuklidnilo vyděšené dělníky pracující na dokončení zkratky pod Kaskádovým pohořím. Bylo jim jedno, jestli vykolejení způsobila nehoda nebo sabotér, i když se přikláněli spíš k tomu, že Ničitel opět udeřil. Policejní špehové hlásili, že se v táboře mluví o stávce.

„Stávka!“ zaduněl mrtvičný Hennessy. „Dávám jim maximální mzdy. Co ještě chtějí?“

„Chtějí se vrátit domů,“ vysvětlil Isaac Bell. Udržoval si přehled o náladě dělníků díky tomu, že posílal agenty v přestrojení do jídelen a saloonů, čímž mohl posoudit dopad Ničitelových útoků na dělníky Jižní pacifické. „Bojí se jezdit pracovními vlaky.“

„To je šílené. Právě prorážím poslední kus tunelu před mostem.“

„Říkají, že se ze zkratky pod Kaskádovým pohořím stala nejnebezpečnější trať na světě.“

Bell musel uznat, že Ničitel tohle kolo paradoxně vyhrál, ať už se na tom nějak podílel či ne.

Starý muž sklonil hlavu do dlaní. „Bože na nebesích, kde mám sehnat teď před zimou tisíc mužů?“ Vztekle vzhlédl. „Sežeňte jejich vůdce. Pár jich zavřete do vězení. Zbytek přijde k rozumu.“

„Mohl bych navrhnout lepší způsob?“ zeptal se Bell.

„Ne! Vím, jak potlačit stávku.“ Obrátil se k Lillian, která ho napjatě sledovala. „Sežeň mi Jethroa Watta. A pošli telegram guvernérovi. Do rána tady chci vojsko.“

„Pane,“ řekl Bell, „právě jsem přišel z tábora. Ovládl ho strach. Wattová policie přinejlepším vyprovokuje nepokoje a přinejhorším přinutí mnoho mužů k odchodu. Vojsko to ještě zhorší. Nemůžete vyděšené muže přinutit silou, aby pracovali. Ale můžete se pokusit zmírnit jejich strach.“

„Jak to myslíte?“

„Povolejte sem Jethroa Watta. Ať s sebou přiveze pět set policistů. Ale dejte jim za úkol hlídání trati. Zajistěte ji tak, aby bylo patrné, že vy, ne Ničitel, ovládáte každý metr kolejí odsud až po tunel 13.“

„To nevyjde,“ oponoval Hennessy. „Ti agitátoři se s tím nespokojí. Chtějí prostě stávkovat.“

Nakonec promluvila Lillian.

„Zkus to, otče.“

A starý pán poslechl.

Během jediného dne byl každý kilometr trati střežený a každý kilometr podrobený zevrubné kontrole soustřeďující se na slabá místa a zakopané výbušniny. Stejně jako v Jersey City, kde Van Dornovi agenti zatkli při pátrání po Ničitelových komplicích různé zločince, tady, při hledání známek sabotáže, objevily traťové čety několik poškozených míst a opravily je.

Bell nasedl na koně a projel přes třicet kilometrů trati. Vrátil se na lokomotivě, spokojený, že se ten nejnovější úsek, původně nejnebezpečnější na Západě, stal nejlépe udržovaným. A nejlépe střeženým.

***

NIČITEL JEL na kupcově voze taženém dvěma silnými mulami. Měl záplatovanou a vybledlou plachtu nataženou přes sedm půlkruhových vzpěr. Pod plachtou byly naskládané hrnce, pánve a vlněná látka, sůl, sud vepřového sádla a další, v němž byl ve slámě uložený porcelán. Pod kupcovým nákladem se ukrýval dva a půl metru dlouhý, zbrusu nový pražec o průřezu dvacet pět krát třicet centimetrů.

Kupec byl mrtvý, svlečený donaha a pohozený na svahu kopce. Byl skoro tak vysoký jako Ničitel a jeho šaty Ničiteli slušně padly. V díře vyvrtané po celé délce trámku byl nacpaný dynamit.

Ničitel jel po vozové cestě, která nejspíš začala jako indiánská stezka dávno předtím, než byla postavena železnice, a ještě předtím sloužila zvěři.

1 když byla úzká a strmá, nacházela si cesta v té drsné krajině neomylně ty nejmírnější svahy. Většina odlehlých usedlostí, které míjela, byla opuštěná. Těm obydleným se vyhnul. Jejich chudí obyvatelé by mohli poznat vůz a ptát se, co se stalo s majitelem.

Místy cesta překračovala novou železnici a nabízela příležitost jet s vozem po kolejích. Ale pokaždé když se k trati vedoucí do hor přiblížil, uviděl hlídky, policisty na koních a další tahající za páky drezín. Měl v plánu projet s vozem v noci podél kolejí na okraj nějakého hlubokého kaňonu a nahradit jeden pražec tím s dynamitem. Ale jak odpoledne končilo a kopce potemněly, byl nucen připustit, že jeho plán neuspěje.

V těch bezpečnostních opatřeních měl nepochybně prsty Isaac Bell a Ničitel opět proklel ty vrahy, které najal v Rawlinsu a kteří zpackali svou práci. Ale všechny jeho kletby a lítost nedokázaly nic změnit na skutečnosti, že kvůli Bellovým hlídkám se nemohl odvážit s vozem na trať. Železnice vedla většinu cesty po úzké římse se strmou skálou na jedné straně a srázem na druhé. Kdyby potkal hlídku, neměl by kam ukrýt vůz a na většině míst by se ani nedalo sjet z kolejí.

Dřevěný pražec vážil devadesát kilo. Vytahovač hřebů, kterým musel uvolnit původní pražec, dalších devět. Vytahovač mohl při odhrabávání štěrku nahradit sochor, ale nemohl jím zatlouct hřeby, takže potřeboval ještě kladivo, a to vážilo dalších pět kilo. Byl silný. Dokázal zvednout sto pět kilo. Mohl si položit pražec s přivázaným kladivem a vytahovačem na rameno, ale jak daleko by s ním došel?

Když vykládal pražec z vozu, připadal mu ještě těžší, než si představoval. Díky bohu, že nebyl impregnovaný kamenouhelným dehtem. Dřevo by absorbovalo dalších nejméně deset kilo té tmavé tekutiny.

Ničitel opřel pražec o telegrafní sloup a provazem k němu přivázal vytahovač hřebů a kladivo. Pak odvezl kupcův vůz za shluk stromů nedaleko od trati. Zastřelil obě muly derringerem tak, že přitiskl hlaveň k jejich lebkám, aby ztlumil výstřel pro případ, že by se nedaleko nacházela hlídka. Doběhl zpátky ke kolejím, podřepí a naložil si těžké břemeno na rameno. Pak narovnal nohy a vydal se na cestu.

Drsné dřevo ho tlačilo přes kabát a on litoval, že si nevzal z vozu deku, kterou by si položil na rameno. Bolest byla zpočátku tupá, ale postupně čím dál ostřejší a hlubší. Zařezávala se do svalů a drtila kosti. Po necelém kilometru pálila jako oheň. Neměl by pražec položit, doběhnout zpátky k vozu a vzít si deku? Ale Bellovy hlídky by ji pak mohly objevit u kolejí.

Ničitele začaly bolet i nohy a kolena se mu třásla. Ale roztřesená kolena byla brzo zapomenuta i se strašnou bolestí v rameni, když tíha stlačila obratle v páteři a skřípla nervy. Ty vyslaly palčivé výboje do nohou a stehna i lýtka prořízla palčivá bolest. Přemýšlel, jestli by pražec dokázal znovu zvednout, kdyby se zastavil a položil ho, aby si odpočinul. Zatímco zvažoval rizika, bylo rozhodnuto za něho.

Odnesl pražec půldruhého kilometru, když spatřil na obloze před sebou nažloutlou záři. Rychle zesilovala. Uvědomil se, že je to reflektor blížící se lokomotivy. Už ji slyšel i přes zvuk svého přerývaného dechu. Musel zmizet z kolejí. Nedaleko rostly stromy. Tápal ve tmě a sestoupil po svahu mezi ně. Reflektor vrhal bláznivé paprsky a stíny. Zašel hlouběji do lesa, pak si opatrně klekl a naklonil masivní trám dozadu, až se koncem opřel o zem.

Úleva, že se zbavil břemene, ho zaplavila jako vlna rozkoše. Opřel druhý konec pražce o strom. Pak klesl na zem a natáhl se na borové jehličí, aby si odpočinul. Lokomotiva byla čím dál hlasitější, pak prohučela kolem a táhla vlak, který vydával charakteristický, výš položený rachot prázdných vagonů. Projel kolem moc rychle. Příliš brzy se musel zvednout, položit si drtivou tíhu na rameno a drápat se do kopce na koleje.

Když překračoval kolej, zachytil se o ni podpatkem boty. Cítil, jak se naklání dopředu a padá na obličej. Snažil se ze všech sil, aby znovu získal rovnováhu, ale než stačil pod sebe strčit nohy, břemeno ho stlačilo dolů. Zoufale se kroutil, aby se dostal zpod pražce, ale jeho tíha byla příliš velká, než aby se vysvobodil docela. Dostal ránu do ruky palicí a vykřikl bolestí.

Jak ležel na břiše mezi kolejnicemi, pracně vytáhl paži zpod pražce, klekl si jako k modlitbě, zvedl ho na rozbolavělé rameno, postavil se a potácel se dál. Pokusil se počítat kroky, ale pořád zapomínal čísla. Měl před sebou ještě osm kilometrů, ale neměl tušení, jak daleko se ještě dobelhá. Zmocnilo se ho zoufalství. Začal počítat pražce. Na kilometr trati jich připadalo skoro devatenáct set. Po stovce si myslel, že zemře. Po pěti stech ho skoro zničilo pomyšlení, že pět set je jen o málo víc než čtvrtina kilometru.

Myšlenky se mu začaly rozbíhat. Představoval si, jak nese pražec celou cestu až k tunelu 13 a skrz skálu až na most přes Kaskádový kaňon.

Jsem hrdinný inženýr!

Pomatený smích přešel v bolestné vzlyky. Cítil, že se přestává ovládat. Musel se v myšlenkách vzdálit od bolesti a strachu, že už nedokáže jít dál.

Přinutil se myslet na své studium matematiky a stavebnictví. Konstrukce – praktické využití fyzikálních zákonů, které dovolí mostu stát nebo ho zboří. Šrouby. Spojky. Podpůrné sloupy. Konzole. Kotvící nosníky. Dynamické zatížení. Mrtvá váha.

Fyzikální zákony rozhodovaly o rozložení váhy. Fyzikální zákony říkaly, že s tím pražcem už neudělá ani krok. Zahnal z hlavy šílenství a soustředil se raději na kroky při šermu a lehké, vzdušné pohyby meče. „Střeh,“ řekl nahlas. „Výpad. Kružný odraz. Útok. Trojný zálud.“ Ploužil se dál a trám mu drtil kosti na kaši. Výpad. Kružný odraz. Útok. Trojný zálud. Náhle si mumlal termíny ze stavebnictví, které se učil ve škole. Pak vykřikoval v jazyce Heidelbergu, kde se naučil zabíjet: „Angriff. Battutaangriff. Ausfall. Doppelfinte.“ Představil si, jak mu někdo brouká do ucha. Výpad: Angriff Kružný odraz: Battutaangriff. Utok: Ausfall. Trojný zálud: Doppelfinte. Někdo, koho neviděl, mu prozpěvoval popěvek bez nápěvu. Čím dál pronikavěji. Teď to slyšel přímo za sebou. Otočil se a tíha pražce ho málem srazila na zem. Jasné acetylenové světlo ozářilo koleje. Byla to drezína policejní hlídky klouzající skoro neslyšně po trati.

Nalevo mu bránila v úniku vysoká skalní stěna. Napravo spadala hora příkře dolů. Spíš ten sráz tušil, než viděl. Roztřepené koruny malých stromů trčící ze tmy naznačovaly, že dolů by to mohlo být asi šest metrů. Neměl na vybranou. Drezína už byla skoro u něho. Hodil pražec přes okraj a skočil za ním.

Uslyšel, jak pražec narazil do stromu a přelomil kmen. Sám dopadl na pružný stromek a vyrazil si dech.

Hučení o tón kleslo. Drezína zpomalovala. K jeho hrůze zastavila. Slyšel mužské hlasy pět metrů nad svou hlavou a viděl paprsky baterek a lamp. Sesedali. Slyšel, jak jim pod botami chrastí štěrk, když kráčeli mezi kolejemi a svítili si kolem sebe. Jeden muž vykřikl a stejně náhle, jako se objevili, zase zmizeli. Drezína se se skřípěním rozjela a nechala ho ve tmě pět metrů pod příkrým náspem.

Shrbený se pohyboval opatrně pod náspem a nohama se snažil nahmatat pražec. Ucítil borovou smůlu a slabý odér čerstvě zlomeného kmene. O pár kroků dál narazil špičkou boty do ležícího pražce. Hmatal kolem po nástrojích a zjistil, že jsou stále přivázané. Vzhlédl ke svahu. Okraj kolejiště se táhl vysoko nad ním.

Jak tam vyleze i s pražcem?

Zvedl jeden konec trámu, položil si ho na rameno a pracně se postavil. Žádný kilometr, který v životě urazil, žádný únik proti tomuhle nic neznamenal. Tohle byla skutečná zkouška: vylézt zpátky na násep. Bylo to jenom šest metrů, ale klidně jich mohl být tisíc. Kombinace tíhy, kterou nesl, se vzdáleností a sklonem svahu se zdála být k nepřekonání.

Jak mu docházely síly, viděl, jak mu jeho sny o bohatství a moci blednou před očima. Uklouzl, upadl a znovu se vyhrabal na nohy. Kdyby byl aspoň zabil Isaaka Bella. Začínal si uvědomovat, že bojuje spíš s Bellem než s tím pražcem, zkratkou pod Kaskádovým pohořím, Jižní pacifickou.

Noční můra, že ho Bell zastaví, mu dodala sílu stoupat dál. Píď za pídí, krok za krokem. Výpad: Angriff. Knižný odraz: Battutaangrijf. Utok: Ausfall. Trojný zálud: Doppelfinte. Dvakrát upadl. Dvakrát vstal. Dostal se nahoru a zapotácel se. I kdyby se dožil devadesátky, nikdy na ten příšerný výstup nezapomene.

Srdce mu bušilo čím dál hlasitěji, tak hlasitě, že si náhle uvědomil, že to srdce nemůže být. Lokomotiva? Strnul mezi kolejemi, šokovaný a zmatený. Jen ne další hlídka. Bouřka? Oblohu ozářil blesk. Uslyšel dunění hromu. Začal padat studený déšť. Někde cestou ztratil klobouk a po obličeji se mu valila dešťová voda.

Ničitel se rozesmál.

Déšť promočí hlídky a zažene je pod střechu. Smál se jako šílený. Déšť místo sněhu. Hladiny řek se zvednou, ale koleje nezasype sníh. Osgood Hennessy se musí radovat. Experti předpovídající brzký začátek zimy se opět mýlili. Prezident železnice už zlomil hůl nad meteorology a zaplatil indiánskému medicinmanovi, který mu řekl, že sníh toho roku napadne pozdě. Déšť místo sněhu znamenal víc času na dokončení zkratky pod horami.

Ničitel si narovnal pražec na rameni a promluvil nahlas.

„Nikdy.“

Obrovský blesk ozářil všechno bílým světlem.

Koleje ostře zahýbaly po úzké římse vysekané do skály. Nalevo se otevíral výhled na řeku valící se hlubokým kaňonem, ze kterého se točila hlava. To bylo to místo. Ničitel upustil pražec a odvázal provazy s nářadím. Vytáhl hřeby na obou stranách jednoho pražce na trati a položil je opatrně stranou. Pak vytahovačem odhrabal štěrk, uvolnil ostré kameny zpod pražce a rozhrnul je do stran, aby se nesesypaly z náspu.

Když odkopal štěrk, použil vytahovač jako páku, aby dostal pražec zpod kolejí. Potom na jeho místo nacpal ten svůj naplněný dynamitem, nahrnul zpátky kamení a štěrk a udusal ho pod pražcem. Nakonec zatloukl osm hřebů. Když byl pražec bezpečně pod kolejnicemi a podloží pečlivě rozhrnuté, nastražil spoušť, hřebík zaklíněný pod kolejnicí do otvoru v pražci.

Hřebík spočíval ve dřevě půldruhého centimetru nad rtuťovou rozbuškou. Pečlivě si to spočítal a zatloukl stovku hřebíků, aby odhadl potřebnou sílu. Nechtěl, aby policista kráčející po kolejnici nebo drezína zatlačili hřebík dost hluboko a odpálili nálož. Výbuch měla způsobit jen váha lokomotivy.

Čekal ho ještě poslední náročný úkol. Přivázal nářadí k pražci, který právě vyndal, položil si ho na rameno a postavil se na třesoucích se nohách. Belhal se tři čtvrtě kilometru od pasti, kterou nastražil, než svrhl pražec s nářadím z útesu dolů, kde ho žádná hlídka neuvidí.

Motal se vyčerpáním, ale v srdci měl ledové odhodlání.

Zmrzačil už budovanou zkratku dynamitem, srážkou a ohněm.

Otřásl mocnou Jižní pacifickou vykolejením expresu Coast Line Limited.

Tak co na tom, že Bell obrátil jeho útok v New Yorku v Hennessyho prospěch?

Ničitel zvedl obličej k bouřící obloze a nechal se omývat deštěm. Zaduněl hrom.

„Vítězství je moje!“ zařval v odpověď. „Dnes večer jsem si ho zasloužil!“ Tohle poslední kolo vyhraje.

V pracovním vlaku nepřežije nikdo, kdo by dokončil tunel 13.

31

ZA SVÍTÁNÍ SE V PRACOVNÍM TÁBOŘE POD STAVBOU ZKRATKY POD Kaskádovým pohořím potloukala tisícovka mužů. Dvacet prázdných vagonů s dřevěnými lavicemi stálo za lokomotivou vypouštějící přebytečnou páru. Dělníci stáli v dešti a dávali přednost zimě a mokru před úkrytem ve vlaku.

„Tvrdohlaví parchanti!“ zuřil Hennessy, který to sledoval ze svého soukromého vagonu. „Spoj se s guvernérem, Lillian. Tohle je vzpoura.“

Lillian Hennessyová položila prsty na telegrafní klíč. Než začala ťukat, zeptala se Isaaka Bella: „Nedalo by se udělat něco jiného?“

Podle Bellova mínění nevypadali muži choulící se na dešti tvrdohlavě. Měli strach a styděli se za to, což hodně vypovídalo o jejich odvaze. Ničitel připravil o život nevinné dynamitem, srážkami vlaků, vykolejením i ohněm. Každý nový útok přinesl další smrt a zranění. Mnoho lidí zemřelo ve vykolejených vlacích, při nehodě expresu Coast Line Limited, po nárazu rozjetého vagonu a při hrozném výbuchu v New Jersey.

„Hlídky prohlédly každý metr trati,“ odpověděl Lillian. „Nevím o ničem, co bych ještě mohl udělat. Kromě toho, že bych si sedl na nárazník lokomotivy, abych trať kontroloval sám…“

Detektiv se obrátil na patě, vyšel z Hennessyho vagonu, přeběhl nádraží a prodral se davem. Vylezl po žebříku na zadním konci tendru, mrštně přeskákal po hromadě uhlí a skočil na střechu lokomotivy. Z kabiny pulzujícího stroje měl dobrý výhled na zachmuřené kladeče kolejí a horníky postávající od jednoho konce nádraží ke druhému. Všichni zmlkli. Tisícovka tváří se zvedla k neobvyklému pohledu, který skýtala postava muže v bílém obleku stojící na lokomotivě.

Bell jednou slyšel Williama Jenningse Bryana, jak oslovil dav na Atlantské výstavě. Stál přímo před Bryanem a upoutalo ho, jak pomalu řečník mluvil. Jak mu Bryan vysvětlil při jejich pozdějším setkání, důvod byl ten, že slova splývají, jak se pohybují vzduchem. Když se dostanou do zadní části davu, mají už normální kadenci.

Bell pozvedl ruku. Nadechl se a vypustil hlas až ze svých útrob. Promluvil velice, velice pomalu. Ale každé slovo byla výzva vržená do tváří vystrašených dělníků.

„Budu stát na stráži.“

Bell neuspěchaně sáhl do kapsy.

„Tahle lokomotiva pojede pomalu ke konci trati.“

Vytáhl svůj browning.

„Budu stát na nárazníku téhle lokomotivy.“

Namířil pistoli k obloze.

„Vystřelím z téhle pistole, abych dal strojvůdci signál k zastavení, jakmile spatřím nebezpečí.“ Stiskl spoušť. Výstřel se odrazil od kruhového depa a obchodů. „Strojvůdce ten výstřel uslyší.“ Vypálil znovu. „Zastaví vlak.“

Bell stále mířil pistolí k obloze a pomalu pokračoval. „Neřeknu, že každý muž, který odmítne jet v tom vlaku za mnou, je největší zbabělec v Kaskádovém pohoří.“ Rozlehl se další výstřel.

„Ale řeknu tohle… Každý muž, který odmítne jet, by se měl vrátit, odkud přišel, a nechat o sebe pečovat svou matku“

Od jednoho konce nádraží ke druhému zazněl smích. Muži se váhavě pohnuli k vlaku. Na okamžik si myslel, že je přesvědčil. Pak ale vzteklý hlas zařval: „Pracoval jste někdy na stavbě železnice?“ A další hlas: „Jak sakra vy poznáte, že něco není v pořádku?“ Pak vylezl po žebříku na tendr mohutný chlap s rudým obličejem a jasně modrýma očima, přelezl uhlí a stanul vedle Bella na střeše lokomotivy. „Jsem Malone. Předák stavební čety.“

„Co chcete, Malone?“

„Tak vy budete stát na smetadle, jo? Nevíte ani, jak se mu správně říká, a chcete najít podezřelý místo na kolejích, než vyletíme do povětří? Nárazník, pro boha živýho… Ale jedno vám musím přiznat: máte kuráž.“

Předák podal Bellovi mozolovitou ruku.

„Tak jo! Pojedu s vámi.“

Oba muži si potřásli rukama tak, aby to všichni viděli. Pak Malone pozvedl hlas, který se nesl jako parní píšťala. „Dovolí si nějakej chlap říct, že Mike Malone nepozná trable, když je vidí?“ Nikdo se neozval. „Chce někdo žít se svojí mámou?“

S hlasitým smíchem a jásotem naskákali muži do vlaku a do posledního místa obsadili dřevěné lavice.

Bell s Malonem slezli dolů a nastoupili na nárazník ve tvaru klínu. Po obou stranách bylo místo k stání s držadlem těsně pod reflektorem lokomotivy. Strojvůdce, průvodčí a topič si přišli dopředu pro pokyny.

„Jak rychle chcete jet?“ zeptal se strojvůdce.

„Zeptejte se odborníka,“ opáčil Bell.

„Držte to na patnácti kilometrech za hodinu,“ řekl Malone. „Na patnácti?“ zaprotestoval strojvůdce. „K tunelu to bude trvat dvě hodiny.“

„Dáte přednost zkratce dolů ze skály?“ Posádka vlaku se vrátila do kabiny.

Malone řekl: „Mějte tu pistoli po ruce, pane.“ Pak se na Bella usmál. „Jenom si pamatujte, že když najedeme na nálož nebo uvolněnou kolej, schytáme to jako první.“

„To už mě taky napadlo,“ prohlásil Bell suše. „Ale skutečnost je taková, že nechávám tuhle trať prohlížet už dva dny. Z drezíny, pěšky, na koni.“

„Uvidíme,“ řekl Malone a jeho úsměv pohasl.

„Nechcete třeba tohle?“ zeptal se Bell a nabídl mu svůj dalekohled značky Carl Zeiss.

„Ne, díky,“ odmítl Malone. „Kontroluju trať těmahle očima už dvacet let. Dneska není ten právej den učit se něco novýho.“

Bell si pověsil popruh dalekohledu na krk, aby ho mohl rychle spustit a vytáhnout pistoli k varovnému výstřelu.

„Dvacet let? Tak to jste pro mě ten pravý. Povězte mi, co mám hledat?“

„Chybějící hřeby, které drží kolejnice na pražcích. Známky, že se nějakej parchant hrabal v podloží. Tahle trať je čerstvě položená. Měla by vypadat hladce, žádný propadlý místa ani hrby. Hledejte volný kameny na kolejích. A pokaždý když projedeme zatáčkou, dávejte extra pozor, protože sabotéři vědí, že v zatáčce strojvůdce nevidí dost daleko, aby stačil zastavit.“

Bell zvedl dalekohled k očím. Byl si velmi dobře vědom toho, že přesvědčil tisíc mužů za sebou, aby riskovali životy. Jak už Malone poznamenal, on a Bell tam vpředu ponesou první nápor. Ale jen zpočátku. Pak vlak vykolejí a všechny zahubí.

32

TRAŤ VEDLA PO ÚZKÉ ŘÍMSE VYSEKANÉ DO SVAHU HORY. NALEVO se tyčila vysoká skála zjizvená vrtáky a dynamitem. Napravo byl volný prostor. Sráz kolísal mezi několika metry až polovinou kilometru. Tam, kde se dalo z kolejí dohlédnout na dno kaňonu, viděl Bell vrcholky stromů, popadané balvany a divokou řeku rozvodněnou dešti.

Prohlížel koleje třicet metrů před nimi. Jeho dalekohled měl moderní porro hranoly, které zvětšují světelnost. Jasně viděl hlavy hřebů, osm v každém pražci. Čokoládově hnědé trámy pod nimi ubíhaly s otupující pravidelností. „Kolik je pražců na kilometr?“ zeptal se Maloneho. „Sedmnáct stovek,“ odpověděl předák. „Plus minus.“ Jeden hnědý pražec za druhým. Osm hřebů v každém. Každý hřeb bezpečně zatlučený do dřeva. Spojky mezi jednotlivými kolejnicemi, částečně zakryté jejich vyboulením. Štěrk a ostré rozdrcené kameny lesknoucí se na dešti. Bell hledal prohlubně v hladkém povrchu. Hledal volné kameny. Hledal uvolněné šrouby, chybějící hřeby, spáry v lesklých kolejnicích. „Stát!“ zařval Malone.

Bell rychle stiskl spoušť browningu. Ostré třesknutí výstřelu se odrazilo od skalní stěny a ozvěna ho roznesla po celém kaňonu. Ale lokomotiva jela dál.

„Pal!“ zařval Malone. „Znovu!“

Bell už mačkal spoušť. Svah pod touto zatáčkou trati byl příkrý a dno kaňonu poseté balvany. Když zaduněl druhý výstřel, čelisti brzd dopadly s úderem a zasyčením a lokomotiva zastavila na skřípějících kolech. Bell skočil na zem a už běžel. Malone ho následoval v těsném závěsu. „Tamhle!“ řekl Malone.

Šest metrů před vlakem zastavili a dívali se na skoro nepostřehnutelný hrbol v podloží. Zatímco všude jinde měl čerstvě položený štěrk plynulý sklon od okraje pražce ke kraji útesu, tady se tyčila několik centimetrů vysoká boule.

„Nepřibližujte se k tomu!“ varoval Bella Malone. „Vypadá to, jako kdyby se tam kopalo. Vidíte, že to nesedí jako ten původní?“ Bell zamířil přímo k hrbolu a stoupl na něj. „Pozor!“

„Ničitel to určitě zařídil tak, aby nálož neodpálilo nic lehčího než váha lokomotivy,“ vysvětlil. „Jste si tím nějak jistý.“

„To jsem,“ řekl Bell. „Je moc chytrý na to, aby plýtval dynamitem na drezínu.“

Klekl si a podíval se zblízka. Přejel rukou po štěrku.

„Ale nevidím žádné stopy po nedávném kopání. Tyhle kameny už tady takhle nějakou dobu leží. Vidíte, že vrstva uhelného prachu je neporušená?“

Malone váhavě přistoupil blíž. Pak si klekl vedle Bella a podrbal se na hlavě. Přejel prsty po uhelném prachu slepeném deštěm. Zvedl několik kamenů a prohlédl si je. Náhle vstal.

„Odfláknutá práce, žádná nálož,“ řekl. „Vím přesně, kdo měl tenhle úsek na starost, a vyřídím si to s ním. Promiňte, pane Bell. Falešný poplach.“

„Jistota je jistota.“

Tou dobou už posádka vlaku vystoupila. Za nimi natahovalo krky padesát dělníků a ostatní vylézali z vagonů. „Všichni zpátky do vlaku!“ zahulákal Malone. Bell si vzal strojvůdce stranou. „Proč jste nezastavil?“

„Zaskočil jste mě. Chvilku mi trvalo, než jsem zareagoval.“

„Buďte ve střehu!“ odsekl Bell chladně. „Máte v rukou životy lidí.“ Potom všichni znovu nastoupili a vlak se rozjel.

Pražce ubíhaly pod lokomotivou. Jeden trám za druhým. Osm hřebů, čtyři na každou kolejnici. Spojnice zajišťující kolejnice. Ostrý udusaný štěrk lesknoucí se v dešti. Bell se díval po dalších hrbolech na rovném povrchu, uvolněných kamenech, chybějících hřebech a matkách, škvírách v kolejích. Pražec za pražcem.

Cesta pomalu ubíhala už dvacet sedm kilometrů. Bell začínal doufat, že se jeho bezpečnostní opatření vyplatila. Hlídky a neustálé kontroly zajistily, že je trať v pořádku. Zbývá jen pět kilometrů a tihle muži se budou moci vrátit do práce a prokopat tunel 13.

Jakmile projeli ostrou zatáčkou, vedle níž byl nejhlubší kaňon na trase, upoutalo náhle Bellův pohled něco neobvyklého. Nejprve nedokázal určit, co to je.

„Malone!“ křikl ostrým hlasem. „Podívejte! Co je tu špatně?“ Brunátný muž vedle něho se naklonil kupředu, přimhouřil oči a jeho tvář se změnila v masku soustředění. „Já nic nevidím.“

Bell přejel koleje dalekohledem. Pevně se rozkročil na nárazníku s dalekohledem v jedné ruce a pistolí v druhé.

Podloží bylo hladké. Žádné hřeby nechyběly. Pražce…

Za těch dvacet sedm kilometrů přejel vlak padesát tisíc pražců. Každý z těch padesáti tisíc měl čokoládově hnědou barvu, jak dřevo ztmavlo při impregnaci. Teď, jen několik metrů před lokomotivou, uviděl Bell pražec, který byl světle žlutý – v odstínu čerstvě opracovaného dřeva, ještě nenapuštěného kreozotem.

Bell znovu vystřelil z pistole a ještě jednou tak rychle, jak stačil mačkat kohoutek.

„Stát!“

Strojvůdce zatáhl za brzdovou páku. Kola se zablokovala. Ocel skřípěla o ocel. Těžká lokomotiva klouzala setrvačností dál. Zezadu ji tlačila váha dvaceti vagonů.

Bell s Malonem seskočili z nárazníku a běželi před klouzající lokomotivou. „O co jde?“ křikl předák. „O ten pražec,“ ukázal Bell. „Všemocný bože!“ zaburácel Malone.

Oba muži se obrátili najednou a zvedli silné paže, jako by mohli vlak zastavit holýma rukama.

33

STROJVŮDCE ZAŘADIL ZPĚTNÝ CHOD.

Osm těžkopádných poháněných kol se začalo točit dozadu, až z kolejí odletovaly jiskry a spony. Na okamžik to vypadalo, jako by ti dva silní muži opravdu consolidation zadrželi. A když se se zachvěním, které otřáslo zemí, opravdu zastavila, podíval se Isaac Bell dolů a uviděl, že stojí oběma nohama pevně na podezřelém pražci.

Okraj nárazníku visel přímo nad ním. Přední kola lokomotivy zastavila asi dva metry od něho. „Kus couvněte!“ poručil Malone. „A zlehka!“

***

KDYŽ BELL jemně odhrabal štěrk na obou stranách podezřelého pražce, objevil při bedlivé prohlídce, že je v něm okrouhlá dřevěná zátka jako v sudu whisky. Měla průměr stříbrného dolaru a byla skoro k nerozeznání od dřeva pražce.

„Ať všichni couvnou co nejdál,“ řekl Malonemu. „Nacpal ten pražec dynamitem.“

Spouštěcí mechanismus tvořil hřebík nastražený tak, aby odpálil rozbušku. Bylo tam dost trhaviny na to, aby urvala kolejnici pod lokomotivou, která by vykolejila a stáhla za sebou celý vlak do kaňonu. Místo toho mohl Bell poslat telegram Osgoodovi Hennessymu, že Van Dornova agentura uhrála nad Ničitelem další vítězství.

Hennessy dojel se svým zvláštním vlakem na konec rozestavěné trati, kde už horníci a traťoví dělníci, kteří dorazili bezpečně na místo, pilně pracovali na prorážení posledních třiceti metrů tunelu 13.

***

NÁSLEDUJÍCÍHO DNE časně ráno si Osgood Hennessy nechal zavolat Bella do svého soukromého vagonu. Lillian s paní Comdenovou mu nabídly kávu. Hennessy se usmíval od ucha k uchu. „Už jsme skoro skrz. Při dokončení dlouhého tunelu pokaždé pořádáme oslavu, při které vykopnu poslední kámen. Tentokrát dělníci poslali delegaci požadující, abyste se posledního kopnutí ujal vy za to, co jste dokázal včera. Je to velká čest, přijal bych ji, být vámi.“

Bell vstoupil do tunelu s Hennessym a cestou se museli přitisknout ke stěně, aby uhnuli lokomotivě projíždějící kolem s vagony plnými suti. V prvních sto metrech tunelu byly už boky a klenutý strop obezděné cihlami. Nedaleko od konce podpírala strop provizorní lešení z trámů. Na posledních metrech pracovali horníci pod litinovým štítem podepřeným trámy, který je chránil před padajícím kamením.

Když se Bell a prezident železnice přiblížili, rachot sbíječek utichl. Horníci odházeli lopatami kamení a pak ustoupili dozadu od zbývající zdi.

Jeden mohutný horník s dlouhýma opičíma rukama a mezerami po vypadaných zubech v úsměvu mu podal sedmikilovou palici.

„Už jste s tímhle někdy mával?“

„Zarážel jsem kolíky cirkusového stanu.“

„Tak to zvládnete.“ Horník se k němu naklonil a zašeptal: „Vidíte tu značku křídou? Uhoďte přímo tam. Připravili jsme to na tuhle ceremonii… Uličku, chlapci! Udělejte tomu muži místo.“

„Jste si jistý, že to nechcete udělat vy?“ zeptal se Bell Hennessyho. Osgood Hennessy ustoupil dozadu. „Já už prokopal spoustu tunelů. Zasloužíte si to.“

Bell si hodil těžkou palici přes rameno a vší silou jí udeřil do značky. Rozšířily se praskliny, kterými prosvítalo denní světlo. Rozmáchl se znovu. Horníci zajásali, když se skála zbortila a do tunelu proniklo světlo zvenčí.

Bell se protáhl rozeklaným otvorem a uviděl most přes Kaskádový kaňon lesknoucí se na slunci. Dlouhá ocelová konstrukce se klenula přes hlubokou propast Kaskádové řeky na dvou vysokých, štíhlých věžích postavených na masivních kamenných pilířích. Nejdůležitější most celé trasy vznášející se vysoko nad vodním oparem a pěnou se zdál být skoro hotový. Pražce už na něm ležely v očekávání ocelových kolejnic, které dorazí tunelem.

Bell si všiml, že most je přísně střežený. Na každých patnácti metrech stál železniční policista. U každého konce se nacházel strážní domek a oba kamenné podstavce nesly také jeden. Zatímco si to Bell prohlížel, zastínil slunce mrak a stříbrné nosníky zčernaly.

„Co na to říkáte, synu?“ zeptal se Hennessy hrdě.

„Je krásný.“

Jak by tady mohl Ničitel udeřit?

Ve stínu mostu se choulilo městečko Cascade, založené na úpatí hory, kde končila původní železnice vedoucí z pouště. Uviděl elegantní horskou chatu Cascade Lodge z roku 1870, lákadlo pro odvážné turisty, kteří si troufli cestovat po nekonečných serpentinách z úpatí kopce. Od konce staré železnice postavil Hennessy provizorní trať s ještě více serpentinami, po níž se dovážel materiál na stavbu mostu. Byla nepředstavitelně příkrá a měla tolik ostrých zatáček, že jí železničáři říkali Hadí trať. Spád byl tak prudký, že soupravu nákladních vagonů, kterou po ní viděl Bell stoupat, táhly tři lokomotivy chrlící kouř a čtyři posunovací jim pomáhaly zezadu. Lokomotivy na Hadí trati už odvedly svou práci. Odteď se bude materiál dopravovat po železnici pod horským hřebenem.

Ničitel neudeří na Hadí trati, ta už dohrála svou roli. Neudeří ve městě. Zasáhne samotný most. Zničení mostní konstrukce by zdrželo projekt o celé roky.

„Co je proboha tamto?“ zeptal se Hennessy. Ukazoval na oblak prachu stoupající po klikaté vozové cestě z městečka dole.

Bellovi se rozlil po tváři široký uznalý úsměv. „Tamto je automobil Thomas Flyer, o kterém jsme spolu mluvili. Model 35, čtyřválec, šedesát koní. Podívejte se, jak uhání!“

Jasně žlutý automobil projel serpentinou, poskočil přes kamennou římsu a smykem zastavil šest metrů od místa, kde Bell s Hennessym stáli u ústí tunelu. Plátěná střecha byla složená vzadu a jediným cestujícím byl řidič, vysoký muž oblečený v dlouhém plášti, s kloboukem a ochrannými brýlemi na očích. Vyskočil zpoza dřevěného volantu a kráčel k nim.

„Gratuluji!“ zvolal a dramatickým gestem si strhl brýle.

„Co tady sakra děláte?“ zeptal se Hennessy. „Nezasedá snad Kongres?“

„Slavím proražení vašeho tunelu,“ řekl Charles Kincaid. „Náhodou jsem měl schůzku s několika velmi důležitými kalifornskými gentlemany v Cascade Lodge. Pověděl jsem svým hostitelům, že budou muset počkat, než sem dojedu a potřesu si s vámi rukou.“

Kincaid sevřel Hennessyho pravici a srdečně s ní zapumpoval.

„Gratuluji, pane. Dokázal jste úžasnou věc. Teď už vás nic nezastaví.“

34

1. LISTOPAD 1907

KASKÁDOVÝ KAŇON, OREGON

Mike Malone, brunátný traťový předák s plamenným pohledem, vypochodoval z tunelu 13 doprovázený nosiči s těžkými kusy kolejnic v kleštích a lokomotivou, která za nimi vyfukovala kouř a páru. „Uhněte někdo s tím autem, než ho něco rozmačká,“ vybafl. Charles Kincaid utíkal zachránit svůj thomas flyer. Isaac Bell se zeptal Osgooda Hennessyho: „Překvapilo vás hodně, že tady na vás čekal?“

„Nikdy mě nepřekvapí muži, kteří si brousí zuby na dědictví mé dcery,“ odpověděl Hennessy přes rachot vydávaný Maloneho traťovou četou rozhrnující před lokomotivou štěrk a pokládající pražce. Senátor Kincaid se tryskem vrátil zpátky.

„Pane Hennessy, nejdůležitější průmyslníci a bankéři Kalifornie by pro vás rádi uspořádali banket v Cascade Lodge.“

„Nemám čas na bankety, dokud nepoložím koleje přes most a nepostavím na druhé straně seřaďovací nádraží.“

„Nemůžete zajet po setmění dolů?“

Přidusal k nim Mike Malone.

„Senátore, kdyby to nebyl moc velkej problém, mohl byste prosím uhnout s tím zatraceným autem, než řeknu svejm chlapům, aby ho shodili ze skály?“

„Už jsem s ním uhnul.“

„Pořád nám stojí v cestě.“

„Odjeďte s tím,“ zavrčel Hennessy. „Stavíme tady železnici.“ Bell sledoval Kincaida, jak znovu odbíhá popojet se svým vozem, a řekl Hennessymu: „Rád bych věděl, co na tom banketu chystají.“

„A proč, sakra?“

„Je to podivná shoda okolností, že je Kincaid dneska tady.“

„Povídám vám, že mi chodí za dcerou.“

„Ničitel má důvěrné informace o Jižní pacifické. Odkud zná vaše plány?“

„Na to jsem vám také odpověděl. Nějaký chytrák si dal dvě a dvě dohromady. Nebo si nějaký hlupák pustil pusu na špacír.“

„Tak či tak, Ničitel má blízko k našemu kroužku.“

„No dobře,“ zavrčel Hennessy. „Snesu jeden banket, když vy taky.“ Pozvedl hlas, aby překřičel okolní hluk: „Kincaide! Povězte svým přátelům, že jestli to pozvání bude platit i za tři dny, přijmu ho.“

Senátor viditelně užasl. „Za tři dny přece nemůžete mít položené koleje a hotové nádraží na druhé straně!“

„Jestli ne, budou padat hlavy.“

Drobný starý muž luskl prsty. Seběhli se k němu inženýři a rozbalili plány. Hned za nimi byli zeměměřiči s nivelačními přístroji na ramenou, následované figuranty s červenobílými výtyčkami.

Isaac Bell přistoupil ke Kincaidovi, když nastupoval do auta.

„Zvláštní náhoda, že se vaše schůzka koná zrovna tady.“

„Vůbec ne. Chci Hennessyho na své straně. Když byli ti kalifornští gentlemani ochotní pronajmout celou chatu, aby mě přesvědčili, že mám v příštích volbách kandidovat na prezidenta, napadlo mě, že by to klidně mohla být nějaká tady v okolí.“

„Stále se tváříte, že nejste k mání?“ zeptal se Bell, kterému se vybavil jejich rozhovor při představení Follies.

„Víc než dřív. Jakmile řeknete takovým jako oni ano, budou si myslet, že vás vlastní.“

„Chcete tu funkci?“

V odpověď zasunul Charles Kincaid velkou ruku pod klopu kabátu a obrátil ji. Na volební placce dokonale zakryté látkou bylo napsáno KINCAID PREZIDENTEM.

„Ani slovo!“

„Kdy si připnete tu placku z druhé strany?“

„Rád bych tím překvapil pana Hennessyho na banketu. Přejí si, abyste přišel také, znají vás jako člověka, který zachránil trať před Ničitelem.“ Ani jedno neznělo detektivovi pravdivě. „Těším se na to,“ řekl.

Ničitel předstíral, že si nevšímá Bellova pátravého pohledu. Věděl, že jeho trik s prezidentskou kandidaturou Van Dornova detektiva na dlouho neoklame. Ale nevypadl z role a přejel zvědavým pohledem po lesklém mostě, jako by ho na světě nic jiného nezajímalo.

„Ta široká plošina na druhé straně strže,“ poznamenal nenucené, „vypadá jako dobré místo k vybudování Hennessyho seřaďovacího nádraží.“ Opravdu jsem se měl stát hercem, pomyslel si pyšně.

„Litujete, že jste nechal stavařiny?“ zeptal se Bell.

„Litoval bych, kdyby mě tolik nebavila politika.“ Kincaid se zasmál. Nechal úsměv pohasnout, jako by posmutněle vzpomínal. „Možná bych to cítil jinak, kdybych byl geniální inženýr jako pan Mowery, který postavil tenhle most. Podívejte se na tu konstrukci! Ta ladnost, ta síla. On byl hvězda a stále je, i přes svůj věk. Já nebyl nikdy víc než jen schopný nádeník.“

Bell na něho upíral pohled.

Kincaid se usmál. „Díváte se na mě nějak divně. To proto, že jste pořád ještě mladík, pane Belle. Počkejte, až vás dostihne čtyřicítka. Poznáte svá omezení a najdete si jiné obory, ve kterých by se vám mohlo vést lépe.“

„Jako třeba kandidátům na prezidenta?“ zeptal se Bell zlehka.

„Přesně tak!“

Kincaid se zasmál, poplácal detektiva po paži tvrdé jako kámen a nasedl do svého auta, jehož motor předtím nechal běžet. Zařadil rychlost a rozjel se z kopce, aniž se ohlédl. Jakýkoliv náznak, že mu něco dělá starosti, by jen přiživil detektivovu představivost.

Vlastně byl nadšením bez sebe.

Osgood Hennessy se řítil plnou parou kupředu a nevědomky strkal hlavu do oprátky. Čím rychleji trať překročí most, tím dřív bude Osgood viset. Protože kdyby nové seřaďovací nádraží na konci trati představovalo Hennessyho hlavu a jeho trup impérium Jižní pacifické dráhy, potom byl most přes Kaskádový kaňon jeho krkem.

35

Isaac Bell dosadil své muže do každé pracovní Čety, aby dávali pozor na možnost sabotáže.

Hennessy mu řekl, že proražení tunelu je jenom začátek. Před prvním sněhem měl v úmyslu prodloužit koleje daleko za most. I toho nejzbabělejšího bankéře z Wall Street, kasal se železniční magnát, tohle přesvědčí, že Jižní pacifická je schopná pokračovat ve stavbě trati, až sníh na jaře roztaje.

Bell přikázal hlídkám na koních, které střežily železnici, aby zajížděly hlouběji do hor. Pak požádal Jethroa Watta, aby se ujal osobního velení své železniční policie. Prošli se spolu po mostě a shodli se na tom, že posílí jednotky střežící paty sloupů dole a konstrukci nahoře. Pak si prohlédli na koních okolní krajinu, obr Watt v sedle ohromného zvířete jménem Blesk, které se stále snažilo kousnout policejního velitele do nohy. Watt se ho pokoušel mírnit tím, že ho pleskal po hlavě, ale každý znalec koňské nátury musel poznat, že Blesk jen čeká na vhodný okamžik.

Než přišel večer prvního dne horečné aktivity, postavili už truhláři provizorní bednění na konci tunelu 13 a ochrannou dřevěnou konstrukci okolo nově vytesaného vchodu. Zedníci jim šli v patách s vyzdívkou a traťové čety položily koleje z tunelu k okraji propasti.

Červený vlak Osgooda Hennessyho projel tunelem a vytlačil z něho k přísně střeženému mostu šňůru plně naložených vagonů s materiálem. Traťové čety vyložily koleje a pracovaly dál při elektrickém osvětlení. Pražce dodávané z pily proti proudu v horách už ležely na mostě. Do noci zvonila kladiva zatloukající hřeby. Když byly kolejnice upevněné, dotlačila Hennessyho lokomotiva vagony s těžkým materiálem na mostní konstrukci. Tisícovka mužů zatajila dech.

Bylo slyšet jen mechanické zvuky, supění lokomotivy, dynamo zásobující elektřinou světla a skřípot litiny o ocel. Zatímco se první vagon naložený kolejnicemi pomalu posouval dopředu, všechny oči se upřely na Franklina Moweryho. Postarší stavitel mostů všechno pozorně sledoval.

Isaac Bell zaslechl Erika, Moweryho brýlatého asistenta, jak se chlubí: „Pan Mowery byl stejně klidný, když dokončil Lučin Cutoff přes Velké Solné jezero.“

„Ale tam to bylo mnohem blíž k vodě,“ poznamenal jeden prošedivělý zeměměřič s pohledem upřeným na hlubokou rokli.

Mowery se nonšalantně opíral o hůl. V jeho oválném obličeji nebyly patrné žádné emoce, ani náznak obav nepoznamenal jeho mohutnou čelist či nezachvěl jeho špičatou bradkou. V širokých ústech svíral vyhaslou dýmku.

Bell Moweryho dýmku sledoval. Když nákladní vagon dojel bez problémů na druhou stranu a dělníci ho uvítali jásotem, vyndal Mowery dýmku z úst a vydloubal si ze zubů třísky z rozdrcené troubele.

„Přistihl jste mě,“ zašklebil se na Bella. „Mosty jsou přece jen podivní tvorové, hodně nevypočitatelní.“

Do půlnoci ležely na mostě koleje v obou směrech.

V dlouhém návalu aktivity položili desítky vedlejších kolejí. Odlehlá rovina se brzy proměnila v kombinaci seřaďovacího nádraží a staveniště. Hennessyho červený speciál přisupěl přes propast a zastavil na vyvýšené odstavné koleji, odkud mohl prezident Jižní pacifické dohlížet na celou operaci. Přes most se začal valit plynulý proud vlaků s materiálem. Následovaly telegrafní dráty přenášející ty dobré zprávy na Wall Street.

Hennessyho telegrafista podal Bellovi svazek kódovaných zpráv.

Žádný jiný telegrafista na kontinentu nebyl pečlivěji prověřený než J. J. Meadows poté, co se na něho zaměřila Van Dornova agentura. „Je stoprocentně spolehlivý a není nikomu zavázán,“ zněl verdikt. Ale se stále čerstvou vzpomínkou na Ničitelovy zrádné telegrafisty, které zastavil Texas Walt Hatfield, nehodlal Bell riskovat. Všechna korespondence Van Dornovy agentury se šifrovala. Zamkl dveře svého kupé dva vagony za Hennessyho speciálem a dekódoval je.

Byly to první výsledky zpráv, které si Bell objednal, aby vyčenichal špeha v blízkém okolí prezidenta. V záznamech hlavního inženýra Jižní pacifické nic nenaznačovalo, že by nebyl zcela počestný. Byl loajální Jižní pacifické i Osgoodu Hennessymu a splňoval vysoké požadavky své profese.

Totéž se dalo říct i o Franklinu Mowerym. Život stavitele mostů byl otevřená kniha prošpikovaná jeho profesními úspěchy. Mezi jeho mnohé charitativní skutky patřila práce ředitele metodistického sirotčince.

Lillian Hennessyová byla na tak mladou a privilegovanou ženu překvapivě mnohokrát zatčena, ale jen při demonstracích za volební právo žen. Obvinění byla pokaždé stažena. Zřejmě po intervenci milujícího otce, který byl shodou okolností prezidentem největší železniční společnosti v zemi. Svědectví, jak Bell usoudil, přehnané kontroly či moci.

Ze dvou bankéřů, které Hennessy označil jako schopné uhodnout jeho plány, byl jeden odsouzený za zpronevěru a druhý jmenovaný jako spolužalovaná strana při rozvodu. Jeden z advokátů byl v Illinois vyloučený z právnické komory a další nashromáždil bohatství v železničních akciích, které nakoupil na základě znalosti úmyslů železničních společností. Po podrobnějším pátrání jeden agent ohlásil, že oba bankéři v mládí překročili zákon a onen vyloučený právník byl následně znovu přijat. Ale Bellovu pozornost upoutal držitel velkého jmění Erastus Charney, protože to zjevně byl člověk, který obchodoval na základě znalostí o tom, odkud vítr vane. Bell odeslal pokyn podrobně propátrat Charneyho záležitosti.

Bella nijak nepřekvapilo, že temperamentní paní Comdenová žila pestrým životem ještě před tím, než se stala milenkou železničního magnáta. Jako zázračné dítě absolvovala ve čtrnácti koncertní debut za doprovodu Newyorské filharmonie, s Chopinovým Koncertem pro piano a orchestr č. 2 v f-moll – „zatraceně těžkou skladbou v každém věku“, jak doplnil Van Dornův agent. Cestovala po Spojených státech a Evropě, kde zůstala kvůli studiím v Lipsku. Provdala se za bohatého lékaře spojeného s německým císařským dvorem, který se s ní později rozvedl, když utekla s urozeným důstojníkem prvního pluku jízdní brigády. Žili spolu v Berlíně, dokud se do toho nevložila důstojníkova skandalizovaná rodina. Emma si pak vzala neúspěšného malíře portrétistu jménem Comden, jenže do roka ovdověla. Bez peněz, s koncertními dny dávno za sebou přistála vdova Comdenová v New Yorku, odcestovala do New Orleansu a odtud do San Franciska, kde odpověděla na novinový inzerát hledající domácí učitelku pro Lillian Hennessyovou. Její kočovný způsob života pokračoval v luxusním zvláštním vlaku ve službách Osgooda Hennessyho, jenž byl neustále na cestách. Při vzácných příležitostech, kdy se vznětlivý Osgood objevil ve společnosti, byla milá paní Comdenová po jeho boku. A jak poznamenal Van Dornův agent, běda politikům, bankéřům nebo průmyslníkům, jejichž manželky se nad ní odvážily ohrnout nos.

Život Charlese Kincaida byl mnohem méně pestrý, než o čem se snažily přesvědčit čtenáře noviny Prestona Whitewaye. Krátce studoval strojírenství ve West Pointu, přešel na stavební inženýrství na Univerzitě Západní Virginie, obhájil postgraduální práci ve stavebním inženýrství na Technische Hochschule v Mnichově a nechal se najmout německou firmou budující Bagdádskou železnici. Fakta stojící za přezdívkou „hrdinný inženýr“ byla pochybná. Bylo pravděpodobné, že ti turečtí revolucionáři vyděsili americké zdravotní sestry a misionáře pečující o arménské uprchlíky. Kincaidův podíl na jejich záchraně, jak ho líčily Whitewayovy noviny, označil agent jízlivě za „sporný“.

Bell reagoval dvěma dotazy: „Proč Kincaid odešel z West Pointu?“ a „Kdo je Eric Soares?“

Asistent Franklina Moweryho byl vždy po jeho boku. Ať už měl stavitel mostů jakékoliv informace o Hennessyho podnikatelských záměrech, mladší Eric je měl také.

A když už mluvíme o mladých asistentech, proč trvalo Jamesi Dashwoodovi tak dlouho dopadnout kováře, který vyrobil hák, jenž vykolejil Coast Line Speciál? Isaac Bell si znovu přečetl Dashwoodovy pečlivě sepsané zprávy. Pak poslal učedníkovi telegram do losangeleské kanceláře:

KOVAR PŘESTAL PIT.

PROVĚŘIT SPOLKY ABSTINENTU.

***

ISAAC BELL obdržel zprávu z kanceláře v Kansas City, že Eric Soares byl sirotek, kterého Franklin Mowery podporoval na Cornellově univerzitě a přijal ho jako svého asistenta. Soares byl podle mínění některých talentovaný inženýr, jiní však říkali, že je to arogantní chlap tyjící ze slávy a bohatství muže proslulého svou štědrostí.

Bell uvažoval o skutečnosti, že Mowery není dost silný a pohyblivý na to, aby mohl pracovat v terénu bez pomoci. Úkoly vyžadující fyzickou námahu, jako třeba inspekční práce na mostě, měl na starosti Eric. Zatelegrafoval do Kansas City, aby pokračovali v pátrání.

„Soukromý telegram, pane Belle.“

„Děkuji, pane Meadowsi.“

Bell si odnesl telegram do svého kupé v naději, že je od Marion. Byl, a on vykřikl radostí, když si přečetl:

NEPŘEJI SI – OPAKUJI, NEPŘEJI – PŘIPOJIT SE K WHITEWAYOVI V CASCADE LODGE KVŮLI NATÁČENÍ TÝDENÍKU. JSI VŠAK PORAD TAM? JESTLI ANO, CO SI PREJES?

Bell navštívil Lillian Hennessyovou. Zdálo se, že jeho plán, jak se vymanit z dívčina pobláznění a zachránit Archieho Abbotta před jeho matkou, funguje. Od chvíle, co se vrátili z New Yorku, se většina jejich rozhovorů stočila k tématu Abbott, a měla teď sklon chovat se k Bellovi jako k obdivovanému staršímu bratrovi nebo bratranci. Poté, co si promluvili, odepsal Marion:

PRIJED! BUDEŠ HENNESSYHO HOSTEM V JEHO SPECIÁLU.

Zatímco Bell pokračoval ve vyšetřování a snažil se zlepšit ochranu mostu přes Kaskádový kaňon, řítila se stavba železnice dál. Dva dny poté, co trať překročila kaňon, mělo už seřaďovací nádraží na protější rovině dost místa, aby se na něj vešly nekonečné šňůry nákladních vagonů přivážejících ocelové kolejnice, hřeby, štěrk a uhlí. Dorazilo rozložené zařízení na impregnaci dřeva. Bylo smontováno vedle hromad srovnaných pražců a brzy začalo vypouštět páchnoucí černý kouř, zatímco jedním koncem dovnitř proudilo syrové dřevo, které na druhém konci vycházelo napuštěné ochrannou látkou.

Vagony, které přivážely pražce po klikaté horské železnici z odlehlé pily Východooregonské dřevařské společnosti, teď vozily prkna a trámy. Celý vlak truhlářů stloukal lokomotivní depa, přístřešky pro dynama vyrábějící elektřinu, kovárny, kuchyně, ubikace pro traťové čety, stáje pro muly a koně.

Teď, když prorazil poslední tunel, překročil most a vybudoval strategicky umístěné seřaďovací nádraží, mohl Hennessy začít dovážet muže i materiál přímo z Kalifornie. Úkol střežit šestisetpadesátikilometrovou trať včetně mostu připadl Van Dornovým detektivům a železniční policii Jižní pacifické. Isaac Bell naléhal na Josepha Van Dorna, aby si vypůjčil jednotku americké armády a posílil tak své řídce rozmístěné síly.

***

TŘINÁCT KILOMETRŮ proti proudu od mostu přes Kaskádový kaňon zvonil les od rána do večera údery dvoubřitých sekyr. Moderní lanové dráhy stahovaly klády z těch nejpříkřejších svahů. „Parní osli“, silné stacionární parní motory, otáčeli bubny s ocelovými lany, které vlekly kmeny na pilu koryty dlážděnými kulatinou. Hotové pražce se svážely dolů po hrozné cestě na vozech. Když večer práce ustala, slyšeli vyčerpaní dřevorubci vzdálené kvílení píšťal lokomotiv, které jim i ve spánku připomínaly, že dráha požaduje další řezivo.

Dělníkům, kteří dopravovali dřevo na stavbu seřaďovacího nádraží, připadala vzdálenost mezi mostem a táborem jako sto třicet kilometrů místo třinácti. Cesty v horách byly tak špatně sjízdné, že byl Gene Garret, ambiciózní, chamtivý vedoucí pily, vděčný za finanční krizi, která přinesla zlé časy. Kdyby ekonomika vzkvétala, neměla by pila dost dělníků. Mezkaři by si našli práci někde jinde, než aby se šplhali do kopců pro další náklad. A dřevorubci, kteří sjížděli peřeje na řece ve vytesaných kánoích, aby mohli utratit sobotní výplatu, by se v neděli nevraceli třináct kilometrů do práce.

Vedle odlehlého dřevařského tábora se plnila obrovská přehrada. Bahnitá voda neustále vzlínala po stěnách přírodní nádrže, která se vytvořila na místě, kde se u Kaskádové řeky sbíhaly tři horské svahy. Čtvrtý svah představoval hrubou hráz postavenou z popadaných kamenů a klád. Tyčil se patnáct metrů nad původní zděnou konstrukcí postavenou před mnoha lety, aby vytvořila kanál s vodou pohánějící pily. To teď měli na starost parní osli, které noví majitelé Východooregonské dřevařské dopravili na místo na vozech tažených voly. Původní rybník s vodou na pohon pily zmizel pod prohlubujícím se jezerem. Stáje pro muly, ubikace a kuchyně musely být dvakrát přestěhovány, aby unikly stoupající vodě.

Ničitel byl na tu přehradu pyšný.

Navrhl ji na principu bobří hráze, která vodu zčásti propouštěla. Jeho projekt počítal s obrovskými kmeny stromů místo klacků a balvany velkými jako člověk místo hlíny. Šlo o to zachytit dost velkou část říčního proudu, aby se jezero naplnilo a přitom aby řeka dole po proudu vypadala normálně. Kdyby se její hladina zdála být o něco níž, než jak obvykle protékala městečkem Cascade na podzim, všimlo by si toho jen málo lidí. A protože byl most přes Kaskádový kaňon nově postavený, nebyly na jeho kamenných pilířích žádné staré značky, aby je mohl člověk porovnat s řekou ženoucí se kolem nich.

Vedoucí Garret by nikdy nezpochybňoval význam jezera ani obrovskou investici do provozu tak vzdáleného, než aby dodával tolik dřeva, aby se zaplatila. Ničitelova stínová společnost, která měla na starost dodávku stavebního dřeva, mu platila slušný bonus za každé prkno a pražec dodaný železnici. Jediné, o co se Garret staral, bylo vyždímat z dřevorubců tolik práce, kolik bylo možné, než jim v tom zabrání sníh.

Přehrada se zvedala, jak podzimní deště přiživovaly nesčetné potoky a říčky, které se vlévaly do řeky. Ničitel ji s hořkým humorem pojmenoval jezero Lillian po té tvrdohlavé dívce, která ho stále odmítala. Spočítal si, že hlubokou propast už naplnilo více než milion tun vody. Jezero Lillian bylo jeho pojistkou pro případ, že by závady, které nechal zabudovat do mostu přes Kaskádový kaňon, nezapříčinily jeho zřícení.

Obrátil koně a jel asi půldruhého kilometru do kopce k chatě uhnízděné na mýtině u potoka. Pod nedalekým přístřeškem z plachty bylo narovnané dřevo na topení. Z komína z trámů a jílu se zvedal kouř. Z jediného okna byl výhled na cestu. Střílny ve všech zdech chaty skýtaly palebné pole v rozsahu tří set šedesáti stupňů.

Philip Dow vyšel ze dveří. Byl to dobře stavěný, vyrovnaný muž něco přes čtyřicet, s hlavou plnou kudrnatých černých vlasů. Pocházel z Chicaga a jeho tmavý oblek a buřinka se k chatě vůbec nehodily.

Jeho pronikavé oči a bezvýrazný obličej mohly patřit vysloužilému policistovi, armádnímu odstřelovači nebo zabijákovi. Byl to poslední a Asociace majitelů dolů vypsala na jeho hlavu odměnu deset tisíc dolarů. Během šestnácti let trpkých hornických stávek v Coeur ď Aleně vraždil Philip Dow podle svých slov „plutokraty, aristokraty a všechny ty ostatní krysy“.

Chladná hlava, vůdčí schopnosti a přísný kodex osobní cti, který stavěl loajalitu nade vše a dělal z Dowa vzácnou výjimku z pravidla Charlese Kincaida, které říkalo, že nesmí přežít ani jeden komplic, který viděl jeho tvář nebo dokonce znal jeho totožnost. Kincaid mu nabídl úkryt, když po zavraždění guvernéra Steunenberga byla půda v severním Idahu natolik horká, že se tam Dow už nemohl dále zdržovat. Tento smrtící mistr v zacházení se zabijákem, nožem, pistolí a výbušninami byl ve své chatě v Ničitelově dřevařském táboře v bezpečí, dojemně vděčný a naprosto loajální.

„Isaac Bell přijede dnes večer dolů do chaty na banket. Vypracoval jsem plán přepadení.“

„Van Dornovi detektivové se nezabíjejí snadno,“ opáčil Dow. Bylo to konstatování faktu, ne stížnost. „Zvládne to některý z tvých chlapců?“

Dowovi „chlapci“ byli otrlí dřevorubci, které sehnal do mocné bandy. Mnoho z nich utíkalo před zákonem, proto pro ně bylo odlehlé místo Oregonské dřevařské tak lákavé. Většina by raději vraždila za peníze, než by si lámala hřbet při těžbě dřeva. Charles Kincaid s nimi nikdy nejednal přímo – žádný z nich o něm nevěděl –, ale pod Dowovým velením byli Ničitelovou prodlouženou rukou, když bylo nutné zaútočit na železnici nebo zastrašit jeho placené, ale občas váhavé komplice. Dva poslal, aby zavraždili kováře ze Santa Moniky, který mu viděl do obličeje. Ale ten kovář zmizel a dřevorubci vzali nohy na ramena. Řídce zalesněná, sluncem prohřátá Kalifornie nebyla bezpečná pro ty svalnaté, ve vlně oblečené chlapy s kníry jako řídítka od kola, na jejichž hlavy byly vypsané odměny.

„Udělám to osobně,“ řekl Dow.

„Má přijet jeho nastávající,“ prozradil mu Ničitel. „Teoreticky by to mělo narušit jeho soustředění, takže bude snazší nachytat ho na švestkách.“

„Stejně se o to postarám sám, senátore. To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat.“

„Vážím si tvé laskavosti, Philipe,“ řekl Kincaid, který si byl vědom toho, že Dowův kodex vyžaduje jisté archaické fráze.

„Jak ten Bell vypadá? Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem ho neviděl.“

„Isaac Bell je asi tak vysoký jako já… Vlastně o kousek vyšší. Má podobnou postavu, i když je možná o trochu hubenější. Vážný obličej, jaký mívají právníci. Blond vlasy a knír. A samozřejmě bude elegantně oblečený na ten banket. Ukážu vám plánek. Ta ženská bude bydlet v Hennessyho vlaku. Bude potřeba udělat to pozdě večer, až se vrátí z banketu. Hennessy má problémy se spaním. Pokaždé zve své hosty na šláftruňk.“

Šli do chaty, kterou Dow udržoval v naprostém pořádku. Na stole zakrytém voskovaným plátnem rozložil Ničitel plánek vnitřního uspořádání Hennessyho speciálu.

„Směrem od lokomotivy a tendru je jednička Hennessyho vlastní vagon, stejně jako dvojka. Následuje zavazadlový vůz, kterým se dá projít. Za ním jsou vagony s kupé, trojka a čtyřka, potom jídelní vůz, spací vůz a salonní vůz. Zavazadlový vůz tvoří předěl. Nikdo jím neprojde dopředu bez pozvání. Bellova snoubenka bude ve čtyřce, posledním vagonu. Bell je také ve čtyřce, v kupé číslo jedna. Ona půjde spát jako první. On počká, až nebude nikdo v dohledu.“

„Proč?“

„Ještě nejsou svoji.“

Philip Dow se zatvářil bezradně.

„Uniká mi něco?“

„Je to stejné jako víkend na venkově, jen s tím rozdílem, že se jedná o vlak,“ vysvětlil Kincaid. „Sympatický hostitel, který je s tím svolný, přidělí párům pokoje tak, aby se nikdo nemusel krást po špičkách daleko po chodbě. Všichni o tom samozřejmě vědí, ale není to ‚oficiální‘, jestli víš, co tím myslím.“

Dow pokrčil rameny, jako by říkal, že aristokraty je důležitější zabíjet než chápat.

„Bell vstoupí do vagonu číslo čtyři zepředu, z Hennessyho salonu. Dojde na konec a zaklepe na její dveře. Ona otevře, aby ho pustila dovnitř, a ty se vynoříš z tohohle výklenku – místa pro zřízence. Doporučuji použít obušek, protože je tichý, ale takové podrobnosti samozřejmě nechám na tobě.“

Philip Dow si prošel trasu prstem se zastřiženým nehtem a promyslel si ji. Měl senátora rád, úměrně tomu, co dokázal k lidem cítit. Nikdy mu nezapomene, že mu pomohl, když ho všichni ostatní stíhali, aby získali odměnu. Kromě toho Kincaid věděl, jak to na světě chodí. Tohle byl docela dobrý plán, čistý a jednoduchý. I když ta žena bude problém. Vzhledem k trestu smrti, který na něho čekal v Idahu, se nesmí nechat chytit. Bude ji muset také zabít, dřív než začne křičet.

Ten obušek dával smysl. Pistole byly samozřejmě hlučné a každá chyba při práci s nožem mohla způsobit velký křik. Kromě toho, pokud si pamatoval, za své celoživotní krvavé řádění zabil už víc nepřátel obuškem než pistolí, nožem a výbušninou dohromady. Koncentrovaná síla volně sbalených olověných broků obvykle přilehla ke spánku tak těsně, že rozdrtila kost a mozek vystříkl ven.

„Dovolte, abych se na něco zeptal, senátore.“

„Na co?“

„Vy chcete zničit Osgooda Hennessyho, že?“

Kincaid se podíval stranou, aby mu Dow nepoznal na očích, že jen o vlásek unikl ráně pohrabáčem z krbu do hlavy. „Proč se ptáš?“ zeptal se Kincaid. „Mohl bych ho pro vás zabít.“

„Ach.“ Kincaid se usmál. Dow se mu jen snažil pomoci. „Díky, Philipe. Ale budu raději, když zůstane naživu.“

„Pomsta,“ přikývl Dow. „Chcete, aby věděl, co jste mu provedl.“

„Správně,“ zalhal Ničitel. Pomsta byla pro hlupáky. Ani po tisíci urážek nestála za ty obtíže. Předčasná smrt Osgooda Hennessyho by mu překazila plány. Lillian, dědičce jeho jmění, bylo teprve dvacet. Hennessyho bankéři by nejspíš podplatili soudce ověřujícího závěť, aby ustanovil poručníka chránícího jejich zájmy. J. P. Morgan osobně by se chopil příležitosti ovládnout Jižní pacifickou tím, že by učinil Lillian Hennessyovou svou svěřenkyní. Nic z toho by neposloužilo Kincaidovu plánu na to, jak se stát prvním z prvních.

Philip Dow obrátil svou pozornost zpátky k plánku. Vytušil další problém. „Nebude zřízenec na svém místě?“

„Takhle pozdě je to nepravděpodobné. A jestli ano, bude na tobě, jak si s ním poradíš.“

Philip Dow potřásl hlavou. „Dělníky nezabíjím. Pokud to není nutné.“ Ničitel na něho tázavě pohlédl. „Je to jenom zřízenec. Není to nejspíš ani běloch.“

Dow se napřímil, zamračil se a oči mu ztvrdly jako antracit. „Ta nejhorší práce ve vlaku je ta nejlepší, kterou můžou jejich lidi sehnat. Zřízenci z pulmanu může poroučet každý. To z něho pro mě dělá dělníka.“

Ničitel se nikdy nesetkal s odborářem, který by vítal do svého hnutí černochy. Pospíšil si, aby rozčileného zabijáka uklidnil. „Na, vezmi si tohle.“

Podal Dowovi šesticípou hvězdu z ryzího stříbra.

„Když usoudíš, Philipe, že bude bezpečnější zřízenci prostě poručit, aby z vlaku zmizel, ukaž mu tohle.“ Dow vzal odznak do dlaně a přečetl si nápis.

„Kapitán policie Jižní pacifické?“ Usmál se zjevně spokojený, že nebude muset zřízence zabít. „Ten chudák odtamtud poběží tak rychle, že se zastaví až v Sacramentu.“

36

MARION MORGANOVÁ PŘIJELA ZE SAN FRANCISKA POUHOU hodinu před Whitewayovým banketem pořádaným na počest Osgooda Hennessyho. Lillian Hennessyová ji přivítala ve zvláštním vlaku a odvedla ji do kupé číslo 4. Nabídla, že zůstane, aby jí pomohla s převlékáním do večerních šatů, ale snoubence Isaaka Bella bylo brzy jasné, že se ta mladá, krásná dědička chce hlavně vyptávat na Archieho Abbotta.

Isaac Bell už odjel do města, aby provedl inspekci strážního domku chránícího pilíře mostu přes Kaskádový kaňon. Přísně promluvil s kapitánem stráže a potřetí mu připomněl, že by hlídky měly měnit postavení v nepravidelných intervalech, aby útočník nemohl nikdy odhadnout, čemu musí čelit. Pak, pro tu chvíli spokojený, spěchal do Cascade Lodge.

Byla to rozlehlá dřevěná budova z neotesaných klád zdobená vycpanými zvířaty, navažskými koberci, venkovským nábytkem, který byl mnohem pohodlnější, než vypadal, a plynovými lampami se stínidly od Louise Comforta Tiffanyho. Když si svlékal zaprášený plášť oblečený přes tmavomodrý jednořadový smoking, vytvářela kapela atmosféru písní „Dnes večer bude ve starém městě horko“. Okamžik nato dorazil Osgood Hennessy s paní Comdenovou, Lillian, Franklinem Mowerym a Marion.

Isaac si pomyslel, že Marion vypadá v rudých šatech s hlubokým výstřihem nádherně. Kdyby ji nebyl nikdy v životě viděl, byl by šel přímo k ní a požádal ji, aby si ho vzala. Zelené oči se jí třpytily. Blonďaté vlasy měla vyčesané nahoru a její dekolt zakrýval rubínový náhrdelník, který jí dal k narozeninám. Už si sundala obvaz, jenž halil ránu na tváři od letících střepů. Dotek růže ji učinil neviditelnou pro každé oko kromě jeho.

„Vítejte v Kaskádovém kaňonu, slečno Morganová,“ usmál se, když ji pozdravil formálně, protože tam bylo příliš mnoho lidí, než aby ji mohl sevřít v náručí. „Ještě nikdy jste nebyla krásnější.“

„Tak ráda vás vidím,“ vydechla a opětovala jeho úsměv.

Preston Whiteway, kterého v těsném závěsu následovali číšníci se šampaňským a který byl tak brunátný, jako by už pár skleniček vypil, přispěchal, aby je pozdravil. „Dobrý den, Marion.“ Uhladil si blonďaté vlny na hlavě. „Vypadáte úžasně… Ach, zdravím, pane Belle. Jak vám jezdí locomobile?“

„Skvěle.“

„Kdybyste ho chtěl někdy prodat –“

„Nechci.“

„No, vychutnejte si večeři. Marion, usadil jsem vás mezi sebe a senátora Kincaida. Musíme probrat hodně obchodních záležitostí.“

Osgood Hennessy zamumlal: „S tím si poradím,“ šel přímo do čela stolu a bez skrupulí zpřeházel jmenovky.

„Otče,“ zaprotestovala Lillian, „je neslušné měnit zasedací pořádek.“

„Kdyby mi chtěli vzdát čest, začali by tím, že by mě posadili mezi dvě nejhezčí ženy v místnosti, z nichž ani jedna není má dcera. Tebe jsem posadil vedle Kincaida, Lillian. Je to nevděčný úkol, ale někdo se ho zhostit musí. Belle, vás jsem přesunul mezi Whitewaye a slečnu Morganovou, aby jí přestal koukat do výstřihu. Tak, a můžeme jíst!“

***

JAKMILE PHILIP DOW vstoupil na obrovské seřaďovací nádraží nad Kaskádovým kaňonem, zastavil ho železniční policista. „Kam jdete, pane?“

Dow na něho upřel chladný pohled a blýskl stříbrnou hvězdou.

Policista ucouvl tak rychle, div že neupadl.

„Promiňte, kapitáne. Zapomněl jsem, že už jsem vás viděl.“

„Jistota je jistota,“ řekl Dow, dvojnásob rád, že ten odznak má. Ten polda ho mohl vidět leda na plakátu s popisem hledaného.

„Můžu vám nějak pomoct, kapitáne?“

„Jo. Nechte si do rána pro sebe, že jste mě viděl. Jak se jmenujete, strážníku?“

„McKinney, pane. Darren McKinney.“

„Pochvalně se o vás zmíním ve své zprávě, McKinneyi. Sotva jsem vstoupil na tenhle pozemek, hned jste mě viděl. Dobrá práce.“

„Díky, kapitáne.“

„Pokračujte v obchůzce.“

„Ano, pane.“

Dow se spolehl na svůj oblek s buřinkou, ve kterém vypadal jako nějaký vedoucí, který chodí mezi tendrové lokomotivy posunující soupravy nákladních vagonů, a překračoval rychlou chůzí jedny koleje za druhými. Na konci nádraží zářil zlatou a červenou barvou zvláštní vlak Osgooda Hennessyho těsně za pronikavým světlem lamp na mostu. Speciál prezidenta železnice parkoval na vyvýšené koleji s výhledem na celé nádraží.

***

BELL MEZI jednotlivými chody tančil s Marion.

„Kdy mi dovolíš, abych tě naučil ten pomalý bostonský valčík?“

„Ne, když zrovna hrají ‚Dnes večer bude ve starém městě horko‘.“

Když k nim došel Preston Whiteway, aby je vyrušil, jediný ostrý pohled Van Dornova detektiva ho přiměl změnit názor, takže se vrátil na parket s paní Comdenovou.

Po večeři podávali dezert Aljaška, dort se zmrzlinou a bílkovým sněhem. Hosté, kteří nikdy nebyli východně od Mississippi, přísahali, že je srovnatelný s tím, jenž se podává ve slavné newyorské restauraci Delmonico^.

New York připomněl Lillian Hennessyové Archieho Abbotta.

„Proč se tak usmíváte?“ zeptal se jí neomaleně Charles Kincaid a vyrušil ji ze zamyšlení.

„Už se nemůžu dočkat té vaší řeči,“ odsekla.

Bell ji zaslechl a důvěrně se na ni ušklíbl.

Lillian si všimla, že je Isaac neobvykle tichý a vážný navzdory společnosti své krásné snoubenky. Skoro stejně tichý jako úzkostlivě se tvářící Franklin Mowery. Něco mu dělalo vážné starosti. Natáhla se kolem Kincaida a pohladila starého pána po ruce. Nepřítomně pokýval hlavou. Pak Preston Whiteway zacinkal lžičkou o sklenku a dvojitá řada brunátných tváří lemujících stůl k němu vyčkávavě vzhlédla.

„Pánové. A dámy,“ – vydavatel novin se uklonil Emmě Comdenové, Lillian Hennessyové a Marion Morganové, jediným dámám v chatě – „je mi ctí, že spolu se mnou složíte hold velkým stavitelům Jižní pacifické dráhy. Zatímco se řítí kupředu za dosažením svého konečného cíle, rád bych jim připomněl, že jsme s nimi ve svých modlitbách a doufáme, že jim je náš vřelý obdiv pobídkou. Stavitelé dělají z Ameriky skvělou zemi a je nám ctí, že můžeme být v přítomnosti těch nejodvážnějších budovatelů na Západě.“

Místností se rozlehly výkřiky: „Slyšte! Slyšte!“ Kaliforňané povstali jako jeden muž a hlasitě tleskali. Osgood Hennessy přikývl na znamení díků.

„Zatímco tleskáme těmto mužům, kteří budují svýma rukama a srdci, chceme také poprosit dalšího muže na tomto báječném banketu, aby budoval budoucnost našeho velkého národa svými vůdčími schopnostmi a moudrostí. Mluvím samozřejmě o našem dobrém příteli, senátoru Charlesi Kincaidovi, který, jak věřím, brzy přijde s prohlášením, jež potěší srdce každého muže i ženy v tomto sále. Senátor Kincaid.“

Kincaid vstal, usmál se a gestem poděkoval za potlesk. Když potlesk dozníval, zahákl palce za klopy saka. Pohlédl do tváří, v nichž se zračil obdiv. Otočil se a usmál se na Lillian Hennessyovou. Podíval se přímo do očí Osgoodovi Hennessymu. Pak obrátil svou pozornost na hlavy losa a grizzlyho pověšené na stěnách z trámů.

„Dostavil jsem se na pozvání těch nejúspěšnějších podnikatelů v Kalifornii a Oregonu. Mužů, kteří už dlouho tvrdě pracují na rozvoji této země. Tyto rustikální kulisy nám připomínají, že naším úkolem na americkém Západě je krotit přírodu v zájmu prosperity celých Spojených států. Získáváme tu dřevo, nerostné suroviny, hospodářské plodiny i dobytek a to všechno převážejí skvělé železnice. Teď mě tito pánové požádali, abych je vedl k dalším úspěchům ve prospěch našeho skvělého národa a chránil ho před nepřáteli… Byli velice přesvědčiví.“

Rozhlédl se po stolech.

Bell si všiml, že je senátor obdařen schopností důležitou pro každého politika – dívat se tak, aby se každému zdálo, že hledí právě na něho. Náhle Kincaid obrátil klopu a odhalil červenobílou placku s nápisem KINCAID PREZIDENTEM, kterou předtím ukázal Bellovi.

„A přesvědčili mě!“ it\á a na jeho pohledném obličeji se objevil úsměv. „Přemluvili jste mě k tomu. Budu sloužit své zemi, jak vy, pánové, uznáte za vhodné.“

„On chce být prezident?“ zeptal se Osgood Hennessy Bella, když sál vybuchl potleskem a kapela začala hlasitě hrát. „Vypadá to tak, pane.“

„Spojených států?“

Preston Whiteway zavolal: „Přesně tak, pane Hennessy. My, gentlemani z Kalifornie, věnujeme svou nezanedbatelnou podporu senátoru Charlesi Kincaidovi, ‚hrdinnému inženýrovi‘.“

„No, ať se propadnu.“

„Mě to taky překvapilo!“ křikl bohatý majitel dřevařské společnosti z okresu Marin, která zpracovávala sekvoje. „Bojoval s námi zuby nehty. Prakticky jsme ho museli svázat, aby souhlasil.“

Preston Whiteway utišil zvednutou rukou smích a řekl: „Myslím, že senátor Kincaid chce na to téma ještě něco říct.“

„Už jen pár slov,“ začal Kincaid. „Rád bych se zapsal do historie jako prezident, který pronáší nejkratší proslovy.“ Ztišil jejich smích a pak zvážněl. „Jak jste řekl, byl jsem poctěn, ale váhal jsem, když jste tu možnost nadnesli poprvé. Ale ty hrozivé události, k nimž došlo před dvěma týdny v New Jersey a New Yorku, mě přesvědčily, že každý státní zaměstnanec musí povstat, aby chránil americký lid před Žlutou hrozbou. Tu hanebnou explozi odpálil Číňan. Ulice města byly poseté střepy. Nikdy nezapomenu na praskání skla pod pneumatikami sanitek, když jsem spěchal na pomoc zraněným. Ten zvuk nikdy nevymažu z paměti…“

Isaac Bell pozorně naslouchal, jak Kincaid pokračuje ve stejném duchu. Věří opravdu tomu, co říká? Nebo je jeho varování před Žlutou hrozbou právě tím politickým blábolem, který jeho přívrženci očekávají? Bell pohlédl na Marion. Oči se jí rozsvítily šibalským světlem. Ucítila jeho pohled, sklopila oči a kousla se do rtů. Lillian se naklonila za zády svého otce, aby jí něco pošeptala, a Bell viděl, jak obě ženy zakrývají ústa, aby potlačily smích. Byl rád, že si tak padly do oka, i když ho to popravdě řečeno nijak nepřekvapilo.

„… tato Žlutá hrozba, které čelíme, tato přílivová vlna přistěhovalců z Číny, kteří berou Američanům práci a děsí americké ženy, udeřila toho strašného večera i na New York. Ten podlý Číňan odpálil tuny dynamitu na rušném nádraží nedaleko přelidněného města z vlastních temných důvodů, které žádný běloch nikdy nepochopí…“

***

VE STÍNU řady nákladních vagonů sledoval Philip Dow osvětlená okna zvláštního vlaku prezidenta železniční společnosti. Senátor Kincaid mu poskytl jídelní rozvrh zaměstnanců, kteří bydleli ve vlaku. Počkal, až číšníci hosty obslouží. Pak, zatímco jedli svou večeři se zřízenci a bílé služebnictvo večeřelo v zavazadlovém voze, nastoupil předním koncem do vozu číslo tři. Prohlédl si vnitřní uspořádání trojky a čtyřky a našel únikové cesty vlakem a z každého vagonu.

Stanoviště zřízence vagonu 4 bylo jen o málo větší než šatní skříň a místo dveří mělo závěs. Bylo zaplněné čistými ručníky a ubrousky, léky na nachlazení a kocovinu, pomůckami na leštění bot a lihovým vařičem na ohřívání vody. Dow vyšrouboval žárovku, aby se krátký úsek chodby, po kterém poběží do kupé Marion Morganové, ocitl v šeru. Pak si vyzkoušel, co měl v plánu.

Zkusil, jak se dá sledovat chodba zpoza zřízencova závěsu, prošel si trasu, po níž půjde Bell z přední části vozu do zadní. Pak si procvičil, jak tiše vstoupí do chodby a máchne obuškem. Omezen úzkým prostorem se musel rozmáchnout zespodu. Setrvačnost ze tří uběhnutých kroků spolu s dlouhým rozmachem vrhne těžký olověný zabiják na Bellův spánek se smrtící silou.

***

ISAAC BELL si přiložil prsty ke spánku.

„Bolí tě hlava?“

„Jenom doufám, že tahle ‚krátká řeč‘ brzy skončí,“ zašeptal.

„Anarchie?“ volal Charles Kincaid, jak se rozohňoval. „Uctívání císaře? Kdo ví, jak takový Číňan přemýšlí? Nenávidí bělochy. Nebo je nepříčetný díky užívání opia, jejich nejoblíbenějšímu zlozvyku…“

Jeho příznivci vstali a tleskali.

Preston Whiteway, s nosem červeným po dobrém vínu, zahalekal Osgoodu Hennessymu do ucha. „No neuhodil senátor se Žlutou hrozbou hřebík přímo na hlavičku?“

„S Číňany jsme postavili transkontinentální železnici,“ odsekl Hennessy. „Nedal jsem na ně dopustit.“

Franklin Mowery vstal od stolu, pohlédl na Whitewaye a zamumlal: „Až pojedete příště vlakem přes průsmyk Donner Pass, podívejte se, jakou tam odvedli práci při zdění kamenem.“

Whiteway, hluchý k nesouhlasnému hovoru, se usmál na Marion: „Vsadím se, že tady Isaac deska tomu, jak senátor Kincaid té hrozbě rozumí, protože právě on jako prvotřídní detektiv toho opiem omámeného Číňana zastavil.“

Bell si pomyslel, že v tom, jak se Whiteway na Marion usmívá, se nebezpečně blíží žádostivosti. Nebezpečně pro Whitewaye, samozřejmě.

„Zdá se, že jeho motivací byly peníze,“ odpověděl Bell stroze. Ucítil, jak ho Marion kopla pod stolem, a dodal: „Nemáme žádný důkaz, že by ten muž, který mu zaplatil, kouřil něco silnějšího než tabák.“

Mowery popadl hůl a kulhavým krokem vyrazil k verandě.

Bell přispěchal, aby mu otevřel dveře, protože jeho mladý asistent nebyl na banket pozván. Mowery se dobelhal na konec zastřešené verandy a opřel se o zábradlí nad řekou.

Bell ho zvědavě sledoval. Inženýr se celý den choval divně. Teď zíral na mostní sloupy osvětlené elektrickými obloukovými lampami. Starý muž vypadal jako hypnotizovaný.

Bell se k němu přidal u zábradlí.

„Pěkný pohled tady zdola, že?“

„Cože? Ano, ano, samozřejmě.“

„Děje se něco, pane? Je vám dobře?“

„Voda stoupá,“ řekl Mowery.

„V poslední době hodně pršelo. Vlastně už zase začíná.“

„Ten déšť to jenom zhoršuje.“

„Promiňte, pane?“

„Po tisíce let řeka stéká z hor pod příkrým sklonem,“ vysvětloval Mowery, jako by předčítal z knihy. „Pod takovým sklonem toho voda unáší spoustu s sebou. Abrazivní materiály – hlínu, písek, štěrk, kameny. Ty vymílají říční koryto, které se tím rozšiřuje a prohlubuje. Tím vznikají další naplaveniny. Na rovině, jako je ta, na níž je postavené tohle městečko, se řeka rozlévá a meandruje. Její kanály se proplétají jako copy. Pak se spojí tady v té strži, kde se shromažďují tuny usazenin. Jen bůh ví, kolik jich leží mezi tímhle místem a skalním podložím.“

Náhle pohlédl Bellovi do tváře. V jasném elektrickém světle připomínaly jeho rysy lebku.

„Bible nám říká, že jen blázen vystaví svůj dům na písku. Ale neříká nám, co dělat, když nemáme na výběr a musíme na písku stavět.“

„Předpokládám, že právě proto potřebujeme inženýry.“ Bell se povzbudivě usmál, protože vytušil, že se mu stavitel chystá říct něco, co se bojí vyslovit.

Mowery se smutně zasmál. „Uhodil jste hřebík na hlavičku, synu. Proto inženýrům důvěřujeme.“

Dveře za nimi se otevřely.

„Vracíme se do vlaku,“ zavolala Marion. „Pan Hennessy je unavený.“

Poděkovali svým hostitelům a rozloučili se. Charles Kincaid šel s nimi a nabídl Franklinu Mowerymu paži, aby se o ni opřel. Isaac vzal Marion za ruku a kráčeli spolu deštěm k spodnímu konci příkré nákladní trati.

Zašeptala: „Mám v úmyslu vymluvit se na únavu po dlouhé cestě a jít rovnou do postele.“

„Doufám, že ta únava není tak velká, abych nemohl zaklepat na dveře.“

„Kdybys nezaklepal ty, musela bych já.“

Nasedli do osobního vagonu Hadí trati, kterým přijeli. Tři lokomotivy vpředu a dvě vzadu je pomalu vyvezly serpentinami na plošinu, kde na vedlejší koleji stál Hennessyho speciál, jehož okna lákavě svítila do noci.

„Pojďte ke mně, pánové,“ nabídl Hennessy. „Na brandy a doutníky.“

„Myslela jsem, že jsi unavený,“ řekla Lillian.

„Unavený z blábolení těch podnikatelů,“ opáčil prudce Hennessy. „Dámy, v jídelním voze je pro vás připravené šampaňské, než si pánové zakouří.“

„Mě se nezbavíte,“ řekla Lillian.

Paní Comdenová zůstala také a potichu si vyšívala v rohovém křesle. Marion Morganová popřála všem dobrou noc a zamířila zpátky do svého kupé.

Isaac Bell jí poskytl náskok, aby zachoval zdání slušnosti, a dál bedlivě pozoroval Kincaida.

***

PHILIP DOW vyhlédl zpoza závěsu, když uslyšel někoho vstoupit předním vchodem do vagonu se soukromými kupé. Spatřil krásnou ženu kráčející ke stanovišti zřízence. Na sobě měla červené šaty a náhrdelník z rudých rubínů. Taková přehlídka bohatství obvykle vzbudila v odboráři vztek, teď ho však uchvátil její šťastný úsměv. Ženy tak krásné jako ona, se slámově světlými vlasy, dlouhým, elegantním krkem a očima zelenýma jako korálové moře se vždycky usmívaly, jako by si gratulovaly ke své kráse. Tahle byla jiná. Usmívala se šťastně.

Doufal, že se nezastaví u dveří Marion Morganové. Bál se, že bude muset zabít tak krásné stvoření. Ona však skutečně vešla do kupé číslo 4. Ještě nikdy ženu nezabil a teď se mu s tím nechtělo začínat, zvlášť s touhle ne. Ale nijak nestál ani o setkání s katem.

Rychle upravil plán útoku. Místo aby čekal, až Isaac Bell zaklepe na dveře, udeří okamžitě, jakmile Bell zvedne ruku ke dveřím. Detektiv nebude tak rozptýlený, jako by byl v jejím náručí, bude víc ve střehu a připravený se bránit, ale to byla cena, kterou byl Dow ochotný zaplatit za to, že ji nebude muset zabít. Zastrčil si revolver za opasek, aby ho mohl rychle popadnout, kdyby se Bellovi podařilo uhnout před obuškem. Výstřel by mu zkomplikoval únik, ale i to byl ochotný riskovat, aby tu ženu nemusel zabít. Pokud se nestane něco, že nebude mít na vybranou.

37

ISAAC BELL SLEDOVAL, JAK SE SENÁTORU KINCAIDOVI ZNECHUCENĚ svraštila ústa, když Lillian Hennessyová ukázala, že je moderní žena. Nejen že odmítla nechat pány samotné s jejich doutníky, ale sama si zapálila cigaretu a řekla otci: „Jestli může kouřit dcera prezidenta Roosevelta, tak já taky.“

Hennessy nebyl o nic méně popuzený než senátor. „Nechci, aby v mém vagonu někdo vyslovoval jméno toho ženivého, prospěchářského, nafoukaného parchanta.“

„Měl bys být rád, že jenom kouřím. O Alici Rooseveltové se taky říká, že chodí na večírky v Bílém domě s krajtou obtočenou kolem krku.“

Paní Comdenová vzhlédla od svého vyšívání. „Osgoode, mohu snad předpokládat, že ve svém vagonu žádné hady nepovolíš?“

„Jestli má Roosevelt rád hady, já jsem proti nim.“

Senátor Kincaid se srdečně zasmál.

Bell si všiml, že senátor má za to, že ho placka kincaid prezidentem pozvedla v Hennessyho očích. Postřehl také, že Hennessy vypadá, jako by znovu posuzoval senátorův potenciál.

„Povězte mi, Kincaide,“ zeptal se prezident železnice se vší vážností, „co byste opravdu dělal, kdyby vás zvolili prezidentem?“

„Učil bych se za pochodu,“ odpověděl Kincaid nestoudně. „Stejně jako vy jste se učil stavět železnici.“

Paní Comdenová znovu promluvila. „Pan Hennessy se železnici stavět neučil. On vědu o železnici vyučuje.“

„Omlouvám se za chybu,“ usmál se Kincaid strnule. „Pan Hennessy imperizuje železnice Ameriky.“

Hennessy ji umlčel úsměvem. „Paní Comdenová to se slovy umí. Studovala v Evropě, víte.“

„Jsi příliš laskavý, Osgoode. Studovala jsem v Lipsku, ale jenom hudbu.“ Uklidila vyšívání do saténového sáčku. Pak vstala z křesla v rohu a se slovy „Nevstávejte, prosím, pánové“ odešla ze salonu.

Chvíli tam seděli, potahovali z doutníků a srkali brandy.

„No, myslím, že půjdu spát,“ řekl Isaac Bell.

„Než odejdete, povězte nám, jak pokračuje váš hon na takzvaného Ničitele,“ vybídl ho Kincaid.

„Zatraceně dobře!“ odpověděl mu Hennessy. „Bell zastavil toho vraždícího radikála na všech frontách.“

Bell zaklepal klouby ruky na podničku židle. „Musím to zaťukat, pane. Měli jsme několikrát štěstí.“

„Jestli jste ho zastavil,“ řekl Kincaid, „tak je vaše práce u konce.“

„Moje práce skončí, až bude viset. Je to vrah. A ohrožuje životy tisíců. Kolik jste povídal, že máte zaměstnanců?“

„Asi sto tisíc.“

„Pan Hennessy je skromný,“ řekl Kincaid. „Když se započítají všechny tratě, na kterých má podíl, tak zaměstnává přes milion lidí.“

Bell pohlédl na Hennessyho. Železniční prezident proti tomu obrovskému číslu neprotestoval. Bell pocítil obdiv. I když byl starý pán zaměstnán titánským úsilím dostavět trať pod Kaskádovým pohořím, stále rozšiřoval své impérium.

„A co myslíte, že má ještě v plánu spáchat, ještě než ho pověsíte?“ zeptal se Kincaid.

Bell se usmál, ale jeho oči zůstaly chladné. Vzpomněl si, jak se s Kincaidem utkal naposled, když spolu konverzovali při pokeru. „Váš odhad je stejně dobrý jako můj, senátore.“

Kincaid reagoval stejně chladným úsměvem. „Byl bych čekal, že detektivův úsudek bude lepší než můj.“

„Rád si vás poslechnu.“

„Já soudím, že zaútočí na most přes Kaskádový kaňon.“

„Proto je tak přísně střežený,“ vložil se do toho Hennessy. „Musel by mít armádu, aby se k němu jen přiblížil.“

„Ale proč si myslíte, že na most zaútočí?“ zeptal se Bell.

„I hlupák vidí, že ten sabotér, nebo kdo to je – anarchista, cizinec nebo stávkující ví, jak napáchat co největší škody. Zjevně je to skvělý inženýr.“

„To už pár lidí napadlo,“ utrousil Bell suše. „Měl byste pátrat po staviteli, pane Belle.“

„Po muži, jako jste vy?“

„Jako já ne. Jak jsem vám tuhle říkal, vystudoval jsem a byl schopný, ale ne geniální.“

„Co dělá stavitele geniálním, senátore?“

„Dobrá otázka, pane Belle. Bylo by lepší položit ji panu Mowerymu, on geniální je.“

Mowery, obvykle hovorný, byl velice tichý od okamžiku, kdy s ním Bell mluvil ve stínu mostu. Odbyl Kincaida netrpělivým gestem.

Kincaid se obrátil k Hennessymu. „A ještě lepší je zeptat se prezidenta železniční společnosti. Co dělá stavitele geniálním, pane Hennessy?“

„Při stavbě železnice jde jen o to hlídat si sklon a vodu. Čím je trať rovnější, tím rychleji vlak jede.“

„A proč vodu?“

„Voda dokáže zatraceně rychle vymlít traťový svršek, když ji správně neodvedete.“

Bell řekl: „Položím tu otázku vám, senátore. Co dělá stavitele geniálním?“

„Lstivost,“ odpověděl Kincaid.

„Lstivost?“ zopakoval Hennessy a vrhl na Bella zmatený pohled. „O čem to sakra mluvíte, Kincaide?“

„Zamlčování, schopnost zachovat tajemství. Mazanost.“ Kincaid se usmál. „Každý projekt vyžaduje kompromisy. Pevnost proti váze. Rychlost proti nákladům. Co stavitel uchopí do jedné ruky, musí z druhé pustit. Geniální stavitel kompromisy skrývá. V jeho díle je nikdy na první pohled nespatříte. Vezměte si most pana Moweryho. Pro mé oko pouhého řemeslníka jsou jeho kompromisy neviditelné. Ten most se přímo vznáší.“

„Nesmysl,“ zavrčel Mowery. „Je to jenom matematika.“

Bell řekl Mowerymu: „Ale o stavitelských kompromisech jste mi přece vyprávěl vy sám u vykolejeného vlaku v Diamantovém kaňonu. Co si myslíte, pane? Je Ničitel geniální stavitel nebo technik?“

Mowery nepřítomně přejel rukou po špičce bradky. „Ničitel prokázal znalosti geologie, výbušnin a železničního spodku, nemluvě o chování lokomotiv. Jestli není stavitel, minul se povoláním.“

Emma Comdenová se vrátila zachumlaná po bradu v kožichu. Límec jí rámoval hezký obličej. Na hlavě měla šikmo nasazenou čepici ze stejné kožešiny a tmavé oči se jí třpytily.

„Pojď, Osgoode. Projdeme se podél vlaku.“

„A proč, sakra?“

„Podívat se na hvězdy.“

„Hvězdy? Vždyť prší.“

„Bouřka už je pryč. Obloha je jasná.“

„Je moc chladno,“ namítl Hennessy. „Kromě toho musím poslat několik telegramů, jakmile Lillian uhasí tu zatracenou cigaretu a vezme do ruky zápisník. Kincaide, vezměte paní Comdenovou na procházku, ano? Děkuji vám.“

„Samozřejmě. Bude mi potěšením, jako vždy.“ Kincaid si sebral kabát a nabídl paní Comdenové paži, když scházeli po schodech vagonu.

Bell vstal, dychtivý být co nejdříve u Marion. „No, nechám vás v klidu pracovat, pane. Půjdu si lehnout.“

„Poseďte se mnou chvilku… Lillian, omluvila bys nás?“

Vypadala překvapeně, ale nic nenamítala a uchýlila se do svého kupé v Nancy č.2.

„Něco k pití?“

„Měl jsem dost, díky, pane.“

„To je moc milá žena, se kterou jste se zasnoubil.“

„Děkuji, pane. Myslím, že mám velké štěstí.“ A doufám, pomyslel si, že jí to budu moci hodně brzy dokázat.

„Připomíná mi mou ženu – a to byla dívka, na kterou se zapomenout nedá… Co víte o svém příteli Abbottovi?“

Bell na něho překvapeně pohlédl. „Archie a já se kamarádíme od vysoké.“

„Jaký je?“

„Musím se zeptat, proč se ptáte. Je to můj přítel.“

„Pochopil jsem, že moje dcera o něho projevuje zájem.“

„Řekla vám to?“

„Ne. Dozvěděl jsem se to z jiného zdroje.“

Bell se na okamžik zamyslel. Paní Comdenová v New Yorku nebyla, zůstala s Hennessym na Západě. „Protože se ptáte na mého přítele, rád bych věděl, kdo vám to řekl.“

„Kincaid. Kdo jste myslel? Byl s ní v New Yorku, když se s Abbottem seznámila. Pochopte prosím, Belle, že si plně uvědomuji, že by řekl cokoliv, aby očernil jakéhokoliv nápadníka mé dcery… Kterou dostane jen přes mou mrtvolu.“

„Myslím, že si to uvědomuje i Lillian,“ podotkl Bell, čímž vyvolal úsměv.

„Ačkoliv musím uznat,“ pokračoval Hennessy, „že ty jeho řeči o kandidatuře na prezidenta ho stavějí do trochu jiného světla. Možná jsem Kincaida podcenil…“ Zavrtěl užasle hlavou. „Vždycky jsem říkal, že bych v Bílém domě raději viděl paviána než Theodora Roosevelta. Měli bychom si dávat pozor, co si přejeme. Ale Kincaid by alespoň byl můj pavián.“

Bell se zeptal: „Kdybyste se smířil s paviánem v Bílém domě, za předpokladu, že by to byl váš pavián, smířil byste se s ním i jako se zetěm?“

Hennessy se otázce vyhnul a řekl jen: „Ptám se vás na vašeho přítele Abbotta proto, že když mám uvažovat o nápadnících, chci znát všechny možnosti.“

„Tak dobře, pane. Teď už chápu. Povím vám, co vím. Archie Abbott – Archibald Angell Abbott IV. – je opravdu skvělý detektiv, mistr převleků, umí se dobře ohánět pěstmi a zacházet s nožem a střelnými zbraněmi a je to věrný přítel.“

„Muž, s kterým byste chtěl sjíždět řeku?“ zeptal se Hennessy s úsměvem. „Bez výhrad.“

„A jeho poměry? Je tak chudý, jak Kincaid tvrdí?“

„Žije z platu detektiva,“ řekl Bell. „Jeho rodina o všechno přišla během bankovní krize v třiadevadesátém. Jeho matka bydlí v rodině jeho švagra. Před tím byli celkem zámožní, jako většina starých newyorských rodin v té době, a měli dobrý dům ve slušné čtvrti.“

Hennessy probodl Bella pohledem. „Mohl by to být zlatokop?“

„Dvakrát dal košem bohatým mladým dívkám, jejichž matky by byly nadšené, kdyby je mohly provdat do rodiny s tak proslulým jménem. Jedna byla jedinou dcerou muže, kterému patřila paroplavební společnost, druhá byla dcera textilního magnáta. Obě mohl dostat pouhým lusknutím prsty. V obou případech se otcové jasně vyjádřili, že ho přijmou do svých podniků, nebo kdyby odmítl pracovat, prostě ho budou živit.“

Starý pán si ho tvrdě měřil. Bell neuhnul pohledem.

Nakonec Hennessy řekl: „Vážím si vaší upřímnosti, Belle. Nebudu tu věčně a jsem vlastně její jediný příbuzný. Chci vidět, že je o ni postaráno, dřív než se se mnou něco stane.“

Bell vstal. „Lillian by mohla dopadnout mnohem hůř než s Archiem Abbottem.“

„Mohla by také dopadnout hůř než jako první dáma Spojených států.“

„Je to velice schopná mladá žena,“ řekl Bell neutrálně. „Dokáže si poradit se vším, co ji potká.“

„Nechtěl bych, aby ji potkalo něco zlého.“

„Jistěže ne. Který otec by to chtěl? A teď mi dovolte, abych se na něco zeptal já vás, pane.“

„Prosím.“

Bell se znovu posadil. I když ho to tak táhlo za Marion, dělala mu starosti jedna otázka, na kterou musel znát odpověď. „Opravdu věříte, že má senátor Kincaid šanci na nominaci?“

***

CHARLES KINCAID a Emma Comdenová kráčeli mlčky podél vytrvale oddechující parní lokomotivy vlaku a podél seřadišť nákladních souprav do noci, mimo světlo elektrických lamp. Na místě, kde končil štěrk nasypaný pro novou trať, vstoupili na půdu čerstvě vykáceného lesa, upravenou pro další stavbu.

V čistém horském vzduchu jasně zářily hvězdy. Mléčná dráha plynula temnotou jako bílá řeka. Paní Comdenová promluvila německy. Její hlas tlumil límec kožichu.

„Dej si pozor, abys toho ďábla netahal za ocas moc silně.“

Kincaid odpověděl anglicky. Jeho němčina, zdokonalená během deseti let studia stavebnictví v Německu a práce pro německé společnosti budující Bagdádskou dráhu, byla stejně dobrá jako její, ale poslední, co potřeboval, bylo, aby někdo ohlásil, že ho slyšel mluvit s milenkou Osgooda Hennessyho cizím jazykem.

„My je porazíme,“ řekl. „Dlouho před tím, než přijdou na to, kdo jsme a co chceme.“

„Ať se pokusíš o cokoliv, Isaac Bell ti to překazí.“

„Bell nemá tušení, co mám v plánu teď,“ řekl Kincaid pohrdavě. „Jsem tak blízko, Emmo. Mí bankéři v Berlíně jsou připravení zasáhnout, jakmile dovedu Jižní pacifickou ke krachu. Moje tajné holdingové společnosti ji koupí za pár centů a já získám kontrolní podíly ve všech železnicích v Americe. Díky Hennessyho ‚imperizování‘. Nikdo mě nemůže zastavit.“

„Isaac Bell není žádný hlupák. Ani Osgood.“

„Důstojní protivníci,“ souhlasil Kincaid, „ale vždycky o několik kroků pozadu.“ A co se týče Bella, pomyslel si, ale neřekl nahlas, ten stěží přežije noc, jestli bude Philip Dow ve své obvyklé vražedné formě.

„Musím tě varovat, Franklin Mowery začíná mít ohledně mostu nějaké podezření.“

„Už je příliš pozdě, aby s tím mohl něco udělat.“

„Zdá se mi, že jsi čím dál ledabylejší. Tak ledabylý, že tě dopadnou.“ Kincaid pohlédl na hvězdy a zamumlal: „To nemohou. Mám své tajné zbraně.“

„Jaké tajné zbraně to jsou?“

„Jednou z nich jsi ty, Emmo. Povíš mi o všem, co chystají.“

„A co z toho budu mít?“ zeptala se. „Všechno, co se dá koupit za peníze, až vyhrajeme.“

„A co když budu chtít něco – nebo někoho, kdo není za peníze k máni?“ Kincaid se znovu zasmál. „Budu velice žádaný. Budeš se muset postavit do fronty.“

„Do fronty…?“ Emma Comdenová pozvedla svůj smyslný obličej do světla hvězd. V očích se jí temně zalesklo. „Co je ta druhá tajná zbraň?“

„To je tajemství,“ řekl Kincaid.

Kvůli té nepravděpodobné možnosti, že by Bell nějak unikl útoku a měl takové štěstí, že by znovu překazil jeho plány, nemohl riskovat a povědět jí o „jezeru Lillian“.

„Ty přede mnou máš tajnosti?“ zeptala se.

„Netvař se uraženě. Víš, že jsi jediná, komu jsem kdy dal moc mě zradit.“

Nedomníval se, že by mu bylo k něčemu dobré zmínit se o Philipu Dowovi. Stejně jako by nikdy neřekl Dowovi o svém milostném vztahu s Emmou, který začal léta předtím, než se stala milenkou prezidenta železnice.

Rozevřela ústa v hořkém úsměvu. „Nikdy jsem nepoznala horšího muže, než jsi ty, Charlesi. Ale nikdy bych tě nezradila.“

Kincaid se rozhlédl, aby se ujistil, že je v žádném případě nemůže nikdo vidět. Pak jí zasunul ruku pod kožich a přitáhl si ji blíž. Nijak ho nepřekvapilo, že se nebrání. Ani se nedivil, že si svlékla všechno do poslední nitě, než si na sebe vzala kožich.

„A co to máme tady?“ zeptal se hlasem přiškrceným touhou.

„Začátek trati,“ řekla paní Comdenová.

38

„KDYŽ PŘIJDE NA POLITIKU,“ ODFRKL OSGOOD HENNESSY v odpověď na otázku Isaaka Bella, „uvěřím všemu, co se stane.“

„Myslím to vážně, pane,“ řekl Bell. „Myslíte si, že Kincaid může seriózně kandidovat na post prezidenta?“

„Politici si nechají namluvit cokoliv, co odpovídá jejich představám. Mohl by být zvolen? Asi ano. Voliči dokážou hodně překvapit. Díky bohu nevolí ženy, to by se dostal do Bílého domu už kvůli svému chlapeckému vzhledu.“

„Ale mohl by získat nominaci?“ naléhal Bell. „To je skutečný problém.“

„Stojí za ním Preston Whiteway. Whiteway musí být skálopevně přesvědčen, že má šanci.“

„Ten demagog udělá všechno pro to, aby prodal noviny. Nezapomeňte, že ať Kincaid vyhraje nebo prohraje, bude z něho až do předvolebního sjezdu horká zpráva.“

Bell jmenoval několik kalifornských průmyslníků z Whitewayovy skupiny. „Opravdu věří, že prosadí Kincaida proti stranickým hvězdám?“

Osgood Hennessy se cynicky uchechtl. „Úspěšní průmyslníci věří, že uspěli díky své inteligenci. Ve skutečnosti má většina z nich ptačí mozečky, které umějí jen jedno – vydělávat peníze. Ale já nechápu, proč by neměli být naprosto spokojení s Williamem Howardem Taftem. Určitě vědí, že jestli rozpoltí stranu, přenechají volby demokratům a Williamu Jenningsi Bryanovi, tomu populistickému ďáblovi. Sakra, možná si jenom chtěli užít dovolenou na Whitewayovy náklady.“

„Možná,“ přitakal Bell.

„Proč se na to ptáte?“ řekl Hennessy a změřil si ho zkoumavým pohledem. „Nějak mi to nesedí,“ odpověděl Bell.

„Nesnažil jste se třeba maličko očernit soka vašeho přítele v boji o ruku mé dcery?“

Bell vstal. „Nejsem záludný. Nehraji zákulisní hry. Povím vám hned teď, rovnou do očí, že si vaše dcera zaslouží někoho lepšího, než je Charles Kincaid. Dobrou noc, pane.“

„Počkejte,“ řekl Hennessy. „Počkejte… Omlouvám se. To bylo nemístné, protože to zjevně nebyla pravda. Vyjednáte na rovinu. Omlouvám se. Posaďte se. Dělejte starému muži ještě chvíli společnost. Emma se každou chvíli vrátí z procházky.“

***

CHARLES KINCAID doprovodil Emmu Comdenovou ke dveřím dvojitého kupé, které sdílela s Osgoodem Hennessym. Slyšeli, jak Bell a Hennessy stále ještě rozprávějí v salonu v přední části vagonu.

„Díky, že jste mě doprovodil podívat se na hvězdy, senátore.“

„Bylo mi potěšením jako obvykle. Dobrou noc, paní Comdenová.“

Potřásli si cudně rukama. Potom Kincaid zamířil do svého kupé několik vagonů za speciálem. Kolena se mu třásla a hlava se mu točila jako obvykle po schůzce s Emmou Comdenovou, takže odemkl dveře a zase je za sebou zavřel ještě předtím, než si všiml, že v křesle někdo sedí. Dow? Odešel snad z číhané? Nikdy. Přísný mravní kodex vrahovi velel, aby si spíš prostřelil hlavu, než riskoval, že zradí přítele. Kincaid vytáhl z kapsy derringer a rozsvítil.

„Překvapení, senátore,“ pronesl Eric Soares.

„Jak jste se sem dostal?“ zeptal se Kincaid inženýra. „Vypáčil jsem zámek,“ odpověděl nonšalantně. „U čerta, proč?“

Soares si sundal brýle s drátěnými obroučkami a chvíli si je okázale čistil kapesníkem. Konečně si je znovu nasadil, uhladil si špičky kníru a odpověděl: „Kvůli vydírání.“

„Vydírání?“ zopakoval Kincaid a horečnatě přemýšlel.

Jako senátor Kincaid věděl jen to, že Eric Soares je asistent stavitele Franklina Moweryho. Jen jako Ničitel věděl, že Soares zfalšoval inspekční zprávu o stavu kamenných pilířů mostu přes Kaskádový kaňon.

Přiložil derringer mladému inženýrovi k hlavě. Soares se ani nepohnul.

„Nemůžete mě zastřelit ve svém vlastním kupé, které je moc luxusní ve srovnání s mou horní palandou v pulmanu. Je dokonce ještě přepychovější než Moweryho.“

„Mohu vás zastřelit a udělám to,“ pronesl Kincaid chladně. „Byla tma. Neuvědomil jsem si, že je to chudák pan Soares, kdo mě vylekal. Myslel jsem, že je to nějaký vraždící radikál, a jednal jsem v sebeobraně.“

„To by dokonale uspokojilo ochránce zákona. Ale kdybyste zastřelil sirotka, který je prakticky adoptovaným synem nejslavnějšího stavitele mostů na kontinentu, moc by to neposílilo vaše naděje na post prezidenta.“

Kincaid vrátil pistoli do kapsy, nalil si brandy z křišťálové karafy patřící Jižní pacifické dráze a usrkl, zatímco se opíral o dřevem obloženou zeď a hleděl na vetřelce. Pocítil velkou úlevu. Soares stejně jako všichni ostatní uvěřil jeho triku s kandidaturou. To nejspíš znamenalo, že Soares neví, že je Ničitel. Ale co může vědět, že to podle něj stojí za vydírání?

„Taky bych se napil.“

Kincaid jeho žádost ignoroval. Ačkoliv by mohlo být užitečné opít ho, ještě užitečnější bylo připomenout tomu tchoři, kde je jeho místo.

„V mých politických ambicích se nemýlíte,“ řekl. „Takže si přestaneme hrát. Vloupal jste se sem z nějakého důvodu. Z jakého?“

„Už jsem vám to řekl. Peníze.“

„Proč bych vám dával peníze? Za co?“

„Nedělejte ze sebe hlupáka, senátore. Přece za to, že neprozradím, že vlastníte rozhodující podíl ve společnosti Union Pier and Caisson, která se zabývá výrobou kesonů a mostních pilířů ze St. Louis v Missouri.“

Ničitel skryl svůj úžas, ale jen o chlup. Měl pocit, jako by se mu podlomila kolena, ale tentokrát to neměla na svědomí Emma Comdenová.

„Co vás k tomu přivedlo?“ zeptal se.

„Byl jsem zvědavý, kdo mi platí za tu lež o těch pilířích. Napadlo mě, že by mi sabotáž největšího mostu na Západě mohla vynést pár dolarů navíc, kdybych věděl, od koho mé úplatky přicházejí. Tak jsem zašel za svým starým kamarádem ze sirotčince. Dal se na bankéřství, zatímco já na stavitelství. Prověřil pro mě bludiště holdingových společností. To bludiště se proměnilo v džungli, ale můj starý kamarád je opravdu dobrý. Nakonec vystopoval vás. Tajně jste koupil rozhodující podíl ve společnosti, která postavila pilíře mostu přes Kaskádový kaňon.“

Jednou se to stát muselo, pomyslel si Kincaid chmurně. Ale nikdy ho nenapadlo, že ta katastrofa bude mít podobu špatného vtipu: že ji způsobí sirotek, kterého vzal pod svá křídla jeden laskavý stavitel.

Kincaid prošel své možnosti. Zabít Soarese, když ne hned, tak zítra nebo den nato. Vypáčit z něho před smrtí jméno toho jeho kamaráda a pak zabít i jeho. Bohužel však Erika Soarese potřeboval, aby mu dál pomáhal tajit pravdu o pilířích. Jakmile by zmizel, Mowery by ho okamžitě nahradil. Po bedlivé prohlídce a prostudování Erikových vymyšlených posudků by jakýkoliv zkušený stavbař, který by nastoupil na jeho místo, zjistil, že pilíře nejsou dost silné, aby unesly most, až řeka stoupne.

Soares řekl: „Pracujete pro Ničitele stejně jako já.“

„Asi bych měl být vděčný, že jste mě neobvinil, že jsem Ničitelem já.“

„Nechtějte mě rozesmát. Máte příliš velkou budoucnost jako senátor. Dokonce i prezident, pokud vás neudám.“

„A je problém“, pomyslel si Kincaid.

„Kolik chcete?“

„Třikrát tolik, než mi vaše společnost platí za to, že přivírám oko.“ Kincaid sáhl pro peněženku. „Myslím, že se to dá zařídit,“ řekl, nijak překvapený tím, jak přízemní jsou Soaresovy sny.

***

ISAAC BELL konečně setřásl Osgooda Hennessyho a spěchal do vagonu, v němž měl své kupé. Když procházel vozem Nancy č.2, vyběhla ze svého kupé Lillian Hennessyová a zastoupila mu cestu s lahví šampaňského v ruce. Převlékla se už z večerních šatů do splývavého županu a sundala si těsný perlový náhrdelník, takže odhalila hladkou pokožku krku. Rozpuštěné vlasy jí splývaly na ramena a světlemodré oči měla vřelé. Z lahve kapala voda, jak se chladila ve kbelíku s ledem, a fólie na hrdle byla stržená. Drátěný košík však stále držel zátku bezpečně na místě.

„Tajně jsem poslouchala,“ zašeptala. „Díky, že jste se přimluvil za Archieho.“

„Jenom jsem mluvil pravdu.“

Vrazila Bellovi láhev do ruky.

„Pro Marion. Popřejte jí za mě sladké sny.“

Bell se sklonil a políbil ji na tvář.

„Dobrou noc.“

Zastavil se v zavazadlovém voze a promluvil si s ospalým telegrafistou. Žádné naléhavé telegramy. Otevřel zadní dveře zavazadlového vozu, prošel uličkou a sáhl po dveřích prvního vagonu se soukromými kupé. Obličej mu zářil úsměvem. Připadal si jako kluk. V ústech měl sucho při pouhém pomyšlení na Marion. Dobře že dostal od Lillian to šampaňské.

Strčil do dveří do postranní chodby lemované na pravé straně zatemněnými okny a dveřmi soukromých kupé z leštěného ořechu na levé. Na druhém konci chodby spěchal nějaký muž. V jeho pohybech bylo něco kradmého a Bell se zastavil, aby si ho prohlédl. Byl malé až střední postavy a na sobě měl černý oblek. Tmavé vlasy. Když se muž obrátil, než zmizel ve spojovací chodbičce mezi vagony, všiml si Bell kníru tenkého jako tužka a brýlí s drátěnými obrubami.

Eric Soares, Moweryho asistent, zjevně právě odešel z kupé starého pána a vracel se na své lůžko v pulmanu. Bell si pomyslel, že je hrozně pozdě na návštěvu, zvlášť když byl stavitel tak dlouho vzhůru na banketu, a dal Soaresovi dost času, aby prošel do dalšího vagonu, než aby ho zdržoval rozhovorem.

Konečně Bell zdolal celý třetí vagon a přešel do chodbičky čtvrtého.

***

PHILIP DOW SLYŠEL, jak někdo přichází, vtiskl se hlouběji do komůrky zřízence a vyhlédl ven mezerou v závěsu. Uši mu prozradily, že to není Isaac Bell, ale někdo menší, pokud detektiv neměl mimořádně lehkou chůzi. Nezpomalil, když procházel kolem závěsu, jako by vagonem jenom spěchal někam dál do vlaku. Uši Dowa neklamaly. Kolem kupé Marion Morganové proběhl drobný muž v černém obleku a strčil do zadních dveří vedoucích k pulmanům.

Minutu nato uslyšel těžší kroky. Počkal, dokud muž neprojde, a pak odhrnul závěs. No jistě. Světlovlasý muž vyšší než Kincaid oblečený podle poslední módy mířil nejkratší cestou ke dveřím Marion Morganové. Nesl láhev šampaňského a broukal si melodii „Dneska večer bude ve starém městě horko“.

Dowovi zněla v hlavě slova chicagské verze té písně, když se tiše rozběhl a rozmáchl se obuškem:

Stará pant Learyová lampu ve stodole nechala,

a když ji kráva převrátila,

mrkla okem a řekla:

„Dneska večer bude ve starém městě horko!“

HOŘÍ! HOŘÍ! HOŘÍ!

39

Než se Philip Dow dostal ke své obětí, dveře kupé se rozlétly. Ta žena musela stát přímo za nimi, držet se kliky a poslouchat, jestli už Bell jde. Bell zamával lahvi šampaňského. Její dychtivý úsměv zhasl a v očích se jí zlobně zablesklo. „Prestone! Co tady –“

„Pozor!“ zařval někdo za Dowem.

Muž, jehož lebku se Dow právě chystal rozdrtit obuškem, se otočil a Dow neviděl žádný světlý knír nad ústy, které se otevřely v opileckém zmatku. Láhev šampaňského, kterou instinktivně zvedl, odrazila Dowův úder. Těžký obušek zasvištěl centimetr od tváře Marion Morganové, narazil do dveří kupé a udělal v tvrdém ořechu důlek.

Žádný světlý knír! pomyslel si Dow. Tohle není Isaac Bell. To znamená, že Bell je za ním; byl to on, kdo varovně vykřikl. Dow se protlačil kolem vyděšeného opilce, kterého málem zabil, aby ho použil jako štít.

Dow uviděl, jak se na něho detektiv řítí plnou rychlostí. Vytrhl zpod opasku revolver. Bell byl ve třetině cesty po pětadvacet metrů dlouhé chodbě a právě hladkým pohybem vytahoval zpod smokingu poloautomatickou pistoli Browning No. 2. Dow zvedl svou těžkou pětačtyřicítku a byl by ochotný vsadit se, že ten Van Dornův agent, který dává přednost lehkému browningu, dokáže trefit na dvacet kroků komára do oka.

Isaac Bell uviděl muže, jehož rysy si pamatoval z plakátu vydaného Asociací majitelů dolů. Philip Dow, hledaný vrah. Preston Whiteway se vrhl směrem k Bellovi. Bell zadržel střelbu. „K zemi!“ křikl.

Dow tiskl spoušť, jak nejrychleji uměl. Nemohl minout. Bell zaplňoval úzkou chodbu jako lokomotiva ujíždějící jednokolejným tunelem. „Marion, ne!“ vykřikl Bell.

Dow ucítil, jak ho ta krásná žena v červených šatech popadla oběma rukama za paži.

Jeho první výstřel zasáhl láhev šampaňského, kterou detektiv nesl, a ta se rozlétla ve spršce pěny a zelených střepů. Druhá kulka zasáhla detektiva. Třetí se zaryla do podlahy. Trhl paží, aby ji uvolnil, a namířil revolver ženě do obličeje.

Isaac Bell ucítil ránu jako kladivem, jak mu vrahova kulka provrtala předloktí. Přehodil si browning do levé ruky a hledal volnou trasu pro svou střelu. Marion měla tolik rozumu, aby ustoupila zpátky do kupé. Ale Preston Whiteway se stále ještě potácel sem a tam po chodbě a bránil mu ve střelbě. Když Bell uviděl, že muž, který ho postřelil, obrátil zbraň do Marionina kupé, stiskl spoušť.

Philipu Dowovi se hlavou rozlehla exploze. V prvním okamžiku si myslel, že do ní dostal zásah a nějakým zázrakem přežil. Pak si uvědomil, že mu Bell ustřelil ucho. Ucítil úder do paže, jak i Bellova druhá kulka našla cíl. Prsty se mu mimovolně rozevřely a revolver mu vypadl z ruky. Než mohl Bell znovu vystřelit, hodil na něho Dow toho opilce, uběhl těch několik kroků ke dveřím do chodbičky, rozrazil je a vyskočil z vagonu.

Za zvukem střelby běžel jeden železniční policista. Dow nemámil čas přemýšlením. V ruce stále držel obušek. Udeřil policistu mezi oči a prchal do tmy.

Bell se dostal z chodbičky až na spodní schod, než ho bolest v paži srazila na kolena. K Hennessyho speciálu se sbíhali železniční policisté. „Tam!“ ukázal Bell pistolí. „Jeden muž. Střední výšky. Tmavý oblek a buřinka. Upustil revolver, ale mohl by mít ještě jeden.“

Poldové vyrazili a cestou pískali na píšťalky, aby přivolali posily. Bell se dopotácel po schodech nahoru, právě když k nim doběhla Marion. „Jsi v pořádku?“ zeptali se oba současně.

„Já ano,“ odpověděla jeho snoubenka a křikla na přibíhajícího průvodčího: „Sežeňte doktora!“

Pomohla Bellovi do vagonu. Preston Whiteway se opilecky opíral o dveře a blokoval je.

„Hele, co se to děje?“ zeptal se.

„Prestone!“ řekla Marion Morganová. „Kliď se z cesty, než seberu tu pistoli a zastřelím tě!“

Vydavatel novin se odbelhal a drbal se při tom na hlavě. Marion pomohla Bellovi do kupé a na postel.

„Ručníky,“ zamumlal Bell. „Než ti zakrvácím povlečení.“

„Jak moc jsi zraněný, Isaaku?“

„Myslím, že jsem v pořádku. Střelil mě jenom do paže, díky tobě.“

Než dorazil lékař z nemocničního vlaku Jižní pacifické, železniční policie už ohlásila Bellovi, že útočník zmizel ve tmě.

„Hledejte dál,“ přikázal Bell. „Jsem si dost jistý, že jsem ho trefil. Vlastně myslím, že jsem mu ustřelil ucho.“

„To jste rozhodně udělal! Kousek jsme ho našli a taky krvavou stopu až na okraj osvětleného prostranství. Ale bohužel ta rána nestačila na to, abyste ho zabil.“

„Najděte ho! Jmenuje se Phillip Dow. Na jeho hlavu je vypsaná odměna deset tisíc dolarů. Chci vědět, jestli pracuje pro Ničitele.“

Doktor Jižní pacifické dráhy byl nevycválaný chlapík zvyklý na bodné rány a zranění obvyklá na stavbách. Bellovi se ulevilo, když na něho krvavý otvor po kulce ráže .45, která provrtala kůži a sval, neudělal žádný velký dojem. Doktor ránu pečlivě vymyl vodou. Pak pozvedl láhev kyseliny karbolové. „Tohle bude bolet.“

„Otrava krve by bolela víc,“ opáčil Bell a zaskřípal zuby. V ráně byla látka. „Nalijte to tam.“

Poté, co lékař vyčistil zranění palčivou dezinfekcí, obvázal ji. „Možná vám na pár dní prospěje páska. Ale kost je v pořádku. Vsadím se, že to pekelně bolí.“

„To ano,“ řekl Bell a usmál se na Marion, která byla trochu bledá. „Teď jste mi to připomněl.“

„Jen klid, postarám se o to.“

Doktor vytáhl z kožené kabely injekční stříkačku a začal do ní nasávat čirou tekutinu. „Co to je?“ zeptal se Bell. „Morfin hydrochlorid. Nic neucítíte.“

„Ne, díky, doktore. Potřebuju čistou hlavu.“

„Jak si přejete,“ řekl doktor. „Zítra vám to přijdu převázat. Dobrou noc. Dobrou noc, madam.“

Marion za ním zavřela dveře.

„Čistou hlavu? Isaaku, jsi postřelený. Bílý jako duch. Musí to příšerně bolet. Copak si nemůžeš udělat na zbytek noci volno?“

„To mám přesně v úmyslu,“ opáčil Bell. „A proto chci mít čistou hlavu.“

40

„Otče, drahý otče,

pojď teď se mnou domů,“

zpíval Klub střízlivá radost z okresu Ventura silou šedesáti hlasů.

James Dashwood natahoval krk v naději, že zahlédne skloněná ramena kováře Jima Higginse, který před ním utekl, když mu ukazoval portrét Ničitele. Isaac Bell sázel na to, že Higgins složil slib střízlivosti na nějaké schůzi abstinentů. Tohle shromáždění ve farmářském městečku Oxnardu specializujícím se na cukrovou řepu zaplnilo stan dost velký na to, aby se do něho vešel cirkus.

Dashwood už takových schůzí navštívil šest, dost na to, aby věděl, jak to tam chodí. Otupěle se vyhýbal usmívajícím se matkám, které postrkovaly dcery jeho směrem. Ženy byly v převaze kdykoliv, když byl požadován slib střízlivosti. Jen několik jich bylo tak mladých jako on nebo vypadaly stejně čistě a úhledně. Mnohem typičtější byl zlatokop sedící vedle něho, oblečený v záplatovaném kabátu a se zplihlým kloboukem na hlavě, který jako by se sem přišel schovat před deštěm.

Zpěváci konečně zmlkli. Uvaděči rozsvítili silnou acetylenovou laternu magiku. Její dlouhý objektiv vrhl kruh světla na plátno na druhém konci stanu. Všechny oči se upřely tím směrem. Brzy tam mělo začít nějaké představení.

Dalším řečníkem byl plamenný metodista.

„Členové spolku červených nosů se nám posmívají jako utopistům!“ burácel. „Ale to, že prohlašujeme, že na světě by nemělo být místo pro páchnoucí opilce, z nás ještě nedělá utopisty. Neprovádíme žádný nebezpečný experiment. Praktikování osobní abstinence není nic nového. Nebezpečí přichází z toho, když se člověk snaží žít s alkoholem.“ Ukázal směrem k laterně magice.

„S pomocí silného mikroskopu a téhle laterny magiky vám teď ukážu, že kdo nasává destiláty, lije do sebe jed. Když pijete alkohol, otravujete si mysl. Otravujete svou rodinu. Otravujete své tělo. Dívejte se na plátno, dámy a pánové. Pod zvětšující čočky mikroskopu umístím tuto sklenici s čistou přírodní vodou čerpanou ze studně kostela o kus dál po silnici a promítnu ji na plátno.“

Pod velkým zvětšením se to ve vodě hemžilo živými mikroby.

Zvedl kapátko, zasunul ho do hrdla láhve značky Veverka a natáhl do něho hnědou tekutinu.

„Teď kápnu do vody jedinou kapku whisky. Jen jedinou kapku.“

Zvětšená kapka whisky se ve vodě rozšiřovala jako bahno v rybníku. Mikrobi prchali, plavali zoufale ke stěnám sklenice. Ale nebylo úniku. Kroutili se a svíjeli, aby pak znehybněli a zemřeli. Prospektor vedle Dashwooda se otřásl.

„Podívejte na všechny ty slizký potvory,“ řekl. „Už nikdy se nenapiju vody, ve který nebude aspoň kapka whisky.“

Dashwood zahlédl v zadní části obecenstva velkého muže v černém kabátě a rozběhl se za ním.

„Kdo předstoupí?“ zvolal mluvčí. „Kdo podepíše osvědčení o abstinenci a slíbí, že už se nikdy nenapije?“

Když se Dashwood dostal blíž, uvědomil si, že muž v černém kabátě není Jim Higgins. Ale tou dobou byl už Dashwood na dosah asistentky mluvčího, pohledné mladé dámy, která se na něho vrhla vyzbrojená plnicím perem a prázdnými certifikáty.

***

„DALŠÍ DVA TELEGRAMY, pane Belle,“ řekl J. J. Meadows. „Jak se dneska ráno daří vaší ruce?“

„Je v pořádku.“

První telegram byl odpovědí na Bellovu otázku týkající se předčasného odchodu senátora Charlese Kincaida z vojenské akademie ve West Pointu.

Van Dornova washingtonská kancelář, která měla neoficiální přístup k záznamům armády Spojených států, ohlásila, že odešel dobrovolně, aby pokračoval ve studiu na Univerzitě Západní Virginie. Nevypátrali žádný náznak nevhodného chování ani záznam o propuštění. Agent dospěl k názoru, že kvalita soukromé stavební fakulty překročila tu vojenskou, která byla před občanskou válkou jedinou školou pro stavební inženýry.

Bella mnohem víc zaujal druhý vzkaz, který obsahoval nové informace o asistentovi Franklina Moweryho Eriku Soaresovi. Podrobnější pátrání odhalilo, že Soares utekl ze sirotčince v Kansas City, který Mowery podporoval. Soares se vynořil po několika letech v polepšovně. Mowery se za něho osobně zaručil, najal soukromé učitele, aby zaplnil mezery v jeho vzdělání, a pak ho dal na stavebnictví na Cornellově univerzitě. Což vysvětluje, pomyslel si Bell, jejich vztah strýčka a oblíbeného synovce.

Bell odpoledne navštívil starého pána, když byl Soares dole u řeky na každodenní inspekci práce na mostních pilířích. Moweryho kancelář se nacházela v upraveném kupé Hennessyho speciálu. Byl překvapený, že Bella vidí.

„Myslel jsem, že jste v nemocnici. Nemáte dokonce ani ruku na pásce.“

„S páskou mě bolí víc než bez ní.“

„Chytili toho chlapa, co vás postřelil?“

„Ještě ne… Pane Mowery, mohu vám položit pár otázek?“

„Jen do toho.“

„Jsem si jistý, že si dokážete představit, jak komplikované je naše pátrání. Takže mi prosím odpusťte, jestli budu trochu osobní.“

„Ven s tím, pane Belle. Jsme na stejné straně. Já to stavím a vy se staráte, aby to ten zločinec nezboural.“

„Zajímá mě minulost vašeho asistenta,“ šel Bell přímo k věci.

Mowery si vložil dýmku do úst a zamračil se.

„Když jsem si Erika vybral, že mu pomůžu, bylo tomu klukovi patnáct a žil na ulici. Lidé, kteří to se mnou mysleli dobře, mě varovali, že mi vybere kapsy a praští mě po hlavě. Já jim odpověděl to, co povím vám: Nevěřím v existenci zločinecké třídy.“

„Souhlasím, že nic takového jako zločinecká třída není,“ připustil Bell. „Ale vyznám se v zločineckých typech“

„Eric si své postavení zasloužil,“ odsekl Mowery. „Když jsem využil svého vlivu, abych mu sehnal práci, nikdy mě nezklamal. Lidé ze společnosti Union Pier and Caisson jsou s jeho prací spokojeni. Vlastně ho už požádali, aby po dokončení této stavby zůstal u nich. Řekl bych, že ten mladý muž je už za vodou, ne?“

„Budete ho asi postrádat, až u nich zůstane…“

„Přeju mu úspěšnou kariéru. Co se mě týče, já se vrátím do svého houpacího křesla. Jsem už moc starý, abych udržel s Hennessym krok. Prokázal jsem mu službu a jsem tomu rád. Postavili jsme dobrý most, Osgood Hennessy a já. A Eric Soares.“

„Ale jedné věci nerozumím,“ řekl Bell. „Slyšel jsem Jethroa Watta, velitele železniční policie, nedávno opakovat staré rčení: ‚Pro Jižní pacifickou není nic nemožné‘.“

„Pravdivější slova nebyla nikdy vyřčena, což je důvod, proč je práce u Jižní pacifické vhodná jen pro mladého muže.“

„Jethro vysvětlil, že to znamená, že dráha dělá všechno. Staví své vlastní lokomotivy, vagony i tunely. A mosty.“

„Je tím proslulá.“

„Proč tedy najala tuhle společnost, aby zapustila mostní pilíře?“

„Stavba pilířů v řece je vysoce specializovaná práce. Zvlášť v tak náročných podmínkách, jaké jsou tady. Tahle firma je na tu práci nejlepší. Nabrala zkušenosti na Mississippi. Kdo dokáže postavit pilíře, které odolají téhle řece Mississippi, zvládne to kdekoliv.“

„Tu společnost jste doporučil vy?“

Mowery zaváhal.

„Když už jste se o tom zmínil,“ řekl nakonec, „tohle není tak úplně pravda. Původně jsem byl nakloněný tomu, aby tuhle práci vykonala naše společnost. Bylo mi však navrženo, že Union Pier and Caisson tady bude lepší volbou kvůli komplikovaným geologickým podmínkám podloží… jak jsem se zmínil včera večer. Terén je tam ještě nestálejší, než by se dalo v těchhle horách čekat.“

„Doporučil ji Eric?“

„Samozřejmě. Poslal jsem ho napřed, aby provedl průzkum terénu. Znal říční dno a znal tu společnost. Proč se na to všechno ptáte?“

Vysoký detektiv pohlédl postaršímu staviteli do očí. „Včera po banketu jste v Hennessyho vagonu působil neklidným dojmem. A když jsme předtím byli dole u chaty, dlouho a upřeně jste hleděl na pilíře mostu.“

Mowery odvrátil zrak. „Vám máloco unikne, že, pane Belle?… Nelíbí se mi, jak kolem nich plyne voda. Nedokážu přijít na to proč, ale vypadá to jinak, než by mělo.“

„Instinkt vám říká, že něco není v pořádku?“

„Možná,“ připustil neochotně Mowery.

„Třeba jste v tomhle jako já.“

„Jak to?“

„Když mi dojdou fakta, musím se spolehnout na instinkt. Například ten chlap, co mě včera postřelil, mohl být lupič, který sledoval Prestona Whitewaye do tohohle vlaku s úmyslem praštit ho po hlavě a sebrat mu peněženku. Věřím, že jsem v něm poznal hledaného vraha. Ale nemám žádná přesvědčivá fakta, která by vylučovala, že se jen chtěl snadno dostat k penězům. Whiteway byl viditelně opilý, a tedy bezbranný, a byl oblečený jako bohatý gentleman, který by mohl mít v kapse velkou finanční částku. Protože ten ‚lupič‘ uprchl, tohle jsou má veškerá fakta. Ale můj instinkt mi napovídá, že ho někdo poslal na mě a on si mě spletl s Whitewayem. Někdy instinkt pomůže dát si dvě a dvě dohromady…“

Když se tentokrát Mowery pokusil odvrátit zrak, udržel ho Bell plnou silou svého přesvědčivého pohledu.

„To zní, jako byste chtěl Erika z něčeho obvinit,“ zamumlal Mowery.

„Ano, je to tak,“ řekl Bell.

Posadil se a stále nespouštěl ze starého pána oči.

Mowery začal protestovat: „Synu…“

Ledové světlo v Bellových modrých očích ho přimělo, aby si to rozmyslel. Ten detektiv nebyl synem nikoho jiného než svého otce. „Pane Belle…“

Bell promluvil chladným, odměřeným tónem. „Je zvláštní, že když jsem se zmínil o tom, že potřebujeme inženýry, opáčil jste, že potřebujeme inženýrům důvěřovat. A když jsem poznamenal, že to vypadá, jako by vám pilíře dělaly starosti, odpověděl jste, že to zní, jako bych chtěl Erika z něčeho obvinit.“

„Myslím, že bych si asi měl raději promluvit s Osgoodem Hennessym. Omluvte mě, pane Belle.“

„Připojím se k vám.“

„Ne,“ řekl Mowery. „Budou to stavařské řeči, ne detektivní. Jen fakta, žádné instinkty.“

„Doprovodím vás do jeho vagonu.“

„Poslužte si.“

Mowery popadl svou hůl a ztěžka se zvedl na nohy. Bell mu podržel dveře, prošel jako první postranní chodbou a pomohl Mowerymu s dveřmi do chodbičky mezi vagony. Hennessy byl ve své kanceláři obložené dřevem. Paní Comdenová tam byla s ním a četla si ve svém křesle v rohu.

Bell na okamžik zablokoval dveře.

„Kde je teď Soares?“ zeptal se Moweryho.

41

HODINU NATO DORAZIL TELEGRAM DO SUTERÉNU CHATRČE v St. Louis, kde bydlel anarchista, jenž uprchl z Itálie a přejmenoval se na Francise Rizza. Rizzo zavřel poslíčkovi z Western Union těsně před nosem ještě před tím, než otevřel obálku. Na žlutohnědém formuláři bylo psacím strojem napsané jediné slovo: „Teď.“

Rizzo si na sebe hodil klobouk a kabát, chytil tramvaj do čtvrti, kde ho nikdo neznal, koupil si plechovku petroleje a nasedl do další tramvaje, jež ho dovezla k řece Mississippi. Vystoupil a rychle prošel skladištní oblastí až na místo, kde našel saloon ve stínu říční náplavky. Zaplatil si pivo, čímž získal právo na oběd zdarma, a snědl párek s pohledem upřeným na létací dveře. Jakmile se dovnitř začali valit dělníci ze skladišť a povozníci, což bylo znamení, že skončila pracovní doba, odešel Rizzo ze saloonu a spěchal temnými ulicemi do kanceláří společnosti Union Pier and Caisson.

Úředník, který odcházel jako poslední, právě zamykal. Rizzo ho pozoroval přes ulici, dokud si nebyl jistý, že jsou kanceláře prázdné. Pak, po trase, kterou si vyhlédl už před několika měsíci, vešel do uličky vedoucí do úzkého průchodu mezi zadním průčelím budovy a hrází stojící mezi ní a řekou. Zatáhl za volné prkno, vyndal krátké páčidlo, které si za ním schoval, a vypáčil okno. Vlezl dovnitř, našel centrální dřevěné schodiště, které vedlo do nejvyššího patra tříposchoďové budovy, a otevřel několik oken. Potom kapesním nožem prorazil plechovku, couval dolů po schodech a rozlíval po nich hořlavinu. Dole rozškrtl sirku, dotkl se jí petroleje a díval se, jak plameny poskakují po suchém dřevu. Počkal, dokud si nebyl jistý, že chytily i samotné schody, pak vyklouzl oknem ven a nechal ho otevřené, aby se udělal průvan.

***

ISAAC BELL sjížděl po horských serpentinách dolů do města Cascade. Eric Soares řekl Franklinu Mowerymu, že bude možná pracovat dlouho do večera, jak to často dělal. Jako obvykle se navečeří ve městě a pak se uloží ke spánku v jednom ze strážních domků u pilířů, aby se mohl časně ráno pustit znovu do práce, místo aby marnil čas cestou nahoru.

Když se Bell dostal ke strážním domkům, zjistil, že údajně pracovitý Soares odešel už dávno.

Nikdo nevěděl kam.

***

O KUS DÁL po řece od původního města Cascade vyrostlo městečko z chatrčí a stanů zvané Pekelné dno. Vděčilo za svou existenci hutníkům, zedníkům a dělníkům pracujícím v kesonech na stavbě mostu přes Kaskádový kaňon, železničářům, kteří položili příkrou Hadí trať z města nahoru k mostu, a dřevorubcům a kočím, kteří oživili starou Východooregonskou dřevařskou společnost v horách.

Eric Soares zamířil do Pekelného dna a cítil, jak se trochu červená. Vlastně, pomyslel si, s hotovostí v kapse, kterou mu senátor předal jako první z mnoha plateb, bude toho večera určitě nejbohatším mužem v provizorním městečku. Byl také zamilovaný, což se u mladíka jako on projevovalo jistou slaboduchostí. Zvlášť když se zamiloval do děvky. Slaboduchý nebo ne, navštěvoval ji každý večer, kdy se mu podařilo uniknout starému Mowerymu. Teď si, díky senátorovi, mohl dovolit zaplatit si ji na celou noc jenom pro sebe.

V Pekelném dnu byly tři úrovně bordelů.

Ty nejdrsnější sloužily dřevorubcům a mezkařům. Ti muži riskovali životy, aby se tam o sobotách večer dostali, tím, že sjížděli po rychlé řece v „expresech až na dno“, kánoích vytesaných z klád sekerami a vypálených ohněm.

Nevěstince střední úrovně sloužily traťovým četám, které přijížděly po Hadí trati. Kladeči kolejí se objevovali v sobotu večer. Železničáři, brzdaři, průvodčí a strojvůdci pracující na směny přicházeli ve dne i v noci a pohupovali svými červenými lucernami.

Prvotřídní podnik tam byl jenom jeden. Nevěstinec U Gabriely byl celkem nóbl, zvlášť na tohle prostředí, a mnohem dražší, než o čem si mohl dělník nechat třeba jen snít. Jeho zákazníky byli bezúhonní majitelé obchodů z Cascade, bohatí turisté ubytovaní ve slavné chatě a lépe placení vedoucí inženýři, právníci a manažeři pracující pro železnici.

Madam Gabriela přivítala Erika Soarese jako stálého zákazníka, kterým se už stačil stát.

„Chtěl bych Joannu,“ řekl.

„Ta pracuje, pane.“

„Počkám.“

„Bude to chvíli trvat,“ řekla.

Pocítil bláznivé bodnutí žárlivosti. Bláznivé, to jistě, pomyslel si. Ale ten pocit byl skutečný stejně jako náhlé vzteklé bušení srdce, které mu ztěžovalo dýchání.

„Je tu nová dívka, která by se vám mohla líbit.“

„Počkám na Joannu.“

Když madam Gabrielu někdo provokoval, měla ten nejchladnější pohled, jaký kdy u ženy viděl. Její oči jako by se teď pokrývaly ledem, a přestože měl Eric na svůj věk bohaté zkušenosti se světem, pocítil něco podobného strachu. Odvrátil zrak, aby ji už dál nedráždil.

Překvapila ho vřelým úsměvem. „Něco vám povím, pane. Ta nová holka bude vaše zadarmo, když se mi pak dokážete podívat do očí a říct mi, že nestála za to, kolik byste za ni normálně zaplatil. Vlastně bych vám i vrátila peníze, kdybyste mi upřímně řekl, že není lepší než Joanna. Jak byste mohl tratit?“

Jak by mohl tratit?

Vyhazovač slečny Gabriely ho dovedl ke dveřím v zadní části rozlehlého domu, zaklepal na ně a dveře se otevřely. Eric vstoupil do místnosti ozářené růžovým světlem z lucerny. Vyhazovač za ním zavřel dveře a okamžitě ho ze stran zastoupili dva chlapi oblečení jako dřevorubci.

Vzduchem se jako šmouha mihla hlaveň pistole. Prosvištěla kolem ruky, kterou zvedl, aby ji zastavil, a udeřila ho do lebky. Cítil, jak se pod ním podlamují nohy, jako by se mu kosti proměnily v rosol. Pokusil se vykřiknout.

Natáhli mu přes hlavu hrubý pytel a svázali vpředu ruce. Snažil se je kopnout. Uhodili ho do rozkroku. Zatímco lapal po dechu, paralyzovaný bolestí, spoutali mu kotníky, zvedli ho a vynesli z domu. Cítil, jak ho přehazují přes sedlo a svazují mu pod ním ruce a nohy. Vykřikl přes pytel. Uhodili ho znovu přes hlavu, až ztratil vědomí.

Probral se, když mu rozvázali ruce a nohy a trhli mu pažemi dozadu, aby mu je znovu svázali za zády. Pak mu stáhli pytel a posvítili mu do očí. Ti dva muži se za světlem rýsovali jen jako obrovské stíny. Cítil vodu a slyšel ji. Nacházeli se v nějakém sklepě, kterým protékala voda. Něco jako mlýn, pomyslel si, kterým vede vodní koryto. Dřevorubci se ze tmy naklonili k němu.

„Jak se jmenuje ten tvůj starej kamarád ze sirotčince?“

„Jděte k čertu,“ odsekl Soares.

Popadli ho za nohy, zvedli ho za ně do vzduchu a ponořili mu hlavu do ledově studeného proudu. Byl tak vylekaný, že se nestihl zhluboka nadechnout. Došel mu vzduch a zoufale se zmítal, až mu brýle vyklouzly zpoza uší. Nedokázal se ubránit, aby se nenadechl. Voda mu naplnila nos a ústa. Muži ho vytáhli z vody a drželi ho nad hladinou pořád hlavou dolů.

„Jméno tvýho kamaráda ze sirotčince.“

„Proč se…,“ začal se ptát, i když věděl přesně proč.

Špatně senátora odhadl. Ukázalo se, že Kincaid není žádná bačkora.

Dřevorubci ho znovu spustili po hlavě do proudu. Tentokrát se stihl nadechnout a zadržoval dech tak dlouho, jak to jen šlo. Prohnul se v zádech a pokusil se zvednout z vody. Spustili ho hlouběji a drželi ho, dokud se nemusel nadechnout. Do nosu a úst mu natekla voda. Bojoval, ale docházely mu síly a celé jeho tělo začínalo umdlévat. Zvedli ho nahoru. Kašlal, dávil se a zvracel vodu, až konečně vtáhl vzduch. Když popadl dech, slyšel je mluvit. Začal si uvědomovat, že ho vytáhli, aby se mohli zeptat znovu.

„Jméno tvýho kamaráda ze sirotčince.“

„Paul,“ vypravil ze sebe.

„Příjmení?“

„Co s ním chcete –“

„Příjmení?“

Zaváhal. Když v sirotčinci večer zhasla světla, stáli s Paulem zády k sobě a odráželi každého, kdo se je pokusil napadnout. Cítil, jak se mu jejich ruce sevřeli kolem kotníků. „Ne!“ vykřikl, ale to už byl znovu pod vodou, v krku ho bolelo a oči pálily, pohled mu zakryla růžová mlha a náhle viděl pouze tmu. Když ho konečně vytáhli, rozkřičel se: „Paul Samuels! Paul Samuels! Paul Samuels!“

„Kde bydlí?“

„V Denveru,“ hekl Soares. „Kde pracuje?“

„V bance.“

„Ve který?“

„V První stříbrné. Co mu chcete udělat?“

„Už jsme udělali. Jenom jsme se chtěli přesvědčit, že jsme dostali toho správnýho kamaráda.“

Spustili Eriku Soaresovi znovu hlavu do potoka a on věděl, že je to naposledy.

***

PROHLEDALI PULMANY, ale nikdo Moweryho asistenta neviděl. Isaac Bell vyslal železniční policii, aby pátrala v Cascade a stanovém městečku pod ním zvaném Pekelné dno. Pochyboval však, že ho najdou. Už takhle zmizel jeden předák spolu s několika dělníky společnosti Union Pier and Caisson.

Bell šel za Osgoodem Hennessym. „Raději byste měl nechat prohlédnout pilíře mostu,“ řekl zachmuřeně. „Na tom on přece pracoval.“

„Franklin Mowery už je tam dole,“ odpověděl Hennessy. „Celé ráno se snažil spojit telegrafem s Union Pier and Caisson. Zatím žádná odpověď.“

„Pochybuji, že nějaká přijde.“

Bell kontaktoval pobočku Van Dornovy agentury v St. Louis. Odpověď přišla okamžitě. Ústředí společnosti shořelo do základů. „V kolik hodin?“ poslal Bell dotaz.

Zpáteční telegram byl důkazem o Ničitelově přístupu k vnitřním informacím. Když se vzal v potaz rozdíl mezi pacifickým a centrálním časem, bylo jasné, že byl požár ohlášen ani ne dvě hodiny poté, co Bell seznámil Franklina Moweryho se svým podezřením ohledně Erika Soarese.

Bell viděl Emmu Comdenovou u Hennessyho, když mu Mowery hlásil své obavy o stav pilířů. Ale během několika minut shromáždil Hennessy asi tucet svých inženýrů, aby prozkoumali riziko eventuální katastrofy, které se Mowery obával. Emma tedy nebyla sama, kdo o tom věděl. Přesto si musel Bell lámat hlavu, zda ta krásná dáma nedělá z prezidenta železnice hlupáka.

Bell se vydal hledat Moweryho a našel ho v jednom ze strážních domků hlídajících pilíře. Starý pán měl v očích slzy. Plány mostu a hlášení od Erika Soarese měl rozložené na stole, kde obědvali železniční policisté.

„Falešné údaje,“ říkal a listoval stránkami. „Falešné. Falešné. Falešné. Falešné… Ty pilíře jsou nestabilní. Při první velké povodni se zhroutí.“

Bell tomu nemohl uvěřit. Při pohledu ze strážního domku vypadaly masivní zděné pilíře, z nichž se tyčily ocelové věže držící klenbu mostu, pevné jako skály.

Ale Mowery zachmuřeně kývl hlavou k oknu, kterým bylo vidět člun přivázaný u nejbližšího pilíře. Jeho posádka vytahovala z vody potápěče a sundávala mu přilbu. Bell si všiml, že je to nejnovější typ Mark V. To, že společnost nešetřila na nákladech, byl jen další důkaz o důležitosti toho mostu.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Bell.

Mowery nahmatal tužku a načrtl pilíř stojící ve vodě. Na úpatí pilíře propíchl papír hrotem tužky.

„Říkáme tomu podemletí. Dochází k němu, když proud vyhloubí díru ve dnu přímo nad pilířem. Voda odnese půdu pod patou pilíře a ten se náhle nemá o co opřít. Propadne se do té díry nebo praskne kvůli nerovnoměrně rozložené síle… Postavili jsme dům na písku.“

42

Isaac Bell přecházel most přes Kaskádový kaňon.

Na mostě bylo ticho. Veškerý vlakový provoz byl zastaven. Jediné, co Bell slyšel, byl klapot podpatků jeho bot a ozvěna hukotu říčních peřejí hluboko pod ním. Nikdo ještě nevěděl, jak nestabilní most je, ale inženýři se shodli na tom, že je jen otázkou času a výšky hladiny, kdy se zhroutí. Když došel do středního bodu mezi okraji propasti, pohlédl dolů na řeku narážející do podemletých pilířů.

Ničitelova drzost jím otřásla.

Bell si namáhal mozek přemýšlením, jak Ničitel na most zaútočí. Nechal hlídat každou přístupovou cestu, střežit samotné pilíře a ostřížím zrakem sledovat práci stavebních čet. Vůbec ho nenapadlo, že ten zločinec už zaútočil před celými dvěma lety, ještě předtím, než se most začal stavět.

Bell ho zastavil v New Yorku. Zastavil ho na kolejích. Zastavoval ho celou cestu tunelem 13 až k mostu. Ale tady, pod mostem, prokázal Ničitel svou odolnost tímhle ničivým protiúderem naplánovaným dlouho předem pro případ, že by všechno ostatní selhalo.

Bell zavrtěl hlavou částečně vzteky a částečně v ponurém obdivu ke schopnostem svého nepřítele. Ničitel byl opovrženíhodný, nelítostný vrah, ale byl i svým zvrhlým způsobem obdivuhodný. Tyhle plány i provedení daleko předčily i dynamitový útok v New Yorku.

Všechno, co mohl Isaac Bell říct na svou obranu, bylo, že až se most přes Kaskádový kaňon zřítí do propasti, nebude to pro nikoho překvapení. Odhalil spiknutí ještě před katastrofou. Nespadne s ním žádný vlak plný nevinných lidí. Ale i když nezemřou lidé, stále to bude katastrofa. Celá už postavená zkratka pod Kaskádovým pohořím, kterou slíbil ochránit, bude rázem k ničemu.

Vytušil, že se k němu někdo blíží, a poznal ho ještě dřív, než ucítil parfém. „Miláčku,“ zavolal, aniž by odtrhl sklíčený pohled od vody, „stojím proti geniálnímu zločinci.“

„Proti ‚Napoleonovi zločinu‘?“ zeptala se Marion Morganová. „Tak mu říká Archie Abbott. A má pravdu.“

„Napoleon musel svým vojákům platit.“

„Já vím,“ připustil Bell nešťastně. „Myslet jako bankéř. S tím se daleko nedostanu.“

„Ještě něco ti musím připomenout,“ řekla Marion. „Napoleon byl sice možná geniální, ale nakonec prohrál.“

Bell se obrátil a pohlédl na ni. Napůl očekával soucitný výraz, ale místo něho uviděl široký úsměv plný naděje a víry. Byla neuvěřitelně krásná, oči jí zářily a vlasy se leskly, jako by se koupala ve slunečním světle. Neubránil se, aby úsměv neopětoval. A náhle se rozzářil stejně jako ona.

„Copak je?“ zeptala se.

„Díky, žes mi připomněla Napoleonovu prohru.“

Podařilo se jí znovu rozběhnout jeho mozek. Nadšeně ji sevřel v náručí, trhl sebou při bolesti v postřelené pravé paži a hladce si ji přesunul na zdravou levačku.

„Zase tě budu muset opustit, sotva jsi přijela. Ale tentokrát si za to můžeš sama, protože jsi mě skutečně přiměla uvažovat.“

„Kam máš namířeno?“

„Vrátím se do New Yorku, abych vyslechl každého bankéře, který investuje do železnic. Jestli existuje odpověď na hádanku, proč Ničitel útočí zrovna na tuhle železnici, dostaneme ji z Wall Street.“

„Isaaku?“ Marion ho vzala za ruku. „Proč nejedeš do Bostonu?“

„Největší banky jsou v New Yorku. Hennessy a Joe Van Dorn se za mě můžou přimluvit. Začnu s J. P. Morganem a budu postupovat shora dolů.“

„Americká státní banka je v Bostonu.“

„Ne.“

„Isaaku, proč se nezeptáš svého otce? Má obrovské zkušenosti se světem financí. Když jsem pracovala v bankovnictví, byl doslova legendou.“ Bell zavrtěl hlavou. „Už jsem ti říkal, že můj otec nesouhlasí s tím, že jsem se stal detektivem. Vlastně mu to zlomilo srdce. Takové legendy jako on doufají, že jejich synové budou dál stavět na základech, které položili. Nelituji toho, že jsem si zvolil vlastní kariéru. Ale nemám právo ho žádat, aby mi odpustil.“

Bell spěchal do soukromého vagonu Osgooda Hennessyho požádat ho, aby mu připravil půdu v New Yorku. Našel ho zhrouceného pod tíží obav a porážky. Franklin Mowery tam byl s ním. Oba muži vypadali otřeseně a zdálo se, že navzájem podporují svůj pesimismus.

„Devadesát procent mé nové trati je na druhé straně mostu,“ truchlil prezident železnice. „Všechno je připravené k poslednímu náporu. Koleje, uhlí, pražce, provoz na jejich impregnaci, depa, lokomotivy, dílny. To všechno na špatné straně mostu, který neunese ani drezínu. Jsem vyřízený.“

Dokonce i obvykle veselá paní Comdenová vypadala poraženě. Přesto se ho však snažila povzbudit. „Možná přišel čas ustoupit přírodě. Blíží se zima. Příští rok na jaře můžeš začít nanovo.“

„Na jaře už budu mrtvý.“

Lillian Hennessyové se zlobně zablesklo v očích. Vyměnila si zachmuřený pohled s Isaakem Bellem. Posadili se k telegrafnímu stolku a ona položila prsty na klíč.

„Otče,“ řekla, „raději napíšu do továrny v Sacramentu.“

„V Sacramentu?“ zeptal se Hennessy nepřítomně. „A proč?“

„Dokončili výrobu nosníků na most přes Kaskádový kaňon. Takže mají čas vyrobit dvě houpací křesla.“

„Houpací křesla? A na co sakra?“

„Abyste mohli odejít na odpočinek. Dva nejubožejší staří chlapi, které jsem kdy viděla. Nech si vybudovat verandu u železničního depa, abys ho měl kam postavit.“

„Tak už dost, Lillian.“

„Ty to vzdáváš, přesně jak to Ničitel chce.“

Hennessy se obrátil k Mowerymu a zeptal se ho s malou nadějí v hlase: „Je nějaká šance, že by se ty pilíře podařilo zpevnit?“

„Blíží se zima,“ zamumlal Mowery. „Přijdou bouře od Tichého oceánu a voda v řece už stoupá.“

„Pane Mowery?“ procedila Lillian mezi zuby. „Jakou barvou mají nechat natřít vaše houpací křeslo?“

„Vy tomu nerozumíte, mladá dámo!“

„Rozumím rozdílu mezi přiznáním porážky a bojem.“ Mowery sklopil zrak ke koberci.

„Odpovězte mému otci!“ požadovala Lillian. „Je nějaká šance, že by se podařilo pilíře zpevnit, než se zhroutí?“

Mowery zamrkal. Vytáhl z kapsy kapesník velký jako lodní plachta a osušil si oči.

„Mohli bychom zkusit postavit vychylovače proudu,“ řekl. „Jak?“

„Vztyčit od břehů valy. Zpevnit břehy ochrannými hrázemi. A vystavět hráze nad horními a dolními stranami pilířů. Takové, jaké měl ten zrádný malý parchant postavit sám, kdyby pracoval pořádně. A asi bychom mohli zkusit oplátování.“ Zvedl tužku a načrtl plánek hrází odvádějících říční proudy od pilířů.

„Ale to je jenom krátkodobé řešení,“ oponoval Hennessy nešťastně. „Jenom do první povodně. Co z dlouhodobého hlediska?“

„Pak bychom museli zkusit nějak prohloubit základy pilířů. Až ke skalnímu podloží, pokud ho najdeme. Ale přinejmenším pod hloubku těch dutin vymletých do dna.“

„Ale pilíře už stojí,“ zavrčel Hennessy.

„Já vím.“ Mowery pohlédl na Lillian. „Vidíte, slečno Lillian, museli bychom ponořit úplně nové kesony pro dělníky, aby mohli tam dole těžit,“ – nakreslil obrázek základů pilířů obklopených vodotěsnými komorami, v nichž mohli muži pracovat pod hladinou – „ale dřív než budeme vůbec moci začít spouštět kesony, je třeba vztyčit kolem pilířů dočasné záchytné hráze, abychom odvedli řeku stranou, tady a tady. Vidíte? Nemáme čas.“

Odložil tužku a sáhl po holi.

Než stačil Mowery vstát, naklonil se Bell přes něho a položil prst na jeho náčrt.

„Tyhle záchytné hráze vypadají jako vychylovače proudu. Nemohly by udělat stejnou službu?“

„No samozřejmě!“ vyhrkl Mowery. „Ale jde o to –“

Starý inženýr zmlkl uprostřed věty. Vyvalil oči a náhle se mu v nich zalesklo. Odsunul hůl stranou a popadl tužku.

Isaac Bell mu přisunul čistý list papíru.

Mowery divoce kreslil.

„Podívej se, Osgoode! K čertu s dočasnými opatřeními. Spustíme ty kesony hned. Dáme záchytným hrázím takový tvar, aby zároveň vychylovaly proud.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Nejméně dva týdny při nepřetržité práci, než budou záchytné hráze stát. Možná tři.“

„Počasí se zhoršuje.“

„Budu potřebovat každou volnou ruku.“

„Mám tisíc lidí, kteří nemají na co sáhnout.“

„Zpevníme břehy, tady a tady.“

„Jenom se musíme modlit, aby nepřišla povodeň.“

„Tady spustíme od břehu hráz…“

Stavitel mostů ani železniční prezident si nevšimli, kdy se Isaac Bell a Lillian Hennessyová vytratili z jejich stavařské porady. „Dobrá práce, Lillian. Popíchla jste je.“

„Uvědomila jsem si, že bych si měla raději pojistit svou finanční budoucnost, jestli mám dovolit, aby se mi dvořil chudý detektiv.“

„A vám by se to líbilo?“

„Myslím, že ano, Isaaku.“

„Víc než kandidát na prezidenta?“

„Něco mi říká, že by to mohlo být zajímavější.“

„V tom případě mám pro vás dobrou zprávu. Napsal jsem Archiemu, aby to tady po mně převzal.“

„Archie přijede sem?“ Sevřela Bellovy ruce ve svých. „Ach, Isaaku, děkuji vám. To je úžasné.“

Bellův zlatý knírek se zvedl v prvním bezstarostném úsměvu od chvíle, kdy objevili tu katastrofu se sabotovanými pilíři.

„Musíte ale slíbit, že ho nebudete moc rozptylovat. Pořád ještě jsme nedopadli Ničitele.“

„Ale jestli to tady Archie přebírá, kde budete vy?“

„Na Wall Street.“

43

ISAAC BELL PŘEKONAL KONTINENT ZA ČTYŘI A PŮL DNE. Kde to šlo, cestoval expresy, a tam, kde chyběla vhodná spojení, si vyžádal zvláštní vlak. Závěrečný osmnáctihodinový sprint absolvoval expresem Broadway Limited, hrdě pojmenovaným po čtyřkolejné trati spojující Chicago s New Yorkem.

Na přívozu na Manhattan uviděl, jak rychle Jersey City a železnice opravují škody napáchané Ničitelovou dynamitovou explozí. Nádraží už mělo novou střechu a tam, kde bylo před necelými třemi týdny vidět jen zčernalé pahýly pilotů zaplavované přílivem, už rostlo nové molo. Poškozené lodě zmizely, a i když bylo mnoho oken stále zatlučených prkny, ve spoustě dalších se už lesklo nové sklo. Ten pohled ho nejprve naplnil nadějí a připomněl mu, že v oregonském Kaskádovém pohoří nutí Hennessy s Mowerym pracovat dělníky čtyřiadvacet hodin denně, aby zachránili most přes Kaskádový kaňon. Pak však musel posmutněle připustit, že jejich úkol je mnohem obtížnější, ne-li přímo nemožný. Základy mostu se staly obětí sabotáže. A Ničitel byl stále na svobodě, pevně odhodlaný páchat další a další škody.

Bell vystoupil na Liberty Street a rychle kráčel do nedaleké Wall Street. Na rohu s Broadwayí stálo ústředí firmy J. P. Morgan 8c Company z bílého mramoru.

„Máte domluvenou schůzku?“

Bell odklopil víčko svých zlatých hodinek. „Pan Joseph Van Dorn mi ji dohodl na deset. Jdou vám pozdě hodinky.“

„Ach ano, samozřejmě, pan Bell. Ale pan Morgan musel bohužel nečekaně změnit plány. Je na lodi do Anglie.“

„Koho tu nechal, aby ho zastupoval?“

„No, jeho vlastně nikdo zastoupit nemůže, ale je tu jeden pán, který by vám snad mohl pomoci, pan Brooks.“

Poslíček vedl Bella útrobami budovy. Skoro hodinu proseděl v Brooksově předpokoji, který skýtal výhled na niklem obložený trezor chráněný ocelovou mříží a dvěma ozbrojenými strážemi. Krátil si čas vymýšlením podrobností plánu loupeže, po níž by nezůstaly stopy, a to jeho denní i noční verzí. Nakonec byl uveden do Brooksovy kanceláře.

Brooks byl malý, pevně stavěný a odměřený. Podrážděně Bella přivítal, aniž by se mu omluvil, že ho nechal čekat.

„Vaše schůzka s panem Morganem byla dojednána bez mého vědomí. Dostal jsem instrukce odpovědět na vaše otázky. Jsem velice zaměstnaný člověk a nedokážu si představit, jaké informace bych mohl poskytnout detektivovi.“

„Mám jedinou prostou otázku,“ řekl Bell. „Kdo by vydělal na krachu Jižní pacifické dráhy?“

Brooksovi se zaleskly oči jako dravci větřícímu kořist.

„Máte nějaké informace, které by takovou možnost naznačovaly?“

„Nic nenaznačuji,“ odsekl spěšně Bell v obavě, aby nevnesl nový prvek do nekonečné bitvy o sloučení železnic a nepodkopal Hennessyho pověst na trhu. „Ptám se, kdo by tím získal, kdyby k takové události skutečně došlo.“

„Dovolte, abych si to ujasnil, detektive. Takže vy nemáte žádné informace, že by pozice Osgooda Hennessyho byla oslabená?“

„Naprosto žádné.“

Zájem z Brooksova pohledu se vytratil.

„Jistěže ne,“ řekl mrzutě. „Hennessy je už třicet let nenapadnutelný.“

„A kdyby nebyl –“

„Kdyby! Kdyby! Kdyby! V bankovnictví nemají kdyby místo, pane“ – předstíral pohled na Bellovu navštívenku, jako by si potřeboval osvěžit paměť – „Belle. Bankovnictví je založeno na faktech. Bankéři nespekulují, ale jednají na základě jistot. To Hennessy spekuluje a riskuje, že udělá chybu.“

„A přesto,“ řekl Bell mírně, „tvrdíte, že je nenapadnutelný.“

„Je mazaný.“

Bell pochopil, že jen marní čas. Tajnůstkářští bankéři usilující o zisky, jako byl tenhle, cizímu člověku nic neprozradí.

Brooks náhle vstal. Podíval se na Bella svrchu a řekl: „Upřímně řečeno nechápu, proč by měl pan Morgan marnit čas odpovídáním na otázky nějakého detektiva. Domnívám se, že je to další projev jeho přehnané laskavosti.“

„Pan Morgan není laskavý,“ řekl Bell a snažil se skrýt svůj hněv, zatímco se zvedal v plné výši ze židle. „Pan Morgan je inteligentní. Ví, že se může dozvědět cenné informace i tím, že si poslechne něčí otázky. Což je důvod, proč je pan Morgan váš šéf a vy jeho poskok.“

„Cože! Jak se opovažujete –“

„Sbohem!“

Bell vyšel svižně z ústředí Morganovy společnosti a přešel ulici na svou další schůzku.

Půl hodiny nato odešel i odtamtud, a kdyby se na něho v tom okamžiku nějaký bankéř křivě podíval, praštil by ho do brady nebo by ho prostě zastřelil derringerem. To pomyšlení u něho vyvolalo smutný úsměv a zastavil se uprostřed přeplněného chodníku, aby zvážil, zda vůbec má cenu absolvovat ještě jedno setkání.

„Vypadáte zmateně.“

Před ním stál – a díval se na něho s vřelým, rozpustilým úsměvem – pohledný tmavovlasý muž něco po čtyřicítce. Na sobě měl drahý kabát s kožešinovým límcem a na hlavě jarmulku – malou, kruhovou sametovou čepičku vypovídající o jeho židovské víře.

„Také jsem zmatený,“ přiznal Bell. „Kdo jste, pane?“

„Jsem Andrew Rubenoff.“ Napřáhl ruku. „A vy jste Isaac Bell.“

Užaslý Bell se zeptal: „Jak to víte?“

„Čirá náhoda. Ne to, že jsem vás poznal. Náhoda je, že jsem vás tady uviděl stát. A tvářit se zmateně.“

„Jak jste mě poznal?“

„Podle fotografie.“

Bell měl ve zvyku se fotografům vyhýbat. Jak už jednou připomněl Marion, pro detektiva není dobré, když ho lidé znají od vidění.

Rubenoff se chápavě usmál. „Jen klid. Viděl jsem vaši fotografii jen na stole vašeho otce.“

„Aha. Obchodujete s mým otcem.“

Rubenoff gestem ruky naznačoval ano i ne. „Občas se spolu radíme.“

„Vy jste bankéř?“

„Říkají mi tak,“ odpověděl. „Popravdě řečeno, když jsem přijel z Ruska, neudělala na mě newyorská Lower East Side velký dojem, takže jsem přejel vlakem celý kontinent. V San Francisku jsem otevřel saloon. Nakonec jsem potkal hezkou dívku, jejíž otec vlastnil banku, a ten zbytek už je velice příjemný příběh.“

„Neměl byste čas se mnou poobědvat?“ zeptal se Isaac Bell. „Potřebuji si promluvit s nějakým bankéřem.“

„Na oběd už pozvání mám. Ale můžeme si vypít čaj v mé kanceláři.“

Rubenoffovy kanceláře se nacházely na rohu Rector Street, kterou policie zablokovala, aby se z elektrického stěhovacího vozu GMC mohlo zvednout piano do čtvrtého patra, kde bylo odstraněné okno. To otevřené okno patřilo Rubenoffovi, který ignoroval zmatek, když zval Bella dál. Otvorem ve zdi vnikl dovnitř nejprve studený vítr od Hudsonu a pak rozhoupané černé piano doprovázené voláním stěhováků. Matrona na místě sekretářky přinesla čaj ve vysokých sklenicích.

Bell objasnil své poslání.

„Takže tohle vůbec není náhoda,“ řekl Rubenoff. „Nakonec byste ke mně stejně našel cestu, až by vám všichni ostatní ukázali dveře. To, že jsem vás poznal, vám ušetřilo čas a problémy.“

„Jsem vám vděčný za pomoc,“ řekl Bell. „U Morgana jsem nepochodil. Šéf byl pryč.“

„Bankéři drží při sobě, i když se nemají rádi a nedůvěřují jeden druhému,“ vysvětlil Rubenoff. „Elegantní bankéři z Bostonu nemají v oblibě ty neomalené z New Yorku. Protestanti nedůvěřují německým židům. Němečtí židé nemají rádi ruské židy, jako jsem já. Antipatie a nedůvěra hýbou světem. Ale dost filozofie. Co přesně chcete vědět?“

„Všichni se shodují, že Osgood Hennessy je nenapadnutelný. Je to tak?“

„Zeptejte se svého otce.“

„Prosím, pane?“

„Slyšel jste dobře,“ řekl bankéř přísně. „Neignorujte tu nejlepší radu, kterou můžete v New Yorku dostat. Zeptejte se svého otce. Pozdravujte ho ode mě. A to je všechno, co se na tohle téma od Andrewa Rubenoffa dozvíte. Nevím, jestli je Hennessy nenapadnutelný. Až do loňského roku bych to věděl, ale do železnic už nedělám. Investoval jsem do automobilů a filmu. Přeji hezký den, Isaaku.“

Vstal a šel k pianu. „Vyprovodím vás hudbou.“

Bellovi se nechtělo cestovat do Bostonu za otcem. Chtěl získat odpovědi teď a tady od Rubenoffa, kterého podezíral, že ví víc, než přiznává. Řekl: „Právě odešli stěhováci. Nemyslíte, že ho bude nejdřív třeba naladit?“

V odpověď se Rubenoffovy prsty rozlétly nad klávesami a čtyři akordy zaduněly v dokonalé harmonii.

„Pan Mason a pan Hamlin stavějí piana, na kterých se dají sjet Niagarské vodopády, než se musejí znovu naladit… Váš otec, mladý Isaaku. Běžte si promluvit se svým otcem.“

Bell dojel podzemkou na nádraží Grand Central, poslal otci telegram, že jede za ním, a nasedl do slavného expresu Novoanglické dráhy přezdívaného „Bílý vlak“. Dobře si ho pamatoval ze svých studentských let, kdy jím jezdil do New Havenu. Tenkrát tomu nablýskanému expresu říkali „Vlak duchů“.

Po šestihodinové cestě vystoupil na novém bostonském Jižním nádraží, gigantickém chrámu moci železnice z narůžovělého kamene. Vyjel výtahem pět pater do nejvyššího poschodí nádražní budovy a spojil se s Van Dornovou bostonskou kanceláří. Otec mu odepsal: „Doufám, že se ubytuješ u mě.“ Než zamířil do otcova domu v řeckém slohu na Louisburg Square, bylo po deváté.

Padraic Riley, postarší majordomus, který se staral o domácnost Bellových, ještě než se Isaac narodil, otevřel naleštěné domovní dveře. Vřele se přivítali.

„Váš otec je u stolu,“ řekl Riley. „Myslel si, že by vám mohla přijít vhod pozdní večeře.“

„Mám hrozný hlad,“ přiznal Bell. „Jak se mu daří?“

„Je velice sám sebou,“ odpověděl Riley, diskrétní jako vždy. Bell se zastavil v přijímacím salonu.

„Popřej mi štěstí,“ zamumlal směrem k portrétu své matky. Pak narovnal ramena a prošel do jídelny, kde se ze židle v čele stolu jako čáp zvedla vysoká, štíhlá postava jeho otce.

Pátravě pohlédli jeden druhému do obličeje.

Riley postávající u dveří zatajil dech. Ebenezer Bell, pomyslel si s bodnutím závisti, vypadá, jako by nestárl. Zešedivěl, samozřejmě, ale na rozdíl od něho si zachoval všechny vlasy. A jeho bradka veterána občanské války mu skoro zbělela. Ale stále měl tu štíhlou postavu a vzpřímené držení těla důstojníka armády Unie, v níž bojoval v tom krvavém konfliktu před čtyřiceti lety.

Podle majordomova názoru měl být otec na muže, v něhož vyrostl jeho syn, pyšný. Isaakovy klidné modré oči byly zrcadlovým odrazem otcových, jen s fialovým nádechem po matce. Jsou si tak podobní, pomyslel si Riley. Možná až příliš.

„Jak ti mohu pomoci, Isaaku?“ zeptal se Ebenezer upjatě.

„Nevím přesně, proč mě sem Andrew Rubenoff poslal,“ odpověděl Isaac stejným tónem.

Riley přesunul pozornost na staršího muže. Pokud by mělo dojít k usmíření, bylo na Ebenezerovi, aby k němu udělal první krok. Ten však jen stručně pronesl: „Rubenoff je pro rodinu.“

„Nerozumím.“

„Prokazoval mi laskavost… Má to v povaze.“

„Děkuji, že jsi mě pozval, abych tady dnes přespal,“ řekl Isaac.

„Jsi tu vítán,“ opáčil otec. A pak, k Rileyho velké úlevě, se Ebenezer odvážně chopil příležitosti, kterou mu jeho syn nabídl tím, že přijal pozvání, což v minulosti nedělal. Vlastně, pomyslel si majordomus, ten upjatý starý protestant skoro přetéká citem. „Vypadáš dobře, synu. Myslím, že ti ta tvoje práce svědčí.“

Oba muži si podali ruce.

„Podává se večeře,“ řekl Riley.

***

NAD ZAPÉKANÝMI TOASTY se sýrem a studeným lososem Isaakův otec potvrdil, co Marion naznačila a on tušil. „Železniční magnáti nejsou tak mocní, jak se zdají. Ovládají své tratě tím, že vlastní menší podíly akcií. Ale když v ně jejich bankéři ztratí důvěru a investoři začnou požadovat své peníze, ocitnou se náhle na závětrné straně.“ Ebenezeru Bellovi přelétl přes rty úsměv. „Odpusť, že do toho míchám námořnické metafory, ale dostanou se do problémů, když musejí navýšit kapitál, aby zabránili konkurentům převzít jejich společnosti, když jejich akcie padají. Novoanglickou dráhu, s níž jsi jel dneska, spolkne brzy celou železniční společnost New York, New Haven a Hartford. A jde o to, že Novoanglická do toho náhle nemá co mluvit.“

„To já vím,“ zaprotestoval Bell. „Ale Osgood Hennessy zhltne každou dráhu, která mu přijde do cesty. Je příliš inteligentní a pevný v kramflecích, než aby se nechal porazit. Přiznává, že přijde o svou dobrou pověst, pokud se Ničiteli podaří zastavit stavbu zkratky pod Kaskádovým pohořím. Byla by to obrovská ztráta, ale on také prohlašuje, že by mohl dál provozovat zbytek svých tratí.“

„Vzhledem k tomu, kolik tratí spojil a v kolika dalších má podíly…“

„Přesně tak. Vlastní největší koncern v zemi.“

„Nebo domek z karet.“

„Ale všichni se shodují na tom, že Hennessy stojí pevně na nohou. Morganův člověk použil výraz nenapadnutelný“

„Podle mých zdrojů to tak není,“ usmál se Ebenezer Bell.

V tom okamžiku spatřil Isaac Bell svého otce v jiném světle. Samozřejmě věděl, že se Ebenezer jako mladý důstojník prosadil ve zpravodajské službě americké armády. Měl medaile, které to dokazovaly. Ale Isaaka napadla zvláštní myšlenka, něco, na co nikdy předtím nepomyslel. Že by jeho otec také kdysi toužil být víc než bankéř?

„Otče, chceš říct, že kdyby byl Ničitel s to nakupovat v případě, že by se Jižní pacifická dráha zhroutila pod tíhou neúspěchu v Kaskádovém pohoří, mohl by ji nakonec získat celou?“

„Nejen Jižní pacifickou, Isaaku.“

44

„KAŽDOU ŽELEZNICI V TÉHLE ZEMI,“ ŘEKL ISAAC BELL.

Náhle mu to celé došlo.

Ničitelovy zločiny byly ďábelské nejen svým provedením, ale i motivem. „Konečně vím, co chce,“ prohlásil Isaac. „Jeho motiv dává jistý pokřivený smysl, ale je přinejmenším až příliš ambiciózní. Monstrózní zločiny slouží geniálnímu snu. Ale jak by si mohl vychutnat své vítězství? Jakmile získá všechny železnice, nelítostně ho budeme pronásledovat z jednoho konce kontinentu na druhý.“

„Právě naopak,“ řekl Ebenezer Bell, „vychutná si své vítězství okázale, i když v naprostém soukromí.“

„Jak?“

„Chránil se celou dobu, aby ho nikdo nemohl identifikovat, natožpak vyšetřovat. Koho byste pronásledovali? V jaké zemi? Zločinec tak nápaditý jako ten, kterého jsi popsal, se odebere na ‚odpočinek‘ po vzoru evropských obchodníků s municí. Nebo opiových kartelů. Vím o spekulantech a šmelinářích a podvodnících s akciemi, kteří uzavírali své nezákonné obchody nikým nerušeni po třicet let.“

„Jak?“ zeptal se znovu Isaac, i když už začínal chápat.

„Kdybych byl Ničitel,“ odpověděl Ebenezer, „odešel bych do ciziny. Založil bych bludiště zahraničních holdingových společností chráněných zkorumpovanými vládami. Mé stínové společnosti by uplácely úřady, aby se dívaly jinam. Ministry války, financí. Evropští vládní úředníci tím jsou proslulí.“

„A v Americe,“ dodal Isaac potichu, „jeden člen Senátu Spojených států.“

„Korporace senátory podplácejí. Tak proč by to nemohl dělat zločinec? Máš na mysli nějakého konkrétního senátora?“

„Charlese Kincaida.“

„To je Hennessyho člověk. I když musím říct, že jsem Kincaida vždycky považoval za ještě většího kašpara, než jsou ti ostatní, co s ním v tom cirkusu sedí.“

„Působí takovým dojmem. Ale už nějakou dobu chovám jisté hrozné podezření. To, co naznačuješ, by vysvětlovalo proč. Mohl by klidně být Ničitelovým agentem.“

„S neomezeným přístupem k vládním úředníkům, kteří touží někoho potěšit. A nejen Ničitelovým agentem ve Spojených státech, ale také jeho špehem v bezprostřední blízkosti Osgooda Hennessyho. To by bylo ďábelské, nemám pravdu, synu?“

„A efektivní!“ dodal Isaac. „Jestli Ničitel prokázal ještě další vlastnost než chladnokrevnou bezohlednost, pak je to efektivnost… Ale tahle teorie má jedno slabé místo: zdá se, že Charles Kincaid usiluje o to, aby byl uveden na post prezidentského kandidáta.“

„Co to povídáš!“

„Podporuje ho Preston Whiteway. Je těžké představit si politika, který by se chtěl stát prezidentem a přitom by riskoval, že bude přistižen, jak přijímá úplatky od vraha.“

„Nebyl by to první politik dost arogantní na to, aby přesvědčil sám sebe, že ho nikdo nechytí,“ poznamenal Ebenezer Bell potichu.

Padraic Riley je přerušil, aby oznámil, že v knihovně připravil brandy a kávu, a pokud už nic nepožadují, půjde si lehnout. Obrátil se na patě a zmizel, než si mohli stačit na něco vzpomenout.

Nechal také v krbu planout oheň živený uhlím. Zatímco Ebenezer Bell šplíchl do dvou šálků s kávou po štědré dávce brandy, zahleděl se Isaac Bell do plamenů a hluboce se zamyslel. Mohl to být Kincaid, kdo najal v Rawlinsu ty dva boxery, aby ho zabili.

„V expresu Overland Limited jsem narazil na Kennyho Blooma,“ řekl.

„Jak se má ten rošťák?“

„Je asi o třicet kilo těžší než kdejaký průměrný rošťák a bohatší než kdy jindy. Otče, jak by Ničitel sehnal kapitál, aby mohl koupit Jižní pacifickou?“ Ebenezer odpověděl bez váhání. „Od nejbohatších bankéřů světa.“

„Od Morgana?“

„Ne. Pokud vím, Morgan na tom tak dobře není. Nemohl by se Hennessyho drah ani dotknout. Stejně jako Vanderbilt, Harriman nebo Hill, i kdyby se spojili. Má Van Dorn pobočky v zámoří?“

„Máme reciproční smlouvy se zahraničními vyšetřovateli.“

„Poohlédněte se po Evropě. Jediní dost bohatí bankéři jsou v Londýně a Berlíně.“

„Pořád se zmiňuješ o Evropě.“

„Popsal jsi zločince, který potřebuje nashromáždit obrovské množství kapitálu v naprosté tajnosti. Kam jinam by se pro ty peníze mohl obrátit než do Evropy? A tam se také nakonec ukryje. Doporučuji, abys využil Van Dornových evropských konexí a našel jeho bankéře. Já se ti mezitím pokusím zjistit, co se dá, tady.“

„Díky, otče.“ Isaac spráskl ruce. „Probudil jsi tenhle případ k životu.“

„Kam jdeš?“

Isaac už kráčel do haly. „Vracím se co nejrychleji do Kaskádového pohoří. Ničitel bude útočit, dokud se Hennessy nezhroutí.“

„Ale takhle pozdě žádné rychlíky nejezdí.“

„Vyžádám si zvláštní vlak do Albany a tam nasednu na expres do Chicaga.“

Otec ho spěšně doprovodil ke dveřím, pomohl mu do kabátu a stál v hale, zatímco jeho syn mizel do noci.

„Až se budu moct vrátit,“ zavolal Isaac přes rameno, „chci ti pak někoho představit.“

„Těším se, až se se slečnou Morganovou seznámím.“ Bell se zastavil uprostřed kroku. Bylo to zablikání plynových lamp, nebo otci něco zajiskřilo v oku? „Ty o ní víš? Co jsi slyšel?“

„Mé zdroje mluví jednohlasně: ‚Váš syn‘ říkají mi, „je šťastný muž.“

***

VENKU ZUŘILA další bouře pozdního podzimu od Tichého oceánu, když James Dashwood navštívil své dvanácté setkání abstinentů. Tohle se konalo v promrzlé hale v Santa Barbaře pronajaté od charitativní organizace Losů. Déšť bičoval okna, vítr zmítal stromy a vrhal na sklo mokré listí. Ale mluvčí byl úžasný a obecenstvo nadšeně očekávalo vášnivou přednášku větrem ošlehaného, brunátného kapitána Willyho Abramse, který se plavil na svém klipru kolem Hornova mysu, a než se dal na správnou cestu, hodně pil.

„Alkohol není zdraví prospěšný…,“ burácel kapitán Willy. „Probouzí primitivní chutě a zbytečně člověka rozrušuje… Tvrdne po něm mozková tkáň… to dokázaly vědecké výzkumy. Zeptejte se každého lodního kapitána, co dělá z námořníků vzbouřence. Jeho odpověď? Alkohol. Zeptejte se policisty, co dělá z lidí zločince. Jeho odpověď? Alkohol. Zeptejte se ředitele věznice. Alkohol. A pomyslete na ty náklady! Kolik bochníků chleba by mohlo ležet na stole za peníze utracené za opojné destiláty? Kolik útulných domovů by se za ně mohlo postavit? No ano, tyhle peníze by dokonce mohly splatit celý státní dluh!“

Dashwood se zarazil, na okamžik vyrušen od prohlídky mužů v sále. Z mnoha řečníků brojících proti alkoholu, které slyšel při svém pátrání po Jimu Higginsovi, byl kapitán Willy Abrams první, který nabízel pomoc při splácení státního dluhu.

Když akce skončila a Dashwood neviděl v davu nikoho, kdo by připomínal kováře, přistoupil k řečnickému pultu.

„Ještě jeden?“ zeptal se kapitán Willy, který si sbíral poznámky. „Vždycky je čas ještě na jednu přísahu.“

„Já už přísahal,“ řekl Dashwood a zamával prohlášením zaregistrovaným před čtyřmi dny ve venturské pobočce Ženské křesťanské abstinenční unie. Deset dalších měl v kufru spolu s hákem vyrobeným z kotvy a štosem kreseb od dřevorubce.

„Hledám přítele, který složil přísahu, ale pak možná zakolísal. Zmizel a já se obávám nejhoršího. Je to vysoký, statný chlap, kovář jménem Jim Higgins.“

„Kovář? Velký chlap. Shrbená ramena. Tmavé vlasy? Hrozně smutné a ustrašené oči.“

„Vy jste ho viděl?“

„To se vsaďte, že viděl. Díky mně ten ubohý ďábel úplně změnil své zvyky. Až do krajnosti.“

„Jak to myslíte?“

„Místo toho, aby se zapřisáhl, že se už nikdy nenapije alkoholu, se zavázal, že se vzdá všeho, co by muž mohl kdy chtít.“

„Nerozumím, kapitáne.“

Mluvčí se rozhlédl, aby se přesvědčil, že v dohledu není žádná žena, a zamrkal vrásčitým víčkem zakrývajícím zarudlé oko. „Vzdal se pití, vzdal se pozemského majetku, dokonce se vzdal žen. Teď skutečně věřím, bratře, že pití a opilství jsou nedělitelná zla. Ani sám náš Spasitel by nedokázal udržet své zákazníky střízlivé, kdyby provozoval saloon. Ale nikdo nesmí říkat, že kapitán Willy vybízí lidi, aby se vzdali všech pozemských radostí.“

„Co udělal Jim Higgins?“

„Naposledy jsem slyšel, že se z něho stal mnich.“

„Mnich?“

„Vstoupil do kláštera, to udělal.“ James Dashwood vytáhl svůj zápisník. „Jaký řád?“

„To nevím jistě. Svatého někoho nebo tak něco. Nikdy jsem o něm neslyšel. Nepatří mezi ty běžné řády, spíš to bude nějaká odnož… jaké najdete v těchto končinách.“

„Kde?“

„Nahoře u pobřeží. Slyšel jsem, že jim patří sakra velký kus půdy.“

„Které město?“

„Někde severně od Morro Bay, myslím.“

„V kopcích nebo u moře?“ naléhal Dashwood.

„Tam i tam, co jsem slyšel. Pořádný kus půdy.“

***

UPLYNULO ČTYŘICET LET od chvíle, kdy první transatlantický telegrafní kabel vymazal čas a prostor. V roce 1907 se jich už po dně oceánu mezi Irskem a Newfoundlandem táhlo víc než tucet. Ten nejnovější mohl přenášet sto dvacet slov za minutu. Zatímco Isaac Bell ujížděl na západ, zabírala většinu kapacity kabelu Van Dornova agentura shánějící informace o Ničitelových evropských bankéřích.

Kabelogramy se valily do vlaku při každé výměně posádky a dočerpání vody. Než Bell dorazil do Buffala ve své zvláštní lokomotivě Atlantic 4-4-2 – takřka závodním stroji na vysokých kolech, jako zrozeném pro rovinné tratě na březích jezer –, měl kufřík plný papírů. Cestou se k němu přidávali Van Dornovi agenti, smluvní vyšetřovatelé, odborníci na banky a překladatelé z francouzštiny a němčiny. Nejprve přicházely obecné zprávy o tom, jak Evropa financuje železnice v Číně, Jižní Americe, Africe a Přední Asii. Jak se zámořští spolupracovníci agentury dostávali víc pod povrch, nabývaly zprávy konkrétních obrysů a opakovaně se v nich objevovaly zmínky o společnosti Schane 8c Simon, málo známé německé investiční bance.

Bell nechal v Toledu připojit pro svůj rozrůstající se tým spací pulman a nahradil 4-4-2 silnější lokomotivou Baldwin 4-6-0. V Chicagu přidal jídelní vůz, aby si vyšetřovatelé mohli rozložit svou práci po stolech, zatímco ujížděli přes Illinois do Iowy.

Přejeli Kansas, vyměnili lokomotivu za nový, vysoce výkonný stroj Baldwin schopný dosáhnout rychlosti typu Atlantic a mající dost síly pro stoupání do mírných, ale táhlých svahů Velkých plání. Na každé zastávce si vyzvedávali telegramy. Jídelní stoly byly pohřbené pod záplavou jejich žlutého papíru. Bellovi agenti, účetní a auditoři pojmenovali svůj zvláštní vlak Van Dornův expres.

V dáli se objevily Skalisté hory, téměř splývající s modrou oblohou, a postupně vystoupily z mlhy do tří charakteristických hřebenů pokrytých sněhem. Dozorci horského úseku Jižní pacifické dráhy ve snaze pomoci vyvezli své nejlepší lokomotivy typu Prairie s dvěma spojenými písty Vauclain, které si se svahy lépe poradily. Až dosud při divoké jízdě přes kontinent táhlo Van Dornův expres celkem osmnáct lokomotiv řízených patnácti posádkami rychlostí, která přesahovala rekord z předchozího roku – patnáct hodin z Chicaga.

Bell vypozoroval u banky Schane 8c Simon sídlící v Berlíně chování podobné tomu, které hledal. Před lety navázala pevné vazby s německou vládou přes mocného kancléře Ottu von Bismarcka. Tyto vazby ještě posílily pod současným vládcem, císařem Vilémem II. Van Dornovy zdroje hlásily, že přes tento bankovní dům zřejmě putovaly peníze stavitelům Bagdádské dráhy, aby se tak utajila skutečnost, že Německo buduje železnici do přístavu v Perském zálivu a konkuruje tak britským, francouzským a ruským zájmům na Blízkém východě.

„Zaměstnavatel senátora Kincaida, jestli si dobře vzpomínám,“ řekl jeden z překladatelů, který pracoval pro ministerstvo zahraničí, než ho Van Dorn odlákal do svých služeb.

„V jeho dnech ‚hrdinného inženýra‘.“

Bell napsal do Sacramenta, aby se poohlédli po transakcích mezi bankou Schane 8c Simon a kruhy blízkými Osgoodu Hennessymu.

Charles Kincaid stál samozřejmě v popředí Bellovy mysli od okamžiku, kdy mu jeho otec vysvětlil, že zahraniční holdingové společnosti a jejich tajní majitelé by mohli být kryti zkorumpovanými vládními úředníky. Senátor Spojených států mohl samozřejmě dělat víc než prosazovat Ničitelovy zájmy a chránit jeho tajemství. Ale jaký motiv by vedl Kincaida k tomu, aby ohrozil svou už tak lukrativní politickou kariéru? Peníze? Mnohem víc, než dostal v akciích od Jižní pacifické. Vztek na Hennessyho, že nenutí Lillian do sňatku s ním? Nebo se jí dvořil jen naoko, aby pronikl do Hennessyho ústředí, které je neustále na cestách?

Ale jak šlo špehování pro Ničitele dohromady s jeho prezidentskými ambicemi? Nebo chtěl snad tím, že povzbuzoval Prestona Whitewaye, aby spustil jeho kampaň, jen vytvořit kouřovou clonu? Vzdal se snad Charles Kincaid politických snů výměnou za ohromné jmění získané úplatky? Nebo, jak naznačil Bellův otec, byl tak arogantní a tak věřil tomu, že dokáže obojí?

***

EBENEZER BELL pojal svou nabídku pomoci ve velkém. Prezident Americké státní banky začal dotazy kladenými důvěrným přátelům a společníkům v Bostonu, New Yorku a Washingtonu prostřednictvím telefonu, telegrafu a soukromého posla. Když se z vysoce postavených zdrojů dozvěděl, co mohl, pustil se do pátrání uprostřed země, kde věnoval pozornost hlavně St. Louis, sídlu vypálené společnosti Union Pier and Caisson. Na západě ho informace, které shromáždil o předních bankéřích ze San Franciska, Denveru a Portlandu, dovedly k tomu, aby požádal o služby menší banky v Kalifornii a Oregonu.

Žádost aristokratického bostonského bankéře vedla k soukromé schůzce v městě Eureka, přístavu sloužícím dřevařskému průmyslu čtyři sta kilometrů od San Franciska. Stanley Perrone, poněkud neotesaný prezident Severozápadní pobřežní banky v Eurece, se zastavil v kanceláři úspěšného obchodníka se sekvojovým dřevem A. J. Gottfrieda. Gottfried si půjčoval v Perroneově bance velké částky peněz na modernizaci Dřevařské společnosti Humboldtův záliv. Z jeho kanceláře byl výhled na molo pro nakládku dřeva vybíhající do přístavu bičovaného deštěm.

Gottfried vyndal ze stolu láhev dobrého bourbonu a oba muži chvíli jen popíjeli a rozmlouvali o počasí. Že se ještě podstatně zhorší, jak se dalo odhadnout z pohledu na červený parní člun proplouvající cílevědomě mezi uvázanými a zakotvenými loděmi na dřevo. „A sakra. Vypadá to, že to zase schytáme.“

Červený člun kormidloval zvláštní posel z americké Meteorologické služby, který dopravoval předpovědi silných bouří kapitánům plavidel v přístavu.

Bankéř přešel k věci. „Jak si vybavuji, A. J., koupil jste společnost Humboldtův záliv za peníze získané prodejem své dřevařské společnosti ve východním Oregonu.“

Dřevař, který měl v úmyslu z nečekané návštěvy svého bankéře něco vytěžit, odpověděl: „Přesně tak to bylo. I když já si vybavuji, že jste mi to usnadnil svým slibem, že mi pomůžete vyměnit staré zařízení.“

„A. J., kdo koupil vaši Východooregonskou dřevařskou společnost?“

„Nějaký chlapík, co měl víc peněz než zdravého rozumu,“ přiznal Gottfried vesele. „Už jsem si zoufal, že se jí nikdy nezbavím, když se objevil. Dopravovat dřevo z těch hor bylo prostě příliš drahé. Nějako tady, kde ho mohu nakládat do lodí přímo u svého mola. Ovšem za předpokladu, že se ty lodě cestou do přístavu nepotopí.“

Perrone netrpělivě přikývl. Všichni věděli, že si ústí Humboldtova zálivu vysloužilo přezdívku „pohřebiště Pacifiku“. Hustá mlha, vysoký příboj měnící se v mořskou pěnu a neproniknutelný kouř z pil dělal z hledání průplavu manévr, z něhož kapitánům lodí bělely vlasy. „Pokud vím,“ poznamenal bez obalu, „uvažujete o tom, že byste přidal ke svému podniku továrnu na okenní a dveřní rámy.“

„Pokud se mi podaří sehnat prostředky,“ odpověděl Gottfried v naději, že slyšel dobře. „Tahle krize komplikuje půjčování peněz.“

Bankéř pohlédl dřevaři do očí a řekl: „Domnívám se, že vám vaši oblíbení věřitelé dopřejí sluchu navzdory panice. Kdo koupil vaši Výchooregonskou společnost?“

„Moc vám toho o něm nepovím. Jak si asi dokážete představit, nekoukal jsem tomuhle darovanému koni na zuby. Jakmile jsme si plácli, zmizel jsem odtamtud, než byste řekl švec.“

Dopil sklenici, nalil si další a doplnil i bankéřovu, z níž ani zdaleka tolik neubylo.

„A co tedy o novém majiteli Výchooregonské dřevařské společnosti víte?“ nedal se odbýt Perrone.

„No, hlavně měl spoustu peněz na hotovosti.“

„Kde propláceli jeho šek?“

„To bylo zajímavé. Čekal bych San Francisco nebo Portland. Ale jeho šek byl na jednu banku v New Yorku. Vypadalo to trochu podezřele, ale proplatili ho obratem.“

„Byl ten člověk z New Yorku?“

„Mohl být. Rozhodně toho o dřevařství moc nevěděl. Když o tom teď mluvíte, zdá se mi, že to kupoval pro někoho jiného.“

Bankéř přikyvoval, aby povzbudil dřevaře k dalšímu hovoru. Ebenezer Bell se jasně vyjádřil, že neočekává, že by mu jediný zdroj pověděl celý příběh. Každý útržek byl však dobrý. A mocný prezident Americké státní banky dal také jasně najevo, že se odvděčí za každé zrnko informací, který mu Perrone zatelegrafuje.

45

VAN DORNÚV EXPRES ZASTAVIL NA DENVERSKÉM NÁDRAŽÍ Union jen na tak dlouho, aby stačil nastoupit Van Dornův agent v buřince a kostkovaném obleku, který přinášel čerstvé zprávy z Londýna a Berlína. „Jak se daří, Isaaku? Dlouho jsme se neviděli.“

„Posaď se tamhle, Roscoe. Pročesej jemným hřebenem tyhle záznamy banky Schane 6c Simon a ať máš do další zastávky připravené připomínky.“

Právník, který se připojil v Salt Lake City, přinesl další informace o Schane 6c Simon. Základy moci té německé banky ležely v investiční síti, která podporovala modernizační projekty v Otomanské říši. V devadesátých letech však začala podnikat v Severní a Jižní Americe.

Van Dornův expres se řítil přes Velkou solnou poušť, když Roscoe, který přistoupil v Denveru, našel v kabelogramech o bance Schane 6c Simon perlu.

„Isaaku! Kdo je Erastus Charney?“

„Železniční právník. Zbohatl na akciích Jižní pacifické. Zdá se, že ví víc, než by měl, o tom, kdy má kupovat a kdy prodávat.“

„No, každopádně něco prodal bance Schane 6c Simon. Podívej se na tyhle vklady u Charneyho akciového makléře.“

Bell poslal z Vendoveru, kde vlak rychle doplnil vodu a uhlí před stoupáním do Nevady, telegram do Sacramenta s instrukcemi dál sledovat Roscoeův objev. Obával se však, že je toho příliš málo a že je příliš pozdě. Jestli Schane 6c Simon opravdu financovali Ničitele, pak existoval jasný důkaz, že byl Charney podplacen, aby předával informace o Hennessyho plánech sabotérovi. Bohužel skutečnost, že byl ten nepoctivý železniční právník dosud naživu, naznačovala, že jeho spojení s vraždícím Ničitelem bylo jen nepřímé a Charney o něm nebude nic vědět. Ale aspoň vyřadí z činnosti dalšího Ničitelova komplice.

Dvě hodiny nato vyjížděl vlak z Elka v Nevadě, když zadní vagon doběhl podsaditý účetní Jason Adler. Protože už byl třicet kilo a deset let za svým sprinterským věkem, zakopl a upadl. Jedna měkká růžová ruka už svírala zábradlí u schůdků, druhá držela tlustou aktovku. Zatímco ho vlak táhl po nástupišti, držel se vší silou a chladnokrevně si spočítal, že tou dobou už letí příliš rychle na to, než aby se pustil a riskoval vážné zranění. Bystrý průvodčí se vyklonil ze dveří vagonu a oběma rukama popadl účetního za kabát. Příliš pozdě, uvědomil si, když ho váha padajícího muže začala vytahovat z vlaku.

Statní Van Dornovi detektivové mu přispěchali na pomoc.

Účetní skončil na podlaze v chodbičce a tiskl si aktovku k hrudi.

„Mám důležité informace pro Isaaka Bella,“ vypravil ze sebe.

Bell právě usnul poprvé po čtyřiadvaceti hodinách, když rozhrnuli závěs jeho palandy v pulmanu. Okamžitě byl úplně probuzený a oči se mu leskly zuřivým soustředěním. Agent se omluvil, že ho budí, a představil mu obtloustlého muže tisknoucího aktovku k obleku, který vypadal, jako by v něm dělal kotrmelce na hromadě uhlí.

„Tohle je pan Adler, pane Belle.“

„Těší mě, pane Adlere. Čím se živíte?“

„Jsem účetní zaměstnaný v Americké státní bance.“

Bell spustil nohy z palandy. „Takže pracujete pro mého otce.“

„Ano, pane,“ připustil Adler pyšně. „Pan Bell si mě osobně vyžádal, abych provedl tenhle audit.“

„A co máte?“

„Zjistili jsme jméno tajného vlastníka společnosti Union Pier and Caisson v St. Louis.“

„Pokračujte!“

„Měli bychom si promluvit v soukromí, pane Belle.“

„Tohle jsou Van Dornovi agenti. Můžete všechno povědět před nimi.“

Adler si přimáčkl aktovku blíž k tělu. „Omlouvám se vám, pánové, i vám, pane Belle, ale mám přísný rozkaz od svého šéfa, pana Ebenezera Bella, prezidenta Americké státní banky, abych mluvil jen s vámi a nikým jiným.“

„Omluvte nás,“ řekl Bell. Detektivové odešli. „Kdo vlastní Union Pier and Caisson?“ zeptal se. „Stínová korporace založená jednou berlínskou investiční bankou.“

„Schane 8c Simon.“

„Ano, pane. Jste dobře informovaný.“

„Konečně se někam dostáváme. Ale komu patří ta stínová korporace?“ Adler ztišil hlas do šepotu. „Celou ji ovládá senátor Charles Kincaid.“

„Víte to jistě?“

Adler zaváhal jen na vteřinu. „Není to mimo vši pochybnost, ale jsme si celkem jistí, že senátor Kincaid je jejich klientem. Schane 8c Simon poskytují peníze. Ale mnoho skutečností ukazuje na to, že to dělají v jeho prospěch.“

„To naznačuje, že Ničitel má dobré styky v Německu.“

„Tak zní i závěr vašeho otce,“ připustil Adler.

Bell nemarnil čas tím, aby si gratuloval k objevu, že Kincaid nejspíš slouží Ničiteli přesně tak, jak se domníval. Nařídil okamžité vyšetřování každého smluvního dodavatele, kterého Jižní pacifická najala ke stavbě trati pod Kaskádovým pohořím. A poslal varování Archiemu Abbottovi, aby nespustil ze senátora oči.

***

„Telegram, pane Abbotte.“

„Díky, pane Meadowsi.“

Když Archie Abbott dešifroval zprávu od Isaaka Bella, rozlil se mu po tváři široký úsměv. Přičísl si rezavé vlasy v odrazu v okně vagonu a narovnal si elegantního motýlka. Pak nakráčel přímo do soukromé kanceláře Osgooda Hennessyho s přesvědčivou záminkou pro návštěvu slečny Lillian, která měla na sobě rubínově červenou sametovou blůzu se zúženým pasem a fascinující řadou perlových knoflíčků vpředu a ohromující záplavou látky přes boky.

Starý pán nebyl toho rána v dobré náladě. „Co chcete, Abbotte?“

Lillian to pozorně sledovala a snažila se odhadnout, jak moc to Archie s jejím otcem umí. Nebyla zklamaná. Archie neměl s otci žádné problémy. Jeho slabinou byly matky.

„Chci, abyste mi pověděl všechno, co víte o smluvních dodavatelích pracujících na stavbě téhle zkratky,“ řekl Abbott.

„Víme už o Union Pier and Caisson,“ odpověděl ztěžka Hennessy. „Kromě ní je jich několik dole v Cascade. Dodavatelé, hotely, prádelny. Proč se ptáte?“

„Isaac nechce, aby se opakoval podobný problém jako s pilíři, a já také ne. Prověřujeme všechny vaše smluvní dodavatele. Je pravda, že jeden takový byl najat, aby dodával Jižní pacifické pražce?“

„Samozřejmě. Když jsme začali stavět trať pod Kaskádovým pohořím, zařídil jsem, aby se na téhle straně Kaskádového mostu připravila zásoba pražců, z níž bychom mohli čerpat, jakmile se sem dostaneme.“

„Kde je ta pila?“

„Asi třináct kilometrů odsud, nahoře v horách. Noví majitelé zmodernizovali starou pilu na vodní pohon.“

„Dodávali pražce, jak slíbili?“

„Vcelku ano. Je to pomalé dopravovat dřevo odtamtud, ale v zásadě to fungovalo. Dal jsem jim velký náskok a impregnační provoz má víc práce, než stíhá.“

„Ten provoz patří také nějakému smluvnímu dodavateli?“

„Ne. Ten je náš. Právě ho rozebíráme a stěhujeme dál po trati, kde ho budeme potřebovat.“

„Proč jste nepostavili vlastní pilu, jako jste to dělali dříve?“

„Protože most byl daleko před zbytkem trati. Ti lidé tam už byli a těžili dřevo. Zdálo se to jako nejjednodušší způsob, jak to provést. To je všechno, co k tomu mohu říct.“

„Mimochodem, viděl jste už dnes senátora Kincaida?“

„Od včerejška ne. Pokud se tak zajímáte o tu pilu, co kdybyste tam zajel a obhlédl ji?“

„Přesně to mám v úmyslu.“

Lillian vyskočila. „Pojedu s tebou!“

„Ne!“ pronesli Archie Abbott a Osgood Hennessy jednohlasně. Její otec bouchl do stolu pro větší důraz. Archie nabídl srdečný úsměv a omluvu.

„Byl bych moc rád, kdybys jela se mnou, Lillian,“ řekl, „ale předpisy Van Dornovy agentury…“

„Já vím. To už jsem slyšela. Neberete do přestřelek své přátele.“

46

JAMES DASHWOOD OBJEVIL KLÁŠTER SVATÉHO SWITHUNA PODLE STOPY, kterou mu poskytl řečník Ženské křesťanské abstinenční unie kapitán Willy Abrams: „Sakra pořádný kus.“

Jeho pozemek čítal skoro pět tisíc tři sta akrů rozkládajících se od úpatí pohoří Santa Monica k útesům tyčícím se nad Tichým oceánem. Bahnitá cesta procházela několik kilometrů od nejbližšího města železnou bránou na zvlněnou plošinu porostlou sady ovocných stromů a ořešáků a vinohrady. Kaple byla strohá moderní budova s jednoduchými secesními okny z barevného skla. V nízkých kamenných domech v podobném stylu bydleli mniši. Ignorovali Jamese, když se jich ptal na nového příchozího, kováře jménem Jim Higgins.

Muž za mužem v plandavých róbách kráčeli kolem něho, jako by vůbec neexistoval. Mniši sklízející vinnou révu a sbírající ořechy pracovali dál bez ohledu na to, co říkal. Nakonec se jeden slitoval, zvedl klacek a napsal do bláta slib mlčenlivosti. Dashwood si klacek vzal a napsal: kovář?

Mnich ukázal na shluk stodol a ohrad naproti ubikacím. Dashwood tam zamířil, a když uslyšel charakteristické zvonění kladiva o železo, přidal do kroku. Obešel stodolu a uviděl tenký sloupec kouře stoupajícího skrz větve ořešáku. Higgins se skláněl nad kovadlinou a bušil do podkovy.

Na sobě měl pod koženou zástěrou hnědý hábit. Hlavu měl vystavenou chladnému mrholení. V hábitu vypadal ještě větší, než si ho Dashwood pamatoval. V jedné silné ruce svíral mohutné kladivo a ve druhé dlouhé kleště přidržující doruda rozžhavené železo. Když vzhlédl a uviděl Dashwooda v jeho městských šatech a s kufříkem v ruce, musel Dashwood potlačit silné nutkání dát se na útěk.

Higgins si Dashwooda změřil dlouhým, tvrdým pohledem.

Dashwood řekl: „Doufám, že jste ještě nesložil slib mlčenlivosti jako ti ostatní.“

„Jsem jenom novic. Jak jste mě našel?“

„Když jsem se doslechl, že jste přestal pít, chodil jsem na shromáždění abstinentů.“

Higgins odfrkl, jako by se napůl zasmál a napůl vztekle zavrčel. „Myslel jsem, že klášter bude to poslední místo, kde by mě Van Dornovi agenti mohli najít.“

„Vyděsila vás ta kresba, kterou jsem vám ukázal.“

Higgins zvedl v kleštích rozpálenou podkovu. „Asi jsem se spletl…“

„Vy jste ho poznal, že?“

Higgins hodil podkovu do kbelíku s vodou. „Vy se jmenujete James, co?“

„Ano. Oba jsme Jimové.“

„Ne, vy jste James a já Jim…“ Opřel kleště o kovadlinu a položil kladivo vedle nich. „Pojďte, Jamesi. Provedu vás tady.“

Jim Higgins zamířil pomalu k útesu. James Dashwood ho následoval. Dohonil ho a kráčel vedle něho, dokud nemuseli zastavit na drolivém okraji srázu. Tichý oceán se táhl, kam až dohlédli, šedý a nevlídný pod nízkou oblohou. Několik set metrů pod nimi duněly vlny o skalnatou pláž a vystřikovaly do vzduchu pěnu. Vylákal ho snad Higgins na tuhle osamělou výspu, aby ho hodil dolů?

„Už nějakou dobu jsem věděl, že přijdu do pekla,“ prohlásil kovář ponuře. „Proto jsem přestal pít whisky. Ale nepomohlo to. Přestal jsem s pivem. Stále jsem mířil do pekla.“ Obrátil se k Jamesi Dashwoodovi s planoucíma očima. „Když jste mě objevil, obrátil jste mě naruby. Vyděsil jste mě tak, že jsem se dal na útěk a skrýval se.“

James Dashwood přemýšlel, co na to povědět. Co by za těchhle okolností udělal Isaac Bell? Pokusil by se mu nasadit pouta na tlustá zápěstí? Nebo by ho nechal mluvit?

„Tenhle klášter založilo pár velkých zvířat,“ pokračoval Higgins. „Mnoho z těchto mnichů jsou boháči, kteří se všeho vzdali, aby mohli žít prostým životem. Víte, co mi jeden z nich řekl?“

„Ne.“

„Pověděl mi, že pracuju přesně stejně, jak se píše v bibli, jenom s tím rozdílem, že pálím minerální uhlí místo dřevěnýho. Říkají tady, že když člověk pracuje jako lidi v bibli, prospívá to duši.“

Obrátil se zády k útesu a přelétl pohledem pole a louky. Mrholení přešlo v déšť, jenž halil vinohrady a ovocné stromy.

„Myslel jsem si, že jsem tady v bezpečí,“ řekl.

Dlouho se jen tak díval, než opět promluvil.

„Co mě nenapadlo, bylo, že se mi tady zalíbí. Rád pracuju venku pod stromem, místo abych se mačkal v jedné dílně s automobily a čichal ten smrad. Rád vnímám změny počasí. Rád pozoruju bouřky…“ Otočil se tváří k Tichému oceánu zvlněnému poryvy větru. Obloha na jihozápadě zčernala jako uhlí. „Vidíte?“ zeptal se Dashwooda a ukázal do temnoty.

Dashwood viděl ponurý, chladný oceán, drolící se svah u svých nohou a skály hluboko pod sebou.

„Podívejte, Jamesi. Nevidíte, co přichází?“

Nezkušeného detektiva napadlo, že se kovář zbláznil už dlouho před tím vykolejením vlaku. „Co mám vidět, Jime?“

„Tu bouři.“ Kováři plály oči. „Většinou přicházejí ze severozápadu, jak mi řekl jeden mnich, ze severního Pacifiku, kde je chladno. Tahle jde z jihu, kde je teplo. Z jihu přichází víc deště… A víte co?“

„Co?“ zeptal se Dashwood, jehož naděje pohasínala.

„Je tady jeden mnich, jehož otec vlastní Marconiho bezdrátový telegraf. Víte, že právě teď, šest set kilometrů daleko na moři, telegrafuje nějaká loď meteorologické službě, jaké je tam počasí?“ Zmlkl a zamyslel se nad tím objevem.

Byla to příležitost přitlačit na pilu a James se jí chopil. „Ten nápad jim poskytl Ben Franklin.“

„Cože?“

„Učil jsem se o tom na střední. Benjamin Franklin si všiml, že bouře se pohybují ve formacích a dá se vysledovat, kam míří.“ Kováře to zjevně zaujalo. „Opravdu?“

„Takže když Samuel Morse objevil telegraf, umožnil posílat varování lidem nacházejícím se v cestě té bouře. Jak říkáte, Jime, ten Marconiho bezdrátový telegraf umožňuje lodím posílat varování před bouřkami daleko z oceánu.“

„Takže Meteorologická služba už o téhle nějakou dobu ví? To je ale věc!“ Dashwood usoudil, že je počasí dovedlo tak daleko, jak jen mohlo. „Jak jsem vás vyděsil?“ vrátil se k tématu. „Tím obrázkem, který jste mi ukázal.“

„Tímhle?“ Dashwood vytáhl z kufříku kresbu muže s knírem.

Kovář se odvrátil. „To je ten, co vykolejil Coast Line Limited,“ řekl potichu. „Jenom jste mu nakreslil moc velký uši.“

Dashwood se zaradoval. Blížil se k cíli. Sáhl do svého zavazadla. Isaac Bell mu poslal telegram, aby se spojil se dvěma policisty Jižní pacifické, Tomem Griggsem a Edem Bottomleyem. Griggs a Bottomley vzali Dashwooda do lokálu, opili ho a vrhli do náručí jedné rusovlásky ve svém oblíbeném bordelu. Pak ho pozvali na snídani a dali mu hák, který vykolejil Coast Line Limited. Teď vytáhl ten těžký kus litiny z kufříku. „Vyrobil jste tenhle hák?“

Kovář na hák zasmušile hleděl. „Však víte, že ano.“

„Proč jste něco neřekl?“

„Protože by mě vinili z toho, že jsem ty chudáky zabil.“

„Jak se jmenoval?“

„Nepředstavil se mi.“

„Když jste neznal jeho jméno, proč jste utíkal?“

Kovář svěsil poraženecky hlavu. Oči mu zalily slzy a stékaly dolů po brunátných tvářích.

Dashwood nedokázal odhadnout, co by měl udělat, ale vytušil, že by byla chyba promluvit. Obrátil pozornost k oceánu a mlčel v naději, že se ten muž vrátí ke svému doznání. Plačící kovář si Dashwoodovo mlčení vyložil jako odsouzení.

„Nechtěl jsem udělat nic zlýho. Nechtěl jsem nikomu ublížit. Ale komu by věřili, mně nebo jemu?“

„Proč by vám nevěřili?“

„Jsem jenom kovář. On je velký zvíře. Komu byste věřil vy?“

„Jaké velké zvíře?“

„Komu byste věřil? Opilýmu kováři nebo senátorovi?“

„Senátorovi?“ zopakoval Dashwood v naprostém úžasu. Všechna ta dřina, celé to pronásledování kováře ho dovedlo k šílenci.

„Vždycky se držel ve tmě,“ zašeptal Higgins a otřel si slzy. „V uličce za stájema. Ale chlapci otevřeli dveře a světlo mu dopadlo do obličeje.“

Dashwood si na tu uličku vzpomněl. Vzpomněl si i na ty dveře. Dokázal si představit to světlo. Chtěl kováři věřit. Ale přesto nemohl. „Kde jste toho senátora viděl předtím?“

„V novinách.“

„Poznal jste ho dobře?“

„Jako vás, když tady stojíte vedle mě,“ odpověděl Higgins a Dashwood usoudil, že ten muž věří každému svému slovu stejně pevně, jako viní sám sebe z vykolejení expresu. Ale víra ho nemusela nezbytně dělat příčetným. „Ten chlap, kterýho jsem viděl, vypadal přesně jako ten senátor. Nemohl to být on. Ale bylo mi jasný, že kdyby to opravdu byl on, jsem v pořádným maléru. V maléru, kterej jsem si zasloužil. Prací téhle ruky.“

Rozplakal se ještě úpěnlivěji, hruď se mu dmula a zvedl masitou ruku mokrou od slz.

„Kvůli téhle ruce ty lidi umřeli. Strojvůdce. Topič. Ten člověk z odborů. A ten kluk…“

Závan větru zacloumal mnichovi hábitem a on pohlédl dolů na tříštící se vlny, jako by mu nabízely klid. Dashwood se neodvážil ani dýchat, protože si byl jistý, že by jediné špatné slovo, pouhé „který senátor?“ pobídlo Jima Higginse, aby se vrhl z útesu.

***

OSGOOD HENNESSY právě káral své právníky poté, co zkritizoval své bankéře za špatné zprávy na Wall Street, když ho přerušil malý, přátelsky vypadající chlapík s tenkou kravatou, ve vestě, se smetanovým stetsonem na hlavě a staromódním revolverem ráže .44 u boku. „Promiňte, pánové. Omlouvám se, že ruším.“

Právníci železnice vzhlédli a tváře se jim rozzářily nadějí. Jakékoliv vyrušení, které vykolejilo jejich rozčíleného prezidenta, bylo darem z nebes.

„Jak jste se dostal přes průvodčího?“ zeptal se Hennessy.

„Informoval jsem vašeho průvodčího – a toho pana detektiva s brokovnicí –, že jsem maršál Spojených států Chris Danis. Mám zprávu od pana Isaaka Bella pro pana Erastuse Charneyho. Není pan Charney náhodou tady?“

„To jsem já,“ ozval se podsaditý a žoviální Charney.

„Jak zní ten vzkaz?“

„Jste zatčen.“

***

KULKA Z WINCHESTROVKY, která málem srazila zrádného telegrafistu Rosse Parkera z koně, mu provrtala pravý biceps a do svalu se zabodly úlomky kosti. Doktor řekl, že měl štěstí, že mu pažní kost nerozdrtila a jenom ji naštípla. Parker takový pocit neměl. Dva a půl týdne poté, co ho Van Dornův detektiv s texaským přízvukem postřelil a zabil dva jeho nejlepší muže, ho zranění stále tolik bolelo, že se mu zatočila hlava, i když jen zvedl ruku, aby odemkl svoji schránku na poště.

Ještě víc bolelo, když musel do schránky sáhnout, aby z ní vyndal dopis od Ničitele. Bolelo to dokonce, i když rozřezával obálku svým nožem, který se otevíral pouhou silou gravitace. Parker znovu proklel toho soukromého detektiva, který ho postřelil, a musel se opřít o přepážku, když vyndával lístek z úschovny zavazadel, který doufal, že tam najde.

Na přepážce stál kovový rámeček s kartičkou, na níž byla natištěná předpověď od Meteorologické služby. Pravě takovou doručoval každý den pošťák na farmu vdovy, u které se zotavoval. Předpověď na dnešek byla stejná jako na včerejšek a den předtím: další vítr, další déšť. Další důvod zmizet co nejdřív ze Sacramenta, dokud je předpověď příznivá.

Parker odnesl lístek na zavazadlo za roh na železniční stanici a vyžádal si kabelu, kterou tam Ničitel nechal. Uvnitř našel obvyklé svazky dvacetidolarovek spolu s mapou severní Kalifornie a Oregonu, na níž byla vyznačená místa, kde měli přestřihnout dráty, a stručným vzkazem: „Začněte hned.“

Jestli si Ničitel myslel, že Ross Parker poleze na telegrafní sloupy s napůl ustřelenou rukou a bez dvou zastřelených kamarádů, škaredě se mýlil. Parker neměl v úmyslu si tenhle balík peněz vydělat. Přeběhl nádraží k frontě před výdejem jízdenek.

Před něho se vecpal velký chlap. Svou vestou, pletenou čapkou, kostkovanou košilí, kalhotami s laclem, mrožím knírem a okovanými botami vypadal jako dřevorubec. Také tak páchl, zaschlým potem a vlhkou vlnou. Chyběla mu jen dvoubřitá sekera přehozená přes rameno. Se sekerou nebo bez ní byl pořád moc velký na to, aby se s ním byl Parker ochotný hádat, zvlášť s tou napůl chromou rukou. Do fronty za ním se postavil ještě větší chlap páchnoucí stejně.

Dřevorubec koupil tři jízdenky do Reddingu a zůstal stát opodál, aby si přepočítal drobné. Parker si koupil lístek do Chicaga. Podíval se na hodiny. Dost času na oběd a dát si doušek. Odešel z nádraží a rozhlížel se po nějakém hostinci. Náhle se k němu z každé strany připojili oba dřevorubci z fronty na jízdenky.

„Chicago?“

„Cože?“

„Pane Parkere, nemůžete nastoupit do vlaku do Chicaga.“

„Jak víte, jak se jmenuju?“

„Lidi s vámi počítají tady.“

Ross Parker uvažoval rychle. Ti dva museli sledovat úschovnu zavazadel. Což znamenalo, že se Ničitel, ať už to byl kdokoliv, nacházel několik kroků před ním.

„Jsem zraněný,“ řekl. „Postřelený. Nemůžu lézt po sloupech.“

„Polezeme místo vás.“

„Vy jste opraváři vedení?“

„Jak vysoký je telegrafní sloup?“

„Pět metrů.“

„Pane, my jsme zvyklí dělat ve výškách. Umíme vylézt po kmeni šedesát metrů nad zem a naobědvat se tam.“

„Tohle je víc než jen lezení. Umíte nastavovat dráty?“

„Naučíte nás to.“

„No, já nevím. Chce to cvik.“

„To je jedno. Stejně budeme víc stříhat než nastavovat.“

„Musíte i nastavovat,“ namítl Parker. „Přestřihování nestačí, pokud chcete vyřadit systém tak, aby zůstal mimo provoz. Je třeba přestřižené konce skrýt tak, aby opraváři nepoznali, kde je vedení přerušené.“

„Jestli nás to nemůžete naučit,“ řekl dřevorubec konverzačním tónem, „zabijeme vás.“

Ross Parker se podvolil svému osudu.

„Kdy chcete začít?“

„Jak to stojí na vaší mapě. Hned.“

47

HODINU ZA HODINOU UJÍŽDĚL VAN DORNŮV EXPRES PO PŘÍKRÉ trati k průsmyku Donner Pass. Když konečně dosáhl vrcholu, prorachotila lokomotiva táhnoucí tendr, jídelní vůz a pulman mezi kamennými stěnami známými jako „Čínské zdi“ a prosvištěla Vrcholovým tunelem. Pak se rozjela dolů z pohoří Sierra Nevada.

Jak nabírala s každým klesajícím kilometrem rychlost, vytáhla to až na sto šedesát osm kilometrů v hodině. I s další zastávkou pro uhlí a vodu Bell odhadoval, že to při tomhle tempu zvládnou do Sacramenta za hodinu.

Když zvláštní vlak zastavil v Soda Springs, poslal dopředu telegram. Aby ušetřili čas při výměně lokomotivy, požádal sacramentského přednostu, aby připravil čerstvý stroj, který s ním rychle odjede k mostu přes Kaskádový kaňon.

Bell obcházel své auditory, právníky, detektivy a rešeršéry a pořád dokola mluvil se všemi ve vlaku. Blížili se k řešení hádanky, kteří evropští bankéři financují Ničitelovo řádění. Ale o co blíž byl k Ničiteli samotnému?

Od chvíle, kdy otcův účetní potvrdil Kincaidovu roli Ničitelova agenta a špeha, si Bell neustále v duchu přehrával onu partii pokeru v expresu Overland Limited, kdy nad Kincaidem vyhrál tím, že blufoval. Vybavoval si, že nejdřív dostal ze hry ocelářského magnáta Jamese Congdona. Větší překvapení bylo, že Kincaid také složil karty. Byl to chytrý tah. Byl to čin chladně uvažujícího hráče, natolik statečného, že podstoupil ztrátu, ale který se náhle začal chovat mnohem opatrněji než v průběhu celého dosavadního večera. Mazaněji. Bellovi se začala honit hlavou podivná věta: Myslím si nemyslitelné.

***

Z HŘBETU HNÉDÁKA na cestě, z níž byl výhled na jeho Východooregonskou dřevařskou společnost, sledoval Ničitel každý ohyb. Deště už udeřily plnou silou. Po mnoha neúspěších se na něho znovu usmálo štěstí. Hory na severu už zasáhly první sněhové vánice. Portland a Spokane odřízly bouře od světa. Ale tady pršelo a potoky a říčky napájející Kaskádovou řeku se začaly rozvodňovat. Hladina „jezera Lillian“ už dosahovala skoro k okraji provizorní hráze.

Pršelo příliš hustě na to, aby se dalo řezat dřevo. Parní oslové Východooregonské dřevařské stáli potichu. Lana stahující klády k pile se volně kývala ve větru. Chamtivý ředitel pily přecházel zachmuřeně po kanceláři. Muly dřímaly ve stájích. Voli se choulili k sobě a vystrkovali zadky proti větru. Kočí a dřevorubci leželi ve svých ubikacích opilí načerno pálenou kořalkou.

Na břehu řeky pod přehradou plnou dešťové vody ležela kánoe vydlabaná z dřevěného kmene. Nepracovalo se, nebyly peníze. Saloony zřídka dávaly na sekyru před příchodem zimy. Ženské nikdy.

Ničitel obrátil koně do kopce a ujel kilometr a půl dlouhý úsek příkré cesty k chatě Philipa Dowa.

Dow nevyšel ven, aby ho přivítal. Ničitel uvázal koně pod přístřeškem, hodil si na rameno sedlový vak a zaklepal na dveře. Dow okamžitě Otevřel. Díval se ven střílnou.

Oči měl horečnaté. Kůže okolo obvazu zakrývajícího zbytek ustřeleného ucha byla zanícená. Opakované dávky kyseliny karbolové a silné whisky jen stěží držely infekci v patřičných mezích. Ale Ničitel se domníval, že si svou daň vybírá ještě něco jiného než infekce. Skutečnost, že se mu nepodařilo zabít Isaaka Bella, a následná přestřelka s detektivem vyvedly vraha nebezpečně z míry.

„Nálože, zápalné šňůry a rozbušky,“ oznámil Ničitel a položil vak do kouta nejdál od krbu. „Je vodotěsný. Jak jsi na tom s ušima?“

„Na téhle straně slyším dobře.“

„Slyšíš houkat tu lokomotivu?“ Jedna consolidation slabě pískala na seřaďovacím nádraží vzdáleném patnáct kilometrů.

Dow přiložil ruku ke zdravému uchu. „Teď, když jste se o tom zmínil…“

„Měl bys tady mít u sebe jednoho ze svých chlapců, aby tě upozornil, že slyšel můj signál k odpálení přehrady.“

„Nechám dveře otevřený. Nejsem hluchej. Uslyším to.“

Ničitel se s ním nehádal. Potřeboval Dowa udržet v loajálním rozpoložení a ochotného spolupracovat a bylo mu jasné, že v současném stavu by ho ten chlap jako hora páchnoucí zlem mohl v jeho chatě jako klícka vyprovokovat, aby ho zabil.

„Nedělej si s tím starosti,“ řekl. „Zapískám na dvě píšťaly najednou. Uslyšíš je dobře.“

Zvuk dvou lokomotivních píšťal dolétne na horu hlasitěji, než kdyby tu kvílely okřídlené smrtky: „Odpal hráz jezera Lillian!“

„Jak to dokážete?“

„Věřil bys, že každý železničář na tom nádraží pracuje pro Osgooda Hennessyho?“ zeptal se Ničitel záhadně. „Nechám postavit dvě lokomotivy na konec nádraží, kde zůstanou bez dozoru. Než někdo zjistí, proč hvízdají na píšťaly, ty už budeš mít knoty zapálené.“

Dow se usmál. To se mu líbilo.

„Vy jste všude, co?“ řekl.

„Všude, kde musím být,“ opáčil Ničitel.

Dow otevřel sedlový vak a prohlédl zkušeným okem výbušniny.

„Odpalovací želatina,“ řekl uznale. „Vy se ve svý práci vyznáte.“

Přehrada byla promočená. Voda by z obyčejného dynamitu vytáhla nitroglycerin. Ničitel tedy přinesl gelignit, který odolává vodě. Rozbušky a knoty bohatě zalité voskem prošly také kontrolou na výbornou.

Ničitel řekl: „Nenastražil bych nálož dřív než zítra v poledne, abych si byl naprosto jistý, že rozbušky nestačí navlhnout.“

Obvykle uctivý Dow ukázal, jak je napjatý, když odsekl: „Vím, jak vyhodit do vzduchu přehradu.“

Ničitel dojel zpátky k jezeru. Několik klád se dostalo do přepadu a ucpalo ho. Výborně, pomyslel si. Do zítřejšího odpoledne bude jezero Lillian ještě větší. Náhle se předklonil v sedle, každý nerv napjatý.

Dole v táboře jel po vozové cestě od mostu přes Kaskádový kaňon muž na koni. Třináct kilometrů bahnitých výmolů nelákalo k projížďce pro zábavu, ani když zrovna nelilo. Ten jezdec musel mít za cíl přímo Východooregonskou dřevařskou společnost.

Hlavu mu zakrýval stetson, tělo a pušku světležlutý plášť do deště. Ale Ničitel tušil, kdo to je. Poprvé ho viděl sedět vedle Isaaka Bella v Hammersteinově divadle Jardin de Paris. Ani klobouk, plášť a skutečnost, že sedí na koni, nemohly zakrýt rovná ramena a vzpřímenou hlavu, držení těla newyorského herce, které volá Podívejte se na mě!

Ničitelovu tvář zkřivil chtivý úsměv, když zvažoval, jak té nečekané návštěvy využít.

„Právě přichází detektiv Archibald Angell Abbott IV…,“ řekl nahlas.

***

ARCHIBALDU ANGELLU ABBOTTOVI IV. se na Východooregonské dřevařské společnosti nezamlouvalo vůbec nic. Od třináctikilometrového výstupu přes mlčky stojící parní navijáky až po zachmuřené dřevorubce, kteří ho pozorovali z ubikací, neviděl nic, co by dávalo z ekonomického hlediska smysl. I kdyby ještě podobné zařízení neviděl – což nebyla pravda, viděl jich spoustu v hlubokých lesích Maine a oblasti Adirondacs, když s matkou navštěvoval letní sídla rodiny Angellů a Abbottových –, o přiměřeném zisku nemluvě, poznal by, že se na tomhle odlehlém a nehostinném místě nedá vytěžit dost dřeva, aby se zaplatilo všechno to nové zařízení, natožpak vytvořil zisk. Projel kolem kanceláře a ubikací.

Nikdo se neobtěžoval otevřít dveře, aby mu nabídl úkryt před deštěm.

To jezero se mu líbilo ještě méně. Chatrná hráz vypadala, jako by se měla každým okamžikem protrhnout. Z jejího úpatí vytékala voda a další přepadávala vrchem. K čemu tu je? Pobídl koně po příkré cestě, aby se podíval zblízka. Cesta ho dovedla k vrcholu hráze, odkud byl výhled na celé jezero. Bylo obrovské, mnohem větší, než mělo být. Nebyla tam žádná koryta, kterými se odvádí voda. Kromě toho moderní kotoučové pily, které viděl dole, poháněla pára.

Abbott spatřil o něco výš na bahnité cestě nějaký pohyb. Nebezpečně rychlým klusem sjížděl dolů muž na koni. Vlající plášť měl na jedné straně odhrnutý, takže bylo vidět pušku. Hlídač společnosti na obhlídce, usoudil Abbott.

Abbott se opřel o sedlovou hrušku, až mu z klobouku začala kapat voda, a zručnými prsty jedné ruky si ubalil cigaretu. Byl to kovbojský trik pochycený od Texase Walta Hatfielda, který se hodil k jeho převleku. Právě se chystal zapálit si ji vlhkou sirkou, když si uvědomil, že ten jezdec blížící se k němu není nikdo jiný než senátor Charles Kincaid.

Noy no, no… Právě ten muž, na kterého si má podle Isaaka dávat pozor.

Abbott odhodil cigaretu do kaluže.

„Kincaide! Co tady děláte?“

„Mohl bych se zeptat na to samé.“

„Já dělám svoji práci. Co vy?“

„Byl jsem zvědavý na tenhle provoz.“

„To Isaac Bell také. Požádal mě, abych se tady rozhlédl.“

„Co si o tom myslíte?“

„Vy jste tam shora viděl víc než já.“ Abbott kývl hlavou nahoru po stezce. „Co si myslíte vy?“

„Připadá mi to jako pečlivě zmodernizovaná pila,“ odpověděl Ničitel, zatímco zvažoval, jak Abbotta nejlépe zabít. „A chybí jí lanovka, která by dopravovala dřevo dolů na stavbu železnice.“

Hlasitý výstřel Ničitelovy pušky by vylákal muže z ubikací. Stejně tak třesknutí revolveru, který měl v podpažním pouzdře. Kdyby přitiskl detektivovi k hlavě hlaveň derringeru, ztlumil by výstřel. Ale aby se k němu dostal tak blízko, musel by odhalit své úmysly ostřílenému rváči a Abbott vypadal zcela schopný ho zabít. Bude tedy muset použít vysunovací meč. Ten by se mu však mohl zamotat do pláště. Nejlepší tedy bude odjet dál od ubikací a sesednout z koní.

Právě se chystal říct, že uviděl výš na jezeře něco, co by mohlo Abbotta zajímat, když uslyšel ženský hlas. Ničitel i Abbott se obrátili ke stezce, jež se připojovala k cestě na přibližování dřeva.

„No ať se propadnu,“ vyhrkl Abbott s úsměvem a pozvedl hlas: „Ví tvůj otec, že jsi tady?“

„Co myslíš?“

Lillian Hennessyová seděla pohodlně na Bleskovi, jediném koni společnosti schopném unést Jethroa Watta. Dotkla se podpatky Bleskových žeber a zvíře se poslušně dalo do klusu k Abbottovi a Kincaidovi.

Tváře mladé dědičky byly růžové od studeného deště. Modré oči měla pod šedou oblohou ještě světlejší než obvykle. Zpod klobouku jí vyklouzl půvabný pramen blonďatých vlasů. Pokud byl v tom okamžiku v Oregonu nějaký přitažlivější pohled, ani jeden z mužů si ho nedokázal představit. Oba vykouzlili nejmilejší úsměv.

„Charlesi, co tady děláte?“

„Ať je to cokoliv, nepříčím se vůli svého otce.“

Ale ona se už obrátila s úsměvem k Abbottovi. „Našel jsi, kde se tu střílelo?“

„Ještě ne,“ odpověděl vážně. „Musím si promluvit s ředitelem. Počkej na mě, prosím. Byl bych radši, kdybys nejezdila dolů sama.“

„Ona nebude sama,“ řekl Kincaid. „Doprovodím ji.“

„Tak jsem to přesně myslel,“ opáčil Abbott. „Hned budu zpátky, Lillian.“

Dojel k roubené budově, která vypadala jako kancelář, sesedl a zaklepal na dveře. Otevřel mu vychrtlý muž s tvrdýma očima, kterému mohlo táhnout na čtyřicet.

„Co je?“

„Jsem Archie Abbott. Van Dornova agentura. Měl byste chvilku na pár otázek?“

„Ne.“

Abbott strčil botu do dveří. „Mým klientem je železnice. Mám si tam na vás stěžovat? Pokud vím, je vaším jediným zákazníkem.“

„Proč jste to neřekl hned? Pojďte dál.“

Vedoucí se jmenoval Gene Garret a Abbott nemohl věřit svým uším, když mu tvrdil, že neví, že pila nemůže vydělávat. Když Abbott naléhal a poukazoval na náklady spojené s provozem, Garret vyštěkl: „Majitelé mi dávají slušnou mzdu plus prémie za včasné dodání zboží. To je pro mě důkaz, že vydělávají.“

Archie strčil hlavu do budovy pily, prohlédl si stroje a pak se vrátil k Lillian a Kincaidovi, kteří stáli s koňmi mlčky pod plátěným přístřeškem. Cesta dolů po té hrozné pěšině jim zabrala hodně času.

Abbott odvedl Lillianina koně do stájí, aby mohla proklouznout do vlaku, aniž by si jí otec všiml. Pak šel poslat zprávu Isaaku Bellovi, v níž doporučoval, aby si Van Dornovi auditoři pečlivě prověřili majitele Východooregonské dřevařské. Zároveň ohlásil, že u pily potkal Kincaida a že na něho dá pozor.

„Pošlu to, hned jak bude opravené vedení,“ slíbil J. J. Meadows. „Ztratili jsme spojení, déšť asi musel někde podemlít sloupy.“

JAMES DASHWOOD vyskočil z přívozu Jižní pacifické dráhy v Oakland Mole. Bílé praporky s černými středy varující před počasím pleskaly v silném větru vanoucím od Sanfranciského zálivu. Tato kombinace barev předpovídala náhlý pokles teplot.

Plnou rychlostí se rozběhl k přípoji do San Franciska v naději, že tam stihne Isaaka Bella. Jeho vlak už odjížděl z nástupiště. Utíkal podél něho, naskočil v poslední možné vteřině a zůstal stát v zadní chodbičce, než popadne dech. Když souprava opouštěla nádražní budovu, zahlédl, jak personál stahuje bílé praporky a na jejich místo věší červené s černými středy. Přesně jak předpověděl kovář.

Varování před bouří.

48

ISAAC BELL NEMARNIL V SACRAMENTU CAS. V REAKCI NA jeho telegram už tam čekala na připojení nejnovější lokomotiva společnosti Pacific 4-6-2 s plným tlakem páry a tendrem naloženým uhlím a vodou. Pár minut poté, co dorazila z východu, se už Van Dornův expres znovu rozjel na sever.

Bell poslal nové pasažéry do jídelního vozu, kde se neúnavně pracovalo. Sám zůstal stát na zadní plošině a s naježeným obočím se díval, jak se vlak šine z nádraží. Hlavou se mu stále honila ta podivná věta: Představuji si nepředstavitelné. Pořád a pořád dokola.

Dělal ze sebe Charles Kincaid na počátku večera u pokeru hlupáka? Nechal ho vyhrát ten obrovský bank, aby ho vyrušil ze soustředění? Nebylo pochyb, že to byl Kincaid, kdo vyskočil v Rawlinsu z vlaku, aby najal ty boxery, kteří ho měli zabít. A nejspíš to byl také Kincaid, kdo na Ničitelovu žádost poslal Philipa Dowa, aby ho přepadl v Hennessyho speciálu, když nebyl ve střehu.

Znovu si vybavil, jak Kincaid předstíral, že obdivuje Hennessyho za to, jak moc riskuje. Úmyslně podkopával postavení svého patrona před bankéři, což z něho pro Ničitele dělalo velmi schopného agenta. Velice prohnaného špeha.

Ale co když ten slavný senátor Spojených států nebyl Ničitelův zkorumpovaný pomocník? Co když nebyl jeho špeh? „Představuji si nepředstavitelné,“ řekl Bell nahlas. Vlak nabíral rychlost.

„Pane Belle! Pane Belle!“

Ohlédl se za tím zoufalým křikem.

Povědomá postava s kufříkem běžela bludištěm kolejí, přeskakovala výhybky a uskakovala před lokomotivami.

„Zastavit vlak!“ přikázal Bell, když otevřel dveře do vagonu, aby ho průvodčí slyšel.

Lokomotiva, tendr, jídelní vůz a pulman se skřípěním zabrzdily. Bell popadl nataženou ruku mokrou od deště a potu a vytáhl Jamese Dashwooda do chodbičky.

„Našel jsem toho kováře.“

„Proč jste neposlal telegram?“

„Nemohl jsem, pane Belle. Myslel byste si, že jsem se zbláznil. Tohle hlášení musím podat osobně.“

Bellův divoký pohled donutil průvodčího, aby se rychle stáhl do vagonu a nechal je o samotě.

„Poznal tu kresbu?“

„Přiznal, že byl té noci, kdy vyrobil hák pro Ničitele, opilý. Ale myslí si, že muž, kterého viděl, mohl být velice důležitý člověk. Tak důležitý, že tomu nemohu uvěřit. A proto jsem se za vámi vypravil osobně.“

Isaac poplácal Dashwooda po rameni a potřásl mu rukou. „Děkuji vám, Jamesi. Učinil jste nemyslitelné myslitelným. Senátor Kincaid je Ničitel.“

49

„JAK TO VÍTE?“ VYHRKL ŠOKOVANÝ DASHWOOD.

V okamžiku, kdy to Isaac Bell vyslovil, věděl, že je to pravda. Senátor Charles Kincaid nebyl Ničitelův špeh. Byl to Ničitel sám.

Charles Kincaid cestuje od útoku k útoku na senátorskou režijní jízdenku. („No, on hodně cestuje,“ řekl průvodčí v expresu Overland Limited. „Však znáte tyhle státní úředníky, jsou pořád v pohybu.“)

Charles Kincaid pronikl do Hennessyho bezprostřední blízkosti. (Potlouká se kolem a předstírá, že se dvoří Lillian Hennessyové. Pochlebuje jejímu otci. Získává na svou stranu jeho důvěrné spolupracovníky jako Erastuse Charneyho.)

Charles Kincaid je stavební inženýr, který ví, jak při každém útoku napáchat co největší škody. („Hledejte inženýra,“ žertoval.)

„Jak to víte?“

Zdrcený výraz v chlapcově tváři pobídl Bella k laskavé odpovědi.

„Jamesi, nikdy bych to nevyslovil nahlas, kdybyste mi neřekl, co jste zjistil. Výborná práce. Van Dorn se o vás dozví… Průvodčí! Odcouvejte s vlakem zpátky ke kanceláři přednosty. Chci jeho telegraf.“

Kancelář přednosty se nacházela v dřevěné budově uprostřed rušného nádraží. Podlaha se otřásala, jak posunovací lokomotivy přemisťovaly vlakové soupravy jen pár desítek centimetrů od zdí domu. Bell diktoval telegram Archiemu Abbottovi k mostu přes Kaskádový kaňon: „ZATKNI SENÁTORA CHARLESE KINCAIDA.“

Telegrafistovi div nevypadly oči z důlků.

„Pište dál! ‚KINCAID JE NIČITEL‘

Pište dál! POSTUPUJ S MAXIMÁLNÍ OPATRNOSTI. NEZAPOMEŇ – OPAKUJI – NEZAPOMEŇ – ŽE ZABIL WISHE CLARKA A WEBERA S FIELDSEM.‘

Pošlete to!“

Telegrafistův klíč cvakal rychleji než kulomet Vickers. Ale nedostal se dál než ke slovu ZATKNI. Ruka mu strnula na knoflíku přístroje.

„Na co čekáte?“

„Ztratili jsme spojení.“

50

„MÁME PROBLÉMY UŽ CELÝ DEN.“

„Spojte se s Dunsmuirem!“ přikázal Bell. Poslal už do toho železničního uzlu Van Dornovy agenty. Nařídí jim, aby se vypravili lokomotivou na sever a předali Abbottovi rozkaz zatknout Ničitele. Telegrafista to zkusil, ale bez úspěchu. „S Dunsmuirem nemáme spojení.“

„Tak s Reddingem.“ Tam byl na hlídce Texas Walt Hatfield. „Promiňte, pane Belle. Zdá se, že jsou přerušené všechny linky ze Sacramenta na sever.“

„Zjistěte, jak to obejít.“

Bell věděl, že Sacramento spojuje se zbytkem země množství telegrafních linek. Komerční sítě spojovaly menší i velká města. Druhým systémem byla soukromá železniční síť pro předávání rozkazů vlakům.

„Hned se do toho dám.“

S Bellem za zády se telegrafista dotazoval uzlů pro předávání rozkazů vlakům v oblasti a snažil se zjistit rozsah selhání systému.

Nervózní přednosta přešlápl z nohy na nohu a vysvětlil: „Na sever od Weedu sledují linky Western Union starou trasu přes okres Siskiyou do Portlandu. Nová zkratka pod Kaskádovým pohořím má jenom železniční dráty.“

„Musel to způsobit déšť,“ řekl telegrafista, který stále čekal na odpovědi. „Hlína se promáčí a sloupy popadají.“

Bell přecházel po místnosti.

Všechny dráty spadly?

To nezavinilo počasí, tím si byl jistý.

Tohle byla Ničitelova práce. Kincaid neriskoval, že Bell zjistí, kdo je. Izoloval konec trati v Kaskádovém pohoří, aby mohl podniknout poslední útok na most, zastavit stavbu a dovést Jižní pacifickou ke krachu. Udeří během zpevňovacích prací, dokud jsou pilíře ještě zranitelné.

„Mohou za to také laviny bahna,“ řekl přednosta. „A čekají se další deště.“

Přednosta v zoufalé snaze uklidnit zachmuřeného, nervózně přecházejícího detektiva sebral ze stolu ranní noviny. Sacramento Union hlásil vzestup hladin řek o šest metrů a mnoho případů rozvodněných toků. San Francisco Inquirer Prestona Whitewaye přiložil pod kotel paniky titulkem „Bouře století“ doplněným mapou Meteorologické služby vyvedenou ve rvavých barvách, která ukazovala sérii tichomořských bouří stíhajících tu první.

„Povodně by mohly být nejvážnější v dějinách Oregonu,“ přečetl přednosta nahlas. „‚železniční koleje v údolích jsou pod vodou a mohlo by dojít k jejich podemletí.“

Bell pořád nervózně přecházel. Kolem projel nákladní vlak a okna zarachotila v dřevěných rámech. Budovu zahalovaly mraky, jak musela Bellova lokomotiva stojící vedle ní vypouštět páru, kterou nashromáždila, aby ho bleskově dovezla k mostu přes Kaskádový kaňon.

„Spojení funguje do San Franciska a Los Angeles,“ oznámil telegrafista a potvrdil tím Bellovy nejhorší obavy. Ničitel – Kincaid – se soustředil na trasu do Kaskádového pohoří.

„Obejděte to přes San Francisko nebo z Los Angeles do Portlandu a pak odtamtud dolů.“

Ale Ničitelovi telegrafní sabotéři mysleli i na tohle.

Nejen že byl celý telegraf mrtvý od Sacramenta na sever, linky z měst ještě výš na severu – Dunsmuiru, Weedu a Klamath Falls – byly přerušené také. Charles Kincaid konec trati u mostu přes Kaskádový kaňon naprosto odřízl od světa.

Bell se obrátil ke zmatku u dveří. Dovnitř vtrhl Jason Adler, auditor Americké státní banky.

„Pane Belle, pane Belle! Právě jsem si prošel telegramy, které jsme vyzvedli, když jsme sem dorazili. Našli jsme společnost, kterou řídí přes banku Schane & Simon. Koupili Východooregonskou dřevařskou, která má smlouvu s Jižní pacifickou na dodávku pražců a dříví na stavbu zkratky.“

„Kde to je?“ zeptal se Bell a srdce se mu sevřelo. Ale to jméno mluvilo za vše.

„Nad mostem přes Kaskádovou řeku. Je to ten samý most, který jeho Union Pier and –“

„Uvolněte trať!“ nařídil Bell sacramentskému přednostovi hlasem, který zvonil jako ocel.

„Ale v tom směru mají přednost vlaky s materiálem a pracovní vlaky, pane.“

„Můj vlak má povolení k přímému průjezdu až k mostu přes Kaskádový kaňon,“ odsekl Bell. „Ale když nefunguje telegraf, nemůžeme trať uvolnit.“

„Vyčistíme ji cestou!“

„Protestuji,“ vyhrkl přednosta. „Tohle je porušení všech bezpečnostních předpisů.“

Bell vyběhl ven k vlaku a vykřikoval rozkazy.

„Odpojte pulman. Účetní, právníci, překladatelé a auditoři zůstanou tady. Pátrejte dál, dokud nebudete vědět všechno o Kincaidových plánech. Nestojíme o žádná další překvapení. Ozbrojení agenti, do vlaku!“

Brzdaři se pustili do práce. Když odpojili přebytečný vagon, uviděl Jamese Dashwooda, jak opuštěně stojí na plošině pulmanu.

„Na co čekáte, Jamesi? Nastupte do vlaku.“

„Nemám zbraň.“

„Cože?“

„Říkal jste ‚ozbrojení agenti‘, pane Belle. Van Dornovi učni mohou nosit jen pouta.“

Řehtající se detektivové si vyměnili užaslé pohledy. Copak tomu klukovi nikdo neřekl, že to je první pravidlo, které musí porušit?

Bell pozvedl hlas. „Chlapci, seznamte se s Jamesem Dashwoodem, bývalým učedníkem v sanfranciském ústředí. Právě byl povýšen za objevení klíčové stopy odhalující senátora Charlese Kincaida jako Ničitele. Mohl by mu někdo půjčit pistoli?“

Ruce vylétly pod kabáty, ke kloboukům, opaskům a botám. V deštivém světle se zaleskl arzenál automatů, revolverů, derringerů a kapesních pistolí. Eddie Edwards se dostal k Dashwoodovi jako první a strčil mu do ruky šestiraňák s poniklovanou pažbou.

„Tu máš, Dashi. Je to pistole s dvojitou akcí. Stačí jenom mačkat spoušť. A nabít ji, až přestane dělat kravál.“

„Nastoupit do vlaku!“

Bell vyskočil do kabiny lokomotivy.

„Máme volnou cestu ke Kaskádovému kaňonu,“ oznámil strojvůdci. „Jak se dozvědí, že jedeme, když nefunguje telegraf?“

„Dobrá otázka. Zastavte u lokomotivního depa.“

Bell vběhl do temného a zakouřeného prostoru, kde na obrovské točně procházelo hlučnými opravami dvacet lokomotiv. Železniční policista Jižní pacifické ve službě ho dovedl k umaštěnému předákovi.

„Slyšel jsem o vás všechno, pane Belle,“ překřičel předák hluk oceli a železa. „Co pro vás můžu udělat?“

„Jak dlouho by trvalo odmontovat reflektory z těchhle dvou lokomotiv a přidělat je na moji?“

„Hodinu.“

Bell vytáhl hromádku dvacetidolarových zlatých mincí. „Když to stihnete za čtvrt hodiny, jsou vaše.“

„Nechte si ty peníze, pane Belle. Bude to pozornost podniku.“

Čtrnáct minut nato vyjel Van Dornův expres ze Sacramenta s trojicí reflektorů zářících jako kometa.

„Teď už nás uvidí přijíždět!“ řekl Bell strojvůdci.

Hodil topiči lopatu.

„Přiložte do kotle!“

***

BOUŘE U TICHÉHO OCEÁNU, kterou Jim Higging ukázal Jamesi Dashwoodovi, udeřila do horského hřebene, který lemuje pobřeží severní Kalifornie a jižního Oregonu, a promáčela oblast Siskiyous dvaceti centimetry srážek. Bouře postupovala do vnitrozemí a zaplavila úzká údolí řeky Klamath. Detektivové ve Van Dornově expresu viděli řeky ucpané kládami, smetené ocelové mosty a farmáře ve vysokých gumových botách snažící se zachránit dobytek ze zaplavených polí.

Cestou z jihozápadu na severovýchod zasáhla bouře východní část Kaskádového pohoří. Trati vedoucí ke zkratce hrozila katastrofa. Potoky a říčky se vylily z břehů. Hladiny řek stoupaly. A co bylo nejhorší, stráně nasáklé deštěm se začaly sesouvat.

Sacramento Street v Dunsmuiru vypadala z rozjetého vlaku jako další hnědá řeka. Lidé po ní pádlovali v kánoích a vyhýbali se plujícím dřevěným chodníkům, které voda odtrhla od domů. Ve Weedu pluly celé domy. Na cestě do Klamath Falls vypadaly pozemky farem jako jezera a samotné jezero Klamath bylo rozbouřené jako oceán. Jezerní parník, který se utrhl z kotviště, přitlačil proud na podstavec železničního mostu. Bellův vlak proklouzl kolem něho a uháněl dál. Severně od jezera je zastavil sesuv půdy.

Třicet metrů trati bylo pohřbených pod vrstvou bahna a kamení sahající po kolena. Z Chiloquinu už dorazily traťové čety, aby nános odstranily. Hlásily, že když odjížděly, telegraf stále nefungoval. Nikdo netušil, jak dlouho budou trvat opravy. Bell poslal brzdaře na jeden sloup, aby se připojil na dráty. Stále nic. Pod Bellovým vedením vystoupili detektivové z vlaku do hustého deště a chopili se lopat. Za hodinu už jeli dál, promočení, s mozoly na rukou a v nebezpečné náladě.

Když padla noc, uviděli uprchlíky ze zaplavených farem choulící se kolem ohňů.

Zastavili na nádraží v Chiloquinu, aby doplnili vodu, a Bell si všiml řady drezín stojících na vedlejší koleji. Přikázal, aby na nárazník jeho lokomotivy přivázali jednu lehkou tříkolku, stejný stroj s ručním a nožním pohonem, jaký ukradl Ničitel, než vykolejil Coast Line Limited. Kdyby došlo na nejhorší, kdyby vlak zastavil další sesuv, mohli by ji přenést přes zavalenou trať a jet dál.

Jakmile se rozjeli z nádraží, rozběhl se za nimi učedník přednosty a křičel vysokým hlasem, že se otevřelo telegrafní spojení do Sacramenta. Bell se dozvěděl, že se opraváři vedení Jižní pacifické setkali se třemi oddělenými případy sabotáže, kde bylo přerušení drátů zručně zakryté připojením falešného vedení. Jak řekl svým agentům, byl to důkaz, že se Ničitel pustil do akce, aby izoloval zkratku pod Kaskádovým pohořím před závěrečným útokem.

Druhá zpráva, která přišla po opravené lince, přinesla varování před silným větrem od sanfranciské pobočky Meteorologické služby. Silný vítr znamenal nové bouře a déšť. Hned za varováním dorazily zprávy o další bouři, která udeřila od Tichého oceánu u Eureky. Ulice Eureky byly zaplavené, ve vstupu do Humboldtova zálivu se potopil parník a v přístavu se utrhly lodě na přepravu dřeva.

Na severu sněžilo. Železniční doprava se zastavila. Portland byl paralyzovaný a odříznutý od Seattlu, Tacomy a Spokane. Ale teploty zůstávaly mírné dál na jihu, kde převládaly husté deště. Na řekách ve vnitrozemí se utopili dřevorubci, když se pokoušeli uvolnit přehrady ze zaklíněných klád, které ohrožovaly celá města. Rychle postupující nová bouře už prolétla pohořím Klamath a v jejím závěsu následovaly záplavy. Předpověď na osmačtyřicet hodin uveřejněná v osm večer v Portlandu varovala před dalším sněžením na severu a dešti na jihu.

Bell se znovu pokusil poslat telegram Archiemu Abbottovi. Na sever od Chiloquinu vedení stále nefungovalo. Jediná možnost, jak komunikovat s nádražím u mostu přes Kaskádový kaňon, byla dojet tam Van Dornovým expresem.

Speciál supěl na sever se třemi zářícími reflektory. Byl však nucen prudce zpomalit pokaždé, když ho spatřila vyděšená posádka vlaku směřujícího na jih, zatáhla za brzdu a odcouvala na nejbližší vedlejší kolej třeba mnoho kilometrů. Teprve když protijedoucí souprava bezpečně uhnula z cesty, mohl Van Dornův expres ujíždět dál naplno.

Isaac Bell strávil celou noc v kabině lokomotivy. Popoháněl topiče přikládajícího pod kotel, ale ve skutečnosti tam byl proto, aby povzbuzoval vyděšeného strojvůdce k ostré jízdě. Podařilo se jim projet nocí beze srážky. Když hory zahalené v mracích konečně osvětlil ponurý rozbřesk, projížděli právě úzkou strží. Nalevo od kolejí se tyčil příkrý svah a napravo byl sráz.

James Dashwood namáhavě přelezl přes tendr s konvicí horké kávy v ruce. Bell ji rozlil posádce lokomotivy, než se sám vděčně napil. Ohlédl se, aby Dashwoodovi poděkoval, a uviděl, jak nově povýšený detektiv vyděšeně zírá na horský svah.

Bell uslyšel hluboký hukot hlasitější než lokomotiva, který jako by vycházel z útrob země. Pod těžkým strojem se roztřásly koleje. Z boku hory se odtrhl celý útes.

„Páru naplno!“

Na koleje se valil celý les jedlovce západního.

51

LES SE ŘÍTIL DOLŮ Z PŘÍKRÉ HORY NA LAVINĚ BAHNA A valících se balvanů, šokující bylo, že klouzající stromy zůstaly stát vzpřímeně, když se masa země, z níž rostly, valila na van dornův expres. „Páru naplno!“

Strojvůdce zpanikařil.

Místo aby velkou lokomotivu rozjel a unikl záplavě klád, bahna a kamení, pokusil se vlak zastavit. Zatáhl dozadu Johnsonovu páku a aktivoval vzduchové brzdy. Lokomotiva táhnoucí za tendrem jen jeden lehký vagon prudce zpomalila. Bella, Dashwooda a topiče to odhodilo na stěnu topeniště.

Bell se vyhrabal na nohy a obrátil se k rachotící hoře. „Kupředu!“ zařval a snažil se vytrhnout strojvůdci páku od záklopky. „Plnou parou!“

Strojvůdce se vzpamatoval a prudce posunul Johnsonovu páku kupředu. Velký stroj poskočil, jako by závodil o život. Ale lavina nabírala rychlost a masa s tyčícími se stromy se pohybovala jako jedna stěna. Širší než délka vlaku sjížděla z hory jako zaoceánský parník převalený na bok.

Bell ucítil tak silný náraz větru, že zahoupal rozjetou lokomotivou. Vzduchová vlna, kterou lavina tlačila před sebou, byla vlhká a chladná. Ochladila rozpálenou kabinu, jako by uhelný oheň zuřící pod kotlem náhle uhasl.

Pak se valící masa začala rozpadat a při tom se rozšiřovala. Stromy na okraji řítícího se lesa se naklonily dopředu a mířily na vlak jako obrovská kopí. Kameny kutálející se před hlavní masou dopadaly na koleje a rachotily o lokomotivu. Jeden balvan velký jako kovadlina prolétl bočním okénkem lokomotivy a srazil strojvůdce a topiče na zem.

Dashwood přiskočil zakrváceným mužům na pomoc. Bell ho strhl zpět. Druhý balvan velký jako dělová koule proletěl místem, kde měl ještě před okamžikem hlavu. Obrovské kameny houpaly lokomotivou, duněly o tendr, rozbíjely okénka ve vagonu a zasypávaly detektivy střepy. Lavina se rozdělila ve dví. Polovina se valila před lokomotivu. Zrychlovala a stáčela se ke kolejím jako neřízený vlak závodící s Van Dornovým expresem, kdo se dostane dřív ke křižovatce, kterou mohl projet jen jeden z nich. Byl to závod, který Bellův vlak nemohl vyhrát. Vařící se proud kamení a bahna pohřbil koleje před lokomotivou.

Větší polovina laviny propíchla osobní vagon třemi stromy. Skála mohutnější než stodola udeřila do tendru a shodila ho z kolejí. Těžký tendr, který jel před osobním vagonem, začal stahovat oboje s sebou. Jeho spřáhla držela pevně a táhla zadní část lokomotivy z kolejnic. Ty se pod tou obrovskou silou roztáhly a shodily poháněná kola lokomotivy na pražce. Dvousettunový stroj se naklonil nad propast a začal se převracet, i když jel pořád kupředu. Pak jeho přední kola najela na kameny navršené lavinou. Lokomotiva na ně vyjela a náhle se zastavila. Při tom otřesu se zlomilo spřáhlo s tendrem a ten se začal valit do strže.

Bell se ohlédl a pátral po vagonu vezoucím detektivy.

Polámané telegrafní sloupy visely na svých drátech. Dvě stě metrů trati bylo zasypaných bahnem, kamením a rozlámaným dřevem. Přelomilo se snad i spřáhlo osobního vagonu? Nebo ho tendr stáhl s sebou do rokle? Tam, kde měl být vůz s detektivy, bylo vidět jen rozeklanou hromadu stromů. Bell si vytřel déšť z očí a v marné naději se podíval znovu. Pak vagon spatřil. Byl stále na trati, rozdrcený vrak držený na místě popadanými stromy, které pronikly okny jako pletací jehlice klubkem vlny.

Bell spojil ruce do hlásné trouby a zakřičel přes sutí zasypanou římsu na boku hory, která bývala železniční tratí: „Eddie! Jsi v pořádku?“

Našpicoval uši, aby zachytil odpověď, ale slyšel jen řeku hučící ve strži a páru unikající ze zničené lokomotivy. Volal znovu a znovu. Pak se mu zdálo, že skrz déšť zahlédl povědomou kštici blonďatých vlasů. Eddie Edwards zamával jednou rukou. Druhá mu bezvládně visela u boku.

„Koupili jsme to!“ křikl Eddie. „Nikdo mrtvý!“

„Pojedu dál. Pošlu sem doktora a záchranný vlak. Jamesi, rychle!“

Chlapec byl bílý jako stěna. Oči měl vytřeštěné. „Drezínu, hned!“

Bell vylezl z kabiny jako první a pokračoval kupředu po nebezpečně nakloněné lokomotivě. Drezína byla nedotčená. Odvázali ji z nárazníku, zvedli ji a potáceli se s ní přes patnáct metrů kluzkých kamenů, které zasypaly koleje. Pár minut nato už Bell vší silou pumpoval pákami a pedály.

Po patnácti minutách jízdy do kopce dorazil k nákladnímu vlaku čekajícímu na vedlejší koleji. Bell přikázal odpojit lokomotivu a urazili s ní pozpátku posledních šestnáct kilometrů k tunelu číslo 13. Produněli tunelem, a když se vynořili ven, zpomalil strojvůdce na nádraží plném vlaků s materiálem, které nemohly přejet přes nestabilní most. Bella překvapilo, když uviděl, že uprostřed mostu stojí těžký vlak s uhlím. Hromady jeho černého nákladu se leskly deštěm na padesáti vagonech.

„Myslel jsem, že most takovou váhu neunese. Copak už ho opravili?“

„Bože, to ne,“ odpověděl strojvůdce. „Mají dole u pilířů tisícovku dělníků, kteří pracují ve dne v noci, ale je to riskantní. Je tam práce ještě na týden a řeka stoupá.“

„Co tam dělá ten vlak s uhlím?“

„Most se začal třást. Snaží se ho tou vahou stabilizovat.“

Bell viděl, že seřaďovací nádraží na druhé straně mostu je také plné vlaků. Byly prázdné a nemohly se vrátit do kalifornských továren a nádraží. To, že všichni dělníci pracovali pod mostem, vysvětlovalo, proč to tam vypadá trochu strašidelně jako v opuštěném vojenském ležení.

„Kde je kancelář přednosty?“

„Udělali dočasnou na téhle straně. V tom žlutém služebním voze.“

Bell seskočil z lokomotivy a vběhl do služebního vozu s Dashwoodem v těsném závěsu. Přednosta si četl týden staré noviny. Telegrafista dřímal nad tichým klíčem.

„Kde je senátor Kincaid?“

„Skoro všichni jsou dole ve městě,“ odpověděl přednosta.

Telegrafista otevřel oči. „Když jsem ho viděl naposledy, měl namířeno do speciálu starého pána. Ale na vašem místě bych tam nechodil. Hennessy zuří. Někdo mu poslal čtyři vlaky uhlí místo kamení na zpevnění pilířů.“

„Povolejte doktora a záchranný vlak. Pětadvacet kilometrů po trati jsou zranění po sesuvu půdy. Pojď, Dashi!“

Přeběhli most kolem stojícího vlaku s uhlím. Bell uviděl, jak se v kalužích po dešti dělají vlnky. Oslabená konstrukce se chvěla navzdory váze nákladní soupravy. Pohled přes zábradlí mu okamžitě prozradil, že se hladina Kaskádové řeky za těch devět dní, co byl pryč, značně zvedla. Na březích se to hemžilo stovkami dělníků, tahali bárky na dlouhých lanech a házeli kamení do vody ve snaze odvést proud stranou, zatímco stovky dalších pracovaly na nových ochranných hrázích a v kesonech spouštěných okolo pilířů.

„Byl jsi už u hodně zatčení?“ zeptal se Bell Dashwooda, když se přiblížili ke speciálu na vyvýšené vedlejší koleji. Traťové a nádražní čety právě střídaly směny. Vedle Hennessyho lokomotivy byla vyrovnaná řada signálních praporků a bílých luceren zářících do kalného světla.

„Ano, pane. Pan Bronson mě vzal nedávno s sebou, když zatýkal Samsona Scuddera.“

Bell potlačil úsměv. Scudder, ironicky přezdívaný Samson, velice pilný domovní lupič, který vážil čtyřicet kilo v mokrých šatech, byl známý jako ten nejdobrosrdečnější zločinec v San Francisku.

„Tenhle je opravdu nebezpečný,“ varoval ho se vší vážností. „Drž se nablízku a dělej přesně to, co ti řeknu.“

„Měl bych vytáhnout zbraň?“

„Ve vlaku ne. Kolem budou lidé. Měj připravená pouta.“

Bell kráčel podél Hennessyho zvláštního vlaku a vystoupil po schodech do Nancy č.1. Detektiv, kterého tam postavil na stráž po útoku Philipa Dowa, je střežil s upilovanou brokovnicí.

„Je ve vlaku senátor Kincaid?“

Osgood Hennessy vystrčil zvědavě hlavu ze dveří. „Právě jste ho minul, Belle. Co se děje?“

„Kudy šel?“

„To nevím. Ale má nahoře na cestě zaparkovaný ten svůj automobil.“

„To on je Ničitel.“

„K čertu, vážně?“

Bell se obrátil k Van Dornovu detektivovi. „Jestli se vrátí, zatkněte ho. A jestli bude dělat problémy, střílejte jako první, nebo vás zabije.“

„Ano, pane!“

„Pošlete zprávu Archiemu Abbottovi. Železniční policie bude hlídat most a město pro případ, že by se Kincaid vrátil. Agenti, následujte mě. Dashi! Popadni praporek a pár těch luceren.“

Dashwood zvedl signální praporek a dvě železničářské lucerny a běžel za svým zářným vzorem.

„Dej mi jednu!“ řekl Bell a vysvětlil: „Když budeme vypadat jako nádražáci, získáme tím pár vteřin, než se dostaneme blíž.“

Z vyvýšeného postavení na vedlejší koleji se Bell rozhlédl po řadách nehybných vlaků a úzkých uličkách mezi vedlejšími kolejemi. Na dopadení Kincaida měl jen necelých šest hodin denního světla. Pohlédl k mostu. Pak se podíval na konec trati, kde práce ustaly, když se zjistilo, že byla stavba mostu sabotována. Dál vedl jen vyčištěný průsmyk bez stromů a keřů až za místo, kde se křižoval s bahnitou cestou k Východooregonské dřevařské.

Z místa, kde stál, Kincaidův vůz Thomas Flyer neviděl. Že by se už Kincaid dostal ke svému autu a ujel? Pak, na kraji opuštěného nádraží, spatřil, jak se mezi dvěma řadami prázdných nákladních vagonů vynořil nějaký muž. Kráčel rychle ke dvojici lokomotiv stojících vedle sebe na místě, kde končily koleje.

„Tamhle je!“

52

NIČITEL SPĚCHAL K LOKOMOTIVÁM, ABY MOHL DÁT PHILIPU DOWOVI signál k odpálení přehrady, když za sebou uslyšel dupat těžké boty. Ohlédl se. Běželi tam dva brzdaři a signalizovali lucernami. Hubený mladík a vysoký, ramenatý muž úzký v pase. Ale kde byla ta lokomotiva, kterou svými světly naváděli? Ty dvě, k nimž běželi, stály na vedlejší koleji a měly jen tolik páry, aby zůstaly zahřáté.

Vysoký muž měl místo železničářské čapky na hlavě široký klobouk. Isaac Bell. Za ním utíkal kluk, který vypadal, jako by měl ještě být na střední škole.

Kincaid se musel okamžitě rozhodnout. Proč Bell slídí po nádraží a vydává se za brzdaře? Má předpokládat to nejlepší, že Bell ještě neodhalil jeho identitu? Má dojít k nim, zamávat na pozdrav, vytáhnout derringer, oba zastřelit a doufat, že ho nikdo neuvidí? Ve vteřině, kdy sáhl pro zbrani, věděl, že udělal chybu, když marnil čas přemýšlením.

Bellova ruka se mihla vzduchem a Charles Kincaid zjistil, že se dívá do hlavně browningu sevřeného v ruce pevné jako kámen.

„Nemiřte tím na mě, Belle. Co si sakra myslíte, že dělám?“

„Charlesi Kincaide,“ odpověděl Bell jasným, vyrovnaným hlasem, „jste stíhán podle zákona pro vraždu a sabotáž.“

„Stíhán podle zákona? To myslíte vážně?“

„Vyndejte z levé kapsy derringer a pusťte ho na zem.“

„To se ještě uvidí,“ obořil se na něho Kincaid tónem pobouřeného senátora, napadeného nějakým bláznem.

„Vyndejte z levé kapsy derringer a pusťte ho na zem, než vám prostřelím do paže díru.“

Kincaid pokrčil rameno, jako by chtěl vyhovět bláznovi. „Tak dobře.“ Velice pomalu sáhl pro derringer.

„Opatrně,“ řekl Bell. „Držte zbraň mezi palcem a ukazováčkem.“

Tak chladné oči viděl předtím Charles Kincaid jen v zrcadle.

Vytáhl derringer z kapsy mezi palcem a ukazováčkem a nahrbil se, jako by ho chtěl zlehka položit na zem. „Samozřejmě si uvědomujete, že soukromý detektiv nemůže zatknout člena Senátu Spojených států.“

„Formality nechám na americkém maršálovi… nebo na okresním koronerovi, jestli se vaše ruka jen přiblíží k noži, co máte v botě.“

„Co sakra –“

„Pusťte ten derringer!“ zavelel Bell. „Nesahejte pro nůž!“ Kincaid velice zvolna rozevřel ruku. Pistole mu vypadla z prstů. „Otočte se.“

Pomalu jako v transu se Kincaid obrátil zády k zachmuřenému detektivovi. „Sepněte ruce za zády.“

Kincaid dal pomalu ruce za záda. Všechny šlachy v těle měl napnuté. Jestli Bell udělá chybu, bude to právě teď. Za sebou Kincaid uslyšel slova, za která se modlil.

„Tvoje pouta, Dashi.“

Uslyšel cinknout ocel. Dovolil, aby se první náramek zaklapl na zápěstí. Teprve když ucítil, jak se jeho kůže dotkl chladný kov druhého náramku, rychle se otočil, skočil za toho mladíka a sevřel mu předloktím hrdlo.

Pěst dopadla na hřbet jeho nosu. Kincaid odlétl dozadu.

Dopadl na záda otřesený tím úderem a vzhlédl. Mladý Dashwood stál pořád stranou a sledoval ho se vzrušeným úsměvem na tváři a lesklým revolverem v ruce. Ale byl to Isaac Bell, kdo se nad ním triumfálně tyčil. Bell, který ho poslal k zemi jedinou ranou.

„Opravdu jste si myslel, že pustím nováčka na tři metry od vraha, který zabil Wishe Clarkea, Wallyho Kisleyho a Macka Fultona?“

„Koho?“

„Tři z nejlepších detektivů, s nimiž jsem měl tu čest pracovat. Stoupnout!“ Kincaid zvolna vstal. „Jenom tři? Vy nepočítáte Archieho Abbotta?“ Bell smrtelně zbledl a v tom okamžiku naprostého šoku Ničitel udeřil.

53

NIČITEL SE POHNUL S NELIDSKOU RYCHLOSTI. MÍSTO ABY NAPADL Isaaka Bella, vrhl se po Jamesi Dashwoodovi. Sklonil se pod chlapcovou pistolí, dostal se za něho a popadl ho paží kolem krku. „Teď už můžu sáhnout do boty?“ zeptal se Ničitel posměvačně. V tu chvíli už držel nůž v ruce.

Přitiskl čepel ostrou jako břitva k Dashwoodovu hrdlu a prořízl kůži. Objevila se krev. „Role se obrátily, Belle. Zahoďte zbraň, nebo mu uříznu hlavu.“ Isaac Bell upustil browning na zem. „Ty taky, synku! Zahoď ji.“

Ale teprve když Bell řekl: „Poslechni ho, Dashi,“ zarachotil revolver o mokrý štěrk. „Odemkni ta pouta.“

„Udělej, co chce,“ řekl Bell. Dashwood pracně vytáhl z kapsy klíček a tápavě ho zasunul do dírky pout na zápěstí, které mu drtilo dýchací trubici. Želízka zazvonila o zem. Rozhostilo se ticho rušené jen vzdáleným supěním posunovací lokomotivy, dokud se Bell nezeptal: „Kde je Archie Abbott?“

„Ten derringer ve vašem klobouku, Belle.“

Bell vyndal dvourannou pistoli z klobouku a hodil ji vedle browningu. „Kde je Archie Abbott?“

„Nůž v botě.“

„Žádný nemám.“

„Ve zprávě koronera z Rawlinsu se píše, že jednoho boxera zabil vrhací nůž v krku,“ řekl Ničitel. „Předpokládám, že jste si koupil náhradu.“ Znovu Dashwooda řízl a druhý pramínek krve se smísil s prvním. Bell vytáhl vrhací nůž a položil ho na zem. „Kde je Archie Abbott?“

„Archie Abbott? Když jsem ho viděl naposledy, dělal oči na Lillian Hennessyovou. Přesně tak, Belle. Oklamal jsem vás. Využil jsem toho vaše příšerného pečovatelského sklonu.“

Kincaid Dashwooda pustil, udeřil ho loktem do čelisti a nechal v bezvědomí dopadnout na zem. Pak podivně pohnul zápěstím ruky s nožem. Bellovi se vymrštilo do obličeje ostří tenké jako rapír.

***

BELL UHNUL před výpadem, který zabil jeho přátele.

Kincaid vyrazil kupředu jako blesk a bodl znovu. Bell se sklonil dopředu, dopadl na štěrk, pokrčil své dlouhé nohy a převalil se. Kincaidův meč prolétl místem, kde ještě před vteřinou byl. Bell se překulil znovu a sáhl po revolveru, který dal Eddie Edwards Jamesi Dashwoodovi.

Když Bell natáhl ruku, uviděl záblesk oceli. Kincaid se ke zbrani dostal první. Nad revolverem visel hrot teleskopického meče ostrého jako jehla. „Jen ho zkuste zvednout,“ vybídl Bella.

Bell sklouzl ke straně, popadl signální praporek, který James upustil, a převalil se na nohy. Pak pokračoval plynulým pohybem, při němž držel praporek v základním šermířském postoji.

Kincaid se zasmál. „Přinesl jste si klacek na souboj, pane Belle. Vždycky o krok pozadu. Copak se nikdy nepoučíte?“

Bell pevně sevřel konec s omotanou látkou a udělal výpad dřevěnou žerdí.

Kincaid ho odrazil.

Bell reagoval ostrým máchnutím a zasáhl tenký kov těsně pod špičkou Kincaidovy zbraně. Posledním výpadem se odkryl pro bleskové bodnutí a Kincaid té příležitosti využil. Jeho meč probodl Bellovi kabát a způsobil mu palčivý škrábanec na žebrech. Bell uskočil dozadu a znovu silně uhodil žerdí z boku.

Kincaid bodl. Bell uhnul a udeřil potřetí.

Kincaid se vrhl kupředu. Bell se zatočil a mihl se kolem něho jako toreador. A když se Kincaid rychle obrátil, aby mohl znovu zaútočit, Bell opět vší silou máchl tyčí, která ohnula meč soupeře v polovině.

„Kompromis, Kincaide. Každé technické řešení vyžaduje kompromis. Pamatujete? To, co sevřete v jedné ruce, musíte z druhé pustit. Výhoda teleskopického meče je zároveň jeho slabinou.“

Kincaid mrštil zničený meč po Bellovi a vytáhl zpod kabátu revolver. Jak natahoval kohoutek, hlaveň se zvedla. Bell vyrazil kupředu a znovu ostře máchl žerdí. Tentokrát zasáhl jemnou kůži napnutou na hřbetě Kincaidovy ruky. Ten vykřikl bolestí a upustil zbraň. Okamžitě zaútočil pěstmi.

Bell také pozvedl pěsti a řekl posměšně: „Je možné, že smrtící šermíř a geniální inženýr zanedbal tenhle chlapský způsob obrany? Tohle je ten nejubožejší pěstní souboj, jaký jsem viděl od Rawlinsu. Měl jste tolik práce s plánováním vražd, že jste se nestihl naučit boxovat?“

Udeřil Ničitele dvakrát rychle po sobě do nosu, až mu vytryskla krev a zhoupl se dozadu na patách. Pak Bell využil své výhody a přiskočil blíž, aby ho dorazil a nasadil mu pouta. Jeho letící pravička zasáhla cíl. Úder byl tak silný, že by srazil většinu mužů na zem. Kincaid ho ustál a Bell si uvědomil tak silně jako nikdy předtím, jak moc je Ničitel odlišný, ani ne člověk, ale spíš ďábelské monstrum zrozené z chrlící sopky.

Charles Kincaid si změřil Bella pohledem plným čiré nenávisti. „Ty mě nikdy nezastavíš.“

S úžasnou mrštností změnil taktiku, popadl signální lucernu a vysoko se s ní rozmáchl. Bell rychle uskočil stranou. Petrolej vyšplíchl a lucerna zažehla kouli tekutého ohně, kterou Ničitel vrhl na nehybnou postavu Jamese Dashwooda.

54

DASHWOODA ZAPLAVILA OHNIVÁ VLNA. PLAMENY MU ZALILY kalhoty, kabát a klobouk. Kouř páchl spálenými vlasy.

Ničitel se triumfálně zasmál.

„Vyberte si, Belle. Zachraňte toho kluka, nebo se mě pokuste chytit.“

Rozběhl se k lokomotivám stojícím na konci vedlejší koleje.

Isaac Bell neměl na vybranou. Strhl si kabát a ponořil se do kouře.

Oheň plál nejzuřivěji na Dashwoodově hrudi, ale nejdřív bylo hlavní zachránit mu oči. Bell omotal kabát chlapci kolem hlavy, aby udusil plameny, a pak se vrhl vlastním tělem na chlapcovu hruď a nohy. Dashwood se s výkřikem probral. To, co Bell považoval za křik bolesti a strachu tlumený kabátem, se ukázalo být zoufalými omluvami: „Promiňte, pane Belle. Omlouvám se, že jsem ho nechal, aby mě zaskočil.“

„Můžeš vstát?“

S tváří černou od sazí, polovinou vlasů sežehlou na mastnou spleť a krví stékající po krku vyskočil Dashwood na nohy. „Jsem v pořádku, pane. Omlouvám se –“

„Najdi Archieho Abbotta. Řekni mu, ať shromáždí agenty a následují mě nahoru na kopec.“

Bell zvedl ze štěrku svůj nůž, derringer a browning. Kincaidův derringer ležel nedaleko, tak si ho také strčil do kapsy.

„Kincaid vlastní Východooregonskou dřevařskou. Jestli je tam nějaká úniková cesta, ten vrah ji zná. Řekni Archiemu, ať si pospíší!“

Znenadání zakvílela píšťala a Bell otočil hlavu.

Kincaid vylezl do kabiny nejbližší lokomotivy. Držel splétaný provaz píšťaly a snažil se ho přivázat.

Bell pozvedl browning, pečlivě zamířil a vystřelil. Byla to velká vzdálenost i na tak přesnou zbraň. Kulka se odrazila od oceli. Ničitel chladnokrevně dokončil uzel a chystal se ke skoku z druhé strany kabiny. Bell vypálil znovu otevřeným okénkem s úmyslem přinutit ho lehnout na zem, dokud se k němu nedostane. Kincaid však přesto vyskočil a dopadl na zem v běhu.

Hvízdání náhle ustalo. Kincaid se zmateně ohlédl.

V náhlém tichu si Bell uvědomil, že výstřel minul Kincaida, ale náhodou přetrhl provaz od píšťaly. Kincaid se začal obracet zpátky k lokomotivám. Bell vypálil znovu. To hvízdání bylo podle všeho důležité, jakýsi signál. Tak důležité, že se Kincaid rozběhl zpátky přímo do palby z pistole. Bell vystřelil potřetí.

Kincaidův klobouk vylétl do vzduchu, stržený z hlavy Bellovou olověnou kulkou. Ničitel se obrátil a zaběhl za tendr. Široká masa vagonu na uhlí a vodu bránila Bellovi v palbě. Vyrazil k tendru tak rychle, jak jen dokázal. Oběhl ho a uviděl Ničitele daleko před sebou, jak seskakuje z konce štěrkového železničního svršku. Když se tam Bell dostal, Kincaid už utíkal prostředkem vyčištěného průseku. Kličkoval, aby ze sebe udělal obtížný terč, míhal se mezi stíny stromů rostoucích podél cesty a zmizel, jakmile se cesta stočila podél svahu hory.

Bell seskočil ze štěrku na lesní půdu vyčištěnou od podrostu a vyrazil za ním.

Proběhl zatáčkou a v dálce na rovném úseku spatřil něco žlutého – Kincaidův automobil Thomas Flyer model 35 – a Ničitele, jak pádí k němu.

Kincaid sáhl pod sedadlo řidiče potažené červenou kůží, vytáhl revolver s dlouhou hlavní a chladnokrevně třikrát po sobě vypálil. Bell uskočil za strom a kulky hvízdly kolem. Z úkrytu jednou vystřelil. Kincaid byl před autem a snažil se nastartovat motor. Levou rukou se opíral o reflektor a pravou točil klikou.

Bell vypálil znovu. Tentokrát to bylo těsně. Kincaid se přikrčil, ale točil dál. Tohle byl šestý náboj. Zbýval mu už jen jeden, pak bude muset vyměnit zásobník.

Motor naskočil. Bell uslyšel přerývané bafání, jak se čtyři válce jeden po druhém probouzely k životu. Kincaid skočil za volant. Bell byl teď dost blízko, aby viděl, jak se blatníky otřásají od chodu studeného motoru. Ale auto bylo vysoké, plátěná střecha zvednutá a malé zadní okénko zakrývaly tři náhradní pneumatiky. Z Kincaida viděl jen jeho ruku, když se natahovala k řadicí páce připevněné z boku vozidla. Příliš malý terč, než aby na něj mohl riskovat poslední kulku.

Rachot a supění přešlo do vyšší tóniny. Motor začal pohybovat pohonným řetězem. Bell se rozběhl tryskem, bez ohledu na nerovný terén. Thomas se začal rozjíždět. Z výfuku se valil modrý kouř. Bafání se změnilo na rozhodné pokašlávání, jak zrychloval vyčištěným průsekem. Nejdřív tempem chůze. Pak rychle jako kůň.

Bell utíkal za žlutým autem. V zásobníku browningu mu zbýval jediný výstřel, neměl volný výhled na Kincaida, kterého zakrývala plachta a pneumatiky vzadu, a nestíhal znovu nabít. Běžel jako vítr, ale thomas flyer se vzdaloval.

Průsek před autem se náhle rozšířil na místě, kde budoucí trať Jižní pacifické křižovala cesta Východooregonské dřevařské. Thomas zabočil z rovné cesty do vyjetých kolejí a zpomalil, jak mu kola podkluzovala v měkkém bahně. Motor vyl námahou, pneumatiky vyhazovaly zem a vodu, výfuk chrlil kouř.

Bell doběhl na pár kroků od auta a skočil.

Chytil se volnou rukou poslední rezervní pneumatiky a zaťal silné prsty do gumového okraje. Jak Bellova váha zatížila zadní poháněná kola, rozjel se thomas rychleji.

S nohama vlečenýma blátem zabral Bell oběma rukama, aby se vytáhl nahoru. Rozhoupal nohy, aby získal setrvačnost, dosáhl na pravou stranu kufru nad zadním listovým perem a chytil se koženého řemenu, po kterém se vytáhl do strany a na zadní blatník. Pod ním se míhalo dvanáct loukotí kola pokrytých bahnem. Blatník poklesl pod jeho vahou a začal dřít o pneumatiku. Skřípění gumy o kov upozornilo Kincaida na jeho přítomnost.

Kincaid okamžitě dupl na brzdu, aby Bella shodil. Ten toho manévru využil a nechal setrvačnost, aby ho donesla dopředu, blíž ke Kincaidovi. Sáhl po řadicích pákách, minul, ale chytil se mosazné trubky, která přiváděla olej na řetěz. Kincaid máchl po Bellově ruce francouzským klíčem. Bell se pustil a spadl. Během pádu se zachytil bedny na nářadí připevněné ke stupačce.

Teď byl jen kousek před zadním kolem, které hrozilo, že na něho najede. Řetěz hned za kolem hvízdal jen kousek od jeho obličeje. Vytrhl z kapsy kabátu automatickou pistoli, natáhl se před kolo a zarazil hlaveň pod horní polovinu řetězu. Řetěz přirazil pistoli k zubům řetězového kola. Automobil sebou silně trhl a sklouzl se na zablokovaných kolech.

Kincaid vyšlápl spojku. Řetěz se uvolnil, pistole vypadla a vůz se vrhl kupředu. Kincaid sevřel volant jen jednou rukou a druhou máchl francouzákem. Ten škrtl Bellovi o klobouk. Bell se pravou rukou držel bedýnky na nářadí, levou nechal zaháknutou za nárazník a z pravé boty vytáhl vrhací nůž. Kincaid mávl těžkým klíčem.

Bell, přinucený se pustit, než mu Kincaid rozdrtí kost, bodl nožem z boku do pneumatiky. Otáčející se kolo mu vytrhlo nůž z ruky a on se svalil na cestu.

Výfuk auta dutě štěkal, jak auto zrychlovalo do svahu a pak zmizelo za ostrou zatáčkou. Bell se převalil na nohy, celý od bahna, a utíkal ve vyjetých kolejích najít svou pistoli. Nejprve objevil klobouk a hned nato automat. Rozložil ho, vyfoukal bahno, znovu ho složil a vyměnil zásobník za plný. Teď měl jeden náboj v hlavni a šest v zásobníku. Pak shodil kabát, těžký od bahna, a rozběhl se po dřevařské cestě za Ničitelem.

Za ním se ozvala kopyta.

Archie Abbott vyjel ze zatáčky v čele deseti Van Dornových detektivů v sedlech a s winchestrovkami trčícími z pouzder. Archie mu dal koně, kterého pro něho přivedli. Bell začal nasedat. Kůň se ho pokusil kousnout do nohy.

„Lillian Hennessyová s ním neměla žádné problémy,“ utrousil Abbott.

Bell zabral silnou levačkou, aby stáhl Bleskoví hlavu dolů, a stroze promluvil do vztyčeného ucha: „Blesku. Máme práci.“ Zvíře ho nechalo nasednout a rozběhlo se v čele skupiny nerovným terénem.

Po třech kilometrech uviděl Bell mezi stromy žlutou skvrnu.

Thomas stál uprostřed cesty. Pravá zadní pneumatika byla zpola svlečená z ráfku. Bellův nůž, který z ní stále trčel, splnil úkol. Dál po cestě vedly otisky Kincaidových bot. Bell přikázal jednomu muži, aby tam zůstal, vyměnil kolo a přijel s autem za nimi.

Po dalších skoro pěti kilometrech do příkrého kopce, když už jim k pile zbývalo jen půldruhého kilometru, byli koně unavení. Dokonce i ta obluda pod Bellem těžce funěla. Ale on a Blesk se stále drželi v čele, když vběhli Ničiteli do pasti.

Z temného lesa vyšlehl plamen. Zaduněly winchestrovky a vzduch prořízla sprška olova. Těžká kulka hvízdla Bellovi před obličejem a další ho zasáhla do rukávu. Uslyšel za sebou vykřiknout jednoho muže a upadnout koně. Agenti seskočili, vytáhli z pouzder pušky a opatrně, aby nevběhli do cesty kopytům splašených zvířat, se rozprchli mimo cestu. Bell zůstal v sedle, pálil ve směru, odkud přišel útok, a závěr jeho winchestrovky se míhal jako šmouha. Když byli všichni muži konečně v bezpečí mezi stromy, seskočil a zaujal postavení za silným kmenem. „Kolik?“ křikl Abbott.

Odpovědí mu byla další salva kulek rachotících v křoví.

„Vypadá to na šest nebo sedm,“ odpověděl Bell. Nabil pušku. Ničitel si vybral dobře. Kulky k nim létaly shora. Jeho střelci viděli detektivy, ale ti by museli zvednout hlavy z úkrytů, aby zahlédli útočníky.

Byl jen jeden způsob, jak si s tím poradit.

„Archie?“ zavolal Bell. „Připravený?“

„Připravený.“

„Chlapci?“

„Připravení, Isaaku,“ zaznělo sborem.

Bell počkal celou minutu.

„Teď!“

Van Dornovi agenti vyrazili kupředu.

***

NIČITEL ZACHOVAL CHLADNOU HLAVU. Van Dornova detektivní agentura už ho nemohla ničím překvapit. Ani nepochyboval o odvaze jejích agentů, takže napůl očekával soustředěný, disciplinovaný protiútok. Philip Dow zachoval také chladnou hlavu a pálil, jen když viděl mezi stromy cíl. Zjevně se v bitvě probral ze své letargie. Ale Dowovi dřevorubci byli obyčejní rváči zvyklí na boj muže proti muži. Rychlejší s pěstmi a násadami sekyr než s puškami zpanikařili tváří v tvář deseti zbraním řítícím se do kopce a plivajícím oheň jako ďáblova brigáda.

Ničitel vycítil, že zakolísali. Za pár vteřin se dají na útěk, někteří zahodí zbraně a budou prchat lesem do kopce, jako by si v té hrůze mysleli, že je úkryt spasí. Nedaleko něho Dow pálil dál, i když mohl jen těžko zasáhnout některého z mužů přeskakujících od stromu ke stromu, ale čím dál blíž.

„Stáhneme se,“ přikázal Ničitel potichu. „Proč po nich střílet, když je můžeme utopit?“

Isaac Bell mu překazil plán vyslat signál píšťalami lokomotiv. I kdyby Dow byl zaslechl několikavteřinové zahoukání jediné píšťaly, nebyl by ho pochopil jako pokyn vyhodit do vzduchu hráz zadržující jezero Lillian.

Oba muži se stáhli z palebné linie a začali stoupat po téže stezce vyšlapané zvěří, po níž přivedl Dow své muže z tábora. Když dorazili nahoru, našli tam dřevorubce a mezkaře, kteří nepatřili do Dowovy tlupy, jak zírají dolů po cestě za zvukem střelby. Když uviděli, jak se z lesa vynořili Ničitel a Dow s puškami v rukou, moudře se vrátili do ubikací a přenechali své otázky těm, kteří byli takoví blázni, aby se vyptávali ozbrojených mužů.

„Philipe,“ řekl Ničitel, „spoléhám na tebe, že odpálíš tu hráz.“

„Jako by se stalo.“

„Tamti ti to nijak neusnadní.“

„Budou mě muset nejdřív chytit,“ opáčil Dow. Natáhl ruku.

Ničitel ji vážně stiskl a obřadně jí potřásl. Nebyl ani trochu dojatý, jen se mu ulevilo. Ať už se vrah řídil jakoukoliv podivnou morálkou, mohl se spolehnout, že nálož odpálí, i kdyby při tom měl vydechnout naposledy.

„Budu tě krýt,“ řekl Dowovi. „Dej mi svoji pušku. Zdržím je tak dlouho, jak mi vystačí munice.“

On sám se dá na útěk, až povodeň smete do rokle Kaskádový most. Pokud mu štěstí vydrží, bude posledním člověkem, který přes něj přejde.

55

ABBOTT SE DRÁPAL NAHORU VEDLE BELLA, KDYŽ NICITELOVA tlupa přestala střílet.

„Isaaku, on má tady nahoře obrovské jezero zadržované hrází. Myslím, že kdyby ji odpálil, smete to most.“

Bell poslal čtyři detektivy, aby v lese vystopovali prchající střelce. Uložil tři zraněné vedle cesty, jak nejlépe to šlo, a ujistil se, že je aspoň jeden schopný střelby pro případ, že by se útočníci vrátili. Na cestě leželi dva mrtví koně, zbytek se rozprchl. Bell se rozběhl vyježděnými kolejemi s Abbottem a Dashwoodem v závěsu. „Tamhle je ten tábor,“ zavolal Abbott.

Jakmile se cesta otevřela před táborem dřevorubců, zahnala je chabá palba z pušky mezi stromy.

„Chtějí nás zaměstnat,“ řekl Bell. „Aby mohli odpálit tu hráz.“

Vyprázdnili své winchestrovky ve směru útoku. Střelba ustala a oni vyrazili dál s pistolemi v rukou.

***

PHILIP DOW, skrčený u paty hráze a promáčený sprškou vody padající z výšky patnácti metrů do řeky vedle něho, věděl, že jeho život skončil, jakmile uslyšel, že střelba utichla. Kincaid zadržoval detektivy, jak dlouho mohl. Ten vrah neznal slitování.

Vždy se držel svých zásad. A ulevil už světu od slušného počtu plutokratů, aristokratů a jiných krys. Poznal však, kdy je čas skončit. Všechno, co musel udělat, aby odešel se ctí, bylo dokončit tuhle poslední práci. Vyhodit do vzduchu hráz, než ho Van Dornovi agenti zabijí. Nebo než ho chytí živého, což by bylo horší než smrt. Ale než k tomu dojde, pošle před sebou na onen svět ještě pár krys.

Tři z nich vyběhli z lesa s pistolemi v rukou. Sesypou se na něho, jakmile ho spatří. Tohle byla práce pro bombu a on naštěstí už rozmístil v hrázi dostatek náloží. Vzal z hnízda mezi dvěma kládami svazek šesti gelignitových patron. Pak uřízl krátký kus zápalné šňůry a opatrně vyndal jednu rozbušku.

Detektivové ho zahlédli. Slabě je slyšel křičet přes hučící vodu. Utíkali k němu, klouzali a padali po kluzkých kládách v korytě. Zbývaly mu jen vteřiny. Prsty pevnými, jako by byly vytesané z kamene, připevnil šňůru k rozbušce, kterou zastrčil do svazku gelignitu. Obrátil se zády k padající vodě, vyndal ze zazátkované lahvičky suchou sirku a škrtátko a dotkl se plamínkem zápalnice. Pak podržel šest patron za zády a kráčel rychle k detektivům.

„Odhoď zbraň!“ křičeli.

Dow zvedl prázdnou ruku k obloze.

„Ukaž druhou!“

Mířili na něho úplně všichni, ale on šel dál. Vzdálenost byla na pistole ještě příliš velká.

Isaac Bell vypálil z browningu a zasáhl Dowa do ramene.

Dow se tak soustředil na to, aby se dostal co nejblíž k detektivům, že malou, pomalou kulku sotva cítil. Nezastavil, ale natočil zasažené rameno proti nim a rozmáchl se dozadu nataženou paží s náloží, aby ji vymrštil vysoko a daleko. Jeden z detektivů vyběhl před ostatní a pozvedl dlouhý, lesklý revolver. Zbraň byla dost velká, aby ho zastavila, pokud by ovšem běžící muž mohl zasáhnout cíl na takovou vzdálenost.

„Zpátky, Dashi!“ křikl Bell. „Něco má.“

Dow se napřímil, aby hodil výbušninu. Muž, kterému Bell říkal Dash, se na místě zastavil a zvedl revolver před sebou. Pečlivě namířil. Pak sevřel prázdnou ruku v pěst a dal paži křížem přes hruď tak, aby podepřel zbraň. Dow se připravil na náraz kulky. Tenhle Dash vypadal, že umí střílet.

Těžká kulka zasáhla Dowa doprostřed těla a on se zapotácel ještě dřív, než stačil hodit bombu. Všechno v Dowově dohledu se zastavilo. Slyšel jen burácení vody přepadající přes hráz za sebou. Vzpomněl si, že ještě nezapálil šňůru, která měla odpálit nálože. Jediná zápalnice, kterou zažehl, byla ta, co hořela směrem ke gelignitu v jeho ruce. Jak by mohl umřít, když nedokončil svou práci?

Nohy a ruce měl jako ze dřeva. Sebral však všechny síly, aby se obrátil zády k pistolím, a začal se belhat k hrázi.

„Dashi! Uhni!“

Okamžitě pochopili, co Dow dělá. Všichni tři spustili palbu. Jedna kulka se mu zaryla do ramene a další do zad. Pak přišla třetí do stehna a on se začal hroutit na zem. Ale střely, které ho zasáhly, ho postrčily dopředu. Spadl na hráz. Hrbil se nad gelignitem a tiskl ho hrudí k mokrým kládám, když uviděl, jak plamínek přeskočil ze zápalné šňůry na rozbušku. V tom zlomku vteřiny, který mu ještě zbýval, si uvědomil, že splnil úkol a vezme ty Van Dornovy krysy s sebou.

56

Isaac Bell popadl Jamese Dashwooda za zátylek a hodil ho na Archieho Abbotta, který ho popadl za běhu a vrhl dál na říční břeh jako boční přihrávku. Natahoval se po Bellově ruce, když bomba vybuchla. Od výbuchu je dělilo dvacet kroků, ani ne třicet metrů. Tlaková vlna urazila tu vzdálenost v okamžení a oba přátelé uviděli kaleidoskop otáčejících se stromů, jak jim podrazila nohy a hodila je za Dashwoodem. Se zvoněním v uších se vyškrábali výš do kopce v zoufalém a beznadějném pokusu uniknout před stěnou vody, o níž věděli, že se na ně vrhne, až se hráz protrhne.

***

KDYŽ NIČITEL USLYŠEL EXPLOZI, poznal, že něco není v pořádku. Nebyla dost hlasitá. Nevybuchl všechen gelignit. Zastavil se v běhu na místě, kde bylo z cesty vidět na řeku v kaňonu pod ní, a úzkostlivě vyhlížel vodní stěnu padající ze zničené přehrady. Řeka stoupala, to ano, ale ne tak, jak očekával, takže se začal obávat nejhoršího. Částečná exploze hráz jen poškodila, ale nezničila ji.

S nadějí, že snad zabil hodně detektivů, utíkal dál dolů po cestě, přesvědčený, že se přehrada nakonec zbortí a pošle záplavovou vlnu na most, ať už to bude trvat minuty nebo hodiny. Náhle uslyšel zvuk auta – jeho thomase – jedoucího nahoru po cestě.

Obličej se uštěpačně rozzářil radostným úsměvem. Detektivové museli vyměnit proraženou pneumatiku. To od nich bylo hezké. S pistolí v jedné ruce a nožem v druhé si rychle vybral místo, kde mimořádně hluboké koleje přinutí automobil zpomalit.

***

„TO JE ZÁZRAK,“ řekl Abbott.

„A nebude mít dlouhého trvání,“ poznamenal Bell.

Z otvoru, který vrahova bomba prorazila v hrázi z klád a balvanů, tryskal proud vody tlustý asi jako vůl. Ale trhavina, kterou se je Philip Dow pokusil zabít, neodpálila zbytek náloží a přehrada vydržela. Alespoň na chvíli.

Bell obhlédl škody a pokusil se odhadnout, jak dlouho přehrada vydrží. Z jejího vrcholu se řítil vodopád a prasklinami v hrázi tryskaly proudy jako z požárnických hadic.

Abbott řekl: „Dashi, kde ses naučil takhle střílet?“

„Moje matka mi nedovolila nastoupit k Van Dornovi, dokud mě to sama nenaučila.“

„Tvoje matka –“

„Zamlada jezdila s představením Buffalo Billa Wild West Show.“

„Můžeš povědět své matce, že ti zachránila kůži,“ řekl Bell. „A možná i most. Snad ho ten vlak s uhlím udrží… Co se děje, Archie?“ Abbott náhle vypadal vyděšeně. „Ale to byl Kincaidův nápad.“

„Jaký nápad?“

„Stabilizovat most zátěží shora. Kincaid říkal, že to udělal jednou v Turecku a fungovalo to.“

„Kincaid neudělal v životě jedinou věc, aniž by k ní měl důvod,“ poznamenal Bell.

„Ale Mowery a ti ostatní inženýři by to nedovolili, kdyby váha vlaku nepomohla. Myslím, že pochopil, že je ten jeho podraz prozrazený, když mě potkal tady nahoře. Proto se snažil být nápomocný, aby odvrátil podezření.“

„Musím se okamžitě dostat dolů.“

„Koně se rozprchli,“ řekl Abbott. „Ale v těch stájích jsou muly.“

Bell se rozhlédl kolem po lepším způsobu. Muly cvičené k tahání vozů s kládami by je nikdy nedovezly k mostu včas, aby napravili cokoliv, co Ničitel uvedl v pohyb tím vlakem s uhlím.

Jeho pohled padl na vydlabanou kánoi na břehu řeky. Voda už stoupla až k ní a nadzdvihla přední konec. „Vezmeme si expres na Pekelné dno!“

„Cože?“

„Tu vydlabanou kánoi. Sjedeme v ní k mostu.“

Převalili těžký dutý kmen na bok, aby z něho vylili dešťovou vodu.

„Rychle! Chopte se pádel!“

Odstrčili kánoi do řeky a podrželi ji u břehu. Bell nastoupil dopředu, před vzpěru, kterou ji dřevorubci vyztužili, a připravil si pádlo. „Naskočte!“

„Ne tak hrr, Isaaku,“ krotil ho Abbott. „Tohle je šílené. Utopíme se.“

„Zamilovaní dřevorubci takhle jezdí už léta. Naskočte.“

„Až se ta přehrada protrhne, záplavová vlna si s tou kánoí pohraje jako se sirkou.“

Bell se ohlédl na přehradu. Proud, který tryskal z otvoru proraženého Dowovou bombou, odtrhával jeho okraje.

„Ta díra se zvětšuje,“ řekl Abbott. „Vidíš, jak se ty klády nad ní prohýbají?“

„Má pravdu,“ řekl Dash. „Může se to zhroutit každou minutou.“

„Oba máte pravdu,“ prohlásil Bell. „Nemůžu riskovat vaše životy. Dohoňte mě, jak dokážete.“

„Isaaku!“

Bell se odstrčil od břehu. Abbott se vrhl za koncem kánoe, aby ji chytil, ale proud ji rychle odnesl doprostřed úzkého proudu.

Ta rychlost ho zaskočila. Zuřící proud unášel plavidlo rychleji než kdejaký kůň a většina automobilů. Tímhle tempem bude pod mostem přes Kaskádový kaňon za dvacet minut.

Pokud se neutopí.

Břehy byly příkré, řeka úzká a plná balvanů. Trčely z ní popadané stromy. Předjížděl celé kmeny, které pluly skoro úplně potopené. Malá kánoe najela na jeden z nich a okamžitě se začala převracet. Přenesl váhu na druhou stranu, aby ji vyrovnal. Pak se kousek od něho těžkopádně převalil strom utržený ze břehu povodní a zvedl do vzduchu obrovské kořeny, které se natáhly ke kánoi jako chapadla chobotnice. Odrazil je pádlem a pak ho zabořil do vody ve snaze vlajícímu monstru uniknout. Jeden kořen ho uhodil do obličeje a málem ho srazil z kánoe.

Pádloval jako o život, až se dostal před otáčející se kmen, uhnul před balvanem, proklouzl mezi dalšími dvěma a sklouzl přes plochý balvan ukrytý pod hladinou. Pak se stěny kaňonu sevřely a voda mezi nimi několik kilometrů běžela hladce a rovně. Tohle bylo lepší a Bell si začínal myslet, že se snad dostane k mostu vcelku.

Opakovaně se ohlížel. Žádné známky, že by se přehrada protrhla.

Rovný úsek končil sérií ostrých zákrutů. V nich se vytvářely víry, které roztáčely kánoi v kruzích, které jeden muž vpředu v kánoi nemohl ovlivnit. Bell se místo toho soustředil na to, aby udržel plavidlo zpříma a vyhýbal se kamenům, které se objevovaly na poslední chvíli. Když vycouval ze třetího ohybu, podíval se za sebe, aby viděl, kam pluje. Stěny kaňonu se od sebe vzdálily a voda vystoupila na mělký břeh, kde se dělaly kolem rozházených kamenů peřeje. Proud ho odhodil do peřejí. Pádloval vší silou, aby narovnal kánoi a vrátil se do hlubší vody v původním korytu.

Ale jakmile srovnal plavidlo, uslyšel zlověstný hukot, který rychle přešel v hlasitý rachot. Znělo to, jako by se na něho valila vodní stěna. Řeka nebyla o nic divočejší než předtím, i když to samo o sobě stačilo. Přehrada kilometry za ním zjevně stále držela. Ale rachot pořád sílil. Náhle si Bell uvědomil, že zvuk odrážející se od stěn kaňonu vychází zpoza ohybu před ním.

Proud ho hnal k říční zátočině.

Koutkem oka zachytil provazy přivázané ke stromům na břehu. Pak mu zrak padl na něco, co vypadalo jako čára přes řeku. Ale nebyla to čára. Byl to ostrý zlom ve vodě na místě, kde řeka mizela ve vodopádu.

Dřevorubci tam museli uvázat ty provazy, aby se jich chytili, když vystupovali z kánoí, aby je přenesli přes vodopád. Isaac Bell takovou možnost neměl. Proud už zrychlil a hnal jeho plavidlo k vodopádu rychlostí padesáti kilometrů v hodině.

Zachránily ho deště. Při nízké vodě by byl mrtvý, rozbil by se na kousky o skály. Vysoká voda zkrátila pád a zmírnila přistání.

Stále plul rovně na hladině, když ho náhle proud začal hnát na skálu, která rozdělovala řeku ve dví. Na druhé straně skály se proud spojoval v obrovském mraku tříště a pěny, který zahalil celou kánoi.

Potom proti temnící se obloze spatřil vzdušný oblouk a ostré rovné linie mostu přes Kaskádový kaňon spojující obě strany propasti. Paradox byl, že právě Ničitel tu jednoduchou krásu popsal nejvýstižněji – že se vznáší. Těžko se dalo uvěřit, že stavba tak veliká může působit tak křehkým dojmem nebo překonat takovou vzdálenost. Vlak s uhlím stojící uprostřed měl padesát vagonů, a přesto nesahal od jednoho konce ke druhému.

Ale Ničitel, který dokázal most přes Kaskádový kaňon tak poeticky popsat, byl tentýž člověk, jenž ho chtěl zničit. Určitě znal nějaké tajemství toho vlaku s uhlím, které mu pomůže získat všechny velké železnice v zemi. Každý čin, který ho Bell viděl vykonat, každý zločin, který Ničitel spáchal, každý nevinný člověk, kterého zabil, mu napovídali, že Charles Kincaid oklamal Jižní pacifickou dráhu, aby ji přinutil postavit ten vlak na most z důvodu, jenž poslouží jeho obrovským ambicím a krutým snům.

Okamžik nato Isaac Bell uviděl světla města rozkládajícího se na pláni pod mostem. Pokusil se odpádlovat ke břehu, ale ukázalo se, že je to marná snaha. Řeka svírala kánoi příliš pevně. Proplul kolem okraje města, a když se řeka zúžila a proud zrychlil, uviděl elektrická světla zářící na pilířích a ochranných hrázích a kesonech budovaných okolo nich. Tisícovka mužů a stovka strojů se spojily, aby odvedly proud tunami kamení a podepřely zdi ochranných hrází masivními trámy, aby je udržely nad stoupající vodou.

Řeka unášela Bellovu kánoi mezi pilíře. Nikdo si nevšiml, že se blíží, protože se moc nelišila od mnoha temných klád plujících ve vodě. Právě když si pomyslel, že prolétne pod mostem do noci, zúžily řeku stěny kaňonu. Proudy divoce poskakovaly.

Kánoi to hnalo bokem na pilíř dál od města. Přeskočila úzký výběžek kamenného mola a narazila do dřevěné ochranné hráze. Padesát vyčerpaných truhlářů přitloukajících prkna na dřevěnou konstrukci unaveně vzhlédlo, když Bell svižně vystoupil z kánoe a přešel po mostku, který spojoval hráz s pilířem, jejž obklopovala.

„Dobrý večer, pánové,“ pozdravil Bell, aniž by se zastavil a odpověděl na otázky začínající na „Kdo“ a „Kde“.

Objevil ocelový žebřík připevněný ke kameni a začal po něm rychle šplhat, zatímco volal naléhavé varování na muže pod sebou. „Po řece se každým okamžikem přiřítí záplavová vlna. Polezte nahoru a buďte připravení před ní utéct.“

Dvacet metrů nad vodou končil kámen a začínala ocel. Pilíř se skládal ze čtvercových konstrukcí spojených trojúhelníkovými nosníky a měl také žebříky. Nejspíš kvůli natírání, usoudil. Z nejvyššího místa kamenné části, kde stál, vypadal pilíř vysoký jako Singerova budova v New Yorku, která, jak se jednou Archie Abbott vychloubal, měří sto osmdesát dva metry. Bell zadoufal, že je to jenom klam perspektivy, a sáhl po spodní příčli.

Jakmile se dotkl žebříku, pocítil, jak se most chvěje. Zdálo se, že se otřásá silněji, než když po něm před několika hodinami běžel. Ale o tolik zase ne. 2e by ten vlak s uhlím měl slibovaný efekt? Stabilizoval snad most? Bell stoupal rychleji, zmatený Ničitelovými úmysly.

V předloktí, do kterého ho střelil Dow, mu začalo cukat. Větší obavy než bolest samotná, i když byla čím dál ostřejší, mu dělalo to, co znamenala. Nahoru na most to měl ještě daleko a potřeboval, aby mu všechny čtyři údy fungovaly správně. Čím výš lezl, tím roztřesenější se most zdál být.

O kolik víc by se třásl bez přidané zátěže?

Když se přiblížil vrcholu, ucítil kouř, což mu přišlo divné, když po mostě nejezdily žádné vlaky. Konečně se žebřík vyhoupl nad lávku přetínající jako tětiva mostní oblouk a vedoucí k dalšímu, kratšímu žebříku na most samotný. Vyšplhal po několika posledních příčlích a postavil se na most v úzké mezeře mezi vlakem s uhlím a okrajem bez zábradlí. Hlava se mu točila po dlouhém výstupu, takže se rukou opřel o jeden z vagonů, aby si odpočinul.

Okamžitě ucukl a vykřikl bolestí.

Ocelový bok vagonu byl tak rozpálený, že si o něj popálil kůži.

Bell doběhl k dalšímu vagonu a opatrně se ho dotkl. Znovu ucítil ten kouř a okamžitě mu došlo, jak ďábelský trik Ničitel připravil. Takzvaný horní tlak most stabilizoval, jak slíbil. Ale vibrace vody bušící do oslabených pilířů třásly mostem, který zase třásl vlakem a uhlím v něm. Hluboko uvnitř padesáti vagonů se o sebe třely tisíce kusů paliva a vznikalo teplo, jako když zálesák tře dvě dřeva o sebe, aby rozdělal oheň.

Právě když Bell pochopil zvrhlou genialitu Kincaidova plánu, uhlí se vzňalo. Desítky malých jiskřiček se změnily ve stovky plamenů. Brzy na uhlí vykvetly stovky ohnivých květů. Uprostřed mostu doutnal celý vlak. Každou vteřinou mohly chytit dřevěné trámy pod ním.

Musel dostat vlak z mostu.

Seřaďovací nádraží bylo přeplněné odstavenými lokomotivami a vlaky. Ale když pro ně nebyla práce, byly všechny stroje studené a bez páry. Bell spatřil velkou černou lokomotivu Baldwin připojenou k Hennessyho zvláštnímu vlaku. Ta neustále udržovala tlak páry, aby mohla vytápět a osvětlovat pulmany a soukromé vagony a byla připravená vyjet, jakmile by se prezidentovi železnice zamanulo.

Bell se k ní rozběhl. Každého brzdaře a nádražáka, kterého uviděl, poslal přeházet výhybky tak, aby mohl nasměrovat lokomotivu starého pána na most. Vedle baldwinu stál sám Hennessy, který vypadal jen v košili velice křehce. Ztěžka dýchal a opíral se o topičovu lopatu.

„Kde je posádka vlaku?“ zeptal se Bell.

„Já udržoval páru už před tím, než se oni narodili. Poslal jsem každou volnou ruku dolů pracovat na těch hrázích. Jenom jsem musel popadnout dech. Něco není v pořádku. Co je to za zápach? Na mostě hoří?“

„To uhlí se vzňalo. Odpojte tu lokomotivu. Já ten vlak odtáhnu.“

Zatímco Hennessy radil železničářům přehazujícím výhybky, odjel Bell s lokomotivou od zvláštního vlaku a po chvilce nacouval na most. Tam ji připojil na první nákladní vagon s uhlím, zatímco všichni muži na nádraží pracovali na tom, aby vytvořili cestu na odlehlou vedlejší kolej, kam bude možné hořící vlak bezpečně odvézt.

Bell posunul Johnsonovu páku dopředu a otevřel záklopku, aby pustil páru do pístů. Tohle byla ta obtížná část. Strávil v kabině lokomotivy dost času na to, aby věděl, jak se takový stroj řídí, ale jen tak jet a táhnout padesát těžkých vagonů byly dva různé úkoly. Kola se protočila, ale vlak se nepohnul. Vzpomněl si na pískovou záklopku, z níž se sypal písek na koleje, aby se zvětšilo tření, a našel její páku. Z otevřených vagonů se teď valil kouř a vystřelovaly plameny. Sáhl po páce záklopky, aby to zkusil znovu.

Náhle na něho bočním okénkem promluvil Ničitel.

„A čím tu váhu nahradíte?“ zeptal se posměvačně. „Dalším uhlím?“

57

ŠTĚRK BY MOST UDRŽEL, ALE NĚJAK SE POPLETLY OBJEDNÁVKY. Hennessy žádal drobný kámen na trať, ale stále dostával uhlí. „Rád bych věděl, jak se to mohlo stát.“ Ničitel se zhoupl otevřenou zadní částí do kabiny a vytáhl z boty nůž. Bell, který tušil, že bude mít náhradu za svůj zlomený meč, tasil browning a stiskl spoušť. Avšak automatická pistole byla příliš vystavena vodě a bahnu. Zasekla se. Uslyšel cvaknutí Ničitelova nože. Teleskopické ostří vylétlo a zasáhlo ho dřív, než mohl ve stísněném prostoru uhnout.

Nebylo to žádné škrábnutí, ale ošklivá bodná rána pod rameno. Šokovaný Bell si pomyslel, jestli nemá probodnuté plíce, a sáhl si pod sako. Na ruce ucítil teplou krev. Nemohl pořádně zaostřit pohled. Ničitel stál nad ním a Bella překvapilo, když zjistil, že se svalil na plechovou podlahu.

58

CHARLES KINCAID VYTÁHL MEC, ABY PROBODL ISAAKU Bellovi srdce.

„Věděl jsem o slabině své zbraně,“ řekl. „Nebyla vyrobená tak, aby vydržela úder ze strany. Proto vždycky nosím náhradní.“

„To já taky,“ řekl Bell. Z vnitřní kapsy vytáhl Kincaidův derringer, který předtím sebral na trati. Byl od krve a klouzal mu v ruce. Šok vyvolaný zraněním způsobil, že viděl dvakrát a ztrácel vědomí. Sebral všechny síly, zaostřil na Kincaidův široký hrudník a vypálil.

Kincaid ustoupil dozadu s nevěřícným výrazem. Zuřivost mu zkřivila pohledné rysy, když vypadl po zádech na koleje.

Bell se pokusil vstát, ale dalo mu práci dostat nohy pod sebe. Zdola zpod mostu uslyšel polekané výkřiky. Hvízdání parní píšťaly na nákladním člunu s jeřábem vyvolalo zoufalý jekot. Doplazil se do zadní části kabiny. Odtamtud uviděl, co děsilo muže pracující na pilířích. Ničitelova přehrada se konečně protrhla a dolů se valil hřeben přívalové vlny.

Zuřivá bílá pěna, vysoká jako dům a posetá kládami a celými stromy, naplnila řeku od jednoho břehu ke druhému. Křičící muži se snažili dostat elektrická dynama nad hladinu. Jeden člun se převrátil. Pracovní světla okamžitě zhasla.

Bell se chytil Johnsonovy páky a pracně se vyhrabal na nohy.

Most otřásal lokomotivou. Z vagonů vystřelovaly k obloze plameny. Kdyby s hořícím vlakem odjel, zachránil by most před požárem. Ale i když Ničitel ležel mrtvý na kolejích, dosáhl nakonec svého. Jestli Bell s vlakem odjede, odstraní stabilizující zátěž a most se zhroutí pod náporem vody. Jestli s vlakem neodjede, most vzplane. Už cítil hořící kreozot, jak začaly dýmat pražce pod vagony. Jediným řešením byl kompromis.

Bell zatáhl Johnsonovu páku dozadu, pootevřel záklopku a couvl s vlakem k okraji mostu. Pevně se chytil zábradlí a bolestivě sestoupil z lokomotivy. Přiběhl k němu nádražní předák a vrhl polekaný pohled na hořící vlak. „Přehazujeme výhybky, pane, abyste s tím mohl odjet na vedlejší kolej.“

„Ne, potřebuju nářadí. Přineste mi sochor a vytahovač hřebů.“

„Odvezeme ho pryč, než podpálí celé nádraží!“

„Nechte ten vlak tady,“ nařídil Bell klidně. „Za chvilku ho budu potřebovat. A teď prosím to nářadí.“

Předák odběhl a za okamžik se vrátil. Bell si vzal vytahovač hřebů a těžký sochor a belhal se přes most tak rychle, jak mu rána v hrudníku dovolovala. Cestou minul Ničitele stále schouleného mezi kolejnicemi. Vlak přejel přímo nad ním, aniž by zohavil jeho tělo. Bell šel dál skoro až na druhou stranu. Tam si dřepl a začal vytahovat hřeby z pražců, které držely kolejnice na straně mostu proti proudu.

Cítil, jak se most bez stabilizační zátěže silně otřásá. Jediný pohled dolů mu prozradil, že řeka v Kaskádovém kaňonu zuří jako oceán za hurikánu. Hlava se mu točila z nedostatku kyslíku a ztráty krve, ale zoufale dál vytahoval hřeb za hřebem.

Kdo je teď Ničitel? pomyslel si. Role se vyměnily. Isaac Bell, hlavní vyšetřovatel Van Dornovy detektivní agentury, bojoval ze všech slábnoucích sil, aby vykolejil vlak.

Čím dál hůř se mu dýchalo a viděl, jak se v ráně v hrudníku objevují bubliny krve. Jestli mu Kincaidův meč propíchl pohrudniční dutinu a jemu se brzy nedostane pomoci, pronikne dovnitř vzduch a plíce zkolabuje. On však musel nejdřív uvolnit celou jednu kolejnici.

***

NIČITEL NEBYL tak vážně zraněný jako Bell, ale byl stejně odhodlaný. Nabyl vědomí, když se Bell vlekl kolem se sochorem. Teď ignoroval kulku zaklíněnou mezi žebry a v předklonu se rozběhl, jak jen mohl nejrychleji, k vlaku s uhlím. Detektivovo nářadí mu prozradilo všechno, co potřebo val vědět. Bell měl v úmyslu vykolejit vlak, aby se zřítil do řeky a odvedl záplavovou vodu od oslabených pilířů.

„Hej, co to děláte?“ křikl na něho jeden železničář a vyrazil po žebříku do kabiny. „Pan Bell říkal, že ten vlak má zůstat tady.“

Kincaid vytáhl revolver s dlouhou hlavní, který si vzal z auta, a muže zastřelil. Pak rozjel supící lokomotivu dopředu s pevnou rukou na páce ovládající přívod páry a pískové záklopce. Poháněná kola hladce zabrala, spřáhla se napjala a lokomotiva táhla vagony s uhlím na most. Ničitel viděl, jak paprsek reflektoru dopadl na Isaaka Bella, který se snažil uvolnit kolejnici.

***

TÉŽKÝ VLAK s uhlím utlumil vibrace mostu. Bell pocítil ten rozdíl a vzhlédl do oslepujícího světla lokomotivy. Okamžitě pochopil, že výstřel z derringeru Charlese Kincaida nezabil.

Lokomotiva se valila přímo na něho. Cítil, jak její kola skřípají po kolejích. Teď už viděl, jak Kincaid vystrkuje hlavu z okénka kabiny s tváří změněnou v masku nenávisti. Ústa se mu rozevřela ve strašidelném triumfálním úšklebku a Bell slyšel hlasitější syčení páry, když Ničitel víc otevřel záklopku.

Bell vytrhl z pražce poslední hřeb. Pak se opřel celou vahou o sochor a ze zbývajících sil se snažil vychýlit uvolněnou kolejnici, než ho Kincaid přejede.

Cítil, jak na ni vjela kola přední nápravy. Váha lokomotivy ji držela dole. Ještě jednou se vzmužil a posunul ji o zásadní „centimetr mezi životem a smrtí“.

Lokomotiva sklouzla z kolejí na pražce. Bell spatřil Ničitele s jednou rukou na páce záklopky, viděl, jak se triumf mění v zoufalství, jakmile si uvědomil, že brzy stáhne hořící vlak z mostu dolů do řeky.

Když se Bell obrátil a utíkal, zasáhl ho přední klínovitý nárazník lokomotivy. Jako moucha plácnutá obrem se zapotácel před lokomotivou a přes okraj mostu, kde se chytil nosníku. Zaklíněný do ocelové konstrukce sledoval Isaac Bell, jak se to monstrum naklání na stranu. Byl to dlouhý pád do propasti a v jednom okamžiku se zdálo, jako by celý vlak zůstal viset ve vzduchu.

Lokomotiva a šňůra vagonů se zřítily do vody s cáknutím, které zalilo břehy. Voda se vzedmula a do vzduchu se vznesla pára. I pod hladinou oheň ve vagonech dál rudě zářil. Ale vagony se narovnaly do souvislé řady napříč korytem jako ostrůvky bariérové pláže, které chrání pevninu před mocí oceánu. Záplavová vlna se valila přes ně i kolem nich, její síla se roztříštila, nápor zeslábl.

Most přes Kaskádový kaňon se přestal třást. Zřícený vlak odvedl proud. A zatímco Isaac Bell omdléval a znovu se probouzel, uviděl, jak se rozzářila elektrická světla, když se čluny s dělníky vrátily ke kesonům, aby zpevňování pilířů pokračovalo.

59

NAVZDORY VÁNICI SE PŘED SÍDLEM Z ŠEDÉHO KAMENE NA ROHU Třicáté sedmé ulice a Park Avenue shromáždil dav, aby sledoval hosty sjíždějící se na nejvýznamnější svatbu zimní sezony 1908: spojení syna starého New Yorku a dcery železničního titána, který začínal zatloukáním hřebů do pražců. Ti, kteří sledovali pohledný pár, jak přechází zasněžený chodník ke schodišti sídla, usoudili, že ten vysoký, bezchybně oblečený gentleman se zlatým knírem svírá paži té krásné ženy po jeho boku proto, aby neuklouzla na ledě. Opak byl pravdou, ale nikdo neslyšel Isaaka Bella, jak říká Marion Morganové: „Kdo potřebuje hůl, když má silnou ženu, o kterou se může opřít?“

„Detektiv zotavující se ze zranění plic… Jen lehkého. Jinak bych se z toho nedostal.“

„… který málem vykrvácel a zemřel na infekci a zápal plic, ten. Jestli mě ten kameraman natočí, zastřelím ho.“

„Jen klid. Řekla jsem mu, že ho Svět v obrazech vyhodí a jeho rodina skončí na ulici, když jedinkrát namíří objektiv tvým směrem. Kde máš ten prsten?“

„V kapse u vesty.“

„Pevně se drž, drahý, jsou tu schody.“

Zvládli to, Bell pobledlý námahou. Majordomové a komorníci je uvedli dovnitř. Marion zalapala po dechu při pohledu na květiny naaranžované v hale a na širokém schodišti. „Hrachory, růže a třešňové květy! Kde je sehnali?“

„Někde, kde je jaro a vedou tam koleje železnice otce nevěsty.“

Otec nevěsty přispěchal, aby je přivítal. Osgood Hennessy měl na sobě perlově šedý žaket s růží v květinové dírce. Bell si pomyslel, že bez paní Comdenové po svém boku vypadá trochu ztraceně a je vděčný za každou přátelskou tvář. „Marion, jsem tak rád, že jste přijela až ze San Franciska. A vy, Isaaku, že už jste na nohou a plný sil.“

„Svatba bez družby by byla jako poprava oběšením bez oprátky.“

Marion se zeptala, jestli je nevěsta nervózní.

„Lillian a nervózní? Má tady sedmnáct družiček ze všech těch drahých škol, ze kterých ji vyhodili, a v žilách ledovou vodu.“ Hennessy zářil pýchou. „Kromě toho, New York nikdy nezažil krásnější nevěstu. Počkejte, až ji uvidíte.“ Otočil hlavu, aby chladně pokývl na uvítanou J. P. Morganovi.

Bell pošeptal Marion: „Tenhle rekord padne, pokud se rozhodneme vzít v New Yorku.“

„Co to bylo?“ zeptal se Hennessy a poplácal Morgana po rameni na znamení, aby šel.

„Jenom jsem říkal, že bych měl jít zkontrolovat ženicha. Mohu ponechat Marion ve vaší péči, pane Hennessy?“

„Bude mi potěšením,“ řekl Hennessy. „Pojďte se mnou, drahá. Majordomus mi řekl, že máme se šampaňským počkat až po obřadu, ale já vím, kde je uložené.“

„Mohla bych se nejdřív stavit u Lillian?“

Hennessy jí ukázal cestu po schodech nahoru. Zaklepala na dveře a okamžitě se ozvalo pištění a hihňání. Tři dívky ji doprovodily k Lillianinu toaletnímu stolku, kolem něhož byla shromážděná většina ostatních. Marion se musela usmát, když si všimla, jak je její vyšší věk přivádí k úžasu.

Lillian vyskočila a objala ji. „Nemám moc růže?“

„Máš.“

„Jsi si jistá?“

„Míříš k oltáři, ne do nevěstince.“

Lillianiny kamarádky ze školy dostaly záchvat smíchu a ona je vyhnala ven.

Chvilku seděly o samotě. Marion řekla: „Vypadáš tak šťastně.“

„Taky jsem. Ale jsem i trochu nervózní z… však víš, z dnešní noci.“

Marion ji vzala za ruku. „Archie je jeden z těch vzácných mužů, kteří ženy opravdu milují. Bude ti vším, po čem toužíš.“

„Opravdu?“

„Tenhle typ znám.“

***

BELL NAŠEL Archieho Abbotta v pozlaceném salonku s jeho matkou, pohlednou ženou se vzpřímeným držením těla a aristokratickými způsoby, které Bell znal od střední školy. Políbila ho na tvář a poptala se na jeho otce. Když vyplula majestátně jako zaoceánský parník, aby pozdravila nějakého příbuzného, Bell poznamenal, že se zdá být s výběrem nevěsty spokojená.

„To bych měl poděkovat starému pánovi. Hennessy ji naprosto okouzlil. Tohle sídlo považuje samozřejmě za výstřední, ale řekla mi: ‚Pan Hennessy je tak úžasně neotesaný. Jako starý trám z kaštanu‘. A to bylo předtím, než oznámil, že pro nás staví dům na Šedesáté čtvrté ulici se soukromým apartmá pro matku.“

„V tom případě gratuluji dvojnásobně.“

„Trojnásobně, když už jsi v tom. Každý bankéř v New Yorku poslal svatební dar… Dobrý bože, podívej, kdo to sem dorazil z divočiny!“

Texas Walt Hatfield, hubený jako tyčka a ošlehaný větrem jako kaktus, prošel pokojem a smetí při tom městské hochy z cesty jako cigaretový popel. Pohlédl na pozlacený strop a koberec pod svými botami. „Gratuluju, Archie. Narazil jsi na zlatou žílu. Jak je, Isaaku? Pořád vypadáš dost mizerně.“

„To je nervozitou družby.“

Hatfield se rozhlédl po newyorské smetánce. „Přísahám, že se na mě Hennessyho majordomus díval jako na chřestýše na pikniku.“

„Co jsi mu provedl?“

„Řekl jsem mu, že ho skalpuju, když mě za tebou nedovede. Musíme si promluvit, Isaaku.“

Bell přistoupil blíž a ztišil hlas: „Našli jste to tělo?“

Texas Walt zavrtěl hlavou. „Pátrali jsme všude. Našli jsme podpažní pouzdro, které bylo nejspíš jeho. A botu s pouzdrem na nůž. Ale tělo ne. Chlapci si myslí, že ho sežrali kojoti.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Bell.

„Ani já ne. Po těch potvorách vždycky něco zbyde, třeba jenom ruka nebo noha. Ale naši služební psi nic nevyčenichali… Už jsou to tři měsíce…“

Bell neodpověděl. Když se mu po tváři rozlil úsměv, bylo to proto, že přes místnost spatřil Marion.

„Všechno je hluboko pod sněhem…,“ pokračoval Texas Walt.

Bell stále mlčel.

„… slíbil jsem chlapcům, že se zeptám. Kdy přestaneme pátrat?“ Bell položil jednu velkou ruku na Archieho rameno a druhou na Waltovo, pohlédl oběma do očí a vyslovil to, co očekávali: „Nikdy.“

EPILOG

12. PROSINCE 1934

GARMISCH-PARTENKIRCHEN

Isaac Bell si naposledy připevnil na lyže tulení kůže a táhl své saně do příkrého svahu, který byl pokrytý navátým sněhem a kluzký ledem. Na jeho vrcholu stál Kincaidův hrad. Než se k němu dostal, zastavil se, aby pohlédl na svatozář elektrických světel ve vzdálenosti několika set metrů, která označovala kontrolní stanoviště, kde obrněné vozy německé armády hlídaly cestu k hlavní bráně.

Neviděl žádné známky, že by se vojáci schovávali před sněhem, a stoupal dál k zadní zdi hradu. Tyčící se stavba vypovídala o Kincaidově vynalézavosti. I když byl poražen, podařilo se mu zachránit tolik, aby mohl žít v luxusu. V rozích mohutných hradeb stály věže. Ve spodní části té vzdálenější se svítilo v prostorách, kde bydlely stráže a služebnictvo. V bližší věži zářilo jen jedno okno označující Kincaidovy soukromé komnaty.

Bell se zastavil v závějích za starodávnými zdmi, aby se vydýchal.

Vzal ze saní záchytný hák, rozmotal dlouhý provaz s uzly a vyhodil hák do výšky. Jeho železná ramena byla obalená gumou a potichu se zakousla do kamene. Za pomoci uzlů se vyšplhal na okraj hradby. Byla posetá skleněnými střepy. Kus jí očistil rukávem a shrnul sklo k sobě, aby potichu spadlo vně hradu. Pak se vyhoupl nahoru, vytáhl lano, spustil ho po vnitřní straně zdi a sešplhal na nádvoří. Osvětlené okno bylo v prvním patře čtyřpatrové věže.

Došel k vnějším vratům, odsunul petlice a nechal zasunutou jen jednu, aby vrata netloukla ve větru. Pak přešel nádvoří k malým dveřím v přízemí věže. Jejich zámek byl moderní, ale Van Dornovi zvědi určili výrobce a umožnili tak Bellovi nacvičit jeho otevírání, dokud to neuměl i poslepu.

Nedělal si žádné iluze, že zatčení bude snadné. Málem Charlese Kincaida dopadli před osmnácti lety, ale uklouzl jim v chaosu, který zachvátil Evropu na konci světové války. Znovu se k němu přiblížili během občanské války v Rusku, ale nestačilo to. Kincaid měl přátele na obou stranách.

Naposledy si Bell myslel, že Kincaida zahnal do kouta, v roce 1929 v Šanghaji, dokud mu neunikl jen o vlásek a přitom málem zabil Texase Walta. Bell neměl žádný důvod k domněnce, že je Ničitel o pět let později méně vynalézavý nebo nebezpečný navzdory faktu, že mu už táhne na sedmdesát. Mistři zla, varoval je Joe Van Dorn s pochmurným úsměvem, nestárnou, protože si s nikým nelámou hlavu.

Zámek se s cvaknutím otevřel. Bell strčil do dveří na naolejovaných pantech. Ticho jako v hrobce. Vklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Slabá petrolejová lampa ozařovala točité schodiště, které vedlo dolů do sklepů a kobek a nahoru do Ničitelova bytu. Jeho středem vedlo dolů silné lano sloužící jako zábradlí při výstupu po strmých a úzkých schodech. Bell se ho nedotkl. Protože se táhlo od střechy až do sklepa, každý pohyb by způsobil, že by hlučně plesklo o kámen.

Vytáhl pistoli a začal stoupat nahoru.

Zpod dveří vedoucích do Ničitelova bytu vycházelo světlo. Náhle ucítil mýdlo a obrátil se vstříc pohybu, který vytušil za sebou. Ze tmy se zjevil podsaditý muž v úboru sluhy a s pistolí v pouzdře na opasku. Bell udeřil rychlostí blesku, zarazil Němci hlaveň pistole do hrdla a omráčil ho úderem pěstí do hlavy. Rychle odtáhl muže chodbou, zkusil jedny dveře, našel je otevřené, a dovlekl ho dovnitř. Nožem uřízl šňůry ze závěsů, spoutal muži ruce a nohy a jednu smotanou šňůru použil jako roubík.

Musel si pospíšit. Toho strážce budou postrádat.

Zkontroloval chodbu před Kincaidovými dveřmi a zjistil, že je prázdná a tichá. Dveře byly těžké a klika velká. Bell se dozvěděl, že je Kincaid nezamyká, protože důvěřuje hradbám, vnějším dveřím, svým strážím a německým vojákům, kteří zatarasili cestu.

Bell přitiskl ucho ke dveřím. Slabě uslyšel hudbu. Beethovenova sonáta. Nejspíš z gramofonu, protože do těchhle hor rozhlasový signál nepronikal. Aspoň přehluší zvuk otvíraných dveří. Stiskl kliku. Nebylo zamčeno. Otevřel dveře dovnitř a vstoupil do vyhřáté a měkce osvětlené místnosti.

Mihotavý oheň v krbu, svíčky a olejové lampy ozařovaly knihovny, koberce a krásný kazetový strop. Před krbem stál ušák zády ke dveřím. Bell dveře opatrně zavřel, aby Ničitele nevaroval průvan. Tiše zůstal stát, zatímco si jeho oči zvykaly na světlo. Hudba hrála někde jinde, za dalšími dveřmi.

Isaac Bell promluvil hlasem, který naplnil pokoj.

„Charlesi Kincaide, zatýkám vás pro vraždu.“

Ničitel vyskočil z křesla.

Byl stále pevně stavěný, ale vypadal na celých svých šedesát devět let. Jak tam stál trochu nahrbený, oblečený do sametového saka od smokingu a s brýlemi na očích, bylo by snadné si ho splést s bankéřem na odpočinku nebo dokonce s univerzitním profesorem, nebýt jizev po jeho zázračném úniku z Kaskádového kaňonu. Rozdrcená lícní kost zplošťovala levou stranu jeho kdysi pohledného obličeje. Levá paže mu náhle končila těsně pod loktem. Jeho výraz odrážel jeho jizvy. Oči měl zahořklé, ústa pokřivená zklamáním. Ale pohled na Isaaka Bella jako by ho vzpružil a začal se chovat posměšně a pohrdavě.

„Nemůžete mě zatknout. Jsme v Německu.“

„Stejně stanete před soudem ve Spojených státech.“

„Ztratil jste ve stáří sluch?“ ušklíbl se Kincaid. „Dobře mě poslouchejte. Jako loajální přítel nové vlády se těším plné ochraně tohoto státu.“

Bell vytáhl z kapsy lyžařské bundy pouta. „Bylo by pro mě snazší vás zabít než přivést živého. Takže mějte na paměti, co se vám posledně stalo s nosem, když jste se mě pokusil uhodit, zatímco jsem vám nasazoval pouta. Otočte se.“

Nepřestal na Kincaida mířit pistolí a zároveň mu zacvakl jednu část pout na zdravé zápěstí a druhou pevně nad loket zmrzačené ruky. Přesvědčil se, že si ji Kincaid nemůže přetáhnout přes vyčnívající kloub.

Zvuk pout jako by Charlese Kincaida paralyzoval. Se strnulým pohledem se sklíčeným hlasem zeptal Isaaka Bella: „Jak jste tohle dokázal? Německá Geheime Staatspolizei zastavuje každého, kdo se k hradu přiblíží na třicet kilometrů.“

„Proto jsem přišel sám. Zadem.“

Kincaid zasténal, jako by se vzdal vší naděje.

Bell pohlédl svému vězni do očí. „Zaplatíte za své zločiny.“

Hudba náhle zmlkla a Bell si uvědomil, že to nebyl gramofon, ale skutečné piano. Uslyšel otevírané dveře a šustění hedvábí a do pokoje vplula Emma Comdenová v módních elastických šatech, které jako by byly přizpůsobené jejím křivkám. Stejně jako Kincaidův obličej i její odhaloval věk, ale nebyly v něm jizvy a zahořklý vztek, který poznamenal jeho. Její vrásky na čele a v koutcích očí vznikly od úsměvů a smíchu. Ale toho večera byly její tmavé oči vážné.

„Vítám vás, Isaaku. Vždycky jsem věděla, že vás ještě jednoho dne uvidíme.“

Bellovi vyrazila dech. Dříve se mu Líbila, ještě než přišel na to, že je Ničitelovým komplicem. Bylo nemožné oddělit špehování pro Kincaida od lidí, které zabil. Řekl chladně: „Emmo, naštěstí pro vás mám místo jen pro jednoho, jinak bych vás vzal s sebou také.“

„Klid, Isaaku,“ opáčila. „Potrestáte mě tím, že mi ho odvedete. A budu pykat za své zločiny způsobem, jaký jen vy dokážete pochopit.“

„Co tím chcete říct?“

„Stejně jako vy milujete Marion, já miluji jeho… Smím se rozloučit?“ Bell ustoupil dozadu.

Postavila se na špičky, aby mohla Kincaida políbit na znetvořenou tvář. Přitom přisunula ke Kincaidově ruce v poutech malou kapesní pistoli.

Bell řekl: „Emmo, zastřelím vás oba, jestli mu dáte tu zbraň. Zahoďte ji!“

Strnula. Ale místo aby pistoli upustila nebo ji namířila na něho, stiskla spoušť. Výstřel ztlumilo Kincaidovo tělo. Svalil se ztěžka na zem a zůstal ležet na zádech.

„Emmo!“ vypravil ze sebe. „Co to děláš, k čertu?“

„Nesnesla bych pomyšlení, že umíráš ve vězení nebo tě popravují na elektrickém křesle.“

„Jak jsi mě mohla zradit?“

Emma Comdenová se snažila říct víc, a když nemohla, obrátila se prosebně k Isaaku Bellovi.

„Ona vás nezradila,“ odpověděl Bell sklíčeně. „Dala vám dar, který si nezasloužíte.“

Kincaidovy oči se zavřely. Zemřel s šepotem na rtech.

„Co říkal?“ zeptal se Bell.

„Řekl: ‚Zasloužím si všechno, co chci‘. To bylo jeho nejhorší krédo a největší síla.“

„Stejně půjde se mnou.“

„Van Dornovi muži se nikdy nevzdávají, dokud nedostanou svého člověka, že?“ zeptala se hořce. „Živého či mrtvého.“

„Nikdy.“

Emma klesla na kolena a rozvzlykala se nad Kincaidovým tělem. Bell se neubránil dojetí. Zeptal se: „Budete tady v pořádku?“

„Přežiji to,“ odpověděla. „Jako všechno.“

Emma Comdenová se vrátila k pianu a začala hrát smutný, pomalý ragtime. Když si Bell klekl, aby si hodil Kincaidovo tělo přes rameno, poznal, že to je melancholická improvizace na píseň, kterou hrála kdysi dávno na oaklandském nádraží, „Pickles and Peppers“ od Adaline Shepherdové.

Bell snesl Ničitelovu mrtvolu po schodech dolů a dveřmi ve věži ven do sněhu. Na druhé straně nádvoří otevřel jedinou zbývající petlici a proklouzl masivní bránou a podél hradeb na místo, kde nechal saně. Připoutal tělo na plátěná nosítka, připnul si lyže a zamířil dolů z hory.

Byla to o něco snazší cesta než dlouhá, vyčerpávající pouť přes údolí, pět kilometrů strmých, ale nekonečných svahů. A přestože sníh padal ještě hustěji než předtím, orientace byla cestou z kopce snadná. Hans ho upozornil, že svah se na posledním kilometru k vesnici náhle ostře sklání, ale jak byl unavený a podlamovaly se mu nohy, upadl. Vstal, narovnal saně a dostal se dost blízko, aby viděl světla železniční stanice, než upadl znovu. Zase se postavil na lyže, urazil posledních dvě stě metrů bez nehody a zastavil za kolnou kousek od stanice.

„Halt!“

Ze dveří ho sledoval nějaký muž. Bell poznal nepromokavý kabát a vysokou čepici se štítkem Geheime Staatspolizei. „Vypadáš, jako bys vyskočil z vaudevillu.“

„Beru to jako kompliment,“ opáčil Archie Abbott. „A vezmu našeho přítele do zavazadlového vozu.“ Přivezl z kolny dřevěnou rakev. „Musíme si dělat starosti, aby měl dost vzduchu?“

„Ne.“

Zvedli Kincaida, stále zabaleného v pytli, do rakve a přišroubovali víko. „Vlak jede načas?“

„Chce to víc než vánici, aby německá železnice nabrala zpoždění. Máš lístek? Uvidíme se na hranicích.“

Když vjel vlak do stanice, rotační pluh před lokomotivou zvedal oblaka sněhu třpytícího se ve světle reflektoru. Bell nastoupil a ukázal jízdenku.

Teprve když se vděčně usadil na plyšovém sedadle v teplém oddíle první třídy, uvědomil si, jak je vymrzlý a vyčerpaný a jak moc ho všechno bolí.

Vychutnával si však silný pocit radosti a uspokojení. Ničitel skončil, zaplatil za své zločiny. Charles Kincaid už nebude zabíjet. Bell se zeptal sám sebe, zda byla Emma Comdenová dostatečně potrestána za to, že špehovala Osgooda Hennessyho. Nenechal ji vyváznout bez trestu? Odpověď zněla ne. Nikdy nebude volná, dokud neunikne z vězení svého srdce. A to, jak Isaac Bell věděl lépe než většina mužů, se nikdy nestane.

Hodinu nato vlak zpomalil v Mittenwaldu. Průvodčí prošli vlakem a hlasitě upozorňovali cestující, aby si připravili dokumenty ke kontrole.

„Přijel jsem si zalyžovat,“ odpověděl Bell na dotaz pohraničníka.

„Co je to ‚zavazadlo‘ v zavazadlovém voze?“

„Můj starý přítel narazil do stromu. Byl jsem požádán, abych doprovodil jeho tělo domů.“

„Ukažte mi ho!“

Vojáci ozbrojení puškami Karabiner 98b se postavili do pozoru v chodbičce a následovali Bella v těsném závěsu, když doprovázel pohraničníka do zavazadlového vozu. Archie Abbott seděl na rakvi. Kouřil cigaretu Sturm, což byl drobný detail, který Bell obdivoval, protože značku Sturm vlastnila nacistická strana.

Abbott se kvůli pohraničníkovi neobtěžoval vstát. Chladný pohled šedých očí, obličej změněný v masku opovržení. „Ten mrtvý byl přítel Říše,“ vyštěkl bezchybnou, úsečnou němčinou.

Pohraničník srazil podpatky, vrátil Bellovi doklady a odehnal vojáky. Bell zůstal v zavazadlovém voze. O půldruhou hodinu později vystoupili v Innsbrucku. Rakouští zřízenci naložili rakev do pohřebního vozu čekajícího na nástupišti, doprovázeného limuzínou z ambasády. Na obou vozidlech vlály americké vlaječky.

Asistent chargé ďaffaires si potřásl s Bellem rukou. „Jeho excelence velvyslanec se omlouvá, že vás nemohl přivítat osobně. Špatně se mu v poslední době chodí. Stará zranění z fotbalu, víte.“

„A půl tuny špeku,“ zamumlal Abbott. Prezident Franklin Delano Roosevelt, potýkající se s hospodářskou krizí, otupil tesáky reakčních novin Prestona Whitewaye tím, že jmenoval Marionina starého šéfa rakouským velvyslancem.

Bell položil ruku na rakev. „Povězte velvyslanci Whitewayovi, že si Van Dornova detektivní agentura váží jeho pomoci, a vyřiďte mu mé osobní díky… Počkejte chvilku!“

Bell vytáhl z vnitřní kapsy bundy nálepku se jménem adresáta, olízl ji a nalepil na rakev. Stálo na ní:

VAN DORNOVA DETEKTIVNÍ AGENTURA

CHICAGO

ADRESÁTI: ALOYSIUS CLARKE, WALLY SISLEY,

MACK FULTON

***

BYLO SYCHRAVÉ, chladné ráno v Paříži, když Isaac Bell vystoupil z vlaku na nádraží Gare de TEst. Jak mával na taxi, zarazil se, aby si s obdivem prohlédl modročerný elegantní vůz Bugatti typ 41 Royale. Toto údajně nejdražší auto na světě bylo nepochybně stejně ladné jako majestátní.

Bugatti doklouzalo potichu k chodníku před Bella. Z otevřené kabiny vyskočil šofér v uniformě.

„Bonjour, Monsieur Bell.“

„Bonjour,“ řekl Bell. Co teď? přemýšlel při tom a litoval, že si nechal německou automatickou pistoli v tašce.

Šofér otevřel dveře do luxusní kabiny pro cestující.

Marion Morganová poplácala na sedadlo vedle sebe. „Napadlo mě, že by ses rád projel.“

Bell nasedl a vřele ji políbil.

„Jak to šlo?“ zeptala se.

„Je to vyřízené,“ odpověděl. „Touhle dobou už ho má Joe Van Dorn na palubě parníku ve Středozemním moři. Za dva týdny bude jeho tělo ve Státech.“

„Gratuluji,“ řekla Marion. Věděla, že jí všechno poví, až bude připravený. „Jsem tak ráda, že tě vidím.“

Bell řekl: „A já jsem šťastný, že vidím tebe. Ale neměla jsi kvůli mně vstávat tak časně.“

„No, ještě jsem úplně nevstala.“ Rozhalila si horní část kabátu, aby viděl červenou hedvábnou noční košili. „Říkala jsem si, že by sis dal snídani.“

Auto se rychle zařadilo do provozu. Bell vzal Marion za ruku. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoliv.“ Položila si jeho ruku na tvář. „Kde jsi sehnala tuhle královskou bugatku?“

„Aha, tohle. Včera večer jsem si dávala v hotelu skleničku před spaním a jeden moc milý Francouz se mě snažil sbalit. Slovo dalo slovo a on trval na tom, abychom to auto používali během našeho pobytu v Paříži.“

Isaac Bell pohlédl na ženu, kterou miloval už skoro třicet let. „Moc milý Francouz není právě fráze, která by mohla uklidnit manžela. Proč myslíš, že byl ten starý gentleman tak štědrý?“

„On není starý. Vlastně je o dost mladší než ty. I když stěží v tak dobré kondici, musím dodat.“

„To rád slyším. Ale pořád bych rád věděl, čím jsi ho tak okouzlila, že ti dal to auto.“

„Je to beznadějný romantik. Ten drahoušek měl opravdu slzy v očích, když jsem mu řekla, že s ním nikam nepůjdu.“

Isaac Bell přikývl. Počkal, až bude zase moci důvěřovat svému hlasu. „Samozřejmě. Řekla jsi mu: ‚Mé srdce už promluvilo‘.“

Marion ho políbila na rty. „Neleskne se ti náhodou v oku slza?“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai