Pobřeží kostlivců

Clive Cussler Jack Du Brul

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Rok 1896:Čtyři Angličané prchají před smrtí napříč krutou poušti Kalahari. Nesou uloupený poklad ve formě neopracovaných diamantů. Angličany však pronásleduje kmen divokých afrických domorodců. Zlodějům se podaří dosáhnout čekající lodi HMS Rove, avšak jen aby vzápětí spolu i se svými pronásledovateli zahynuli v bouři, která je všechny pohřbí tunami písku…Současnost:Juan Cabrillo s posádkou maskované válečné lodi Oregon stačil sotva uniknout smrti během mise na řece Kongo, když zachytí nouzové volání o pomoc z bezbranného člunu, který se ocitl nedaleko afrického pobřeží pod palbou. Cabrillo nezůstane nečinný a zachrání napadenou loď, spolu s půvabnou Sloane Macintyreovou. Ta pátrá po potopené Rove, její průzkum však vyvolá nechtěnou – a smrtící – pozornost neznámých sil. Co však Cabrilla nejvíce překvapuje, je historka jakéhosi bláznivého rybáře, který tvrdí, že ho na volném moři ve stejné oblasti napadli obrovští kovoví hadi.Aktivity, které začínají honem na hady, donutí Cabrilla, aby se postavil silám daleko nebezpečnějším – šílenému nepříteli, jehož skupina následovníků plánuje uvolnit samy devastující přírodní síly proti všem protivníkům…

Clive Cussler

Pobřeží kostlivců

1

Poušť Kalahari 1896

NIKDY JIM NEMĚL NAKAZOVAT, aby s sebou netahali zbraně. Toto rozhodnutí je teď bude stát život. Měli ale skutečně na vybranou? Když zchroml poslední soumar, museli se o zbývající náklad podělit, což znamenalo nechat nějaké vybavení na místě. To se samozřejmě netýkalo lahví s vodou, které dosud neslo zvíře, ani pytlíků se surovými drahokamy. Museli se tedy zbavit stanů, matrací, patnácti kilogramů potravin a pušek Martini-Henry, kterými byl vyzbrojen každý z pěti mužů, včetně nábojů. Avšak i s touto redukcí zátěže byla zbývající zvířata značně přetížená a vzhledem ke slunci, jež právě vycházelo k celodennímu nelítostnému útoku na poušť, nikdo nečekal, že by jejich koně vydrželi až do večera.

H. A. Ryder byl dost chytrý na to, že neměl souhlasit s vedením celé skupiny napříč Kalahari. Byl protřelým africkým cestovatelem, který opustil upadající farmu v Sussexu během opojných časů Kimberleyské horečky v naději, že se na místních diamantových polích stane milionářem. Když v roce 1868 přijel na místo, byl celý Colesberg Kopje (později přejmenovaný na Kimberley), pahorek, kde byly nalezeny první diamanty, rozparcelován, stejně jako pozemky v jeho okolí do vzdálenosti několika kilometrů. Ryder se nakonec začal živit dodávkami masa pro armádu dělníků.

Se dvěma nákladními vozy a několika sty pytlů soli na konzervování masa ulovených zvířat se spolu se dvěma domorodými lovci potuloval po více než tisícovce čtverečných kilometrů. Byl to poněkud osamělý život, ale Ryder si ho oblíbil, stejně jako si zamiloval tuto zemi s úchvatnými západy slunce, hustými lesy, potoky s tak čistou vodou, že připomínaly sklo, a horizonty tak vzdálenými, že se zdály nedosažitelné. Naučil se jazykům několika kmenů, jako například Matabele či Masona, a dokonce i řeči divokého válečnického kmene Herero. Časem začal rozumět i některým zvláštním mlasknutím či písknutím, která používali ke komunikaci pouštní Křováci.

Vzal práci průvodce po safari, takže díky němu si bohatí Angličané a Američané mohli zdobit stěny svých domovů trofejemi. Navíc věnoval nějaký čas tomu, že vyhledával nejvhodnější trasy pro telegrafické dráty v celé jižní třetině kontinentu. Zúčastnil se tuctu šarvátek a zabil zhruba desetkrát častěji než průměrný muž. Znal Afričany a rozuměl jim a ještě lépe byl obeznámen s divočinou země. Dobře tedy věděl, že nikdy neměl přijmout vedení několika dalších mužů při jejich horečném útěku z Bečuánska přes rozsáhlou poušť Kalahari. Bylo tu však obrovské lákadlo dobrého výdělku, toto volání Sirén po okamžitém bohatství, kterému podlehl vlastně již ve chvíli, kdy se na tento kontinent poprvé vydal.

Kdyby to náhodou dokázali, kdyby je necitelná poušť nepozřela, pak by H. A. Ryder získal takový majetek, o jakém vždy snil.

„Myslíte si, že jsou stále za námi, H. A.?“

Ryder zamžoural do vycházejícího slunce, takže mu oči málem zmizely v ošlehaném obličeji. Na vzdáleném obzoru nebylo vidět nic, s výjimkou tetelících se vrstev horkého vzduchu, jež se tvořily a zase mizely jako dým. Mezi skupinkou mužů a žhavým sluncem pochodovaly duny bělostného písku – neustále se přemisťující vlny podobné rostoucímu příboji při hurikánu. Spolu se sluncem přišel i vítr, který z vrcholků dun strhával jemný písek, jenž se poté jako hustá oblaka hnal pouští.

„Jo, chlapče, to teda určitě jsou,“ odpověděl, aniž by pohlédl na muže vedle sebe.

„Jak si můžete být tak jistý?“

H. A. se konečně otočil ke svému společníkovi Jonu Varleyemu. „Ti by nás pronásledovali až k bránám pekelným za to, co jsme jim provedli.“

Jistota v chraplavém hlasu H. A. způsobila, že Varley pod opálením zbledl. Podobně jako Ryder byli i další čtyři členové skupiny rození Angličané, kteří do Afriky přišli za vidinou bohatství, i když žádný z nich nebyl tak ostřílený jako jejich vůdce.

„Radši bychom se měli hnout,“ prohlásil Ryder. Dosud cestovali v relativním nočním chladu. „Než se slunce pořádně vyšplhá na oblohu, urazíme ještě pár kilometrů.“

„Já myslím, že bychom se měli utábořit přímo tady,“ pronesl Peter Smythe, nejméně zkušený člen skupiny, který byl na tom z nich nejhůře. Své domýšlivé chování ztratil krátce poté, co vstoupili do písečného moře, a nyní se šoural jako stařec. V koutcích očí a úst se mu vytvořily bělavé krusty a jeho kdysi jasné modré oči potemněly.

Ryder pohlédl na Petera a okamžitě na něm rozpoznal varovné příznaky. Od chvíle, kdy si před deseti dny u studně s poloslanou vodou naplnili lahve a kanystry, sdíleli všichni stejné dávky vody, ale Smytheovo tělo nejspíš vyžadovalo větší denní příděl. Přitom to nebyla otázka vůle; ten mládenec prostě k přežití potřeboval víc pít. H. A. věděl na mililitr přesně, kolik vody jim zbývá, a pokud brzy nenarazí na další zdroj, Smythe bude první, kdo umře.

Myšlenka, že by mu mohl přiznat větší denní dávku, ho nikdy ani ve snu nenapadla. „Jdeme dál.“

Zahleděl se před sebe směrem na západ a uviděl zrcadlový obraz krajiny, kterou již překonali. Za každou písečnou dunou následovala další duna a tak to pokračovalo dál a dál. Obloha již změnila barvu do bronzova, to jak se světlo odráželo od nekonečné pouště. Ryder zkontroloval svého koně. Zvíře viditelně trpělo, za což pociťoval lítost i vinu – podstatně větší než za stav Smythea. Mladý Smythe se totiž rozhodl svobodně sám, zatímco koni nezbývalo, než ho dopravit na opačnou stranu kruté krajiny. Zavíracím nožem vypáčil koni z kopyta kámen a upravil mu sedlovou deku v místech, kde jeho kůži začínala dřít sedlová brašna.

Srst, jež bývala čistá a lesklá, byla nyní mdlá a visela v záhybech tam, kde ještě donedávna bylo svalstvo.

Poplácal koně po krku a do ucha mu zašeptal pár konejšivých slov. Nebylo možné, aby se kdokoliv z nich svezl na koni. Zvířata trpěla již nyní pod podstatně menším nákladem. Vzal do ruky otěže a vyrazil. Pokaždé když Ryder sváděl koně z nějaké duny, bořil se botami do písku až nad svršky. Pod podrážkami s šustěním sklouzával písek a neustále připomínal, že je připraven dvojici pohřbít, jakmile někdo z nich šlápne jen kousek vedle. H. A. se neohlížel. Jeho muži měli na vybranou: buď ho budou následovat, nebo na místě zemřou.

Pochodovali asi hodinu, zatímco nemilosrdné slunce pokračovalo ve své nekonečné pouti po bezmračné obloze. Našel si hladký oblázek a strčil ho mezi zuby a jazyk. Snažil se oklamat sám sebe, že vlastně není dehydrovaný. Když se zastavil, aby si vytřel vnitřek velkého klobouku s ohrnutými okraji, žhavé paprsky mu v okamžiku vypálily rudou skvrnu na temeni hlavy. Původně hodlal pokračovat ještě asi hodinu, ale slyšel, jak muži za ním bojují. Ještě nenastala chvíle, kdy by začal uvažovat o tom, že je opustí, takže je zavedl do závětří jedné zvlášť velké duny a začal zde z koňských dek připravovat ochranu před sluncem. Muži se zhroutili na zem, těžce oddechovali a jen ho sledovali, jak buduje skrovný tábor.

H. A. zkontroloval Petera Smythea. Rty mladého muže byly samý puchýř, unikala z nich čirá tekutina. Jeho lícní oblouky byly spálené, jako by po nich přejela žehlička právě sundaná ze žhavého uhlí. Ryder mu připomenul, aby si jenom povolil tkaničky u bot. Nohy měli všichni natolik oteklé, že kdyby si zuli boty, už by je nikdy neobuli. Pozorovali ho s netrpělivým očekáváním, kdy konečně vezme ze sedlových brašen dvě nádoby s vodou. Když je otevřel, jeden kůň okamžitě zavětřil vodu a začal rzát. Ostatní se natlačili co nejblíž a jeho vlastní se mu opřel hlavou o rameno.

Opatrně, aby ani kapka nepřišla nazmar, nalil Ryder dávku vody do misky a přidržel ji koni u huby. Ten ji hlasitě chlemtal a vzápětí se ozvalo škroukání z koňského žaludku, jak se tam poprvé po třech dnech objevila voda. Nalil mu ještě trochu a nechal koně vychutnat tu rozkoš. Pak to samé provedl s ostatními, i když sám umíral žízní a hněvivé pohledy společníků také o něčem svědčily.

„Když zemřou oni, zemřete i vy,“ bylo jediné, co jim musel připomenout, a všichni věděli, že má pravdu.

Jakmile každý kůň vypil svůj litr vody, dal se přemluvit i k pozření dávky ovsa z pytle, jejž nesl jeden z nich. H. A. jim spoutal přední nohy a teprve pak poslal kolem misku s vodou pro lidi. Zde byl dokonce ještě přísnější s odměřováním dávek. Každý se směl napít jen jednou a už Ryder vracel polní láhev do sedlové brašny. Nikdo neprotestoval. H. A. byl totiž jediný z nich, kdo překonal tuto nehostinnou pustinu, a proto se k němu obrátili se žádostí, zda by je nepřevedl.

Stín pod koňskými houněmi byl tragicky malý, zvláště při porovnání se žhnoucím sporákem jménem Kalahari, jedním z nejteplejších a nejsušších míst na Zemi, oblastí, kde zaprší jen jednou v roce, nebo celou řadu let vůbec ne. Zatímco slunce bušilo do země svou ohnivou pěstí, muži se nacházeli v ospalé letargii a pohnuli se, teprve až když se posunul stín a kruté sluneční paprsky začaly dopadat na odhalenou ruku či nohu. I vleže je pronásledovala všudypřítomná žízeň a bolest, ale i tady je neopouštěla hrabivost, která je motivovala a ponoukala, aby se stali ještě bohatšími, víc než si kdo dokáže představit.

Když slunce dosáhlo zenitu, jako by ještě nabralo síly. Dýchání se změnilo v souboj mezi potřebou kyslíku na jedné straně a snahou nevpustit do organismu žádné teplo navíc na straně druhé. Každý povrchní výdech z nich odsával vlhko a ponechával jejich plíce jako v ohni.

A přece vedro narůstalo a jako fyzická síla drtilo muže a tlačilo je k zemi. Ryder si nevzpomínal, že by to bylo tak strašné i tehdy, když před několika lety šel přes poušť poprvé. Vypadalo to skoro, jako by slunce spadlo z oblohy a nyní leželo na zemi, rozhněvané a zuřící, že se mu vzpírají obyčejní smrtelníci. Stačilo to, aby se člověk dokázal zbláznit, ale přesto všichni nakonec přetrpěli dlouhé odpoledne, strávené v modlitbách, aby už den skončil.

Stejně rychle, jak horko přes den narůstalo, po západu slunce teplota opět klesala. Rozžhavený kotouč se sklonil k západnímu obzoru a obarvil písečné duny zlatou, purpurovou a růžovou stuhou. Muži zvolna vylézali zpod přístřešku a ze špinavých šatů si smetali prach. Ryder vystoupil na dunu, pod níž nalezli ten den úkryt, a skládacím mosazným teleskopem pátral v oblasti za nimi po známkách přítomnosti pronásledovatelů. Jediné, co viděl, byly stále se přemisťující duny písku. Jejich vlastní stopy sice díky neustálému vánku zcela zmizely, to ho však neuklidňovalo. Lidé, kteří je pronásledovali, patřili mezi nejlepší stopaře na světě. Ti je najdou i uprostřed beztvarého písečného moře stejně snadno, jako by jim Ryder zanechal stopu lemovanou kamennými milníky.

Nevěděl pouze, o kolik pronásledovatelé zkrátili během dne svou ztrátu, jelikož jejich schopnosti odolávat slunci a horku byly téměř nadlidské. H. A. odhadoval, že když vstupovali do pouště, měli zhruba pětidenní náskok. Domníval se, že nyní se snížil maximálně na jeden den. Zítra touhle dobou se zkrátí na dvanáct hodin. A potom? Následujícího dne zaplatí za to, že nechali své zbraně na místě, kde soumar začal kulhat.

Jejich jedinou nadějí bylo nalézt dnes v noci dostatek vody k napojení koní, aby na ně mohli opět nasednout a jet.

Nezůstávalo dost drahocenné vody pro koně a i dávky mužů byly poloviční ve srovnání s tím, co jim bylo dopřáno těsně po svítání. Pro Rydera to bylo stejné jako sypat sůl do rány. Teplý čůrek jako by se okamžitě vsakoval do jazyka, místo aby uhasil žízeň, která se nyní už projevovala jako hlodavá bolest žaludku. Přesto se přinutil sníst něco sušeného hovězího.

Když se rozhlédl po vyprahlých tvářích kolem sebe, H. A. věděl, že dnešní noční pochod bude mučení. Peter Smythe dokonce ani teď nevydržel stát rovně a vrávoral. Jon Varley na tom nebyl o mnoho líp. Pouze bratři Tim a Tom Watermenovi se zdáli být celkem v pořádku, ti však byli v Africe delší dobu než Smythe nebo Varley. Celých deset let totiž pracovali jako zemědělští dělníci na velkém dobytčím ranči Cape a jejich organismus se dokázal na kruté africké slunce přece jen poněkud aklimatizovat.

H. A. si rukama pročísl mohutné císařské licousy a z hrubých prošedivělých vlasů si vyčesal písek. Když se sehnul, aby si zavázal tkaničky, cítil se na dvojnásobek svých padesáti let. Záda i nohy ho silně bolely, a když se opět narovnal, zapraskala mu páteř.

„Tak je to, chlapci. Máte mé slovo, že dneska v noci se dosyta napijeme,“ pravil, aby pozvedl jejich upadající morálku.

„Ale čeho? Písku?“ zažertoval Tim Watermen, spíše jen aby ukázal, že je toho ještě schopný.

„Křováci, kteří si říkají Saňové, žili v téhle poušti tisíc let, možná i déle. Říká se o nich, že ucítí vodu na sto padesát kilometrů, a není to tak docela přehnané tvrzení. Když jsem před dvaceti lety šel poprvé přes Kalahari, měl jsem průvodce z tohoto kmene. Ten malý darebák dokázal najít vodu i tam, kde já bych ji určitě nehledal. Získávali ji z rostlin, když byla ráno mlha, a pili z bachoru zvířat, která ulovili svými otrávenými šípy.“

„Co je to bachor?“ otázal se Varley.

Ryder si vyměnil pohled s bratry Watermenovými, jako by chtěl říct, že něco takového snad musí každý znát. „To je první žaludek takových zvířat, jako jsou krávy nebo antilopy. Tady se poprvé přežvýká. Tekutina tu sestává z největší části z vody a ze šťávy rostlin.“

„Docela bych si teď něco takového dal,“ zamumlal Peter Smythe s obtížemi. V koutku popraskaných úst se mu objevila krůpěj krve barvy klaretu, Olíznul si ji, dřív než mohla ukápnout na zem.

„Avšak největším darem Sanů je jejich schopnost vypátrat vodu pohřbenou pod tunami písku na dně řek, celé generace již neexistujících.“

„Dokážete nalézt vodu jako oni?“ chtěl vědět Jon Varley.

„Pátrám už pátý den v každém bývalém řečišti, které jsme překročili,“ prohlásil H. A.

Muži se zatvářili překvapeně. Nikdo z nich si ani neuvědomil, že by někdy přecházeli vyschlé řečiště. Poušť byla pro ně jednotvárná a prázdná. Skutečnost, že H. A. ví o každém vádí, je potěšila a utvrdila ve víře, že je z této noční můry dostane.

Ryder pokračoval. Jedno to místo předevčírem vypadalo dost slibně, ale nemohl jsem si být jistý a nemáme dost času, abych mohl riskovat. Odhaduju, že jsme tak dva tři dny od pobřeží, což znamená, že tato část pouště dostává určitou vlhkost od oceánu a další část vody sem přinesou bouře. Najdu nám vodu, mládenci, jen se nebojte. Můžete si být jistí.“

To bylo nejvíc, kolik toho H. A. namluvil od chvíle, kdy jim nařídil odložit zbraně. Také tím dosáhl požadovaného účinku. Watermenovi bratři se křenili, Jon Varley se narovnal v ramenou a dokonce i Smythe přestal vrávorat.

Když se poslední paprsky slunce utopily ve vzdáleném Atlantiku, začal se za jejich zády šplhat na oblohu chladný měsíc a vzápětí bylo celé nebe poseté myriádami hvězd, na jejichž spočítání by nestačilo ani tisíc lidských životů. Poušť byla tichá jako chrám, rušilo je pouze šustění písku pod podrážkami bot a kopyty koní, či občasné zavrzání koženého sedla. Postupovali stálým pravidelným tempem. H. A. si dobře uvědomoval, že jsou zesláblí, ale stejně tak nezapomínal ani na hordy pronásledovatelů.

První zastávku vyhlásil o půlnoci. Tou dobou se už lehce změnil charakter pouště. I když se většinou i nadále brodili po kotníky sypkým pískem, občas se v údolích objevily ostrůvky kamení. H. A. zahlédl řadu bývalých studní v několika bahnitých místech, kde se antilopy hrabáním pokoušely dostat k podzemní vodě. Nikde nebyly patrné známky, že by je kdy využívali také lidé, takže usoudil, že již dávno vyschly. Ostatním mužům se o svém nálezu nezmínil, ale podpořil si tak sebedůvěru. Už nepochyboval, že opravdu nalezne funkční studnu.

Povolil svým lidem dvojitý příděl vody, jelikož teď už si byl jistý, že dokáže naplnit polní lahve a napojit koně ještě před východem slunce. A kdyby se mu to nepovedlo, ani pak nemělo smysl vodou šetřit, protože poušť by je nejpozději zítra stejně dostala. Ryder přenechal polovinu vlastního přídělu svému koni, i když ostatní lačně vypili všechnu tekutinu sami, aniž by se starali o své soumary.

Měsíc krátce zakryl mrak, asi půl hodiny poté, co znovu vyrazili na pochod. Když zase odplul, posunující se osvětlení vytvořilo na povrchu pouště cosi, co přilákalo Ryderovu pozornost. I když podle kompasu a hvězd postupovali dosud stále západním směrem, nikdo ze skupiny nepronesl ani slovo, když náhle zabočil k severu.

Kráčel před ostatními a uvědomoval si vločkovitou půdu, která mu vrzala pod botami, a když došel na správné místo, spustil se na kolena.

Byla to pouhá prohlubenina v jinak plochém údolí, jež měla necelý metr v průměru. Rozhlédl se a spokojeně se usmál, když objevil rozbité skořápky vajec. Jedno vejce bylo vcelku a téměř netknuté, až na dlouhou prasklinu, jež probíhala jako trhlina po jinak hladkém povrchu. Skořápka byla asi jako pěst veliká a ve své špici provrtaná úhlednou dírkou. Jako zátka sloužila směs sena a přírodní gumy. Šlo o jeden z největších pokladů Sanů, jelikož s výjimkou těchto pštrosích vajec neměli jinou možnost, jak vodu přenášet. Ta skořápka se zjevně rozbila při čerpání vody a docela bezpečně ukazovala prstem na skupinu Křováků, která využívala tento zdroj vody nejpozději minulý týden.

H. A. téměř cítil, jak se na něj z pradávných říčních břehů dívají jejich malí duchové, oblečení pouze do koruny z rákosí a opasků z nevydělaných kůží, ověnčených pouzdry na pštrosí vejce a toulci s otrávenými šípy k lovu.

„Co jste našel, H. A.?“ otázal se Jon Varley a trochu váhavě poklekl do špíny po boku svého průvodce. Jeho druhdy lesklé havraní vlasy zplihly až k ramenům, avšak oči si jakýmsi způsobem stále zachovávaly pirátský lesk. Byly to oči zoufale odhodlaného snílka, muže, kterému se zdá o rychle získaném jmění, za něž je ochoten riskovat i život.

„Vodu, pane Varley.“ I přes dvacetiletý věkový rozdíl se H. A. snažil mluvit se všemi klienty uctivě.

„Cože? Jak? Já tu nic nevidím.“

Bratři Watermenovi se posadili na nedaleký balvan. Peter Smythe se jim složil prakticky k nohám. Tim mu pomohl se posunout tak, aby se zády opíral o kameny uhlazené vodou. Hlava se mu svezla na útlý hrudník a měl nepřirozeně slabý dech.

„Je tady v podzemí, říkal jsem vám to.“

„Jak ji odtamtud dostaneme?“

„Budeme kopat.“

Bez dalšího slova začali oba muži odhrnovat půdu, kterou Křováci použili k ucpání otvoru v zemi, aby zabránili jeho vyschnutí. Ruce H. A. byly široké a tak mozolnaté, že je mohl používat jako lopaty, kterými nabíral drolivou zem bez ohledu na přítomnost ostrých úlomků křemene. Varley měl ruce hazardního hráče, hladké a kdysi i dobře ošetřované, ale nyní jimi ryl v zemi stejně jako vůdce výpravy. Drtivá žízeň mu dovolovala zapomenout na ranky a odřeniny i na krev, jež mu odkapávala z prstů.

Vyhrabali šedesát centimetrů země, ale voda stále nikde. Museli rozšířit jámu, jelikož byli mnohem mohutnější než křováčtí bojovníci, kteří tuto studnu vykopali. Až z hloubky jednoho metru H. A. vytáhl hrst hlíny, a když ji odhodil stranou, zůstala mu na dlaních vrstvička bláta. Prsty ho sloupl a udělal z něj kuličku. Když ji stiskl, vyronila se kapka vody, chvějící se v měsíčním světle.

Varley hlasitě zavýskl a dokonce i H. A. si dovolil dost neobvyklý směv.

Zdvojnásobili své úsilí a vyhazovali bahno z jámy s ještě větší vervou. Ryder musel dokonce Varleye zarazit. Když došel k přesvědčení, že jsou dost hluboko, položil mu ruku na rameno.

„Teď počkáme.“

Ostatní muži se shromáždili na okraji jámy a v tichém očekávání pozorovali, jak se tmavé dno výkopu náhle projasnilo. Příčinou byl odraz měsíčního světla od hladiny vody, jež sem prosakovala z okolních vodonosných vrstev. H. A. použil kus látky utržený z vlastní košile jako filtr a ponořil polní láhev do kalné vody. Trvalo několik minut, než se láhev zpola naplnila. Peter zasténal, když slyšel šplíchání, jak H. A. zvedl láhev.

„Tady máš, chlapče,“ řekl Ryder a podal mu polní láhev. Peter po ní lačně sáhl, ale Ryder ji nepustil z ruky. „Pomalu, hochu. Pij jenom zvolna.“

Smythe však byl příliš omámený, než aby této rady poslechl. Takže první mohutné loknutí mu vyvolalo záchvat kašle a celý drahocenný doušek vody se ocitl na zemi. Když se vzpamatoval, zatvářil se provinile a bezmocně a tentokrát zkusmo opatrně usrkl. Trvalo celkem čtyři hodiny, než se podařilo získat dostatek vody pro muže, kteří pak konečně dokázali pozřít své první jídlo po několika dnech.

Když nad východním horizontem začalo vycházet slunce, H. A. stále ještě napájel koně. Musel být opatrný, aby se nenadmuli nebo nedostali křeče, takže je krmil jen střídmě, ale jejich velké žaludky přijímaly potravu s vděčným mručením. Poprvé po několika dnech se zvířata dokonce vymočila.

„H. A.!“ Tim Watermen přešel na protější břeh vádí, aby si tam v soukromí ulevil. Teď tam stál, ostrá silueta proti svítání, divoce mával kloboukem a ukazoval proti vycházejícímu slunci.

Ryder vytáhl ze sedlové brašny teleskop, opustil koně a vyrazil na vrcholek duny jako posedlý. Strčil do Watermena, až se oba svalili do prachu.

Ještě než mohl Tím začít protestovat, přitiskl mu Ryder dlaň na ústa a sykl mu do ucha: „Buď zticha. Zvuk cestuje na poušti velice daleko.“

H. A. vleže vytáhl teleskop a přiložil ho k oku.

Podívejme, jak přicházejí, pomyslel si. Bože, jak jsou skvělí.

Těchto pět mužů svedla dohromady hluboká nenávist Petera Smythe vůči jeho otci, člověku nahánějícímu hrůzu, který tvrdil, že se mu zjevil archanděl Gabriel. Ten anděl mu pravil, aby prodal všechen svůj majetek a odjel do Afriky šířit Slovo boží mezi divochy. Zatímco tento člověk před Gabrielovým zjevením nebyl nijak nábožensky založený, nyní se oddal bibli s takovou intenzitou, že ho Londýnská misionářská společnost chtěla dokonce odmítnout, ježto ho považovala za fanatika. Nakonec ho však akceptovala, i když hlavně proto, aby ho dostala ze svých kanceláří pryč a zbavila se ho. Poslali ho, spolu s nevraživou manželkou a synem, do Bečuánska, kde měl nahradit duchovního, který zemřel na malárii.

Daleko od zmírňujícího vlivu Společnosti, v malé misii uprostřed kmene Herero, se ze Smythea stal náboženský tyran, jenž stvořil pomstychtivého Boha, který požadoval plné sebeobětování a těžkou kajícnost i za ty nejmenší prohřešky. Peterovi se brzy přestaly líbit výprasky holí za to, že poslední slova modlitby jen zamumlal, nebo odepření večeře, když nedokázal odrecitovat určený žalm nebo přikázání.

V době, kdy jeho rodina dorazila na místo, se král Hererů, Samuel Maharero, který byl pokřtěn již před několika desetiletími, dostal do závažných sporů s koloniálními úřady a zbavil se jednoho německého duchovního, jehož vyslala Rýnská misijní společnost. Lucasi Smytheovi a jeho rodině se dostalo královské přízně, i když Maharero byl poněkud na rozpacích z toho, jak Smythe chrlil slova o pekelném ohni a síře.

I když se mladý Peter těšil přátelství s mnohými královými vnoučaty, život dospívajícího chlapce v blízkosti královského kraalu, oplocené domorodé vesnice, byla nuda, jen občas přerušovaná chvilkami teroru, to když jeho otce navštívil Duch svatý. Tehdy si nepřál nic jiného, než utéct.

Takže zosnoval útěk, do jehož plánu zasvětil Assu Maharera, jednoho z královských vnuků a svého nejlepšího přítele. A právě během jedné z mnoha strategických porad učinil Peter Smythe objev, který měl změnit celý jeho život.

Nalézal se v jednom skladovém rondovalu, chatě kruhového půdorysu, kde Herero uchovával píci na dobu, kdy budou pole pro tisícová stáda již holá. Bylo to místo, které si spolu s Assou vybrali za svůj úkryt, a ačkoliv zde byl Peter předtím již nejméně desetkrát, teprve tentokrát si povšiml, že v udusané hlíně v blízkosti jedné stěny z hlíny a trávy někdo kopal. Černá zem byla sice pečlivě upěchovaná, ale Peterovo pozorné oko přece jen zaznamenalo určitou nerovnost.

Začal rukama v tomto místě hrabat a brzy zjistil, že pod tenkou vrstvou hlíny zde leží tucet velkých hliněných džbánů na pivo. Tyto nádoby byly velké asi jako hlava a přes hrdlo měly upevněné kusy volských usní. Zvedl jeden džbán. Byl dost těžký a uvnitř cosi chrastilo.

Peter opatrně povolil stehy v okolí okraje natolik, aby mu při naklonění džbánu vypadlo do dlaně několik obyčejně vypadajících kamínků. Roztřásl se. I když ani v nejmenším nepřipomínaly obrázky broušených kamenů, které kdy viděl, podle toho, jak odrážely tlumené světlo panující uvnitř chaty, okamžitě poznal, že v ruce drží šest neopracovaných diamantů. Nejmenší byl asi jako nehet palce, ten největší víc než dvakrát tak veliký.

Právě v té chvíli vklouzl do chaty obloukovitým dveřním otvorem Assa a uviděl, co jeho přítel objevil. Oči se mu hrůzou rozšířily. Rychle se ohlédl přes rameno, aby se přesvědčil, že v dohledu není nikdo dospělý. Přes kolovou ohradu pozorovalo několik chlapců dobytek a několik set metrů dál kráčela jakási žena s otepí trávy na hlavě. Nato Assa přiskočil k vylekanému Peterovi a z rukou mu vzal džbán.

„Co jsi to udělal?“ sykl Assa svou zvláštní angličtinou s německým přízvukem.

„Nic, Asso, přísahám,“ vykřikl Peter provinile. „Všiml jsem si jenom, že je tu něco zakopaného, a pouze jsem chtěl vědět, co to je, to je všechno.“

Assa natáhl ruku a Peter mu nasypal kamínky do dlaně. Mladý africký princ je nastrkal zpět pod kožený uzávěr. „Pro Boha živého, nikdy nesmíš nikomu prozradit, co jsi tu viděl.“

„To jsou diamanty, že ano?“

Assa si přemýšlivě svého přítele změřil pohledem. „Ano.“

„Ale jak to? Tady přece žádné diamanty nejsou. Ty jsou všechny dole v Kapské kolonii v okolí Kimberley.“

Assa se posadil proti Peterovi se zkříženýma nohama, vnitřně rozervaný mezi přísahou, kterou dal svému dědečkovi, a touhou pochlubit se, co jeho kmen dokázal. Byl o tři roky mladší než Peter, bylo mu třináct, takže nakonec zvítězila mladistvá chlubivost nad slavnostním slibem. „Povím ti to, ale nesmíš to nikomu prozradit.“

„Přísahám, Asso.“

„Když byly poprvé nalezeny diamanty, muži z kmene Herero odjeli pracovat do dolů v Kimberley. Měli jednoletou pracovní smlouvu, načež se vrátili domů se mzdou, kterou jim běloši vyplatili. Přinesli ale ještě něco jiného. Tyhle ukradené kameny.“

„Já slyšel, že muže prohledávají, než smějí opustit hornický tábor, dokonce i jejich zadky.“

„Naši muži si rozřízli kůži a kameny schovali do ran. Když se rány zajizvily, nezůstala po kamenech ani stopa. Po návratu si rány pomocí kopí znovu otevřeli a vytáhli z nich kameny, které pak odevzdali mému pradědečkovi, náčelníku Kamaharerovi, který je do Kimberley poslal.“

„Ale Asso, některé ty kameny jsou pěkně veliké – ty by přece určitě objevili,“ namítal Peter.

Assa se zasmál. „Však někteří bojovníci kmene Herero jsou také pořádní chlapi.“ Pak zvážněl a pokračoval ve vyprávění. „Takhle to pokračovalo spoustu let, celkem asi dvacet, až bílí vlastníci dolu objevili, co Hererové provádějí. Stovku jich zavřeli a dokonce i ti, kteří si ještě nestačili schovat kámen do rány, byli obviněni z krádeže. Pak byli všichni popraveni.

Až nadejde správný čas, použijeme tyto kameny ke svržení jha německých koloniálních úřadů“ – jeho tmavé oči se rozzářily – „a pak budeme opět žít jako svobodní lidé. Přísahej ještě jednou, Petere, že nikomu neprozradíš, že jsi objevil poklad.“

Peter opětoval přítelův pohled a pronesl: „Přísahám.“

Tento slib dodržel necelý rok. Když dosáhl osmnácti let, opustil misii vklíněnou uprostřed královských objektů. Neřekl nikomu, že odchází, dokonce ani své matce, což si dost vyčítal. Zůstala totiž jediná, která bude muset naslouchat počestným tirádám Lucase Smythea.

Peter se odjakživa považoval za člověka, který je schopen přežít téměř v jakýchkoliv podmínkách. Spolu s Assou několikrát tábořili ve stepi, ale když tentokrát dorazil do obchodní stanice, vzdálené od misie asi osmdesát kilometrů, byl téměř mrtvý žízní a vyčerpáním. Ve stanici utratil několik vzácných mincí, jež si našetřil z dárků k narozeninám od matky. Otec mu nedaroval nikdy nic, jelikož byl přesvědčen, že jediné narozeniny, jež by rodina měla slavit, je narození Ježíše Krista.

Peníze mu sotva stačily na zaplacení cesty do Kimberley na čtyřkoláku taženém dvaceti voly, který se vracel na jih s nákladem slonoviny a soleného masa. Kočím tohoto spřežení byl starší muž s ohromným bílým kloboukem, který měl nejmohutnější licousy, jaké kdy Peter viděl. Dále se k H. A. Ryderovi připojili dva bratři, kteří dostali od úřadu Kapské kolonie přislíbený kus pastviny, ale na místě zjistili, že ji už obsadili Matabelové. Jelikož se nehodlali pouštět do boje s armádou, rozhodli se raději prozíravě vrátit na jih. Dalším členem cestovní společnosti byl štíhlý muž s jestřábím obličejem jménem Jon Varley.

V týdnech, kdy se vlekli směrem na jih, se Peter nikdy nedozvěděl, co vlastně Varley dělá nebo co ho zavedlo tak daleko od Kapské kolonie. Najisto věděl jen to, že tomu muži nemůže ani v nejmenším důvěřovat.

Jednou v táboře, večer po absolvování nebezpečného přechodu řeky, kdy Peter zachránil život jednomu dobytčeti tím, že mu skočil na hřbet a překonal s ním řeku, vytáhl Varley zásobu kořalky. Bylo to ostré brandy, stejně silné jako čistý alkohol. Jejich pětice seděla kolem ohně, trávila perličku, kterou toho dne dostal Tim Watermen svou brokovnicí, a postupně vypila dvě plné lahve.

To bylo poprvé, co Peter ochutnal alkohol, a na rozdíl od ostatních mu brandy stouplo do hlavy hned po prvním zkusmém ochutnání.

Reč se zcela nevyhnutelně stočila k dolování, protože bylo naprosto přirozené, že se všichni, kdo cestovali busem, pečlivě rozhlíželi po přítomných nerostech. Zdálo se, že se každý den otevírá nové naleziště diamantů, zlaté ložisko nebo uhelný důl a někdo se v okamžiku stává milionářem.

Peter věděl, že by neměl otvírat pusu. Slavnostně to přece Assovi slíbil. Toužil se však zařadit po bok těchto drsných a zralých mužů, tak zasvěcených do věcí, o nichž on neměl ani potuchy. Byli to světáci, zvláště Varley a H. A., a Peter si přál, aby ho také respektovali. Ta touha po uznání byla silnější, než co doposud v životě zažil. Takže jim rty, ochablými po kořalce, pověděl o tuctu hliněných džbánů naplněných surovými diamanty, nacházejícím se v kraalu krále Maharera.

Jak to všechno víš, hochu?“ zasyčel na něj jako zmije Varley.

„Protože otec tohoto mládence je knězem v Hererolandu,“ odpověděl H. A. a pohlédl na Petera. „Teď tě poznávám. S tvým otcem jsem se setkal asi přede dvěma lety, kdy jsem byl za králem kvůli povolení k lovu na jeho území.“ Klidným pohledem přejel po skupině cestujících. „Žije s kmenem Herero – kolik, pět let?“

„Skoro šest,“ odpověděl hrdě Peter. „Znají mě a věří mi.“

Než uplynula čtvrthodina, už všichni otevřeně diskutovali o možnostech, jak se k diamantům dostat a jak ty džbány na pivo ukrást. Peter se připojil až poté, kdy mu ostatní slíbili, ze si každý vezme pouze jednu schránku a sedm jich nechají lidu kmene Herero, jinak by jim neprozradil, kde se skrýš nachází.

V obchodní stanici nějakých sto šedesát kilometrů jižněji prodal H. A. Ryder povoz i s drahocenným nákladem za polovinu ceny, jakou za slonovinu mohl dostat v Kimberley. Za ryto peníze opatřil mužům řádnou výstroj a koně. Už se rozhodl, jakou cestou se vydají z království Hererů. Byla to jediná cesta, jež jim skýtala určitou naději na úspěšný útěk, až bude krádež objevena. Obchodní stanice ležela na konci nově zavedené telegrafní linky. Muži čekali tři dny, než Ryder dohodne všechny podrobnosti s jedním obchodníkem, jehož znal v Kapském Městě. H. A. se nenechal odradit závratnou cenou, kterou bude muset za svou objednávku zaplatit, protože buď bude v té době milionářem, schopným vyrovnat jakýkoliv účet, nebo z něho bude mrtvola ležící pod pražícím sluncem na Kalahari.

Bylo nemožné vkrást se do královského kraalu tajně. Běžci ohlásili králi jejich přítomnost v okamžiku, kdy vkročili na jeho panství. Avšak král H. A. znal a Peterův otec zaručeně toužil po tom, aby se mu syn vrátil, i když Peter předpokládal, že by se mu daleko spíše dostalo zacházení jako Jobovi než jako marnotratnému synovi.

Od hranic jim trvalo ještě týden, než došli do kraalu, ale když konečně dorazili na místo, uvítal je sám Samuel Maharero. Pak s ním celou hodinu jeho jazykem rozprávěl H. A., který ho seznamoval s novinkami z okolního světa. Král se totiž z rozhodnutí německé koloniální správy nacházel v exilu. Panovník na oplátku sdělil Peterovi, k jeho velkému potěšení, že rodiče právě odjeli do buše, aby tam otec pokřtil skupinu žen a dětí, a že se do zítřka nevrátí.

Král jim dal souhlas, že mohou zůstat ve vesnici přes noc, avšak zamítl žádost H. A. o povolení lovu na jeho území, stejně jako to učinil před čtyřmi lety.

„Nemůžete mít člověku za zlé, když to zkouší znovu, Vaše Výsosti.“

„Umíněnost je zlozvykem bílého muže.“

Té noci se vkradli do rondovalu. Chata byla až po střechu plná sena, takže se museli zavrtat do jeho hromad jako myši, aby se dostali k místu, kde byly ukryty diamanty. Ve chvíli, kdy Jon Varley vytáhl ze skrýše v zemi druhý džbán a vysypal jeho obsah do sedlové brašny, Peter Smythe si uvědomil, že s ním od samého počátku nehrají fér. Také bratři Watermenovi do svých tašek vyprázdnili několik džbánů. Jenom H. A. dodržel slovo a vzal si obsah pouze jednoho džbánu.

Jestli si nebudeš brát další, tak já si je vezmu,“ zašeptal mu v temnotě Varley. „Dělej, jak chceš,“ protáhl Ryder. „Já ale držím slovo.“ Nakonec se ukázalo, že nemají dost zavazadel, do kterých by všechny diamanty pobrali, takže poté, co si jimi nacpali i kapsy u kalhot, zůstaly čtyři džbány netknuté. H. A. pečlivě úkryt zamaskoval a udělal všechno, aby krádež nebyla na první pohled patrná. Tábor opustili za svítání poté, co poděkovali králi za pohostinství. Maharero se otázal Petera, jestli nemá pro matku nějaký vzkaz. Peter jen zamumlal, aby jí vyřídil, že moc lituje.

Vleže na vrcholku duny nad čerstvou studní si H. A. dopřál chvilku, aby si prohlédl královy muže, kteří je pronásledovali.

Když vyrazili na honbu za zloději, bylo jich přibližně jeden tisíc, tedy malá armáda bojovníků, kteří sledovali stopy vedoucí pryč z pozemků kmene. Tak to vypadalo před nějakými osmi sty kilometry. Útrapy cestování jejich počet zmenšily. H. A. odhadoval, že za nimi jde stále ještě skupina asi jednoho sta nejsilnějších, kteří s očima upřenýma k zemi polykali kilometr za kilometrem bez ohledu na hlad či žízeň. Slunce bylo právě tak vysoko, že se odráželo od ostrých břitů jejich assegais, tedy bodných oštěpů, kterými tito lidé vítězili nad každým, kdo se jim postavil do cesty.

H. A. poklepal Timu Watermenovi na nohu a spolu pak sklouzli k patě vyprahlé duny, kde se ostatní zatím shlukli v nervózním hloučku. Také koně si uvědomili náhlou změnu nálady. Přešlapovali kopyty v prachu a stříhali ušima, jako by mohli slyšet blížící se nebezpečí.

„Nasedat, chlapci,“ oznámil Ryder a převzal od Petera Smythea otěže.

„To pojedeme?“ zeptal se ho Peter. „A ve dne?“

„Tak jest, hochu. Buď to, nebo si Maharerovi bojovníci ozdobí své chaty girlandami z tvých střev. Jedeme. Máme před nimi náskok necelé dva kilometry a já nevím, jak dlouho naši koně v tom horku vydrží.“

Ryder si uvědomoval, že kdyby včera v noci nenašli vodu, Hererové by se na ně touto dobou už vrhli jako smečka divokých psů. V současnosti měli pouze jednu plnou polní láhev. Unaveně přehodil dlouhou nohu přes široký koňský hřbet. Z vádí vyjeli všichni v jedné řadě, bok po boku, a jakmile se dostali ze stínu na plné slunce spalující jim záda a krky, všech pět mužů se otočilo.

První kilometry udržoval H. A. stejnoměrný klus, takže na každých ujetých pět kilometrů získali na svých pronásledovatelích, bojovnících kmene Herero, půldruhého. Slunce spékalo písek pod jejich nohama a odpařovalo jim pot již v okamžiku, kdy vyrážel z pórů. I ve stínu velkého klobouku s ohrnutými okraji cestoval H. A. téměř se zavřenýma očima, aby je ochránil před oslepujícími odrazy světla od písečných dun.

Odpočívat ve stínu na Kalahari změněné ve žhnoucí kamna je už samo o sobě dost zlé, ale křižovat nehostinnou poušť pod brutálním náporem slunce bylo to nejobtížnější, co H. A. kdy v životě prováděl. Horko a bodavé světlo dokázaly v člověku vyvolat šílenství. Nejsilnějším dojmem byl pocit, jako by se tekutina uvnitř lebky vařila. Občasné usrknutí vody dokázalo jen o málo víc, než zchladit hrdlo a připomenout pocit palčivé žízně.

Čas ztratil smysl a Ryder musel zkoncentrovat veškerou sílu na to, aby nezapomněl kontrolovat kompas, který je vedl neustále na západ. S minimem orientačních bodů, které by ho dokázaly usměrnit, sestávala jeho navigace převážně z odhadů, avšak přesto pokračovali stále dál. Nic jiného jim totiž nezbývalo.

Jejich stálým společníkem byl kromě slunce i vítr. H. A. odhadoval, že od jižního Atlantiku nejsou dál než nějakých pětatřicet kilometrů, a proto očekával, že brzy ucítí brízu, která by jim měla vanout do tváře. Zatím však vítr stále foukal zezadu a postrkoval je. Ryder se jenom modlil, aby jehla kompasu neměla nějakou poruchu, ale vedla je opravdu spolehlivě k západu, a ne někam do nitra rozžhavené pouště. Opakovaně se raději přesvědčoval o správné funkci kompasu, vděčný, že ostatní muži se poněkud roztáhli, takže výraz nejistoty na jeho tváři naštěstí neviděli.

Vítr dále sílil, a když se ohlédl, aby zkontroloval zbytek skupiny, zjistil, že vrcholky dun pod náporem větru mizí. Z vrcholku jedné duny na druhou se táhly závoje písku. Hrubý písek hnaný větrem ho bodal do obličeje a do očí. Vůbec se mu to nelíbilo. Oni mířili správným směrem, ale vítr nikoliv. Jestli je přepadne písečná bouře, aniž by měli dokonalý úkryt, pak jim na přežití zbývá jen opravdu malá šance.

Rozmýšlel se, zda by neměli zastavit a nějaký kryt vybudovat, ale nakonec zvážil všechna fakta. Možnost, že na ně udeří větší písečná bouře, nebyla moc pravděpodobná, pobřeží bylo blízko a v patách měli rozzuřenou armádu pronásledovatelů, rozhodnutou vytrvat, dokud bude třeba jen jediný její člen naživu. Západ slunce měl nastat za hodinu. Obrátil se zády k větru a stočil koně zadkem napřed. I přes dost vlažné tempo se kůň pohyboval pouští rychleji než člověk.

Pak docela náhle, až to H. A. zaskočilo, dosáhl jeden z dalších vrcholů beztvarých dun a před ním žádný další už nebyl. Pod ním se rozkládaly kalné šedivé vody jižního Atlantiku. A vůbec poprvé ucítil jodovou vůni chaluh. Valící se vlny se ztrácely v bělostné pěně a s typickým rachotem dorážely na širokou pláž.

Seskočil z koně, nohy i záda po dlouhé jízdě celé bolavé. Neměl ani sílu na radostné zavýsknutí. Takže tam jen tiše stál a s náznakem úsměvu v koutcích rtů pozoroval, jak slunce pomalu mizí v chladných temných vodách.

„Co se děje, H. A.? Proč jsi zastavil?“ zavolal na něj Tim Watermen, který byl stále ještě asi dvacet metrů za ním a právě se chystal zdolat vrcholek poslední duny.

Ryder pohlédl pod sebe směrem k postavě snažící se vylézt z písečného údolí a usoudil, že ani Timův bratr není příliš pozadu. Kousek dál se mladý Smythe křečovitě držel na koňském hřbetě. Zvíře slepě následovalo prvního koně. Pouze Jon Varley nebyl v té chvíli ještě v dohledu.

„Dokázali jsme to.“

To stačilo. Tim pobídl koně ostruhami k poslednímu stoupání, a když uviděl oceán, radostně vykřikl. Naklonil se ze sedla a stiskl Ryderovi ramena. „Ani minutu jsem o vás nepochyboval. Ani jedinou zatracenou vteřinu.“

H. A. si dovolil zasmát. „To jste tedy radši měl. Já o sobě pochyboval pořád.“

Během deseti minut se k nim připojil zbytek skupiny. Varley vypadal z celé party nejhůř a H. A. předpokládal, že místo aby s vodou rozumně nakládal, vypil ji ráno všechnu najednou.

„Takže jsme dosáhli oceánu,“ vyrazil ze sebe Varley, aby překřičel vyjící vítr. „Co teď? Máme pořád za sebou bandu divochů, a jestli to náhodou nevíte, tak tohle pít nemůžeme.“ Roztřeseným prstem ukázal na Atlantik.

H. A. se rozhodl jeho tón ignorovat. Vytáhl kapesní hodinky Baumgart, odklopil víčko a naklonil je kupředu směrem k mizejícímu slunci, aby viděl na ciferník. „Asi půldruhého kilometru odsud je nad pláží vysoký kopec. Do hodiny musíme být na jeho vrcholku.“

„Co se za tu hodinu stane?“ chtěl vědět Peter.

„Uvidíme, jestli jsem takový navigátor, za jakého mě považujete.“

Dotyčná duna byla nejvyšší ze všech široko daleko, jelikož se zvedala nad pláží do výše sedmdesáti metrů a na její hraně fičel trvale silný vítr, který nutil koně tančit na místě. Vzduch byl plný prachu, a čím déle se na vrcholu zdržovali, tím se oblaka zdála hustší. Ryder vydal pokyn, aby bratři Watermenovi spolu s Jonem Varleyem sledovali pláž na sever od nich, zatímco on s Peterem budou hlídat jižní část pláže.

Slunce bylo už hodně nízko, když podle kapesních hodinek H. A. přišla a minula sedmá hodina. Touhle dobou už měli signalizovat. V žaludku se mu usadila olověná tíha. To by ale bylo příliš, absolvovat stovky kilometrů napříč prázdnou pouští a věřit, že nakonec dorazí na nějaké specifické, předem vybrané místo na pobřeží. Ve skutečnosti se teď mohli nacházet stovky kilometrů daleko od místa jejich setkání.

„Támhle,“ vykřikl Peter a ukázal prstem.

H. A. zaostřil svůj pohled do tmy. Drobné červené světlo se tam vznášelo nedaleko břehu pořádný kus od nich. Bylo vidět jen asi vteřinu a pak znovu zmizelo.

Muž stojící na úrovni mořské hladiny vidí do vzdálenosti zhruba pěti kilometrů, pak se díky zakřivení země skryje moře za obzor. Když H. A. a jeho společníci vyšplhali na pahorek, rozšířili si zorné pole na třicet čtyři kilometrů ve všech směrech. Když k tomu přičetli výšku, kterou vyletěla světlice, pak skutečné místo jejich schůzky bylo asi šestatřicet kilometrů vzdálené. Takže nakonec je dokázal dovést na dohled cíle, což byl obdivuhodný výkon navigace.

Muži byli vzhůru už celých osmačtyřicet mučivých hodin, ale pomyšlení, že jejich utrpení je téměř u konce a navíc s královskou odměnou, je těchto posledních pár kilometrů doslova nadnášelo. Útesy chránily širokou pláž před stále mohutnější písečnou bouří, ale hladinu nad příbojem halila oblaka prachu a na dno oceánu se usazoval další a další písek. Kdysi bělostné hřebínky vln byly náhle blátivě hnědé a zdálo se dokonce, že pod tunami písku, navátého do vln, je moře jaksi mdlé.

O půlnoci konečně spatřili světla nevelké lodi, zakotvené asi sto metrů od břehu. Příbřežní nákladní plavidlo bylo asi sedmdesát metrů dlouhé, mělo ocelový trup a kotel na uhlí. Nástavba byla umístěna poměrně vzadu a vyrůstal z ní jediný vysoký komín, zatímco na přední palubě byly čtyři kryty nákladových prostorů, ovládané dvojicí vytáhlých jeřábů. Na loď narážely mraky písku a H. A. nedokázal ani říct, jestli se pod jejím kotlem vlastně topí. Měsíc byl povětšinou skryt, takže nebylo jisté, jestli z komínu jde kouř.

Když dorazili na úroveň parníku, H. A. vytáhl ze sedlové brašny malou světlici. Kromě diamantů to byl jediný předmět, který odmítl nechat na cestě. Zažehl ji a začal s ní mávat nad hlavou. Přitom ječel z plných plic, aby ho bylo slyšet i přes skučení větru. Jeho muži se k němu připojili se řvaním a hulákáním, šťastní, že budou zanedlouho v bezpečí.

Po chvíli se rozsvítil reflektor, upevněný na velitelském můstku plavidla, jeho paprsky pronikly písečnými mraky a ustálily se na skupince mužů na břehu. Ti jako by v jejich záři tančili, to když se koně začali plašit. Za okamžik spustili z paluby malou loďku, která dosud spočívala na konstrukci pro záchranné čluny. Dvojice statných mužů se zručně opřela do vesel, takže za chvíli se loďka ocitla u břehu. Na zádi člunu seděla třetí postava. Cestovatelé se vrhli vstříc člunu do příboje, aby ho zachytili ve chvíli, kdy se kýlem dotkne písečného dna.

„To jsi ty, H. A.?“ ozvalo se zvolání ze tmy.

„Radši by sis měl přát, aby to tak bylo, Charlie.“

Charles Turnbaugh, první důstojník z HMS Rove, vyskočil ze člunu a stanul po kolena ve vodě. „Tak co, je to ta největší pohádka, jakou jsem kdy slyšel, nebo se ti to doopravdy podařilo?“

H. A. pozvedl jednu sedlovou brašnu a zatřásl s ní. Vítr však skučel natolik hlasitě, že rachocení kamenů uvnitř nebylo slyšet. „Řekněme prostě, že dokážu zajistit, aby se ti tenhle výlet vyplatil. Jak dlouho na nás čekáte?“

„Dorazili jsme sem před pěti dny a každý večer v sedm vystřelujeme signální raketu. Přesně, jak jsi to chtěl.“

„Zkontroluj si tedy lodní chronometr. Zpožďuje se o minutu.“ Namísto představování H. A. pravil: „Poslyš Charlie, kousek za námi se žene asi stovka Hererů, takže čím dřív se dostaneme z pláže a zmizíme za obzorem, tím budu šťastnější.“

Turnbaugh začal pobízet vyčerpané muže do člunu. „Z téhle pláže vás odvezeme snadno, ale za horizontem ještě chvíli nezmizíme.“

Ryder na jeho špinavou uniformu položil dlaň. „Co to má znamenat?“

„Za odlivu jsme bohužel nasedli na dno. Mělčiny a podmořské lavice tu totiž pořád mění místa. Příští příliv nám ale zase pomůže, neměj strach.“

„Och, ještě něco,“ dodal Ryder, ještě než nastoupil také do člunu. „Máš pistoli?“

„Cože? Proč se ptáš?“

H. A. kývl hlavou přes rameno směrem ke skupince koní, kteří s narůstající bouří byli čím dál neklidnější.

„Myslím, že kapitán má starý webley,“ odpověděl Turnbaugh.

„Byl bych rád, kdybys mi ho vypůjčil.“

Jsou to jenom koně,“ zamumlal Varley, který se už choulil ve člunu.

„Kteří si zaslouží skončit poněkud líp než zemřít na nějaké bohem zapomenuté pláži po tom všem, co pro nás udělali.“

„Zařídím to,“ slíbil Charlie.

H. A. pomohl zatlačit člun na vodu a pak zůstal s koňmi, na které chlácholivě promlouval a drbal je na hlavách až do chvíle, kdy se asi po čtvrt hodině Turnbaugh vrátil a beze slova mu podal zbraň. O minutu později H. A. pomalu nastoupil do člunu a pak už jen nehnutě seděl, dokud veslaři nedorazili k nákladní lodi.

Své muže nalezl v jídelně, jak hltají obrovské porce z talířů a polykají tolik vody, že každý z nich trochu zezelenal. H. A. si několikrát střídmě usrkl, aby se jeho tělo mohlo adaptovat. Právě když si H. A. poprvé kousl dušeného masa, které ještě v jídelně zbylo, vstoupil do místnosti kapitán James Kirby spolu s Charliem a s lodním inženýrem.

„H. A. Rydere, máte víc životů než kočka,“ zahlaholil kapitán. Byl to mohutný chlap připomínající medvěda, s hustými tmavými vlasy a vousy sahajícími mu až do poloviny hrudníku. „Být to kdokoliv jiný než vy, kdo by vznesl takový bláznivý požadavek, řekl bych mu, aby si ho strčil za klobouk.“

Oba muži si srdečně potřásli rukou. „Při cenách, jaké si účtujete, jsem věděl, že budete určitě čekat, dokud nezamrzne peklo.“

„Když mluvíme o ceně…“ Jedno Kirbyho obočí vyskočilo až do půlky čela.

Ryder položil sedlovou brašnu na zem a pak provokativně pomalu rozepínal sponky a prodlužoval tak chvíli, dokud si dokonale nevychutnal lačné pohledy posádky. Nakonec brašnu otevřel a chvilku se přehraboval v jejím obsahu, dokud nenalezl kámen, jejž považoval za nejvhodnější. Obřadně ho vytáhl a položil na stůl. Následovalo hromadné zalapání po dechu. Jídelnu osvětlovaly pouze dvě lampy zavěšené na hácích ve stropu, ale přesto dokázaly vznítit v kameni oheň, jenž vyvolával dojem, jako by se přítomní ocitli náhle uprostřed duhy.

„To by vám mohlo vynahradit vaše trable,“ pravil H. A. s nehybnou tváří hráče pokeru.

„A ještě zůstane pár drobných,“ vydechl kapitán Kirby a poprvé se diamantu dotkl prstem.

V šest hodin následujícího rána vzbudila H. A. Rydera čísi energická ruka. Nejdříve se snažil nevšímat si jí a jenom se k ní obrátil zády. Ležel na úzké palandě, normálně používané Charliem Turnbaughem. „H. A., sakra, vzbuď se.“

„Co se děje?“

„Máme problém.“

Pochmurný tón Turnbaughových slov Rydera okamžitě probral. Vyskočil z kavalce a natáhl se pro oblečení. Jak se soukal do kalhot a košile, padal z oblečení prach. „Co se děje?“

„Musíš to sám vidět, abys tomu uvěřil.“

Ryder si uvědomil, že bouře stále pokračuje a je zřejmě ještě silnější než předtím. Vichr ječel, jak se hnal kolem lodi jako divoké zvíře, snažící se drápy proškrábat dovnitř. Občas celou lodí otřásl nějaký silnější poryv. Turnbaugh ho zavedl na můstek. Jeho okna propouštěla jen ponuré světlo, v němž bylo doslova nemožné rozeznat detaily přídě Rove, vzdálené pouhých padesát metrů. H. A. okamžitě pochopil, v čem je problém. Bouře zavalila palubu takovým množstvím písku, že loď i přes přibývající příliv ztěžka dosedla na dno. Navíc tam, kde včera bylo mezi lodí a pláží sto metrů, zůstala dnes slabá polovina hladiny.

Kalahari a Atlantský oceán setrvávaly v neustávajícím zápase o teritoria. Na jedné straně erozivní síly mořských vln, na straně druhé děsivé množství písku, jež dokázala poušť neustále hrnout do oceánu. Tento boj probíhal od úsvitu věků a nepřetržitě měnil tvar pobřeží všude tam, kde písek objevil slabinu ve vytrvalém odplavování pomocí proudů a odlivu, jen aby rozšířil poušť tu o pár centimetrů, tu o metr nebo kilometr. A to všechno se dělo neustále, bez ohledu na nějakou loď, která se do té vřavy pouze náhodou připletla.

„Potřebuju každou volnou ruku, aby začala odhazovat písek,“ oznámil pochmurně Kirby. „Jestli bouře neutichne, pak bude do večera tahle loď definitivně a na věky znehybněná.“

Turnbough s Ryderem zburcovali své lidi a s pomocí lopat z kotelny, pánví z kuchyně a sedací vany z kapitánovy kajuty se vydali bojovat se zuřící bouří. Přes ústa měli přetažené šály, ale vítr byl koneckonců tak prudký, že se stejně nedalo mluvit. Začali hrnout obrovské závěje písku přes palubu. Se zuřivým odhodláním se postavili děsivé vřavě. Proklínali bouři, protože každou lopatu, kterou smetli z paluby, jim vítr okamžitě vrátil a vrhl do obličeje.

Bylo to stejné, jako by se pokoušeli zastavit příliv. Dokázali kupříkladu očistit poklop nákladového prostoru, jen aby viděli, jak závěje na zbývajících třech kvapem narůstají.

Pět dobrodruhů a dvanáct členů lodní posádky nemělo nejmenší šanci proti bouři, jež měla za sebou tisíce čtverečných kilometrů spálené země. Viditelnost poklesla téměř k nule, takže muži pracovali slepí, s očima pevně zavřenýma v obraně před bodavým pískem, který na ně útočil ze všech směrů.

Po hodině frenetické dřiny se vydal H. A. za Charliem. „Nemá to cenu. Musíme počkat a doufat, že bouře brzy poleví.“ I se rty přitisknutými k Turnboughovým uším musel Ryder svá slova třikrát opakovat, než ho jeho přítel uslyšel.

„Máš pravdu,“ zaječel Charlie v odpověď a pak se spolu vydali odvolat své lidi.

Členové posádky klopýtali zpět do palubní nástavby a při každém kroku ze sebe setřásali závěje písku. H. A. a Jon Varley byli poslední, kdo prošli dovnitř, H. A. poté, co se přesvědčil, že jsou všichni v pořádku, Varley proto, že měl v sobě vychytralost krysy nikdy se nevzdávat, pokud se rýsovala nějaká možnost odměny.

I uvnitř v chodbě bylo díky větru sotva rozumět slovům.

„Ježíši Kriste, ať tohle už skončí.“ Peter úzkostí před silami přírody namířenými proti nim téměř plakal.

„Máme tu všechny?“ otázal se Charlie.

„Myslím, že ano.“ H. A. se opřel o stěnu. „Spočítal jsi je?“

Turnbough začal odpočítávat své lidi, když se ozvalo ostré zaklepání na palubní poklop.

„Dobrý Bože, někdo je stále ještě venku,“ ozval se čísi hlas.

Varley byl nejblíž poklopu, takže uvolnil závory. Vítr mu poklop vytrhl z ruky, rozrazil ho dokořán a vtrhl do chodby takovou silou, že se ze stěn začala loupat barva. Zdálo se však, že venku nikdo není. Musel to být nějaký uvolněný kus vybavení, který měl ono ťukání na svědomí.

Varley se vyklonil, aby poklop přitáhl. Už ho téměř zavíral, když se několik centimetrů za jeho zády zablýsklo stříbrné ostří. Ostrá špička kopí se mu zabodla do zad, a když ji neviditelná ruka z rány vytáhla, námořníky strnulé šokem zkropila záplava krve. Jon se v piruetě složil na desku stolu, chtěl ještě něco říct, ale jen němě pohyboval rty. Košile se v okamžiku zbarvila do ruda. Pak Varleyovo tělo překročil temný duch oblečený jen do pár ptačích per a kousku látky kolem pasu, v ruce kopí. Za ním se objevilo několik dalších stínů, připravených k boji, jejichž válečný pokřik úspěšně soutěžil dokonce i se skučením větru.

„Hererové,“ zašeptal H. A. rezignovaně, když do lodi vtrhl zástup bojovníků.

Bouře byla vrtochem přírody, objevujícím se tak jednou za sto let. Zuřila celkem týden a za tu dobu natrvalo pozměnila jihozápadní pobřeží Afriky. Kdysi mohutné duny byly srovnány se zemí, zatímco jiné vyrostly do nových výšek. Kde jednou byly zálivy, nyní vybíhaly do chladných vod Atlantiku mohutné písečné poloostrovy. Kontinent se na některých místech zvětšil o osm, jinde o patnáct kilometrů, jak Kalahari zvítězila v bitvě nad svým odvěkým soupeřem. Musely se překreslit mapy v úseku několika set kilometrů. Prakticky nikdo však o tento kus opuštěného pobřeží nejevil zájem. Každý námořník totiž věděl, že je dobré držet se dál od těchto záludných míst.

Pokud jde o Rove a všechny lidi na palubě, oficiální závěr zněl „ztraceni v moři“. Což nebyla až taková chyba, i když loď neležela pod stovkami metrů vody, ale pod stejně tlustou vrstvou čistého bílého písku, necelých čtrnáct kilometrů ve vnitrozemí od místa, kde ledové vlny proudu Benguela dorážely na africké Pobřeží kostlivců.

2

Laboratoře Merrick/Singer Ženeva, Švýcarsko V současnosti

SUSAN DONLEAVYOVÁ SEDĚLA shrbená jako sup nad okulárem mikroskopu a pozorovala rozbíhající se akci na sklíčku preparátu, jako by byla bohem z řecké mytologie, sledujícím lidské hemžení. Svým způsobem to tak skutečně bylo, protože na sklíčko před chvílí položila svůj vlastní výtvor, uměle sestrojený organismus, do něhož vdechla život, podobně jako Bůh vymodeloval z hlíny člověka.

Seděla tak bez hnutí skoro celou hodinu, uchvácená tím, co vidí, ohromená, jak brzy se dočkala ve své práci kladných výsledků. V rozporu se všemi zásadami vědecké práce a jen na základě subjektivních pocitů Susan vyňala sklíčko z mikroskopu a položila ho vedle sebe na pracovní stůl. Přešla na opačnou stranu místnosti, kde se u zdi tyčil velký průmyslový chladič, a vytáhla z něj jednu z několikalitrových nádob s vodou, udržovanou přesně na teplotě dvaceti stupňů.

Tato voda zde byla skladována méně než jeden den a do laboratoře ji dopravili letadlem bezprostředně po odběru. Udržování vzorků čerstvé vody představovalo jeden z největších výdajů jejího experimentu – téměř stejně vysoký jako zkoumání genových sekvencí subjektů.

Otevřela nádobu a ucítila slanou vůni mořské vody. Ponořila pod hladinu kapátko a odsála kapičku, kterou přenesla na podložní sklíčko. Zaostřila na ni objektiv mikroskopu a přenesla se do nekonečně miniaturního světa. Vzorek oplýval životem. V několika mililitrech vody tu byly stovky exemplářů zooplanktonu a rozsivek, jednobuněčných struktur, jež představovaly první a základní článek potravinového řetězce celého oceánu.

Mikroskopičtí živočichové a rostliny byli podobní strukturám, jež studovala předtím, jenom nebyly geneticky modifikovány.

Uklidněná, že mořská voda neutrpěla transportem, nalila jí trochu do skleněné kádinky. Když zvedla nádobku nad hlavu, uviděla v záři vydávané fluorescenčními lampami některé větší rozsivky. Susan byla natolik soustředěná na práci, že ani neslyšela, když se otevřely dveře laboratoře. Vzhledem k pokročilé hodině ani nečekala, že by ji mohl někdo vyrušovat.

„Co to tady máte?“ Hlas ji tak vylekal, že málem upustila kádinku.

„Och, doktor Merrick. Nevěděla jsem, že jste tady.“

„Už jsem vám povídal, co říkám všem v téhle společnosti, abyste mě laskavě oslovovala Geoffe.“

Susan se lehce zamračila. Geoffrey Merrick opravdu nebyl z nejhorších, ale hrubě se jí nelíbila jeho nadměrná vlídnost. Jako by jeho miliardy neovlivňovaly způsob chování lidí k němu. To se týkalo zejména zaměstnanců firmy Merrick/Singer, kteří stále ještě pracovali na svých doktorátech. Doktor Merrick měl rok po padesátce, ale udržoval se v kondici téměř celoročním lyžováním, protože jakmile do švýcarských Alp přišlo léto, odjížděl za sněhem do Jižní Ameriky. Byl rovněž trochu marnivý, pokud šlo o zjev. Kůži v obličeji měl však po plastické operaci poněkud příliš vypjatou. I když byl sám doktorem chemie, již dávno se vzdal vlastních laboratorních aktivit a raději jen dohlížel na chod výzkumné společnosti, nesoucí jméno jeho a bývalého partnera.

„To je ten projekt ohledně vločkování, o kterém se mi před pár měsíci zmínil váš školitel?“ otázal se Merrick, vzal Susan z ruky kádinku a pečlivě si ji prohlížel.

Susan nebyla schopna zalhat, aby ho dostala z laboratoře. „Ano, doktore, chci říct Geoffe,“ odpověděla místo toho.

„Byla to zajímavá myšlenka, když mě s ní seznámil, ale dodnes nemám nejmenší představu, k čemu by se to dalo použít,“ poznamenal Merrick a kádinku jí vrátil. „Myslím, že to tady právě probíhá. Podlehneme chvilkovému rozmaru a uvidíme, kam nás to dovede. Jakpak ten projekt pokračuje?“

„Myslím, že dobře,“ odpověděla Susan trochu úzkostlivě, protože bez ohledu na přátelské chování jí naháněl strach. Ačkoliv, byla-li k sobě upřímná, pak jí naháněl strach kdekdo, od jejího šéfa až ke staré paní, od níž si pronajala byt, nebo k obsluze v kavárně, kde si ráno dávala svou první kávu. „Právě jsem se chystala provést jeden nevědecký experiment.“

„Výborně, budeme ho sledovat spolu. Prosím, začněte.“

Susan se roztřásly ruce, proto kádinku odložila na stojan. Vybrala první sklíčko, to, jež obsahovalo modifikovaný fytoplankton, a novým kapátkem vzorek odsála. Pak jeho obsah pečlivě vyprázdnila do kádinky.

„Zapomněl jsem podrobnosti vašeho pokusu,“ přiznal Merrick, stojící za jejím ramenem. „Co bychom tu měli vidět?“

Susan se o kousek přesunula, aby zamaskovala skutečnost, že jeho fyzická blízkost jí nedělá dobře. „Jak víte, rozsivky, jako kupříkladu tento fytoplankton, mají buněčnou stěnu z kysličníku křemičitého. Já jsem našla, nebo spíš snad našla způsob, jak jejich stěnu rozpustit a zvýšit hustotu buněčné šťávy ve vakuole. Můj umělý vzorek by měl zaútočit na nezměněné rozsivky ve vodě a zahájit horečnou replikaci. Jestli to bude takhle fungovat…“ Hlas se jí vytratil. Znovu se natáhla pro kádinku. Vklouzla rukou do izolované rukavice, aby se mohla dotknout skleněného kontejneru. Naklonila ho na stranu, ale místo aby se jeho obsah vychrstl ven, voda se rozlila po stěně, jako by měla náhle viskozitu oleje na smažení. Narovnala kádinku, dřív než její obsah pokapal stůl.

Merrick zatleskal, potěšený jako dítě, kterému předvedli kouzelnický trik. „Právě jste přeměnila vodu v jakési lepidlo.“

„Svým způsobem ano, souhlasím. Rozsivky se vlastně na sebe navázaly takovým způsobem, že do své vlastní buněčné šťávy absorbovaly vodu. Ta voda tu neustále je, samozřejmě, jenom je obsažená v suspenzi.“

„Ať do mě hrom. Dobrá práce, Susan, opravdu dobrá práce.“

„Úplný úspěch to není,“ připustila Susan. „Celá reakce je exotermická. Uvolňuje teplo. Zhruba šedesát stupňů za ideálních podmínek. Proto potřebuju tuto tlustou rukavici. Gel se nakonec do čtyřiadvaceti hodin rozloží, to když odumřou umělé rozsivky. Jakmile proběhne reakce, už nedokážu další změny pochopit. Vím, že jsou to chemické pochody, jasně, ale nevím, jak bych je mohla zastavit.“

„Stejně si myslím, že jste na počátku něčeho úžasného. Povězte mi, musíte mít přece nějakou představu, co bychom s takovým vynálezem mohli dělat? Ta myšlenka přeměnit vodu v lepidlo jistě není něco, co vás napadlo jen tak z ničeho nic. Když jsme s Danem Singerem zahajovali výzkum organické vazby síry, měli jsme představu, že by se ten proces dal využít v elektrárnách na snížení emisí. Za vaším projektem musí být něco podobného.“

Susan zamrkala, ale upřímně řečeno mohla vědět, že Geoffrey Merrick nedosáhl svého postavení bez vysoce vyvinutého postřehu. „Máte pravdu,“ připustila. „Myslela jsem, že by se to dalo využít při likvidaci vodních rezervoárů v dolech, v závodech na úpravu vody a možná i při řešení úniku nafty do moře.“

„Pravda. Z vašich osobních údajů si vzpomínám, že pocházíte z Aljašky.“

„Ze Sewardu na Aljašce, ano.“

„Muselo vám být něco přes deset let, když Exxon Valdez narazil na skalisko a v zálivu Prince Williamse z něho vytekl celý náklad nafty. To určitě mělo na vás i celou vaši rodinu obrovský vliv. Jistě to bylo hodně drsné.“

Susan pokrčila rameny. „Ani moc ne. Mí rodiče vlastnili malý hotýlek a se všemi těmi lidmi, provádějícími očistu pobřeží, se jim tehdy dařilo docela dobře. Měla jsem ale spoustu přátel, jejichž rodiny přišly o všechno. Rodiče mé nejlepší kamarádky se dokonce v důsledku té havárie rozvedli, protože její otec přišel o práci v konzervárně.“

„Takže ten výzkum je pro vás taková osobní výzva.“

Susan se na jeho lehce blahosklonný tón mírně naježila. „Myslím, že je to osobní pro všechny, kterým leží na srdci životní prostředí.“

Usmál se. „Víte, co mám na mysli. Jste ve stejném postavení jako výzkumník v oblasti rakoviny, kterému některý z rodičů zemřel na leukémii, nebo jako chlápek, co se stal hasičem, protože mu někdy v mládí do základů shořel domov. Vy vlastně bojujete proti démonovi vlastního dětství.“ Když neodpovídala, Merrick to vzal jako souhlas. „Na odplatě jako motivaci není nic špatného, Susan. Snažit se o odvetu vůči rakovině, ohni nebo ekologické katastrofě je naprosto v pořádku. Jenom to člověka posiluje, aby se lépe soustředil na práci, na rozdíl od činnosti prováděné výhradně kvůli platu. Tleskám vám a podle toho, co jsem dnes viděl, jsem přesvědčený, že jste na správné cestě.“

„Díky,“ odpověděla Susan plaše. „Je tu ale ještě spousta práce, kterou je zapotřebí udělat. Možná je toho na celé roky. Já nevím. Jeden drobný experiment má ještě daleko k praktickému využití třeba při zadržování uniklé nafty.“

„Můžu vám říct jedině, abyste se držela své myšlenky. Sledujte ji, kamkoliv vás zavede, a tak dlouho, jak jen to bude zapotřebí.“ Od kohokoliv jiného než od Geoffa Merricka by to znělo banálně, on ale mluvil vážně a přesvědčeně.

Susan se poprvé od jeho příchodu do laboratoře setkala s jeho pohledem. „Děkuju… Geoffe. To pro mě hodně znamená.“

„A kdo ví. Když jsme si nechali patentovat způsob vychytávání síry, stal jsem se pro ekology páriou, protože, podle nich, můj vynález úplně nezastavil poškozování životního prostředí. Možná že nakonec dokážete zachránit mou pověst.“ Pak s úsměvem na rtech zmizel.

Po jeho odchodu se Susan vrátila ke svým kádinkám a zkumavkám. Rukou v ochranné rukavici uchopila kontejner s geneticky upravenými rozsivkami a pomalu ho naklonila. Od chvíle, kdy s tou nádobou naposledy pohybovala, uplynulo deset minut a nyní se voda držela skleněných stěn jako lepidlo, a teprve když se horká dóza obrátila vzhůru dnem, začala zvolna stékat, pomalu, jako chlazený sirup.

Susan si připomněla umírající vydry a vodní ptactvo, jak je viděla v dětství, a zdvojnásobila pracovní úsilí.

3

Řeka Kongo Jižně od Matadi

OPUŠTĚNOU PLANTÁŽ I STOMETROVOU dřevěnou přístavní hráz postavenou na řece nakonec jednou pohltí džungle. Hlavní budova, stojící asi půldruhého kilometru od řeky, již podlehla trouchnivění a okolní vegetaci. Bylo jen otázkou času, kdy bude smeteno i dřevěné molo a stěny nedalekého kovového skladiště se složí k zemi. Jeho střecha se už prohýbala jako hřbet starého soumara a zrezivělé stěny pokrývaly skvrny rzi a zčásti odloupané barvy. Bylo to opuštěné, pusté místo, jež nedokázalo oživit ani měkké mléčné světlo měsíce ve třetí čtvrti.

Obrovitá nákladní loď se posouvala blíž k přístavní hrázi a svou mohutností zastiňovala i značně veliké skladiště. Přídí mířila po proudu, motory pracovaly na zpětný chod, takže voda pod zádí pěnila, jak se kormidelník snažil udržet plavidlo i v říčním proudu na místě. Potřeboval k tomu velice jemnou ruku, zejména tady na řece Kongo, tolik bohaté na různé proudy a víry.

S vysílačkou těsně u úst a s druhou rukou v divadelní gestikulaci, rázoval kapitán po pravém křídle můstku a vykřikoval pokyny k drobným úpravám na kormidelníka a strojního inženýra. Páky ovládající chod motorů se pohybovaly jen po milimetrech, aby téměř sto devadesát metrů dlouhé plavidlo dostal přesně tam, kde ho chtěl mít.

Na břehu čekala skupinka mužů v tmavém maskovacím oblečení a sledovala manévrování lodi. Všichni až na jednoho drželi útočné pušky. Muž bez automatu měl zato u pasu objemné pouzdro. Poklepával si o stehno koženou násadou jezdeckého bičíku a na očích měl, i přes panující tmu, zrcadlové letecké brýle.

Kapitán velké lodi byl mohutný černý chlap s řeckou rybářskou čapkou na vyholené hlavě. Pod bílou blůzou kapitánské uniformy se na hrudníku a pažích rýsovaly mohutné svaly. Na velitelském můstku s ním byl ještě jeden muž – o něco menší a méně vypracovaný. Přesto na něm byla patrná schopnost velet ještě víc než na samotném kapitánovi. Z pozorných očí a nedbalého chování vyzařovala přirozená autorita. Jelikož se můstek tyčil dobrá tři poschodí nad přístavním molem, nemuseli se obávat, že by někdo na břehu slyšel jejich konverzaci. Kapitán strčil loktem do svého společníka, jenž místo složitému manévrování lodi věnoval pozornost ozbrojeným strážcům.

„Zdá se, jako by náš vůdce vzbouřenců vystoupil přímo z divadelních prken, co, předsedo?“

„Přesně, včetně jezdeckého bičíku a brýlí,“ souhlasil předseda. „Mimochodem, my samozřejmě také zastáváme zásadu poskytovat lidem to, co očekávají, kapitáne Lincolne. Třeba ta scéna s vysílačkou byla výtečná.“

Link pohlédl na vysílačku, kterou stále ještě držel v ruce. Ten malý přístroj neměl v sobe dokonce ani baterie. Potichu se uchechtl. Jakožto nejstaršího Afroameričana z posádky ho skutečný kapitán lodi Juan Cabrillo pověřil během stávající operace touto rolí. Cabrillo věděl, že zástupce vyslaný Samuelem Makambem, vůdcem Konžské revoluční armády, bude daleko raději jednat s mužem sdílejícím stejnou barvu kůže.

Link ještě jednou pohlédl přes zábradlí, spokojený, že nákladní loď stojí na místě. „V pořádku,“ zahalekal do tmy. „Vyvažte přední a zadní poutači lana.“

Palubní směna na přídi a na zádi provlékla tlustá lana průvlačnicemi. Na souhlasné kývnutí velitele si dva z ozbrojenců na břehu přesunuli pušky na ramena a navlékli smyčky lodních lan přes pacholata. Navijáky pak lana napnuly a velká nákladní loď se něžně přitiskla k velkým pneumatikám z náklaďáků, jež, rozvěšeny po celé délce mola, sloužily jako nárazníky. Voda pod zádí se nepřestávala vařit, protože motory pracující na zpětný chod neustále pomáhaly udržovat v říčním proudu polohu. Bez jejich přispěni by plavidlo zaručeně vytrhlo z hnijícího mola pacholata a rychle začalo splouvat po proudu.

Cabrillo zběžně zkontroloval polohu lodi a její udržování, odhadl sílu proudu, větru, kormidlo a potřebnou sílu motorů jediným bleskovým pohledem. Pak kývl na Linka. „Dejme se do práce.“

Oba se přesunuli do centrální části můstku. Prostor osvětlovala dvě červená noční světla, dodávající interiéru pekelný nádech, který ještě zdůrazňoval celkově zanedbaný stav. Nemytá podlaha, popraskané linoleum se v rozích loupalo. Okna byla zevnitř zaprášená, zatímco zvenčí je rámovala vrstva soli. Parapety se staly hřbitovem nejrůznějšího hmyzu. Jedna ručička na matném lodním telegrafu byla už dávno zlomená a kolo kormidla postrádalo několik paprsků. Loď nesla jen několik málo moderních navigačních pomůcek a rádio, umístěné v budce za můstkem, mělo dosah sotva dvě desítky kilometrů.

Cabrillo kývl na kormidelníka, horlivého čínského mužíka krátce po čtyřicítce, který se na něj plaše usmál. Cabrillo a Franklin Lincoln prošli několika chodbami, osvětlenými jen příležitostně slabými žárovkami v ochranných drátěných košících. Brzy dosáhli hlavní paluby, kde na ně čekal další příslušník posádky.

„Jsi připraven hrát roli klenotníka z džungle, Maxi?“ pozdravil ho Juan.

Ve svých čtyřiašedesáti byl Max Hanley druhým nejstarším mužem na palubě a některé známky už na jeho věk ukazovaly. Vlasy mu ustupovaly z čela, takže nyní mu lebku korunoval jen úzký ryšavý věneček. Také v pase přibral několik centimetrů. Přesto se však ve rvačce uměl dostatečně bystře otáčet. S Cabrillem spolupracoval od samého začátku, tedy od chvíle, kdy Juan založil Korporaci, vlastnící tuto nákladní trampovou loď. Jejich přátelství bylo založeno na vzájemné úctě, zrozené v nesčetných nebezpečenstvích, jimž spolu museli čelit.

Hanley zvedl kufřík z pošlapané paluby. „Víš, co se říká – ‚diamanty jsou žoldákovi nejlepší přátelé‘.“

„To jsem nikdy neslyšel,“ opáčil Link.

„No, říká se to.“

Celý obchod se domlouval asi měsíc. Na řadě tajných schůzek se plány nesčíslněkrát měnily, až nakonec přece jen došlo k dohodě. Byla docela jasná. Výměnou za sto dvacet gramů nebroušených diamantů dodá Korporace Samuelu Makambovi a jeho Konžské revoluční armádě pět set útočných pušek AK-47, dvě stě granátů s raketovým pohonem, padesát osobních raketometů a padesát tisíc nábojů ráže 7,62 mm z výzbroje Varšavského paktu. Makambo se neptal, jak posádka obchodní lodi dokáže získat přístup k takovému objemu vojenského materiálu, a Cabrillo se zase na oplátku nestaral, jak se vůdce rebelů dostal k takovému množství diamantů. I když drahé kameny pocházely z této části světa, byl si jistý, že jsou významně potřísněné krví otroků, kteří je těžili k financování revoluce.

Jelikož do své armády bral i třináctileté chlapce, potřeboval Makambo spíš zbraně než lidi. Tato zásilka mu tedy zajistí, že pokus svrhnout nejistou vládu bude mít nyní docela reálnou šanci na úspěch.

Jeden námořník spustil lodní lávku na molo a Link vedl Cabrilla a Hanleyho na břeh. Osamělý velitel rebelů se oddělil od své pretoriánské gardy a přiblížil se Franklinu Lincolnovi. Vysekl mu ostrý vojenský pozdrav, na který Link odpověděl ležérním dotykem štítku své rybářské čapky.

„Kapitáne Lincolne, jsem plukovník Rail Abala z Konžské revoluční armády.“ Abala hovořil anglicky se známkami francouzského a místního přízvuku. Jeho hlas byl bezbarvý, bez sebemenší stopy modulace nebo lidského tepla. Při řeči si nesundal tmavé brýle a rovněž si nepřestával poklepávat bičíkem na šev maskovacích kalhot.

„Plukovníku,“ pozdravil ho Link a zvedl ruce, zatímco ho Abalův pobočník s tváří zbrázděnou od neštovic prohmatával, jestli nemá nějakou zbraň.

„Náš nejvyšší velitel, generál Samuel Makambo, posílá své pozdravy a politování, že se s vámi nemohl setkat osobně.“

Makambo vedl svou rok trvající vzpouru z tajné základny kdesi hluboko v džungli. Od té doby, kdy zahájil ozbrojený odpor, ho nikdo neviděl a navíc dokázal zmařit veškeré pokusy vládních činitelů o infiltraci do jeho velitelských struktur. Nechal kupříkladu popravit deset vybraných vojáků, kteří se pokusili vstoupit do jeho revoluční armády s příkazem ho odstranit. Podobně jako Bin Ládin nebo Abimael Guzmán, dřívější vůdce peruánské Světlé stezky, Makamboův nimbus nepřemožitelnosti mu jenom přidal na přitažlivosti, a to i přes krev tisíců lidí, kteří byli obviněni z účasti na jeho pokusu o převrat.

„Přivezl jste zbraně.“ To bylo spíše konstatování než otázka.

„Uvidíte je na vlastní oči, jakmile si tady můj společník prohlédne ty kameny.“ Lincoln nedbale mávl směrem k Maxovi.

„Tak jsme se dohodli,“ přitakal Abala. „Pojďte.“

Na břehu byl postaven stůl se světlem, napájeným z přenosného agregátu. Abala si přehodil jednu nohu přes židli, posadil se a bič položil na stůl.

Před ním ležela hnědá kabela z plachtoviny s názvem jedné francouzské potravinářské firmy. Max se posadil naproti africkému rebelovi a začal se zabývat obsahem svého kufříku. Vyňal z něho elektronické váhy, nějaká závaží na jejich kalibraci a svazek plastových zkumavek, obsahujících průhlednou kapalinu. Dále položil na stůl blok, tužky a malou kalkulačku. Za ním stálo několik strážců, o něco větší skupina se shromáždila za Maxem Hanleyem. Navíc se jedna dvojice vzbouřenců nalézala v takové blízkosti Linka a Cabrilla, aby mohla na nejmenší podnět velitele rebelů zasáhnout a oběma mužům podříznout krk. Nad celou skupinou jako Damoklův meč viselo nebezpečí násilí a vlhká noc byla nabitá napětím.

Abala položil jednu ruku na vak a vzhlédl k Linkovi. „Teď přišla chvíle, kapitáne, ukázat trochu dobré vůle. Rád bych viděl kontejner obsahující mé zbraně.“

„To ale nebylo součástí dohody,“ poznamenal Link a vložil do svých slov náznak znepokojení. Abalův pobočník se zahihňal.

„Jak jsem řekl,“ pokračoval Abala s jasným náznakem hrozby, „jde o důkaz důvěry. Gesto dobré vůle z vaší strany.“ Odtáhl ruku z brašny a zvedl jeden prst. Ze tmy se zjevilo dvacet dalších vojáků. Abala je mávnutím ruky poslal pryč a oni stejně rychle, jako se zjevili, zmizeli ve tmě. „Mohli vás klidně zabít a ty zbraně si bez odporu vzít. To je ukázka dobré vůle z mé strany.“

Jelikož už neměl na vybranou, Link se otočil čelem k lodi, jejíž zábradlí lemovali členové posádky. Link udělal nad hlavou krouživý pohyb rukou. Příslušník palubního týmu mávnutím potvrdil pokyn a za moment se už rozběhl malý dieselový motor. Prostřední z trojice jeřábů na široké přední palubě se probudil, silná lana se pohnula systémem zrezivělých kladek a z nákladového prostoru se pomalu začal zvedat kontejner. Byl to standardní třináctimetrový kontejner běžný v lodní dopravě, zcela nenápadný, k nerozeznání od tisíců podobných, každodenně používaných. Jeřáb zvedl kontejner nad úroveň krytu nákladového prostoru a zhoupl jím k zábradlí, před nímž ho položil na palubu. Další dva členové posádky kontejner otevřeli a vešli dovnitř. Na jejich zvolání jeřáb opět kontejner zvedl a s oběma námořníky ho spustil přes palubu. Zastavil se necelé tři metry nad zemí.

Muži uvnitř kontejneru baterkami osvětlili jeho obsah. Stěny lemovaly police s AK-47, v poněkud matném světle olejově temnými. Paprsky baterek rovněž odhalily tmavozelené bedny. Otevřeli jednu z nich a námořník si hodil na rameno prázdný raketomet. Připomínalo to show na prodejní výstavě vojenského materiálu. Pár mladších povstalců radostně zavýskalo. Dokonce ani Raif Abala nedokázal ovládnout obličej a koutky úst se mu protáhly vzhůru.

„To je tedy rozsah mé dobré vůle,“ oznámil Lincoln, když oba námořníci seskočili z kontejneru na zem a vrátili se na loď.

Nato Abala bez jediného dalšího slova vysypal obsah kabely na stůl. Vybroušené a vyleštěné diamanty jsou nejdokonalejší refraktor na světě, schopný rozložit bílé světlo do duhového spektra tak jasně a oslnivě, že tyto kameny byly od nepaměti intenzivně vyhledávány a žádány. Nicméně v surovém stavu toho na nich mnoho k vidění není. Kupička nerostů také nevydávala žádnou jiskru. Ležely netečně na stole, deformované hroudy krystalů, nejčastěji připomínající dvě čtyřstranné pyramidy, spojené svými základnami. Rada dalších vypadala jen jako obyčejné oblázky, bez jakéhokoliv patrného tvaru. Pokud šlo o jejich barvu, byly zde kamínky čistě bílé až špinavě žluté. Některé byly zcela čiré, jiné naštíplé či s lomnými liniemi. Max s Juanem si však okamžitě všimli, že mezi nimi není jediný drahokam menší než jeden karát. Jejich cena na trhu diamantů v New Yorku, Tel Avivu nebo Amsterodamu dalece přesahovala cenu zásilky v kontejneru, taková však je podstata obchodu. Abala mohl vždycky opatřit další diamanty. Byly to zbraně, které se obtížně získávaly.

Max instinktivně hrábl po největším kamenu, krystalu o minimálně deseti karátech. Vybroušený a vyleštěný o váze dobrých čtyř až pěti karátů by se mohl prodat tak za čtyřicet tisíc dolarů, samozřejmě v závislosti na barvě a čistotě drahokamu. Prohlížel si ho klenotnickou lupou, obracel ho proti světlu a přitom měl stále kyselý výraz v obličeji. Nakonec ho bez komentáře odložil stranou a zahleděl se na další kámen, a pak ještě na další. Několikrát se na něco otázal, jakoby zklamaný tím, co vidí, a pak vytáhl z kapsy košile brýle na čtení. Když je měl konečně pevně usazené na nose, vrhl na Abalu zklamaný pohled. Otevřel poznámkový blok a naškrábal do něho tužkou několik řádek.

Co si to píšete?“ vyhrkl Abala, náhle celý znejistěný Maxovým vědeckým postupem. „Že tyhle kameny připomínají spíš štěrk než klenoty,“ odpověděl Max pronikavým hlasem, do kterého záměrně přimísil hrubý holandský přízvuk. Abala na tuto urážku málem vyskočil, ale Max ho mávnutím ruky usadil. „Nicméně po předběžné prohlídce soudím, že budou k naší transakci dostatečné.“

Z kapsy kalhot vytáhl plochý topas s hrubě poškrábaným povrchem. „Jak snad víte,“ pronesl profesorským tónem, „diamant je nejtvrdší substancí vyskytující se na Zemi. Na Mohsově stupnici tvrdosti má číslo deset. Občas se někdo pokouší vydávat za diamanty křemen, jenž má číslo sedm. Nezasvěcení se pak domnívají, že se jim podařil životní obchod.“

Ze stejné kapsy vytáhl osmihranný krystal, kterým silou zaryl do plochého povrchu topasu. Kámen však žádnou stopu nezanechal. „Jak vidíte, topas je tvrdší než křemen a ten ho tudíž nemohl poškrábat. Podle Mohsovy stupnice tvrdosti má topas číslo osm.“ Načež vzal jeden z menších diamantů a přejel jím po povrchu topasu. Se skřípáním nahánějícím husí kůži se hrana zkoušeného diamantu zaryla hluboko do modrého polodrahokamu. „Takže tu máme něco, co je tvrdší než číslo osm na stupnici tvrdosti.“

„Diamant,“ poznamenal samolibě Abala.

Max si povzdechl, jako by přistihl neposlušného studenta při pořádné botě. Docela se mu líbilo hrát profesionálního gemologa. „Nebo také korund, který má na stupnici číslo devět. Jediný způsob, jak dosáhnout jistoty, je stanovení specifické váhy.“

I když Abala měl v minulosti s diamanty často co do činění, o jejich vlastnostech, kromě ceny, toho mnoho nevěděl. Aniž by si to uvědomoval, Hanley vzbudil jeho zájem a utlumil jeho ostražitost. „Co je to specifická váha?“ otázal se.

„Poměr mezi vahou kamene a množstvím vytlačené vody. Pro diamant je to přesně tři celé padesát dva.“ Max si chvíli hrál s váhami, které oka-libroval pomocí sady mosazných závaží, jež vyňal ze sametového pytlíku. Jakmile byl přístroj vynulován, položil na něj největší kamínek. „Dva celé dvacet pět setin gramu. Jedenáct a půl karátů.“ Pak otevřel jednu ze zkumavek opatřených stupnicí a kámen do ní ponořil. Množství vytlačené vody pak zapsal do notesu. Nakonec naťukal čísla do kalkulačky. Když se na displeji objevil výsledek, vrhl na Raifa Abalu pronikavý pohled.

V Abalových očích zablesklo hněvivé pobouření. Jeho garda se ještě více semkla kolem účinkujících. Juanovi se do zad opřela hlaveň pušky.

Nevzrušen náhlou ukázkou agresivity si Max zachoval ve tváři neutrální výraz a pak si dokonce dovolil i úsměv. „Tři celé pět. Pánové, toto je pravý diamant.“

Plukovník Abala se pomalu opět posadil a uvolnil sevření prstů, jež už málem tiskly spoušť. Juan by Hanleyho zabil za to, že hrál svou roli trochu moc přesvědčivě.

Max otestoval ještě osm dalších namátkou vybraných kamenů a všechny byly prokazatelně diamanty.

„Svou stranu dohody jsem dodržel,“ ozval se Abala. „Sto dvacet gramů diamantů za zbraně.“

Zatímco Hanley kontroloval ještě další kameny, Link zavedl Abalu k otevřenému kontejneru a mávnutím nařídil jeřábníkovi, aby ho spustil na zem. Dřevěné podpěry, na nichž stálo molo, pod tou vahou zaskřípěly. Dvojici velitelů následovalo pět povstalců. Ti ve světle baterek popadli každý po dvou puškách AK-47 z různých polic a zhruba stovku nábojů. K otevření zapečetěných krabic z voskovaného papíru s municí použili mačety.

Link se snažil držet stále v těsné blízkosti Abaly, pro případ, že by si jeho vojáci chtěli začít něco bláznivého. Teď pozoroval, jak obtížně ládují lesklé mosazné náboje do typických zásobníků ve tvaru banánu. Juan, jenž měl pod mohutnou teplákovou bundou tenkou neprůstřelnou vestu, se držel poblíž Maxe ze stejného důvodu. Z každé útočné pušky vypálili vojáci desetkrát – dvě salvy po třech výstřelech a pak čtyři pečlivě mířené rány na terč připevněný k boční stěně opuštěného skladiště. Zvuk střelby se rozléhal přes široký pruh řeky a vyplašil desítky ptáků. Pak se jeden z vojáků rozběhl ke skladišti, aby zkontroloval úspěšnost střelby. Po jeho pochvalném zvolání se Abala obrátil na Linka: „Dobře. Velmi dobře.“

Hanley u stolu stále ještě pokračoval v prohlídce kamenů. Položil na váhu prázdný sáček a poznamenal si výsledek. Poté, pod pozorným pohledem Abalových důstojníků, použil dlouhou lžíci, kterou vrátil diamanty zpět do sáčku. Jakmile byly všechny uvnitř, zvážil plný sáček. Na kalkulačce odečetl váhu prázdného sáčku. Nato se ohlédl přes rameno na Cabrilla a zašeptal. „Máme tu o osm karátů méně.“

V závislosti na kamenech se mohlo jednat o rozdíl až deseti tisíc dolarů. Juan ale pokrčil rameny. „Budu šťastný, když se odsud dostaneme živí. Nech to být.“ Cabrillo zavolal na Linka, jenž zatím probíral jeden z osobních raketometů s Abalou a jedním povstalcem, který měl profesionální vzhled seržanta. „Kapitáne Lincolne, přístavní úřady nám v Bomě nebudou věčně držet kotviště. Měli bychom vyrazit.“

Link se k němu otočil. „Samozřejmě, pane Cabrillo. Děkuji vám za upozornění.“ Pohlédl zpět na Abalu. „Kéž bych měl víc zbraní, které bych vám mohl nabídnout, plukovníku, ale získání tohoto nákladu bylo pro mne i mou posádku pořádné překvapení.“

„Jestli se někdy znovu setkáte s podobným překvapením, pak víte, jak mě kontaktovat.“

Když došli ke stolu, Link se otázal Maxe: „Všechno vyřízeno?“

„Ano, kapitáne, všechno v pořádku.“

Abalův úlisný úsměv se ještě více rozzářil. Zcela vědomě svého protivníka ošidil, ale počítal s tím, že značná převaha jeho ozbrojených mužů přinutí obchodního partnera akceptovat menší množství kamenů, než bylo dohodnuto. Chybějící diamanty byly v kapse blůzy jeho uniformy a čekalo je dlouhé putování na cestě k posílení jeho švýcarského konta.

„Pojďme tedy, pánové.“ Link převzal od Maxe sáček s diamanty a vyrazil k lodní lávce. Cabrillo s Hanleyem museli přidat, aby stačili jeho dlouhým krokům. Okamžik předtím, než dorazili k patě lávky, začali Abalovi muži jednat. Dva stojící nejblíž pokročili kupředu, aby zablokovali cestu, zatímco z džungle se vyrojily desítky povstalců, střílejících do vzduchu a ječících jako sirény. Přinejmenším tucet bojovníků začal šplhat na kontejner s úmyslem odpojit ho od háku jeřábu.

Celkový účinek mohl být devastující, kdyby ovšem představitelé Korporace nečekali nějakou zradu.

Asi vteřinu předtím, než Abala vydal rozkaz k útoku, dali se Cabrillo s Linkem do běhu. Ke dvěma rebelům na začátku lodní lávky dorazili ještě dřív, než se stačili chopit zbraní. Link bodyčekem poslal mladého strážného do prostoru mezi lodí a molem, zatímco Juan druhému povstalci vrazil prsty do krku tak prudce, až začal hlasitě dávit. Když se rozkašlal, Juan ho trhnutím zbavil pušky a její pažbu mu vrazil do břicha. Rebel se skácel k zemi v embryonální poloze.

Cabrillo se otočil a spustil krycí palbu, zatímco Max s Linkem vyrazili po lodní lávce. Juan pak také vyskočil na lávku a stiskl knoflík, ukrytý pod zábradlím. Poslední metr a půl lávky se náhle rychle pozvedl. Díky plnému zábradlí a konci lávky zalomenému do devadesáti stupňů byli všichni tři muži nyní chráněni před střelbou ze břehu. Kulky jim hvízdaly nad hlavou, narážely do trupu lodi a odrážely se od kovového povrchu lávky, zatímco trio se bezpečně krčilo ve svém obrněném krytu.

„Jako kdybychom to nečekali,“ poznamenal nedbale Max. Musel mluvit nahlas, aby byl nad vším tím rámusem slyšet.

Operátor uvnitř lodi zapnul servisní motorek a zvedl celou lodní lávku, čímž umožnil třem mužům vklouznout do palubní nástavby. Bez ohledu na dosavadní předstírání převzal Juan okamžitě kontrolu nad lodí. Nejdříve stiskl knoflík nad interkomem visícím na přepážce. „Hlaste stav, pane Murphy.“

Hluboko v útrobách nákladní lodi Mark Murphy, hlavní zbraňový důstojník, sledoval obrazovku, na níž se odvíjel obraz z kamery na vrcholku jednoho z jeřábů.

„Teď, když je lodní lávka vytažená, pokračuje jich ve střelbě jenom pár. Myslím, že Abala se pokouší zorganizovat útok. Shromáždil asi stovku bojovníků a zrovna jim dává instrukce.“

„Co kontejner?“

„Už ho mají skoro odpojený. Počkej. Jo, mají ho. Už ho nedržíme.“

„Pověz panu Stoneovi, aby nás odsud dostal.“

„Och, předsedo,“ ozval se váhavě Murphy, „jsme stále ještě vyvázaní k pacholatům na molu.“

Cabrillo si prstem setřel čůrek krve z ucha, kam ho zasáhl kus suché barvy, odloupnuté po zásahu kulkou. „Klidně je vytrhněte.“

I když se loď vedle rozpadajícího se přístaviště nevyjímala nijak nepatřičně, skrývala v sobě tajemství, které znalo kromě členů podsádky jen velice málo lidí zvenku. Zrezivělý trup s lajdácky natřeným povrchem, chátrající jeřáby, poskvrněná paluba a všeobecně umouněný zjev nebyly nic jiného než divadelní kamufláží faktických schopností tohoto plavidla. Ve skutečnosti to byla soukromá špionážní loď vlastněná Korporací, kterou vedl Juan Cabrillo. Oregon byla jeho duchovním dítětem i jeho opravdovou láskou.

Pod neupraveným zevnějškem se loď doslova ježila nejmodernějšími zbraňovými systémy, jaké na světě existovaly – řízenými střelami s plochou dráhou letu i torpédy, nakoupenými od jednoho nepoctivého ruského admirála, třicetimilimetrovými kanóny gatling (gatling – automatický kanón s mnohočetnými rotujícími hlavněmi, schopný nesmírně rychlé a účinné střelby, vypálí až tři tisíce střel za minutu (pozn. překladatele)) a jedním stodvacetimilimetrovým kanónem, který byl vybaven stejnou zaměřovači technologií jako tank M1A2 Abrams. K odrážení případných útočníků tu byly kulomety ráže.30 opatřené posilovačem. Všechny tyto zbraně byly ukryty za ocelovými pláty, lemujícími délku lodních boků, nebo byly maskovány jako kovový odpad válející se na palubě. Dálkově ovládané kulomety ráže.30 byly schovány v rezavých barelech, rozmístěných na strategických místech podél zábradlí. Na rozkaz by se najednou nadzvedly všechny poklopy a objevily se zbraně, opatřené navíc kamerami pro minimální hladinu osvětlení a infračervenými senzory.

Několik palub pod lodním můstkem, kde stáli Cabrillo s Lincolnem po dobu, kdy byl Oregon vyvázaný u mola, se nacházelo operační středisko, tedy skutečné mozkové centrum plavidla. Tým bývalých vojáků a operativců CIA odsud řídil celou loď, včetně strojovny, dynamického stacionárního systému i všech zbraní. Dále zde byl k dispozici sonar a radar, obě zařízení nejlepší kvality, jaká se dala za peníze sehnat.

Právě odsud skvělý kormidelník Erik Stone zavedl loď na přistání pomocí bočních příďových i záďových přídatných trysek, samozřejmě s využitím údajů GPS. Ty byly napojeny na centrální superpočítač, kam průběžně tekly údaje o rychlosti větru, proudech a desítky dalších dat. Právě tento počítač dokázal přesně dávkovaným výkonem motoru udržovat loď na místě i v silném proudu řeky Kongo.

Cabrillo s Maxem vešli do úklidové komory, která silně páchla terpentýnem, zatímco Link zamířil za Eddiem Sengem a zbytkem specialistů pobřežních operací pro případ, že by bylo nutné zabránit vzbouřencům ve vstupu na palubu. Juan zatočil kolem vpuste jako číselným kotoučem u sejfu a zadní stěna komory se otevřela a odhalila chodbu.

Na rozdíl od laciného linolea a odlupující se barvy na můstku a v dalších zákoutích nástavby zde byl interiér dobře osvětlený, s mahagonovým ostěním na přepážkách a s plyšovým kobercem na zemi. Na stěně visel olejový Winslonův obraz velrybářské lodi a na konci chodby se ve skleněné vitríně skvělo kompletní brnění ze šestnáctého století, včetně meče a palcátu.

Prošli kolem řady kajut, až dorazili do operačního střediska v samém srdci nákladní lodi. Bylo technicky stejně složité jako kosmické řídicí středisko NASA se spoustou počítačových stanovišť. Na stěně dominoval místnosti velký televizní panelový monitor, toho času promítající chaotickou scénu na břehu. Mark Murphy a Erik Stone seděli vpředu, přímo pod plochou obrazovkou, Hali Kasim, specialista na komunikační systémy Oregonu, byl vpravo od nich. Podle zadní stěny sálu stály dva detektory poškození lodi, monitorující jednotný bezpečnostní systém, kde Max Hanley mohl dohlížet i na motory revolučního magnetodynamického pohonu.

Operační středisko se opravdu podobalo řídicímu centru televizní kosmické lodi Enterprise. Tato podobnost šla dokonce tak daleko, že širokému křeslu uprostřed místnosti, ve kterém sedal Juan s mikrofonem za uchem, se všeobecně říkalo „Kirkovo křeslo“. Mimo jiné mělo i svůj nevelký monitor.

„Mám tu dva blížící se objekty,“ hlásil Hali, jehož tmavý obličej vypadal v nazelenalém příšeří radaru poněkud nadpřirozeně. „Musí letět jenom chloupek nad zemí. Nejspíš jde o helikoptéry. Předpokládaný čas příletu čtyři minuty.“

„Nemám žádné informace, že by Makambo vlastnil nějaký vrtulník,“ poznamenal Mark Murphy a obrátil se k předsedovi. „Hali ale právě obdržel bulletin, podle něhož kdosi ukradl dva vrtulníky jedné společnosti provádějící geologický výzkum. Detaily jsou uvedeny jen zběžně, ale zdá se, že došlo i k únosu pilotů.“

Juan jenom přikývl. Nebyl si jistý, co tento nový vývoj situace znamená.

„Zaznamenávám za námi nějaký pohyb,“ vykřikl Erik Stone. Zapnul svou obrazovku, na niž se přenášel obraz z kamery umístěné na zádi lodi.

Ze zátočiny řeky vypluly dva hlídkové čluny. Rozsvícená světla na jejich kormidelnách znemožňovala přesné posouzení jejich výzbroje, ale Mark Murphy u zbraňového systému se již snažil o spojení s databází konžských vojenských plavidel.

„Jsou to čluny Swift postavené v Americe.“

„To si ze mé děláš určitě legraci,“ pravil Max. Sloužil na palubě těchto člunů celé dva turnusy ve Vietnamu.

Murphy pokračoval, jako by Hanley ani nepromluvil. „Mají výtlak dvanáct tun, dvanáctičlennou posádku a každý je vybaven šesti kulomety ráže padesát. Nejvyšší rychlost mají pětadvacet uzlů. Je tady uvedená poznámka, že říční oddíly doplnily výzbroj minomety a že mohou rovněž mít i rakety odpalované od ramene.“

Situace se vyhrocovala každou vteřinou. Cabrillo se proto rozhodl. „Hali, sežeň mi Benjamina Isaku.“ Isaka byl jejich kontakt ve vládě. „Pověz mu, že určité složky jeho vojenské moci odhalily naši misi a přitom nevědí, že jsme na jejich straně. Nebo ty dva hlídkové čluny ukradl Makambo. Eriku, dostaň nás sakra rychle odsud. Murphe, dávej pozor, no, na všechno, ale bez mého svolení nestřílej. Jestliže prozradíme své schopnosti, Abala bude okamžitě vědět, že jsme ho podvedli, nechá zbraně na místě a zmizí. Když o tom mluvíme, Hali?“

Hali Kasim si odhrnul pramen černých kudrnatých vlasů z čela a na klávesnici počítače naťukal několik povelů. „Směrová anténa je aktivována a vysílá intenzitou pět na pět.“

„Výborně.“ Cabrillo se otočil v křesle a podíval se na Maxe Hanleyho. „Co ty na to, starouši?“

„Dobře víš, že jsme jenom na bateriovém záložním zdroji,“ odpověděl Max Hanley. „Nemůžu ti dát víc než dvacet uzlů.“

Oregon měl nejdokonalejší pohonný systém, jaký byl kdy sestrojen. Jeho magnetohydrodynamické motory využívaly supravodivé cívky, chlazené tekutým héliem, jež uvolňovaly z mořské vody nevázané elektrony. Vzniklý elektrický proud poté poháněl čtyři mohutné pumpy, směrující proudy vody do dvou nastavitelných štěrbin na zádi lodi. Tyto motory dokážou pohánět jedenáct tisíc tun těžkou loď rychlostí blížící se závodním mořským člunům, a jelikož jako palivo byla používána mořská voda, dosah plavidla byl prakticky neomezený. Avšak vzhledem k předloňskému požáru na turistické lodi s tímto pohonem zakázal jeden z největších námořních bezpečnostních výborů používání tohoto motoru do doby, než bude řádně prověřen. Z uvedeného důvodu měl Oregon na vlajkové žerdi vlajku Iránu, tedy státu, jenž byl znám značně benevolentním přístupem k námořním zákonům.

Loď byla vyvázaná na přístavišti proti proudu řeky Kongo, nějakých sto třicet kilometrů od Atlantského oceánu. Všude kolem Oregonu byla již jen sladká voda, z níž loď nemohla získávat energii pro své motory. Byla tedy závislá na energii zadržované v baterii zinko-stříbrných akumulátorů, neboť nyní pouze ta dokázala donutit vodu, aby proudila tryskami čerpadel.

Když byla loď přestavována z obyčejné dřevařské nákladní lodi, Cabrillo velice úzce spolupracoval s námořními architekty a inženýry, takže věděl, že i s pomocí říčního proudu nejsou baterie schopny zajistit plný výkon na více než sto kilometrů. Tedy o třicet kilometrů méně, než činila vzdálenost k ústí řeky do moře.

„Pane Stone, jak vypadá příliv v následujících třech hodinách?“ otázal se Cabrillo kormidelníka.

„Průměrná vysoká voda bude za dvě hodiny třicet minut,“ odpověděl Erik Stone, aniž by se musel dívat do počítače. Součástí jeho povinností bylo sledovat přílivové tabulky a předpověď počasí na pět dní dopředu. Počínal si přitom s horlivostí účetního, pronásledujícího na kalkulačce poslední penny.

„To bude těsné,“ poznamenal Juan neadresně. „Oukej, Eriku, dostaň nás odsud, dřív než se Abalovi muži rozhoupou k útoku.“

„Provedu, předsedo.“

Erik Stone zručnou rukou zapnul motory. Vedle skučení čerpadel chladicího média a pomocného zařízení magnetohydrodynamických motorů vydávala voda hnaná trubkami hluboké dunění, ozývající se po celé lodi. Stone zapnul příďové i záďové boční trysky a mohutné plavidlo se začalo bokem odsouvat od mola a současně napínalo úvazníková lana.

Povstalci cítili, že jim kořist uniká, proto ti, kteří stáli na molu, spustili palbu dlouhými dávkami z automatických zbraní. Kulky zabušily do trupu po celé jeho délce, od přídě až k zádi. Okna můstku se vysypala a lodní okénka explodovala v záplavě střepů. Od trupu Oregonu odskakovaly jiskry, to jak kulky narážely na lodní pancéřování. Ačkoliv celková podívaná byla dosti okázalá, výsledkem nebylo nic víc než odloupnutí dalších kusů barvy a rozbití několika tabulek skla, jež se daly snadno nahradit.

Ke koncertu se zezadu připojil strážní člun se svým padesátimilimetrovým kanónem. Aby Oregon stihl hodinu schůzky, plul ve vodě s minimálním ponorem značně vysoko, jelikož ze speciálních balastních nádrží na bocích lodě, jež normálně zvětšením ponoru imitovaly plný náklad, byla vyčerpána veškerá voda. To umožnilo střelcům, kteří sledovali loď na její cestě po proudu řeky, aby se soustředili na dobře viditelné kormidlo. Koncentrovali tedy svou palbu na kormidelní sloupek v naději, že uvolní kormidelní list a loď se tak stane bezmocnou hračkou říčního proudu.

V případě běžného plavidla by tato úvaha měla něco do sebe, kormidlo Oregonu nakonec dokázalo loď obracet, když bylo potřeba, jako například v přístavu pod pozorným dohledem přístavních úřadů. Daleko efektivnější způsob manévrování však spočíval v činnosti nastavitelných trysek, jež zůstávaly dobře chráněny pod vodolinkou.

Erik Stone se nenechal nějakým útokem vyrušovat. Prostřednictvím uzavřeného televizního okruhu se soustředil na sledování kovových pacholat na molu. Jak se loď vzdalovala od přístaviště, poutači lana se napínala. Dva podnikaví teroristé se vrhli na záďové lano a s puškami na zádech po něm začali šplhat jako nějaké krysy. Vtom za zvuků štípaného shnilého dřeva jedno ocelové pachole hřibovitého tvaru vyskočilo z mola jako podebraný zub. Díky své obrovské váze se jako kyvadlo zhouplo směrem k trupu Oregonu, do něhož narazilo a rozezvučelo jeho kovový plášť jako zvon.

Jeden z povstalců spadl okamžitě, a když Erik zařadil zpětný chod, aby vyrovnal směr lodi, nasála ho tryska záďového bočního zařízení. Na druhé straně lodi se vzápětí objevila jen tmavá skvrna, jež zbarvila vodu do ruda, ale pak byla rychle odplavena po proudu. Druhý rebel se udržel na laně, které automatický vrátek okamžitě navinul. Když dospěl k průvlačnici, pokusil se vyšplhat přes zábradlí na palubu, kde ho však už čekali Eddie Seng a Franklin Lincoln. Ti totiž jeho aktivity sledovali na kapesních monitorech, které měli na svých bojových vestách.

Eddie nastoupil ke Korporaci po předčasném penzionování ze CIA, a jelikož neměl žádné bojové zkušenosti podobné dřívějším aktivitám Linka v SEAL, rozhodl se věnovat právě tomuto druhu činnosti. Proto ho Juan ustanovil šéfem pobřežních operací, velitelem dělostřeleckých šmejdů, jak nazýval vybranou společnost bývalých příslušníků SEAL, průzkumných sil a operátorů Speciálních sil.

Povstalec vykulil oči, když se pokusil vklouznout na palubu. Link na něj přes zábradlí namířil poloautomatickou brokovnici Franchi SPAS-12, Eddie kromě toho mířil na jeho spánek glockem.

„Můžeš si sám vybrat, příteli,“ oslovil ho mírným hlasem Eddie.

Terorista uvolnil prsty a zřítil se do zpěněné vody pod sebou.

V operačním středisku zatím Erik sledoval druhé úvazníkové pachole. I přes několikatunový tah stále ještě odmítalo uvolnit se od mola. Naopak se objevily dlouhé trhliny ve dřevě podkladních trámů. Nakonec se odtrhl pětimetrový kus mola, přičemž spadli do vody tři další vojáci a celé přístaviště se povážlivě zakymácelo.

„Jsme volní,“ oznámil.

„Výborně,“ odpověděl Juan s pohledem na svůj taktický monitor. Helikoptéry byly tou dobou vzdáleny jen dvě minuty a blížily se rychlostí přes sto šedesát kilometrů za hodinu. Představoval si, že vrtulníky ukradené naftařské společnosti budou velké a moderní. S celou svou artilerií poschovávanou po lodi si byl Juan jistý, že by bez problémů dokázal sejmout každého vojáka na molu, sundat oba vrtulníky a přeměnit dvojici hlídkových člunů v plovoucí vraky. To však nebyl účel hry, ke které byl najat. „Zrychlíme na dvacet uzlů.“

„Dvacet uzlů, pane, provedu.“

Veliká nákladní loď plynule zrychlila. Silný proud vody z trysek narazil do mola a definitivně odtrhl tu sekci, z níž stále ještě čněla pacholata. Palba ze břehu rázem ustala, nicméně oba hlídkové čluny pokrývaly Oregon stálým přívalem padesátimilimetrových střel.

„Ruční raketomet,“ vykřikl ostře Mark Murphy.

Abalovi muži měli zaručeně v lese schovaná vozidla, jež nyní sledovala Oregon, jak pluje po proudu řeky Kongo. Z trávy na břehu vystřelila nevelká raketa, proletěla nad hladinou a narazila do přídě lodi. Lodní pancéřování ochránilo interiér, ale exploze rakety byla ohlušující a po palubě se převalila ohnivá koule. Téměř současně se z druhého podobného odpalovacího zařízení v rukou střelce na jednom hlídkovém člunu vznesla druhá raketa. Ta přiletěla pod nízkým úhlem, minula záďové zábradlí tak těsně, že na něm sežehla barvu, a pak naplno zasáhla komín. Ten byl rovněž opancéřovaný, aby ochránil složitý radar schovaný uvnitř. Přesto byla exploze natolik silná, že dokázala celým systémem otřást.

„Mám to,“ zakřičel Hali těsně předtím, než vypadl obraz z monitoru. Vyběhl z řídicího centra, hned jak palubní počítač automaticky vydal povel k vyslání hasičských a elektronických specialistů.

Linda Rossová, žena s tváří plnou vrásek jako skřítek, ale bez pih, a s pronikavým, téměř dívčím hlasem, pronesla nahlas: „Vrtulníky jsou jednu minutu letu za námi, předsedo. A poslední obrázek z radaru napovídal, že nahoře na řece se začíná probouzet nějaký provoz.“

Juan zlepšil rozlišení na přední kameře. Řeka byla černá jako nafta, po stranách ji lemovaly kopečky a stříbrně se třpytila v měsíční světle. Zpoza záhybu řeky se vynořil velký říční trajekt. Měl tři paluby a tupou příď, avšak členy posádky Oregonu zaujal hlavně jeho obraz v infračervené kameře. Nejvyšší paluba připomínala lidské mraveniště a zdálo se, jako by všechny ostatní paluby byly stejně plné pasažérů, mířících do vnitrozemského přístavu Matadi.

„Bože můj, tam musí být přinejmenším pět set lidí,“ poznamenal Erik.

„A vsadil bych se, že je stavěný maximálně tak na dvě stovky,“ dodal Cabrillo. „Projeď kolem něho levobokem. Rád bych, aby se Oregon dostal mezi střelce raket a tuhle bečku.“

Stone se jemně dotkl ovládacích prvků a zkontroloval hloubkoměr. Říční dno překotně stoupalo. „Předsedo, máme už jenom asi sedm metrů vody pod kýlem. Šest. Pět. Tři metry, pane.“

„Drž rychlost i kurz,“ odpověděl Stone, když džungle vyplivla další dávku střel z AK-47 i raket, jež byly odpalovány v rychlém sledu, skoro jako římské svíce.

Výbuchy rozhoupaly nákladní loď na její cestě k přelidněnému trajektu. Při každé explozi se rozjasnila obloha. Jedna raketa zbloudila. Krátký děsivý okamžik to vypadalo, že zamíří přímo do boku trajektu, ale naštěstí jí vynechal motor, takže detonovala ještě před dosažením lodě. Postříkala přitom pasažéry, kteří se horečně snažili odklidit z dráhy střely.

„Maxi, dej mi všechno, co můžeš,“ procedil hněvivě Cabrillo, kterému se z bezohlednosti Abalových mužů dělalo skoro špatně. „Musíme ty lidi ochránit.“

Max Hanley uvolnil z bateriových obvodů bezpečnostní zarážky, čímž získal pár ampérů navíc, jež pustil do vodních pump. Oregon přidal ještě o tři uzle, z čehož však jasně vyplývalo, že do cíle jim nakonec bude scházet více kilometrů, než si mohli dovolit.

Trajekt zamířil doprostřed řeky, čímž poskytl Oregonu dostatek místa, aby ho minul, aniž by se třel o dno. O chvíli později se hlídkové čluny Swift rozdělily, aby přijíždějící loď obklíčily, a elegantním obloukem vykreslily na hladině zpěněnou brázdu. K dovršení zmatku se ještě vynořil motorizovaný skif, který plul v lodní brázdě trajektu. Jeden z člunů do něho v plné rychlosti narazil, a aniž by zpomalil, rozdrtil dřevěný trup i jeho dva cestující.

Juan pozoroval Erika u řízení. Už jenom manévrování s tak velikou lodí ve stísněných prostorách řeky bylo dost obtížné, ale vyhýbat se provozu s lodí pod trvalou palbou představovalo úkol, s jakým se mladý Stone dosud nesetkal. Juan měl ve svého kormidelníka plnou důvěru, a přesto mu kdesi v hloubi mozku hlodala pochybnost, jestli by přece jen neměl převzít velení a chopit se kormidla sám.

V Cabrillově přilbě se sluchátky se ozvalo: „Předsedo, tady je Eddie. Mám optický kontakt s těmi dvěma vrtulníky. Nejsem schopen vám říct jejich typ, ale vypadají dost velké, aby každý unesl přinejmenším deset lidí. Teď by se docela hodilo je sejmout.“

„Zamítá se. Piloti jsou civilisté, které Makambovi vzbouřenci unesli a přinutili, aby s nimi letěli, to za prvé. A za druhé, nemůžeme jim prozradit své možnosti. O tom jsme přece hovořili předtím, než jsme se vydali proti proudu. Ať do nás tlučou, tahle stará holka nás domů doveze. Buďte jenom připravení, kdyby nám chtěli vysadit někoho na palubu.“

Jsme připraveni.“

„Pak jim pomoz pánbůh.“

Celou hodinu uháněli po proudu řeky, se strážnými čluny v patách. Občas je pozdravila salva výstřelů ze břehu, to v místech, kde se silnice přiblížila k řece natolik, že zde rebelové mohli číhat. Vrtulníky nadále ze vzduchu Oregon sledovaly, ale ani jednou se nepokusily přistát nebo vylodit útočníky. Juan se domníval, že se chystají vstoupit k nim na palubu, jakmile po útocích raketami uváznou na mělčině.

Propluli pod hrází Inga, masivní betonovou stěnou, jež zadržovala jakýsi přítok Konga. Tato přehrada a ještě jedno její dvojče představovaly hlavní zdroj elektřiny pro tuto část Afriky. Loď vplula do divoké vody, kde se setkávaly oba proudy, což přinutilo Erika zařadit do trysek zpětný chod, aby se Oregon neobrátil bokem proti proudu.

„Předsedo, mám na drátě Benjamina Isaka,“ ohlásila Linda Rossová. „Přepínám vám ho na váš telefon.“

„Pane náměstku, tady je kapitán Cabrillo. Předpokládám, že jste s naší situací obeznámen?“

„Ano, kapitáne. Plukovník Abala chce svoje diamanty zpátky.“ Přízvuk náměstka ministra byl hodně silný, takže Juan měl občas dost co dělat, aby mu vůbec rozuměl. „A navíc ukradl dva strážní čluny. Mám informace, že v Matadi, kde oba čluny kotvily, zůstalo na zemi našich deset mrtvých mužů.“

„Má také dva vrtulníky od jedné naftařské společnosti.“

„Aha,“ pravil Isaka neutrálně.

„Docela bychom přivítali malou pomoc.“

„Náš společný přítel v Langley, jenž vás doporučil, mě ujistil, že jste více než schopni se o sebe postarat sami.“

Juan měl chuť na ministerského úředníka začít ječet. „Pane Isako, když zlikviduju Abalovy povstalce, tak začne být velice podezíravý ohledně zbraní, které právě koupil. Směrové vysílačky – štěnice – zabudované ve zbraních jsou dobře skryté, ale objevit se dají. Celý plán počítal s tím, že dopraví zbraně na velitelství Makamba v džungli, čímž definitivně prozradí vaší armádě jeho polohu. Povstání pak budete moct ukončit během několika dní. To se ale nepovede, jestli Abala nechá zbraně ležet na přístavišti plantáže.“ Bylo to už počtvrté nebo popáté, kdy Isakovi vysvětloval svůj záměr poté, co dal Langston Overholt ze CIA Juanovi souhlas s jeho misí.

Úvodní část Isakovy odpovědi zanikla v hluku minometů, pocházejícího z obou hlídkových člunů. Jednou se jim dokonce podařil zásah do bezprostřední blízkosti, takže palubu Oregonu zalila velká vlna. „…teď startují z Bomy a můžou u vás být tak za hodinu.“

„Můžete to opakovat, pane ministře?“

Vtom to celou posádkou v operačním středisku smýklo kupředu, jak se kýl Oregonu zaryl do říčního dna. Okamžité zpomalení poslalo v jídelně na zem jemný porcelán, stejně jako na ošetřovně přenosný rentgenový přístroj, který doktorka Julie Huxleyová opomněla pořádně zajistit.

Juan byl zpátky na nohou mezi prvními. „Eriku, co se to k čertu stalo?“

„Dno se náhle zvedlo. Vůbec jsem to neviděl.“

„Maxi, co je s motory?“

Počítačový program měl zabudovanou bezpečnostní pojistku, díky níž se motory automaticky vypínají ve chvíli, kdy loď narazí na dno. Max si pečlivě prohlížel monitor před sebou a každou sekundou se mu ve tváři prohlubovala starostlivá vráska. Začal něco psát na klávesnici.

„Maxi?“ oslovil ho Juan, protahuje samohlásky jména svého starého přítele.

„Trubice na levoboku jsou ucpané blátem. Dokážu z ní dostat dvacet procent, ale jen díky trysce na pravoboku, i když jenom při zpátečním chodu. Pokusíme se popojet kupředu a rovněž ji zablokovat.“

„Eriku,“ ozval se Juan. „Přebírám kormidlo.“

„Předseda u kormidla, ano, pane.“

Tryskové trubice byly uvnitř sice drážkované, ale jinak hladké, podobně jako hlaveň pušky. Byly vyrobeny z exotických slitin podle přesných návodů, takže úplně zmizela kavitace tekutiny a možnost vzniku mikroskopických bublin způsobujících drhnutí. Juan věděl, že bahno a usazeniny na dně nejspíše již vnitřek trubic zdrsněly a jakýkoliv pokus promývat je špínou by mohl skončit jejich totálním zničením. Vzal tedy na sebe osobní zodpovědnost za případné další poškození své lodi.

Uvedl trubici na levoboku do pohotovostního stavu a pak začal pomalu pouštět proud opačného směru do trysky na pravoboku. Očima neustále přejížděl od obrazu z venkovních kamer, zaměřených na vířící vodu pod lodní přídí, po indikátory monitorující stav trysky. Přidal výkon až na pětadvacet procent, i když věděl, že právě drhne vnitřek trysky stejně jistě, jako kdyby do ní mlátil hasákem.

Avšak Oregon se odmítal hnout. Drželo ho v zajetí sevření bahna i jeho obrovská váha.

Juane,“ ozval se varovným tónem Max.

Cabrillo ale už vypínal čerpadla. Měl k dispozici jen poslední zbytky rezervních zdrojů, ale žádnou racionální alternativu. Zbývalo mu tak patnáct vteřin, aby přišel s nějakým plánem, než se helikoptéry přiblíží a vyvrhnou svůj náklad banditů. Dvě pětivteřinové salvy z dvacetimilimetrového gat-lingu by dokázaly vrtulníky doslova vymazat z oblohy, ale současně by nutně zahynuli i jejich civilní piloti a navíc by Oregon prozradil svůj smrtící potenciál. Kromě toho by se museli stále ještě vyrovnat s hlídkovými čluny a řadou dalších plavidel, která Abala zaručeně sehnal, jakmile Oregon dosedl na dno a znehybněl. Myšlenka vzdát se drahokamů nebo nějak ohrozit misi mu ani nepřišla na mysl.

„Maxi, máme zadní vítr. Vypusť kouřovou clonu, dostatečně hustou, aby zakryla loď, a pak aktivuj protipožární děla.“ V rozích nástavby byla namontovaná čtyři vodní děla, každé s výkonem tisíc galonů za minutu. Příslušná čerpadla byla poháněna vlastním dieselovým agregátem. „Jsou schopná dostříknout až do sedmdesáti metrů. To by mělo stačit, aby to odradilo vrtulníky od přistání.“ Stiskl knoflík mikrofonu. „Eddie, spouštíme vodní děla, tak se připrav. Jestli to ty vrtulníky nezapudí, pak mají tví hoši povolení použít pušky a pistole. Takový arzenál by se totiž na lodích dal v této oblasti očekávat.“

„Rozumím.“

„A, Eddie, chci, abyste se ty a Link se mnou setkali v člunové garáži. Mám pro vás úkol. Přijďte pro jistotu v kompletní výstroji.“

Cabrillo vstal z křesla a byl už na poloviční cestě k výtahu, který ho zaveze o dvě patra níž do člunové garáže, nacházející se na úrovni vodolinky, když ho Hanley gestem zadržel. „Chápu použití kouřové clony a použití vodních děl považuju za geniální tah, ale jaký úkol to plánuješ pro Linka s Eddiem?“

„Během půl hodiny chci tuhle starou herku vyprostit z mělčiny.“

Max se za léta spolupráce s Cabrillem naučil nikdy nezpochybňovat žádné předsedovo prohlášení. Nicméně mu nebylo jasné, jak chce Juan dosáhnout nemožného. „Hodláš nás odlehčit o pár tisíc tun?“

„Udělám něco lepšího. Hodlám asi o tři metry zvednout hladinu řeky.“

4

Jižně od Walvis Bay Namibie

PÍSEK VANOUCÍ PŘES CESTU byl jemný jako prach a točil se ve vírech, vznikajících všude tam, kde chladnoucí vzduch z pouště přicházel do styku se stále ještě horkým asfaltem. Vypadalo to jako chomáče kouře nebo vířící sníh. Slunce již dávno zapadlo, takže vnitrozemské duny v měsíčním světle bíle svítily.

Jediný pohybující se předmět kromě větru a mírného příboje olizujícího břeh byl osamocený vůz na cestě. Pickup s náhonem na čtyři kola se nacházel pouhých pětatřicet kilometrů jižně od Swakopmundu a jeho sousedního přístavního města Walvis Bay, ale vypadalo to, jako by byl posledním automobilem na světě.

Sloane Macintyreová se na sedadle řidiče zachvěla.

„Mohl bys podržet volant?“ obrátila se na svého společníka. Vyhověl jí a Sloane se nasoukala do teplákové bundy s kapucou. Potřebovala obě ruce, aby si vytáhla dlouhé vlasy zpod límce a rozprostřela je na ramenou. Byly rudé jako měď, tedy stejné barvy jako písečné duny při západu slunce. Nápadně se barevně odrážely od zářivých šedivých očí.

„Pořád si myslím, že jsme měli počkat do rána a získat povolení ke vstupu do Sandwich Bay,“ stěžoval si Tony Reardon už nejméně potřetí od chvíle, kdy opustili hotel. „Víš přece, jak jsou místní úřady citlivé na návštěvy turistů v zabezpečených oblastech.“

„Míříme do ptačí rezervace, Tony, ne do důlních záborů pronajatých diamantovými společnostmi,“ odsekla Sloane.

„Stále to je ale protizákonné.“

„Kromě toho se mi nelíbí způsob, jakým nás Luka varoval, abychom nepátrali po Papá Heinrickovi. Skoro jako by chtěl něco skrýt.“

„Kdo? Papá Heinrick?“

„Ne, náš slavný průvodce Tuamanguluka.“

„Co to povídáš? Luka byl přece samá ochota od první chvíle, kdy jsme sem dorazili.“

Sloane se na něho úkosem podívala. V tlumeném světle palubní desky vypadal Angličan jako zlostný chlapec, který trucuje, jen aby trucoval. „Ty nemáš pocit, že byl ochotný až příliš? Není ti nic nápadného na průvodci, který nás úplně náhodou objeví v hotelu a náhodou zná každého rybáře v zátoce Walvis Bay a zařídí pro nás smlouvu s jednou výletní vrtulníkovou společností?“

„Měli jsme prostě štěstí.“

„Já nevěřím na štěstí.“ Sloane se znovu zadívala na cestu před sebou. „Když jsme Lukovi pověděli o tom starém rybáři, který se zmínil o Papá Heinrickovi, udělal všechno pro to, aby nás odradil od jakéhokoliv pátrání. Luka nám nejdříve namlouval, že Heinrick je prostě jen plážový rybář, a že tedy neví nic o moři, které je dál než kilometr od břehu. Pak se nás snažil přesvědčit, že to nemá v hlavě v pořádku. Když ani to nepomohlo, přišel s tím, že náš Heinrick je nebezpečný a že už jednoho člověka zabil.

Mělo to snad něco společného s představou, založenou na vyprávění onoho rybáře, který nám prvně o Heinrickovi pověděl?“ pokračovala tvrdošíjně Sloane. „Ne. Ten přece říkal, že Papá Heinrick toho o moři u Pobřeží kostlivců zapomněl víc, než kdokoliv jiný vůbec kdy věděl. To jsou víceméně jeho slova. Z tohoto důvodu se Heinrick zdál být ideální osobou k získání informací pro náš projekt. Takže náš – ó tolik ochotný – průvodce si nepřeje, abychom se s ním setkali a promluvili si. Tony, to přece smrdí a ty to víš.“

„Stejně jsme mohli počkat do rána.“

Sloane se rozhodla jeho komentář ignorovat a po chvilce řekla: „Vždyť víš, že roli tu hraje každá minuta. Nakonec se někdo zaručeně dovtípí, po čem pátráme. Až se to stane, pak se bude celé pobřeží hemžit lidmi. Vláda nejspíš vyhlásí zákaz přístupu do oblasti, zatrhne rybaření a vyhlásí mimořádný stav. Tys ještě nikdy nebyl na podobné expedici. Já ano.“

„A našla jsi něco?“ zeptal se nevrle, i když odpověď znal.

„Nenašla,“ připustila Sloane. „To ale neznamená, že nevím, co dělám.“

Na rozdíl od většiny zemí v Africe se cesty v Namibii dobře udržují, takže na nich nejsou výmoly. Toyota s náhonem na všechna čtyři kola klouzala nocí, dokud nedorazili k odbočce, kterou pokrývaly písčité závěje, místy vysoké jako pneumatiky auta. Sloane zařadila nejnižší převod a vyrazila po cestě, prodírajíc se sypkými návějemi, jež by jakékoliv vozidlo s náhonem na jednu nápravu rozhodně zastavily. Po dvaceti minutách dorazili na parkoviště, obklopené protibouřkovým plotem. Na něm visely značky, oznamující, že žádné auto nesmí za toto místo.

Dojeli k Sandwich Bay, rozsáhlé bažině s lagunou uprostřed, napájené sladkou vodou z podzemních vodonosných vrstev. Toto místo hostilo až padesát tisíc stěhovavých ptáků za rok. Sloane zajela na parkoviště, ale nechala motor běžet. Aniž by čekala na Tonyho, vyskočila z kabiny, až se botami zabořila do písčité závěje, a vydala se dozadu k ložné ploše auta. Tam ležel nafukovací prám s elektrickým kompresorem, jenž pracoval s napětím 12 voltů.

Rychle prám nafoukla a připravila výstroj. Zvlášť se přesvědčila, že baterky v ručních reflektorech jsou dostatečně silné. Nakonec na prám naložila vesla a batohy a donesla všechno k vodě. Jelikož byla laguna směrem od moře chráněná, byla klidná jako hladina rybníka.

„Ten rybář povídal, že Papá Heinrick žije v nejjižnějším výběžku laguny,“ pravila Sloane, když se usadili na prámu a vesly se odstrčili od břehu. Promítla si kompasový náměr na noční oblohu a ponořila pádlo do klidné vody.

Bez ohledu na to, co řekla Tonymu, dobře věděla, že buď z toho bude hlavní výhra, nebo se to ukáže jako mrhání časem. Bohužel ta druhá možnost byla pravděpodobnější. Sledování neověřených zpráv, polopravd a dvojsmyslů vedlo velice často do slepých uliček, ale bylo vlastně podstatou jejího zaměstnání. To spočívalo ve stálém, mnohdy monotónním směřování ke konečnému vítěznému výkřiku „Heuréka!“. Tento pocit uspokojení ji teprve čekal, ale současně na ni působil jako vábnička, díky níž se plahočila, snášela samotu, únavu a stres a tolerovala takové pesimistické cvoky, jako je Tony Reardon.

Když pádlovali směrem na jih, z temné hladiny vyskočilo několik ryb a občas si v rákosí čechral peří nějaký pták. Trvalo jim půldruhé hodiny, než dorazili do nejjižnějšího koutu. Vypadalo to tu stejně nevýrazně jako kdekoliv jinde; všude kolem byla stěna rákosí, jež dokázalo přežít v póloslané vodě. Při pátrání přejížděla Sloane světlem baterky podél břehů. Po dvaceti minutách, kdy už napětí dosáhlo vrcholu, objevila úzkou uličku ve stěně z vysoké trávy, kudy do laguny přitékal malý potůček.

Beze slova ukázala tím směrem a Tony tam s vorem zakormidloval.

Rákosí bylo vyšší než oni a nad hlavami jim tvořilo baldachýn, který stínil bledé měsíční světlo. Proud zde byl zanedbatelný, takže se jim postupovalo docela dobře. Urazili asi sto metrů bažinou, když dopluli do malého rybníčku mezi rákosím. Uprostřed byl nevelký ostrůvek, který nejspíš při přílivu jen tak tak zůstával nad vodou. Měsíční světlo odhalilo hrubou chatku, sbitou dohromady z naplaveného dříví a prkýnek z beden. Místo dveří visela z trámku nad vchodem pokrývka a těsně před ní bylo na zemi ohniště, kde pod popelem stále ještě žhnuly oharky. Napravo stála konstrukce na sušení ryb, zrezivělé sudy na pitnou vodu a skif s dřevěným trupem, přivázaný jedním provazem k pařezu. Plachty byly těsně svinuté ke stožáru a kormidlo i střední ploutev byly vytaženy z vody. Takovýto člun s plochým dnem nebyl pro rybaření na otevřeném moři rozhodně ideální, což přimělo Sloan uznat Lukovy názory, že Papá Heinrick opravdu rybaří zřejmě jen v pobřežních vodách.

Tábořiště bylo neuhlazené, drsné, ale takový otužilý tulák zde mohl žít klidně i věčně.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Tony, když vytahovali nafukovací prám na břeh.

Sloane se přiblížila ke dveřnímu otvoru, potvrdila si, že zvuk, který slyší, je chrápání jednoho člověka, a ne žádný vítr nebo příboj, a znovu se stáhla zpět. Uvelebila se na písečné pláži, vytáhla z vaku laptop a potichu se pustila do psaní, s dolním rtem skousnutým mezi zuby.

„Sloane?“ Tentokrát Tony zašeptal již trochu pronikavěji.

„Počkáme, až se probudí,“ odpověděla.

„Ale co jestli to není Papá Heinrick? Co když tu bydlí někdo jiný? Nějací piráti nebo banditi nebo někdo takový?“

„Řekla jsem ti, že nevěřím na štěstí. Stejně tak nevěřím ani na shodu okolností. Jestliže jsme našli chatu přesně tam, kde, jak nám řekli, bydlí Papá Heinrick, pak jsme našli Papá Heinricka. Radši si s ním ale promluvím ráno, než abych vylekala toho starého tatíka uprostřed noci.“

Jemné pochrupování uvnitř chatky nezměnilo ani melodii, ani hlasitost, ale vyschlý africký stařík, který neměl na sobě nic než suspenzor, jaký nosí sportovci, ze sebe náhle shodil pokrývku. Když se postavil na křivé nohy, byl tak hubený, že se mu pod kůží rýsovala jednotlivá žebra a nad a pod klíčními kostmi měl hluboké jamky. Měl široký plochý nos a velké odstálé uši, propíchnuté jakýmisi náušnicemi z paroží. Jeho vlasy byly sněhobílé a oči mu žlutě zářily.

Chrápal dál, až si Sloane na chvíli myslela, že je náměsíčník, on se však náhle docela nevkusně podrbal a odplivl si do ohniště.

Sloane se zvedla. Byla o dobrých třicet centimetrů vyšší než Namibijec. Napadlo ji, že mezi jeho předky museli být i Křováci, protože je tak štíhlý. „Papá Heinricku, přijeli jsme z velké dálky, abychom se s vámi setkali. Ostatní rybáři ve Walvis Bay o vás říkají, že jste ze všech nejchytřejší.“

Sloane ujišťovali, že Papá Heinrick hovoří anglicky, ale ten skřítek ani mrknutím nedal najevo, že by rozuměl. Musela se spokojit s faktem, že přestal předstírat chrápání, a z toho vycházet. „Chceme se vás zeptat na místa, kde lovíte, kde je to nejobtížnější, kde nejvíc ztrácíte šňůry, sítě a tak podobně. Odpovíte nám na takové otázky?“

Heinrick se obrátil zpět do chatky a nechal deku, aby znovu zakryla vchod. Za moment se objevil s prošívanou dekou kolem ramen. Ta byla sešitá z drobných útržků látek. Při každém pohybu však ze švů unikalo peří. Afričan pak pokračoval malý kousek stranou a vzápětí bylo slyšet, jak močí do vody a bezmyšlenkovitě se přitom škrábe na břiše.

Poklekl vedle ohniště, zády k Tonymu a Sloane. Jednotlivé obratle vypadaly jako černé korálky navlečené na šňůře. Rozfoukal uhlíky a přikládal úlomky naplaveného dříví tak dlouho, až vyšlehl plamínek. „V téhle oblasti je spousta obtížných míst k rybolovu,“ pronesl překvapivě hlubokým hlasem, přihlédne-li člověk k jeho drobnému tělu. Při řeči ani neotočil hlavu. „Lovil jsem ve všech a vyzývám kohokoliv, aby se šel se mnou poměřit do míst, kam půjde Papá Heinrick. Přišel jsem o spoustu šňůr, které by dohromady dosáhly až ke Cape Cross Bay.“ To bylo nějakých sto třicet kilometrů severně. „A zpátky,“ dodal, jako by je vyzýval k popření jeho chvástání. „Přišel jsem o tak velké kusy sítě, že by se s nimi dala zakrýt namibijská poušť. Bojoval jsem s mořem, které přinutilo ostatní muže plakat. Chytil jsem rybu větší než největší loď a viděl jsem věci, ze kterých by jiní zešíleli.“

Teď se konečně otočil. V mihotavé záři plamenů měl v očích démonický pohled. Když se usmál, odhalil tři zuby, jež zapadaly do sebe jako zuby převodovky. Úsměv brzy přešel v pochichtávání a pak ve štěkavý hlasitý smích, zakončený náhlým záchvatem kašle. Když se uklidnil, odplivl si znovu do ohniště. „Papá Heinrick svá tajemství neprozrazuje. Znám věci, které byste rádi věděli, ale nikdy se je nedozvíte, protože já chci, abyste se je nedozvěděli.“

„Proč to ale chcete?“ zeptala se Sloane poté, co si v hlavě analyzovala jeho gramatiku, aby se ujistila, že rozuměla správně. Sedla si vedle něho na bobek.

„Papá Heinrick je největší rybář, jaký kdy žil. Proč bych vám měl něco říkat a dělat si z vás soupeře?“

„Já nechci v těchto vodách rybařit. Pátrám pojedná lodi, která se tu před dávnou dobou potopila. Můj přítel a já,“ s těmi slovy mávla směrem k Tonymu, který ustoupil do pozadí, jakmile ucítil odér těla Papá Heinricka, „chceme najít tu loď, protože…“ Sloane se odmlčela a bleskově si vymyslela zdůvodnění. „Protože nás najali, abychom z vraku lodi zachránili něco cenného, co před ztroskotáním patřilo jednomu bohatému muži. Myslíme, že byste nám mohl pomoct.“

„Ten bohatý muž platí?“ otázal se Heinrick lstivě.

„Trochu, ano.“

Starý rybář mávl rukou, jako když netopýr plachtí noční tmou. „Papá Heinrick nemá pro peníze žádné využití.“

„Kolik by stála vaše pomoc?“ otázal se náhle Tony. Sloane měla nedobrý pocit, že by toho stařík mohl chtít moc, a vrhla na Tonyho sžíravý pohled.

„Vám nepomůžu,“ řekl Heinrick Tonymu a pak pohlédl na Sloane. „Vám pomůžu. Jste žena a nerybaříte, takže nikdy nebudete můj sok.“

Sloane mu nehodlala sdělit, že vyrostla ve Fort Lauderdale a prázdniny trávila jako členka posádky rybářského člunu, který její otec pronajímal, a poté, co onemocněl Alzheimerovou chorobou, jeho obchod prakticky celý převzala. „Děkuju, Papá Heinricku.“ Sloane ze svého zavazadla vytáhla velkou mapu a rozvinula ji na zem vedle ohniště. Tony přistoupil blíž a vylepšil osvětlení baterkou. Mapa zachycovala pobřeží Namibie. Byly na ní desítky hvězdiček, nakreslených tužkou na okraji moře v blízkosti břehů. Většina z nich se shlukla v okolí Walvis Bay, ale několik dalších se rozběhlo nahoru a dolů podle pobřeží.

„Už jsme hovořili se spoustou jiných rybářů a ptali se jich, kde ztrácejí šňůry a sítě. Myslíme, že jedním z těch míst může být ta naše potopená loď. Nechtěl byste se na to podívat a povědět, jestli něco nevynechali?“

Heinrick soustředěně mapu studoval, očima přeskakoval z jednoho místa na druhé a prsty přejížděl po linii pobřeží. Konečně zvedl zrak ke Sloane.

Ta spatřila v jeho pohledu zrnko šílenství, jako by se její reálný svět lišil od jeho. „Tohle místo já neznám.“

Zmatená Sloane položila prst na Walvis Bay a nahlas vyslovila jeho jméno. Pak sjela prstem na jih a oznámila: „Tady jsme v Sandwich Bay.“ Nakonec zaťukala prstem u horního okraje plachty. „A zde je Cape Cross.“

„Tomu nerozumím. Cape Cross je přece tamhle,“ Heinrick ukázal rozhodně k severu. „Takže nemůže být tady.“ S tímto konstatováním se dotkl místa na mapě.

Sloane si náhle uvědomila, že navzdory celému životu na moři Papá Heinrick nikdy neviděl námořní mapu. V duchu zaúpěla.

Následující dvě hodiny se starým rybářem ústně pracně probírala všechna místa, kde ztratil nějakou síť nebo kde se mu zamotaly šňůry. Jelikož poušť pokračovala pod hladinou moře ještě stovky kilometrů od břehu, pak jediné, co mohlo polykat šňůry nebo trhat sítě, byla buď kamenná vyvřelina nebo vrak lodi. Papá jí sdělil, že dva dny plavby jihozápadně od Sandwich Bay je takové místo a pět dní plavby na severozápad je další. Každá taková lokalizace se shodovala s mapou, kterou vytvořila za posledních několik dní po rozhovorech s komerčními rybáři a kapitány jednodenních výletů ve Walvisu.

Kromě toho tu bylo jedno místo, které nezmínil nikdo jiný než Heinrick. Podle jejího odhadu bylo vzdálené zhruba sto deset kilometrů a bylo docela osamocené. Ve skutečnosti žádný z předchozích kapitánů v těchto oblastech nerybařil. Papá Heinrick prohlásil, že toho tam nebylo mnoho, co by mořský život nějak zvlášť lákalo, a on sám se tam ocitl jenom proto, že ho do těchto končin zahnal nějaký podivný vítr.

Sloane udělala kolem tohoto bodu kroužek na mapě. Všimla si, že je v těchto místech asi padesát metrů vody. Hloubka to tedy byla pro potápěče hraniční, ale stále ještě dosažitelná. Nicméně to bylo příliš hluboko, než aby sebečistší voda vyjevila obrysy vraku proti písečnému dnu. Dokonce ani z helikoptéry, kterou si objednali na příští den k prověrce ostatních uvedených míst.

„Nesmíte tam jezdit,“ varoval Papá Heinrick Sloane, když se v jejích očích objevil vzdálený pohled.

Tato poznámka ji přivolala zpět. „Proč ne?“

„Moře se tam hemží obrovskými kovovými hady. Myslím, že to je veliká magie.“

„Kovovými hady?“ vysmíval se Tony.

Stařík vyskočil na nohy se zuřivým výrazem. „Vy pochybujete o Papá Heinrickovi?“ zabouřil a poprskal Reardona záplavou slin. „Jsou jich desítky, jsou dlouhý třicet metrů, možná i větší, a ve vodě se melou a kroutí. Jeden z nich málem potopil můj člun, když se pokusil mě sníst. Podařilo se mi ale z jeho ďábelské tlamy uniknout, protože jsem ten největší námořník, co kdy žil. Vy byste se strachy počůral, rozplakal se jako dítě a zemřel.“ Podíval se zpátky na Sloane, šílený výraz v očích nyní poněkud nápadnější. „Papá Heinrick vás varoval. Jestli tam pojedete, určitě vás ti hadi sežerou zaživa. Teď odejděte.“ S tím se uvelebil u kouřícího ohně, posadil se na paty, začal se kolébat a prozpěvovat si k tomu cosi v nějakém jazyce, který Sloane neznala.

Poděkovala mu za pomoc, on ale neodpověděl. Vrátila se s Tonym k nafukovacímu voru a zvolna z osamělého tábora Papá Heinricka odpádlovali. Když se posléze vynořili z tajné trhlinky v rákosí, Tony si dlouze oddechl. „Ten chlap je úplný magor. Kovoví hadi. Prosím tě.“

„Vědě se ani nezdá, Horatio, co všechno zem a nebe skrývají.“

„Co to má znamenat?“

„To je verš z Hamleta a znamená to, že svět je daleko zvláštnější, než si dokážeme představit.“

„Nevěříš mu ale, že ne?“

„To ohledně kovových hadů? To ne, ale určitě tam uviděl něco, co ho vyděsilo.“

„Vsadil bych se, že to byla vynořující se ponorka. Jihoafrické námořnictvo tu musí mít nějaké hlídky.“

„To by mohlo být,“ uznala Sloane. „A my máme víc než dost míst, kde budeme pátrat i bez toho, abychom hledali hady nebo ponorky. Dneska odpoledne se setkáme s Lukem a dohodneme se, jak budeme pokračovat.“

Do svých pokojů v moderním hotelu Swakopmund se dostali ve chvíli, kdy začalo vycházet slunce. Sloane si dopřála dlouhou sprchu, kdy se zbavila písku a svíravého pocitu, který způsobovala sůl na kůži. I když už potřebovala oholit nohy, nakonec to ještě odložila a místo toho si stoupla pod prudký proud a nechala horkou vodu, aby jí uvolnila ztuhlé svaly ramen a zad.

Když se nakonec vytřela froté ručníkem do sucha, zalezla si nahá do postele. Její sny byly plné monstrózních hadů, kteří mezi sebou bojovali v otevřeném oceánu.

5

ZATÍMCO JUAN CABRILLO KLUSAL ke člunové garáži, umístěné těsně za palubní nástavbou, poslouchal ze své komunikační jednotky hlášení o škodách. Nádní, tedy prostor pod nejnižší palubou, bylo suché, což nijak nepřekvapovalo. Říční dno zde tvořilo mazlavé bláto, tedy nic, co by mohlo trup lodi poškodit. Čeho se obával, byly kýlové dveře. Na dně Oregonu byla totiž dvoje vrata, která se otevírala ven a tvořila bezedný bazén. Tudy se mohly dvě miniponorky, jež byly na palubě, ponořit přímo pod hladinu. Jelikož byly většinou používány k tajným posláním a k vyzvedávání artefaktů, jedna se mohla potopit až do hloubky tří set metrů a byla vybavena manipulačním ramenem, zatímco její menší kolegyně, Discovery 1000, se musela omezovat jen na mělčí vody. K jeho obrovské úlevě technik, který měl u bazénu službu, mu ohlásil, že oboje dveře jsou v pořádku a ponorky bezpečně spočívají na svých stojanech.

Juan poté dorazil do člunové garáže na boku lodi ve výši vodolinky. Rozlehlý prostor osvětlovala červená bitevní světla, jež místu dodávala rudý nádech. Bylo to tu cítit slanou vodou a benzinem. Velká vrata, jež se otvírala v trupu podélně, byla zatím vodotěsně uzavřena. Technik uvnitř připravoval k vyplutí černý nafukovací zodiak. Mohutný přívěsný motor, upevněný na záďovém nosníku, dokázal hnát tento člun rychlostí až čtyřiceti uzlů. Zodiak byl navíc vybaven i malým elektromotorem pro tichou plavbu. V garáži se dále nalézal přepadový člun SEAL s hlubokým ponorem, jenž je schopný dosáhnout ještě větší rychlosti a může na palubu pojmout až deset ozbrojenců.

Eddie s Línkem se ohlásili jen o malou chvilku později. Byl to Eddie Seng, který hrál kormidelníka v době, kdy Link vystupoval v roli kapitána. Ti dva si nemohli být fyzicky méně podobní. Linkovo tělo bylo tvořeno mohutnými svaly, vypěstovanými dlouhými hodinami posilování v lodní tělocvičně, zatímco Eddie byl štíhlý jako proutek. Jeho fyzický vzhled odpovídal rokům tréninku ve válečnickém umění.

Oba byli oblečeni do bojového maskování, se stejnými opasky ověšenými pouzdry se zásobníky, noži a dalším vybavením. Každý měl útočnou karabinu M-42, což byla verze původní M-16 pro jednotky Speciálních sil.

„Co je to za operaci, šéfe?“ otázal se Eddie.

„Jak víte, uvízli jsme na dně a nemáme čas čekat na jarní deště. Pamatujete se na tu přehradu, kterou jsme minuli před několika kilometry?“

„To ji máme vyhodit do vzduchu?“ otázal se nevěřícně Link.

„Ne, ne. Jenom se dostaňte dovnitř a otevřete stavidla. Pochybuju, že by tam měli nějaké stráže, ale jestli ano, snažte se je nezabíjet, pokud to půjde.“ Oba muži přikývli. „Nejspíš nás nedoženete, až se hneme z místa, takže se sejdeme v Bomě na pobřeží.“

„To zní jako slušný plán,“ prohodil Link žoviálně. Vůbec nepochyboval o vlastních schopnostech tento úkol splnit.

Juan stiskl vypínač mikrofonu na stěně. „Eriku, potřebuju vědět, kdy bude bezpečné otevřít vrata garáže a vypustit zodiak. Kde jsou teď ty hlídkové čluny?“

„Jeden se kousek vzdálil. Myslím, že se chystá znovu spustit minometnou palbu. Ten druhý právě projel kolem naší zádě a pokračuje kupředu podél našeho levoboku.“

„Něco nového na břehu?“

„Podle infračerveného průzkumu je tam zatím čisto, ale oba víme, že Abala nebude moc dlouho otálet a brzo se tam objeví.“

„Oukej, díky.“ Juan kývl na námořníka, aby otevřel venkovní dveře. Jak dveřní panel vyjel vzhůru, do garáže vnikl pach i horko džungle. Vzduch byl tak vlhký, že se dal téměř pít. Byly v něm cítit i nějaké chemikálie, zbytek kouřové clony, kterou Max prve zahalil loď. Říční břehy byly temné a zakryté hustou přerůstající vegetací. I přes Erikovo ujištění, že břehy jsou čisté, Juan na sobě cítil nepřátelské pohledy.

Jelikož Oregon seděl ve vodě vysoko, spouštěcí rampa byla půldruhého metru nad hladinou. Link s Eddiem smýkali člunem po kluzké plošině a v okamžiku, kdy dopadl na vodu, skočili za ním. Vynořili se z vody a překulili se přes měkké okraje člunu dovnitř. Eddie zajistil zbraně, zatímco Link nastartoval elektromotor. Při pomalé rychlosti a pod příkrovem tmy byl zodiak prakticky neviditelný.

Když se odpoutali od Oregonu, Link musel křižovat před vodními oblouky prýštícími z trysek vodních děl, která stále bránila přiblížení obou vrtulníků. Tyto stroje co chvíli klesaly a hrozivě bzučely, ale nikdy se neodvážily blíž než na třicet metrů. Pak pokaždé z některého kanónu vytryskl proud vody a helikoptéra se opět rychle stáhla.

Eddie si docela dokázal představit scény, jež se odehrávají uvnitř helikoptér, kde vzbouřenci zaručeně vyhrožují civilním pilotům, přičemž si všichni musí být vědomi, že přímý zásah proudem vody by zaplavil turbiny a smetl vrtulník do řeky.

Zodiak vyklouzl z kouřové clony a zjistil, že oba hlídkové čluny jsou dost daleko, aby Link mohl nastartovat hlavní přívěsný motor. Tento mohutný čtyřtakt byl sice dobře odhlučněný, ale přesto vydával hluboký zvuk, jenž se snadno nesl přes vodu, zejména od chvíle, kdy hbitý člun zrychlil a začal klouzat po vlnách.

Při čtyřiceti uzlech nebylo možné mluvit, takže Link s Eddiem putovali proti proudu řeky, oba ponoření v myšlenkách, ale současně nabuzení zvýšenou hladinou adrenalinu a připraveni na cokoliv. Pohříchu však neslyšeli vysoký pronikavý zvuk vydávaný blížícím se člunem, dokud se nevynořil zpoza malého ostrůvku, tisknoucího se k jednomu břehu.

Link strhl zodiak ostře doprava, přesto se oba čluny málem srazily. Přitom však stačil rozeznat zjizvenou tvář pobočníka plukovníka Abaly. Ve stejnou chvíli poznal i on jeho. Link přidal plyn na maximum, ale vojenský pobočník též okamžitě strhl řízení a dal se do pronásledování. Vzbouřenci jeli na elegantní lodi se dvěma přívěsnými motory a nízkým trupem, evidentně zkonstruovaným na klouzání po vlnách. Kromě pobočníka byli na palubě ještě čtyři další muži, všichni ozbrojení kalašnikovy.

„Ty ho znáš?“ zakřičel Eddie.

„Jo. Je to Abalova pravá ruka.“

Loď vzbouřenců začala zodiak dohánět, s kohoutím ocasem vodní clony za zádí.

„Linku, jestli má vysílačku, pak budou všichni pěkně vzhůru.“

„Sakra. Na to jsem nepomyslel. Máš nějaký nápad?“

„Nech je, ať nás dostihnou,“ navrhl Eddie a podal Lincolnovi jednu pušku M-4.

„A nemám střílet, dokud neuvidím bělmo jejich očí, že?“

„Na to se vykašli. Pal to do nich, jakmile se dostanou na dostřel.“

„Oukej, tak počkej.“ Link stáhl páčku plynu, a když zodiak klesl do vody, zabočil ostře doprava. Člun s plochým dnem klouzal bokem po hladině, jako když vržený kámen dělá žabky. Nakonec se náhle zastavil a jen se pohupoval na vlnách. Pro Linka a Eddieho však byl až dost stabilní.

Přiložili pušky k rameni a pozorovali vzbouřence, jak se na ně řítí osmdesátikilometrovou rychlostí. Palbu spustili na vzdálenost dvou set metrů. Nepřátelské AK jim okamžitě odpověděly, avšak rebelové mířili daleko mimo, jelikož jejich člun stále ještě uháněl vysokou rychlostí. Z hladiny vystřikovaly drobné fontány před nehybným zodiakem a nalevo od něj. Muži z Korporace takový problém neměli, a čím byl druhý člun blíž, tím se zvětšovala přesnost jejich zásahů.

Link vypálil tři salvy, jež provrtaly čelní sklo a odtrhly kus skelného laminátu z přídě blížícího se člunu. Eddie se soustředil na řidiče a klidně pálil po jednom výstřelu, dokud se ten muž náhle nesložil. Člun na okamžik ztratil směr, ale záhy se další z mužů ujal řízení, zatímco ostatní tři pokračovali ve vyprazdňování jednoho zásobníku za druhým. Jedna salva šla docela blízko, takže rozehřála vzduch kolem Eddieho a Linkovy hlavy, ale ani jeden z nich neuhnul, dokonce ani nemrkl. Nadále metodicky ostřelovali blížící se člun, dokud nezůstal za řízením pouze jeden muž, choulící se za dlouhou přídí.

V dokonalé spolupráci udržoval Eddie stálou palebnou clonu a Link se přesunul k motoru, který zatím tiše bublal na neutrál. Člun povstalců nebyl nyní dál než nějakých sedmnáct metrů a mířil přímo na ně, jako žralok ženoucí se za potravou. Bylo zřejmé, že se kormidelník rebelů rozhodl do nich najet. Link ho nechal.

Když se útočníci přiblížili na sedm metrů, přidal prudce plyn a zodiak proklouzl pod vysokou přídí soupeře. V té chvíli už měl Eddie v ruce granát, s transportní pojistkou odstraněnou a s vytaženou jehlovou pojistkou. Když se těsně míjeli se člunem povstalců, hodil ho do jejich kokpitu. Současně zvedl pět prstů a po jednom ve vteřinových intervalech odpočítával. Poslední prst ohnul v okamžiku, když se ozvala hromová exploze, následovaná okamžitě druhým výbuchem nádrže s pohonnými hmotami. Trup udělal několik přemetů po hladině, přičemž z něho uprostřed jasně planoucího moře benzinu odletovaly kusy skelného laminátu a pozůstatky posádky.

„První zásah pravorukého nadhazovače,“ pronesl Link s uspokojením.

O pět minut později už zodiak přistával u dřevěného mola nedaleko přehrady Inga.

Nad nimi čněla masivní stavba, klenutě tvarovaná stěna ze železobetonu, zadržující obrovský vodní rezervoár nad řekou Kongo. Jelikož téměř všechnu elektrickou energii vyprodukovanou hydroelektrárnou během dne spotřebovaly doly v Sabě, dříve v provincii Katanga, nyní odtékal přepadem v hrázi jen nepatrný potůček. Vytáhli člun co nejdál z vody a uvázali ho ke stromu. Nevěděli, jak vysoko voda stoupne. Potěžkali v rukou zbraně a pohlédli na dlouhou řadu schodů zabudovaných do betonové přehradní stěny.

Když byli zhruba v polovině nekonečného schodiště, roztříštila noční ticho salva výstřelů, pocházejících z míst pod nimi. Všude kolem nich vybuchovaly jako šrapnely kousky betonu, létaly kulky a oni stáli na schodech jako nazí. Oba okamžitě zalehli a opětovali palbu. Dole se u betonového mola objevily dva domorodé čluny. Zatímco někteří povstalci dále pokračovali ve střelbě, pár se jich vydalo po schodech vzhůru.

„Takže to vypadá, že ten Abalův mládenec nakonec vysílačku měl,“ povzdechl si Eddie, odložil vyprázdněnou M-4 a vytáhl svůj glock. Rychle pálil ránu za ranou, zatímco Link kropil přístaviště střelami ráže 5,56 ze své útočné pušky.

Tři povstalci, kteří vyrazili po schodech vzhůru, padli k zemi po dvojitých výstřelech z Eddieho pistole. Jejich těla se kutálela po schodech ve změti končetin a krve. Když Eddie zasunul čerstvý zásobník do pušky, střelba z oblasti přístaviště se scvrkla na jednotlivé výstřely z AK-47. I ty však Link potlačil palebnou salvou, která smetla posledního povstalce z přístaviště. Jeho těla se okamžitě chopil proud, takže vzápětí zmizelo.

Nad nimi se rozezvučela poplachová siréna.

„Pojďme,“ pravil Link a oba se dali do bleskového výstupu po dvou či dokonce po třech schodech najednou.

Konečně dosáhli koruny hráze. Za ní se rozprostíral rozlehlý vodní rezervoár a na konci betonové stěny svítil do tmy přikrčený domek.

„Kontrolní středisko?“ zašeptal Link.

„Určitě.“ Eddie si posunul hrdelní mikrofon na místo. „Předsedo, tady Eddie. Link a já jsme na přehradní hrázi a chystáme se zaútočit na kontrolní centrum.“ Nebylo zapotřebí ho informovat, že o nich nepřítel už ví.

„Rozumím. Dejte vědět, až budete na místě a připraveni otevřít stavidla.“

„Rozumím.“

V hlubokém předklonu, aby se neprozradili siluetami proti hvězdnému nebi, přeběhli potichu ale rychle přes vrchol hráze. Po levé ruce se jim teď nacházel rezervoár, klidné jezero, v polovině rozpolcené bílou jizvou měsíčního zrcadlení. Po pravé ruce zela třicetimetrová propast, na dně posetá obrovskými balvany.

Když doběhli k bunkru na konci hráze, hranaté přízemní stavbě z betonu s jedněmi dveřmi a dvěma okny, objevili, že za touto budovou jsou stavidlové uzávěry a ústí litinového tlakového potrubí, odvádějícího vodu k turbinám, umístěným v dlouhé budově u paty přehrady. Trubkami právě protékalo jen tolik vody, aby turbiny vyrobily elektřinu pro městečko Mabati.

S Linkem proti sobě se Eddie pokusil otevřít dveře. Byly však bezpečně zamčené. Eddie pokynul směrem ke klíčové dírce, jako by v ruce držel klíče, a zvedl tázavě obočí. Franklin Lincoln byl v Korporaci vyhlášeným expertem přes zámky a říkalo se dokonce, že v rámci sázky s Lindou Rossovou dokázal otevřít i Juanův sejf se zbraněmi. Jediné, co však mohl nyní dělat, bylo pokrčit mrzutě rameny a poklepat si na kapsy. Zapomněl si vzít své nádobíčko.

Eddie obrátil oči v sloup a sáhl do jednoho sáčku, visícího mu na opasku. Kliku pak obtočil menším množstvím plastické trhaviny Semtex a zastrčil do ní elektronický detonátor. S Linkem se pak schovali kousek stranou.

Těsně předtím, než detonátor odpálil, vynořil se zpoza bunkru strážný. Měl na sobě tmavou uniformu, v jedné ruce baterku a ve druhé pistoli. Link na něj instinktivně zamířil, a ještě než si to pořádně stačil rozmyslet, vypálil. Vystřelil strážnému pistoli z ruky. Ten se skácel k zemi, kde se s úpěním svíjel a tiskl poraněnou ruku k hrudníku. Link se k němu rozběhl a cestou si připravil plastická pouta. Rychle zkontroloval ránu, s uspokojením konstatoval, že je jenom povrchní, a pak spoutal strážnému ruce i nohy.

„Promiň, kamaráde,“ řekl a vrátil se k Eddiemu.

Ten pak odpálil nálož. Výbuch utrhl kliku a Link snadno rozrazil dveře, zatímco ho Eddie se svou M-4 kryl.

Kontrolní sál byl jasně osvětlený. Celý interiér tvořil otevřený prostor s řadami ciferníků a ovládacích pák podél stěn. Dále tu byly už jen police se značně staromódními počítači. Jakmile Link s Eddiem vtrhli s křikem dovnitř, všichni tři noční operátoři automaticky zvedli ruce nad hlavu. Výmluvná gesta puškami je poučila, že si mají lehnout na betonovou podlahu. Uposlechli, oči plné hrůzy.

„Dělejte jen to, co vám řekneme, a nikomu se nic nestane,“ pronesl Eddie, i když si uvědomoval, jak banálně to vyděšeným pracovníkům musí asi znít.

Link zběžně proběhl budovu, ale kromě kontrolní místnosti nalezl jen konferenční sál a malou umyvárnu. Oba prostory byly prázdné, až na šváby velikosti malíku.

„Mluví někdo z vás anglicky?“ otázal se Eddie, když všechny tři Afrikánce svázal.

„Já,“ odpověděl jeden z nich, podle vizitky na modré blůze jménem Kofi Baako.

„Oukej, Kofi, jak jsem už řekl, nehodláme vám nic udělat, ale chci, abyste mi pověděli, jak se otvírají pohotovostní stavidla.“

„Vy chcete vypustit rezervoár!“

Eddie ukázal na telefonní přístroj s několika linkami. Současně na něm blikalo čtyři nebo pět světel. „Určitě jste už informovali své nadřízené, kteří zaručeně vysílají posilu. Stavidla ale nebudou otevřená déle než jednu hodinu. Teď mi ukažte, jak se otvírají.“

Kofi Baako zaváhal další vteřinu, takže Eddie vytáhl z pouzdra pistoli. Ujistil se, že nemíří na žádného z těch tří, ale jeho hlas vyjadřoval cosi mezi rozumem a surovostí. „Máte pět vteřin.“

„Ten panel tamhle,“ ukázal hlavou k zadní stěně. „Horních pět vypínačů vyřadí bezpečnostní zajištění. Dalších pět uzavře elektrické obvody motorů stavidel a posledních pět otvírá samotná stavidla.“

„Je možné zavřít stavidla ručně?“

„Ano. Uvnitř hráze je místnost s velkými ručními klikami. Na jejich otáčení jsou ale zapotřebí vždycky dva lidé.“

Link stále ještě hlídal u dveří, aby je nepřekvapili nějací další strážní. Eddie postupně zapínal příslušné spínače a pozoroval, jak rubínové kontrolky na panelu při každém přepnutí mění barvu z rudé na zelenou. Než zahájil zapojování poslední řady spínačů, přitiskl si mikrofon k hrdlu. „Předsedo, to jsem já. Připravte se. Právě otvírám stavidla.“

„Nejvyšší čas. Abala přemístil minomety z člunů na břeh. Ještě pár výstřelů, a mají nás zarámované.“

„Připravte se na pořádný příval,“ ohlásil Eddie a zapnul třetí řadu. Jakmile přehodil poslední páčku, začal se postupně ozývat hluk. Nejprve to bylo jen hluboké hučení, které však narůstalo až do hřmění, jež otřásalo budovou. Stavidla se pomalu zvedala a pod nimi se po betonové hrázi valila voda tvořící solidní stěnu. Po dopadu na patu přehrady doslova explodovala ve vroucí kotel, z něhož se vyvalila asi dva a půl metru vysoká vlna, jež se pak vydala říčním korytem. Jak cestou zrychlovala, zaplavovala břehy a vytrhávala stromy a keře.

„To by mělo pomoct,“ poznamenal spokojeně Eddie a do kontrolního panelu vyprázdnil zásobník. Střely pronikly tenkým plechem a uvedly elektroniku v kouřící a jiskřící směs potrhaných drátů.

„A tohle by mělo pomoct zase nám,“ dodal Link.

Nechali techniky připoutané ke stolu a vydali se na zpáteční cestu po schodech. Zuřivé zvuky vodních mas padajících po přehradní hrázi představovaly téměř hmotný vjem a navíc jejich dosud zčásti suché oblečení začalo ve vodní mlze vlhnout.

Než dosáhli paty přehrady a stáhli zodiak na vodu, hladina se celkem stačila uklidnit natolik, že mohli nastartovat a zamířit po proudu na místo schůzky v Bomě.

Mezitím Juan na palubě Oregonu začínal mít starosti. Abala si totiž uvědomil, že čluny Swift nejsou pro minomety dost stabilní základna, proto přemístil zbraně na břeh a nyní je jeho muži zastřelovali. Poslední mina dopadla necelých sedm metrů od zábradlí na pravoboku.

A aby nebylo jeho problémům konec, na vodě se objevovala další a další domorodá plavidla přijíždějící po proudu, každé až po palubníky plné rebelů. Vodní děla zatím pracovala bezchybně, ale byla pouze čtyři a dvě z nich byla zapotřebí k odhánění dorážejících helikoptér, jež se neustále snažily klesnout nad palubu nákladní lodi, aby z nich mohli vyskákat členové útočného týmu. Juan odvolal Hali Kasima z místnosti radaru a pověřil ho koordinováním komunikací, aby Linda Rossová mohla vést Eddieho pobřežní operační jednotku. Pouze s pistolemi a brokovnicemi se nahrnuli na bok lodě, ke kterému se podle Marka Murphyho příliš přiblížil jeden člun. Vypálili na povstalce, přičemž se museli krýt před prudkou střelbou vedenou ze břehu a z domorodých loděk.

„V pořádku,“ vykřikl Hali z komunikačního centra. „Mí technici dokázali spravit radar.“

„Myslíš, že zpozoruješ blížící se vlnu?“ chtěl vědět Juan.

„Je mi líto, předsedo, ale díky všem těm zákrutům řeky ji neuvidím až do chvíle, kdy bude prakticky u nás.“

„Lepší něco nežli nic.“

Do vody dopadla další mina. Ta minula zábradlí na levoboku jen o centimetry. Vzbouřenci je měli zarámované. Následující salvy budou dopadat beztrestně na celou palubu Oregonu, jež však nebyla zdaleka tak pancéřovaná jako jeho lodní boky.

„Členové havarijního pohotovostního týmu, připravte se,“ ozval se Juan lodním rozhlasem. „Nejspíš nás čeká pár zásahů.“

„Dobrý Bože!“ vykřikl Hali.

„Co se děje?“

„Chytněte se něčeho!“

V okamžiku, kdy Juan zaregistroval vlnu na miniaturní radarové obrazovce v rohu velkého velitelského monitoru a kdy se objevila v záběru záďových kamer, rozezněl poplachový signál varující před srážkou lodi. Vodní záplava sahala od jednoho břehu ke druhému, dosahovala výšky tří metrů a řítila se rychlostí pětatřicet kilometrů v hodině. Vířící vodní stěna se na ně hnala zcela neúprosně. Jeden z hlídkových člunů Swift se pokusil vyhnout a před příbojem ujet, ale vlna ho dostihla právě uprostřed oblouku. Udeřila na člun z boku a ten se okamžitě převrátil. Přitom vrhl muže posádky přes palubu do vodního víru, kde je vzápětí rozdrtil valící se trup jejich člunu.

Domorodé pirogy prostě zmizely beze stopy. Vzbouřenci lemující břehy řeky, kteří občas proti Oregonu vypálili, se před záplavou, jež brala vše, co jí stálo v cestě, houfně hrnuli na výše položená místa.

Juan odtáhl ruce z řízení jen okamžik předtím, než přívalová vlna udeřila do Oregonu. Několikrát ohnul prsty jako klavírista, chystající se zahrát nějakou obtížnou předehru. Pak je zlehka položil na klávesnici a joystick, kterými se dala ovládat celá loď.

Rozběhl motor dosud neblokované trysky na dvacet procent výkonu ve chvíli, kdy příliv nadzvedl záď Oregonu z bahna. Loď se chovala, jako by ji zasáhla vlna tsunami, z nuly vyrazila pětatřicetikilometrovou rychlostí, jako by jí v patách vybuchla mina, jejíž exploze by dokázala proniknout do zadního nákladového prostoru a zničit tam helikoptéru Robinson R44, stojící na plošině zatahovacího výtahu.

Juan přehlížel ukazatele funkce motorů, teploty čerpadel, rychlosti proti dnu, rychlosti proti vodě, své polohy a kurzu plavby. Jeho pohled klouzal z jednoho monitoru na druhý v nekonečném opakování. Loď se pohybovala relativní rychlostí pouhých tří uzlů, ale vůči břehům dosahovala spíše čtyřicetikilometrového úprku, nesena obrovským tlakem vody unikající z přehrady Inga.

„Maxi, dej mi okamžitě vědět, jakmile se zprůchodní druhá tryska,“ zvolal. „Nemám dost rychlosti, aby se loď dala ovládat kormidlem.“

Posunul páku plynu o kousek výš, aby překonal proud, který se snažil narazit Oregon na ostrůvek, jenž se náhle zjevil uprostřed řeky. Prsty se mu rozběhly po klávesnici. Zapojil pomocné boční trysky na přídi i na zádi, aby udržel s lodí přímý kurz, pokud možno uprostřed řeky, a nechal temnou džungli volně míhat po obou bocích lodi.

Potácivě propluli ostrým ohybem řeky a proud je začal tisknout ke vzdálenému břehu, kde se již nacházela malá nákladní loď směřující proti proudu, se zádí vystrčenou daleko do řeky Kongo. Juan přidal plný plyn pomocným tryskám se záměrem posunout Oregon co nejdál na pravobok. Obě lodi se nicméně za mohutného skřípění o sebe bokem otřely, ale pak se konečně minuly.

„Tohle zanechá nějaký ten šrám,“ zavtipkoval Erik, i když plný úžasu nad způsobem, jak Juan zvládl situaci. Dobře věděl, že on sám by říční ohyb projet nedokázal a už vůbec by se nevyhnul té cizí lodi.

Všude kolem se vařila v řece voda, unášela je dále po proudu, bezmocné jako spadlý list v odvodňovacím příkopu, sotva schopné kontrolovat kurz lodi. Přinejmenším do doby, než bude možné použít větší výkon motorů. Znovu a znovu museli bojovat s řekou, aby Oregon nenajel na mělčinu či nevrazil do břehu, a pokaždé byly jejich úniky těsnější. Jednou se skutečně dotkli mělčiny a loď prudce zpomalila, jak vyrývala kýlem hlubokou brázdu v bahnitém dně. Na okamžik se Juan bál, že loď znovu uvízne, protože počítač automaticky vypnul všechny trysky, ale vodní proud byl dostatečně silný, takže je přes mělčinu přetlačil. Jakmile se dostali na druhou stranu, plavidlo opět vyrazilo jako závodník ze startovních bloků.

I přes hrozící nebezpečí, nebo možná právě proto, si Juan uvědomoval, že tuto výzvu vlastně vítá. Byl to test jeho umu a zkušeností a také schopností jeho lodě a odolnosti proti rozmarům zuřícího vodního proudu – tedy impozantní boj člověka s přírodou. On sám byl takovým typem člověka, který před ničím necouvne, jelikož zná své limity a doposud se ještě nesetkal se situací, o níž by myslel, že ji nezvládne. Ostatní mohli vnímat tento rys jeho povahy jako aroganci. Podle Juana Cabrilla to však byla pouhá vrcholná sebedůvěra.

„Vyplachování zprůchodnilo druhou trysku,“ oznámil Max. „Jenom s ní ale zacházej něžně, dokud tam nedorazí tým, aby zhodnotil škodu.“

Juan zapojil druhou trysku a okamžitě cítil, jak loď reaguje. Při zatáčení už nebyla tak pomalá a líná, takže pomocných bočních trysek užíval méně a méně. Pohlédl na ukazatel rychlosti – dvacet osm uzlů proti dnu a osm proti vodě. Teď už měl více než dostatek rychlosti, aby mohl loď ovládat kormidlem. Navíc se po několika kilometrech začal původně bouřlivý proud řeky uklidňovat. Jednotky plukovníka Abaly byly buď mrtvé nebo zůstaly daleko vzadu a obě uloupené helikoptéry se vzdálily již brzy po nárazu vlny. „Eriku, myslím, že ji můžeš vzít odsud až dolů do Bomy.“

„Provedu, předsedo,“ odvětil Stone. „Přebírám kormidlo.“

Juan se posadil do křesla. Max Hanley mu položil ruku na rameno. „To tedy byl mistrovský kousek, to musím sám přiznat.“

„Díky. Jenom si nemysli, že bych cosi takového chtěl brzy opakovat.“

„Moc rád bych prohlásil, že jsme z toho venku, ale nejsme. Napětí v bateriích je na pouhých třiceti procentech. Dokonce i s proudem v zádech vyčerpáme akumulátory dobrých patnáct kilometrů před ústím řeky do moře.“

„Máš ve mně vůbec nějakou důvěru?“ otázal se dotčeně Juan. „Copak jsi tu nebyl, když Erik povídal, že nejvyšší příliv nastane za…“ Juan se odmlčel s pohledem na hodinky. „Za hodinu a půl? Potom bude oceán zasahovat nějakých třicet čtyřicet kilometrů do vnitrozemí a změní vodu v Kongu na směs sladké a slané. Pak by mohlo nastat něco podobného, jako když se do nádrže závodního auta nalije nejlevnější benzin. Přesto tam ale bude dostatek solných iontů, aby se magnetohydrodynamické motory rozběhly.

Max zaklel. „Proč jsem na to nepřišel sám?“

„Ze stejného důvodu, proč jsem placený líp než ty. Jsem bystřejší, o polovinu chytřejší a mnohem hezčí.“

„A navíc zatraceně skromný.“ Pak Max zvážněl. „Jak doplujeme do Bomy, nechám ty trubice zkontrolovat, ale pokud můžu soudit z údajů na počítači, řekl bych, že budou v pořádku. Třeba ne na celých sto procent, ale mám takové tušení, že se nebudou muset vyměňovat.“

I když byl prezidentem Korporace, dopadaly na něho permanentně úkoly a záležitosti každodenního provozu úspěšné společnosti. Max si nejvíce ze všeho užíval role hlavního inženýra Oregonu, jehož nejmodernější motory byly jeho pýchou i radostí.

„Díky Bohu.“ Výměna vložky pohonných trubic byla mnohamilionová záležitost. „Nechci ale zůstávat v Bomě déle, než bude nezbytné. Jakmile vyzvedneme Eddieho a Linka, přeju si být co nejdřív v mezinárodních vodách. Pro případ, že by ministerský náměstek Isaka nedokázal spolknout to otevření přehradních stavidel,“ dodal Juan.

„To je dobrý nápad. Ty trubice můžeme zkontrolovat na volném moři stejně snadno jako někde v přístavu.“

„Nahlásili ti ještě nějakou další škodu?“

„Kromě rozbitého přenosného rentgenového přístroje na ošetřovně a Mauricova skuhrání ohledně rozbitého porcelánu a skla už nic.“ Maurice byl vrchním stevardem na Oregonu a jedinou osobou na palubě starší než Max. Daleko nejlépe by zapadal do viktoriánské doby a byl také jediným neameričanem v posádce. Sloužíval v britském válečném námořnictvu, kde dohlížel na jídelny řady vlajkových lodí až do doby, kdy byl pro věk propuštěn. Během jednoho roku služby v Korporaci se stal miláčkem posádky, protože nikdy neopomněl zorganizovat mohutnou oslavu u příležitosti jejich narozenin a navíc nikdy nezapomněl, jakou specialitu prvotřídního kuchařského personálu mají jednotliví členové posádky v oblibě.

„Řekni mu, aby si tentokrát dal pozor, co bude objednávat. Když jsme posledně přišli o všechno nádobí, jak jsme spěchali zachránit Eddieho, Maurice je nahradil porcelánem Royal Doulton v ceně šesti set dolarů za soupravu pro osobu.“

Max povytáhl obočí. „To je řečí kvůli pár centům.“

„Právě jsme přišli o pětatřicet tisíc dolarů za misky na vodu a skleněné poháry na zmrzlinu.“

„Oukej, tedy opravdu pár drobných. Zapomínáš, že jsem viděl naši loňskou bilanci. Můžeme si to dovolit.“

Což byla pravda. Korporace ještě na tom nebyla finančně líp. Výsledek Juanova risku, s nímž bylo spojeno založení soukromé bezpečnostní a strážní společnosti, dokonce předčil i ty neoptimističtější odhady, i když i tato situace měla svou temnou stránku. Potřeba takovéto organizace ve světě po skončení studené války představovala bohužel smutný fakt života v jednadvacátém století. Věděl, že bez polarizačního efektu dvou dominantních supervelmocí budou na celém světě kvést lokální konflikty a rozšíří se terorismus. Dokázat na hašení regionálních násilností ještě vydělat, přičemž si navíc mohli vybrat, na čí stranu se postaví, bylo současně požehnání i prokletí, jež Juana za bezesných nocí trpce sužovalo.

„Za to může moje babička,“ přiznal Juan. „Ta dovedla natáhnout dolar na kilometr a ještě dostat drobné zpátky. Šíleně nerad jsem k ní chodil, protože kupovala zásadně tvrdý chleba, aby ušetřila pár centů. Pak ho strčila do toustovače a můžu ti říct, že není nic nechutnějšího než opékané boloňské sendviče.“

„Oukej, při světlé vzpomínce na tvou babičku povím Mauricovi, aby tentokrát zvolil Limogenes,“ slíbil Max a odloudal se zpátky na své místo.

K Juanovi přistoupil Hali Kašim s plochou psací podložkou se sponou. Měl tragicky svěšené koutky úst a jeho gangsterský knír byl také celý zplihlý.

„Předsedo, před pár minutami zachytil Sniffer tohle.“ Sniffer bylo jejich pojmenování pro speciální zařízení, jež pročesávalo okolí lodě v okruhu několika kilometrů a pátralo ve spektru různých elektronických přístrojů. Bylo schopné zachytit prakticky všechno – od šifrovaného mobilního telefonu k rozhlasovému vysílání. Lodní megapočítač pak každou půlvteřinu vytřídil zachycené signály ve snaze získat z té záplavy alespoň nějakou kvalitní informaci. „Počítač právě rozlouskl kód. Řekl bych, že to mohl být nějaký vysoký civilní nebo středně vysoký vojenský kód.“

„Z jakého to je zdroje?“ otázal se Juan a natáhl ruku pro podložku, kterou držel jeho telekomunikační expert.

„Je to satelitní telefon z výšky čtrnáct tisíc metrů.“

„Což znamená buď vojenský stroj nebo letadlo vedení nějaké firmy,“ poznamenal Juan. „Komerční tryskáče obvykle nelétají nad třináct tisíc.“

„To si taky myslím. Je mi líto, ale zachytili jsme jen začátek konverzace. Sniffer se vrátil na tuto frekvenci spolu s radarem, ale to letadlo bylo už mimo jejich dosah.“

Juan přečetl jedinou řádku nahlas. „… ne tak brzo. Náš Merrick bude v Ďáblově oáze kolem čtvrté ráno.“ Pak přečetl tu větu potichu znovu a podíval se na Haliho. Místo obličeje měl nehybnou masku. „Moc mi to neříká.“

„Já nevím, co je to Ďáblova oáza, ale když jsi byl na břehu u vykládání zbraní, Sky News vysílalo zprávu, že byl unesen Geoffrey Merrick, spolu se svým společníkem z představenstva firmy v Zenevě. Když jsme tu zprávu z veřejných médií sledovali nazpátek, zjistili jsme, že onen rychlý letoun společnosti s Merrickem a jeho únosci mohl být ve chvíli, kdy jsme zachytili ten rozhovor, právě nad našimi hlavami.“

„Předpokládám, že mluvíme o stejném Geoffrey Merrickovi, který vede společnost Merrick/Singer?“ ujišťoval se Juan.

„Ano, je to ten miliardář, jehož vynálezy v oblasti čistého uhlí otevřely celému světu cestu k uplatnění nových možností průmyslu a udělaly z něho člověka, kterého skupiny bojující za životní prostředí nenáviděly nejvíc na světě, neboť byly stále přesvědčeny, že uhlí je příliš špinavé.“

„Už jsou nějaké požadavky na výkupné?“

„Ve zprávách nebylo dosud nic.“

Juan se rychle rozhodl. „Ať se tomu věnují Murph a Linda Rossová.“ Se svými zkušenostmi z rozvědky námořnictva byla Rossová ideální hlavou takového výzkumu a Murph byl zase nejlepší v nalézání všelijakých skrytých zákonitostí v záplavě informací. „Pověz jim, že chci vědět přesně, co se to děje. Kdo unesl Merricka? Kdo vede vyšetřování? Co a kde je Ďáblova oáza? To všechno. Plus pozadí Merricka/Singera.“

„Proč se o něj tak zajímáš?“

„Z čirého altruismu,“ odpověděl s pirátským úsměvem Cabrillo.

„S jeho miliardami to nemá nic společného, že ne?“

„Jsem šokovaný, že si tohle o mně myslíš,“ pronesl Juan s přesvědčivou důstojností. „Jeho bohatství mi nikdy nezmizelo z očí – chci říct, nikdy mi ani nepřišlo na mysl.“

6

JUAN CABRILLO SEDĚL ZA STOLEM, nohy položené na vykládané dřevěné desce, a pročítal ze svého laptopu Eddieho a Linkovo hlášení o akci. Přestože ve skutečnosti šlo o celou sérii událostí, při nichž vstávaly vlasy hrůzou, oba autoři zplodili doslova nudný materiál, ve kterém zdůrazňovali hlavně zásluhy druhého partnera nad vlastním příspěvkem k akci, zlehčovali nebezpečí, až nakonec text málem připomínal návod k použití sterea. Juan elektronickou tužkou připojil ke zprávě několik poznámek a pak text odeslal do počítačového archivu.

Poté zkontroloval předpověď počasí. Na sever od nich se začínala formovat devátá velká atlantická bouře, a přestože pro Oregon nepředstavovala žádné nebezpečí, zajímala ho, jelikož se už ze tří bouřek vyvinul hurikán, přičemž jejich sezóna trvala teprve pouhý měsíc. Meteorologové předpovídali, že letos se vyrovná nebo dokonce i překročí rekordní počet bouří z roku 2005, nesoucích nějaké jméno. Tenkrát prakticky zničily New Orleans a těžce poškodily texaské pobřeží Mexického zálivu. Odborníci prohlašovali, že se jedná o součást přirozeného cyklu závažnosti i frekvence hurikánů. Nicméně experti na životní prostředí označují za příčinu vzniku těchto superbouří globální oteplování. Juan dával za pravdu meteorologům, ale celkový trend jej přece jen znepokojoval.

Počasí podél afrického jihozápadního pobřeží se zdálo být příznivé na dobu přinejmenším pěti následujících dnů.

Na rozdíl od rozcuchaného, neupraveného a chamtivého důstojníka na palubě trampové lodi, za něhož se vydával předešlé noci, zastihlo ráno Juana Cabrilla čerstvě vysprchovaného a oblečeného do modrých džin anglického střihu, košile od Tumbulla a Assera s rozhalenkou a páru palubních bot bez ponožek. Protože mu tedy byly vidět kotníky, navlékl si na mechanickou protézu pravé nohy gumový návlek barvy kůže. Vlasy měl ostříhané na krátko, jen nepatrně delší než sestřih na ježka, obvyklý pro posádku. Přes své latinskoamerické jméno i původ měl vlasy prakticky bílé, jak byly v mládí stráveném surfováním odbarveny kalifornským sluncem.

Pancéřované kryty lodních okének byly odstraněny, takže kajutu zalévalo přirozené světlo. Týkové táflování, podlaha i kazetový strop se leskly čerstvou leštěnkou. Od pracovního stolu viděl do ložnice, které vévodila masivní, ručně vyřezávaná postel se čtyřmi sloupky, a dále za ní ještě do koupelny se sprchovým koutem s mexickými obkladačkami, měděnou vířivkou a umývadlem. Místnosti byly cítit mužnou vůní Juanovy vody po holení a příležitostně i doutníkem La Troya Universales Cuban, na kterém si občas skutečně pochutnal.

Výzdoba místností byla jednoduchá a elegantní a svědčila o Juanových vybíravých chutích. Na jedné stěně visela malba Oregonu, prodírajícího se vzedmutým mořem, zatímco na druhé byly zasklené police, na nichž se nacházely některé rarity, jež nasbíral za svých toulek světem. Byla tu hliněná ushabti, strážce pyramid, figurka egyptského původu pohřbívaná s mumiemi, kamenná miska pocházející z aztécké říše, modlicí mlýnek z Tibetu, kousek vyřezávané velrybí kosti, nůž Gurků, panenka vyrobená v Grónsku z tulení kožešiny, kus neopracovaného smaragdu z Kolumbie a tucet dalších věcí. Nábytek byl povětšinou tmavý, osvětlení diskrétní a nepřímé. Na zemi ležely hedvábné peršany v jasných barvách.

Typickým rysem místností byla naprostá absence fotografií. Tam, kde má většina mužů na moři obrázky manželek a dětí, nebylo vůbec nic. Přitom býval ženatý, ale tragická dopravní nehoda, kdy jeho žena řídila v opilosti, ke které došlo před jedenácti lety, představovala trvalou bolest, již Juan v sobě stále potlačoval a odmítal se s ní smířit.

Usrkl husté kávy Koná, povšiml si značky porcelánu a usmál se.

Důvodem, který mu dovoloval přilákat a udržet si některé z nejlepších příslušníků amerických ozbrojených sil a zpravodajských služeb, byla jednak skutečnost, že dobře platil, a dále fakt, že nešetřil pro své lidi na výdajích, ať už se jednalo o drahý čínský porcelán v jídelně, prvotřídního šéfkuchaře, či o zařízení, na něž vynakládal hojně prostředků při každé adaptaci soukromých kajut pro nové členy týmu. Největší část svého podílu využil Mark Murphy na pořízení zvukové aparatury, která byla schopná setřást vilejše z lodního trupu. Linda Rossová zase angažovala newyorského dekoratéra na úpravu své kajuty, zatímco kupříkladu Linková kabina byla docela spartanská. Ten směroval peníze spíše na Harley-Davidsona, kterého uchovával v nákladovém prostoru.

Oregon nabízel rovněž podmínky bohatého fitness centra se saunou, a když neplnila žádný úkol, mohla být polovina balastních nádrží napuštěna vodou a přeměněna v bazén olympijských rozměrů. Muži i ženy z Korporace si žili dobře. Jak se však prokázalo zejména při posledních misích, nebyla jejich práce prosta nebezpečí. Každý člen posádky byl současně akcionářem, a zatímco důstojníci získávali lví podíl zisku, Juanovou nejoblíbenější činností bylo vypisování šeků na odměny pro techniky a pomocný personál po skončení operace. Celková suma v současném případě bude dosahovat částky 500 000 dolarů.

Právě se chystal napsat Langstonu Overholtovi, starému příteli ze CIA, který Korporaci zprostředkoval značnou část jejích zakázek, když kdosi zaťukal na dveře.

„Dále.“

Do kajuty vešli Linda Rossová a Mark Murphy. Zatímco Linda byla drobná a elegantní, Murphy působil divoce a poněkud zvláštně se střapatými černými vlasy a bradkou, kterou by zlikvidovalo jediné mávnutí holicím strojkem. Navíc tu hrál určitou roli jeho zvyk nosit pouze černé věci. I když jako jeden z mála mužů na palubě Oregonu nebyl na vojně, doháněl tento nedostatek důkazy o své genialitě, když ve dvaceti letech získal doktorát. Nastoupil na místo referenta pro výzkum a vývoj, kde potkal Erika Stonea, který byl tehdy sice u námořnictva, ale měl jen krátkodobou smlouvu a chystal se brzy odejít pracovat pro Juana. Erik přesvědčil Juana, že tento mladý zbraňový expert bude pro Korporaci přínosem, a během následujících tří let Juan nemohl vřeleji souhlasit i přes Murphyho zálibu v punkové muzice i sklon plést si lodní palubu se skateboardovým eldorádem.

Cabrillo pohlédl na starodávný chronograf na opačné straně stolu. „Buď jste byli oba vyautováni, nebo se vám naopak povedl home run, že se ke mně vracíte tak brzy.“

„Řekněme, že je tu ještě třetí možnost,“ pravil Murphy, urovnávaje si svazek papírů. „A pro pořádek, ty sportovní metafory nemám rád. V polovině případů jim totiž nerozumím.“

„Takže, ten důvod je ještě o fous naléhavější nežli Zdrávas Maria,“ usmál se Juan.

„Když to tak říkáš.“

Pak se oba posadili proti Juanovi, který shrnul ze stolu kupy papírů. „Oukej, tak co máte?“

„Kde chceš začít?“ zeptala se Linda. „Od toho únosu?“

„Začněme u pozadí případu, abych věděl, s kým máme co do činění.“ Juan si propletl prsty za hlavou a zahleděl se do stropu, zatímco Linda spustila. Mohlo to vypadat nevychovaně, že se jí nedíval do očí, když mluvila, ale tento způsob soustředění patřil k jeho manýrám.

„Geoffrey Merrick, padesát jedna let. Rozvedený, dvě dospělé děti, obě statečně utrácející tatínkovy peníze, takže díky zvědavým novinářům můžou skončit na úvodních stránkách bulváru. Manželka je umělkyně, žije v Novém Mexiku a drží se stranou.

Merrick promoval a získal doktorát v oboru chemie na Massachusettském Technickém Institutu, když mu bylo přesně o jeden den méně než Markovi. Pak se stal partnerem dalšího spolužáka, Daniela Singera. Spolu s ním založil společnost pro výzkum materiálů Merrick/Singer. Tato firma zažádala za posledních pětadvacet let o osmdesát patentů a ty také obdržela. Začínali sami dva v pronajatém prostoru na předměstí Bostonu a jejich společnost se postupně rozrostla v rozsáhlý kampus v Zenevě ve Švýcarsku se stošedesátičlenným týmem zaměstnanců.

Jak jistě víš, jejich největší úspěch zaznamenal organický systém filtrování až devadesáti procent síry z kouře vydávaného uhelnými elektrárnami. Do roka po uveřejnění toho způsobu se z obou stali miliardáři. Přitom ovšem nelze říct, že se neobjevily i kontroverzní reakce, jež doznívají dodnes. Skupiny ochránců životního prostředí tvrdí, že i přes tyto filtry jsou uhelné elektrárny příliš špinavé a měly by být uzavřeny. Probíhá řada soudních sporů a každoročně jsou zahajovány další a další.“

„Nemohli Merricka unést ekoteroristé?“ přerušil ji Juan.

„Švýcarská policie tento aspekt prověřuje,“ odpověděla Linda. „Ale moc pravděpodobně to nevypadá. Co by tím získali? Avšak zpátky k našemu tématu. Deset let poté, co dosáhli toho velkého úspěchu s organickými filtry, objevily se mezi partnery rozepře. Až do té chvíle byli jako dva bratři. Na všech tiskových konferencích vystupovali společně. Jejich rodiny spolu trávily dovolené.

Pak najednou, během několika měsíců, došlo u Singera k hluboké změně osobnosti. Začal stranit ekologickým aktivistům, a to i v soudních sporech, vedených proti jeho vlastní firmě, a nakonec v podstatě přinutil Merricka, aby ho ze společnosti vyplatil. Jeho podíl byl oceněn na 2,4 miliardy a Merrick se musel sakramentsky snažit, aby dal takové peníze dohromady. Musel sám osobně skoupit všechny akcie Merrick/Singer, což ho málem přivedlo k bankrotu.“

„Typický příběh Kaina a Ábela,“ podotkl Mark Murphy.

„Svého času se o tom podrobně psalo na předních stránkách všech finančních novin.“

„Co dělá od té doby Singer?“

„Když ho opustila žena, přestěhoval se na pobřeží Maine, do míst, kde v mládí vyrůstal. Až do doby před nějakými pěti lety využíval svého bohatství k podporování všech možných typů aktivit týkajících se životního prostředí, některých dokonce na hranici zákona. Pak najednou proti několika ekologickým skupinám podává žalobu, ve které je viní z podvodu. Prohlašuje, že celé hnutí je pro lidi v čele různých charit vlastně jen způsobem, jak přijít k penězům, a pro blaho planety nedělají prakticky nic. Soudní spory stále ještě probíhají, i když Singer se z veřejného života výrazně stáhl.“

„Takže se teď z něho stal poustevník?“

„Ne, Singer se jenom stáhl. Když jsem to prověřoval, nabyl jsem dojmu, že Merrick byl reprezentantem firmy pro veřejnost a Singer mozkem společnosti, i když vystupovali spolu. Merrick dokázal každého ukonejšit a navíc skutečně měl kontakty na Kapitolu a později, když firma přesídlila do Švýcarska, i na nejvyšších místech v Bernu. Býval oblečený do obleku za tisíc dolarů, zatímco Singer dával přednost džínám a ledabyle uvázané kravatě. Merrick miloval světla reflektorů, kdežto Singer stíny. Myslím, že se od chvíle, kdy opustil společnost, stáhl do sebe.“

„To ale neznamená, že je v pozadí tohoto zločinu,“ poznamenal Juan.

„Taky si to nemyslím. Je to prostě jenom vědec s nabitou peněženkou.“

„Oukej, takže zůstaneme u únosu za účelem získání výkupného. Neboje tu ještě někdo další, kdo se za ním žene?“

„Od toho cirkusu se Singerem už společnost běží naprosto hladce.“

„Co přesně dělají?“

„Teď, když je podnik v soukromém vlastnictví, probíhá většinou jen bazální výzkum, sponzorovaný Merrickem. Stále ještě každoročně přihlašují pár patentů, ale nebývá to nic světoborného, jenom třeba nějaké nové molekulární lepidlo pro jakési neobvyklé použití, nebo pěnu, která vydrží o pár desetin stupně větší teplo než ta, která je na trhu.“

„Je mezi tím něco, co by se někdo mohl pokusit v rámci průmyslové špionáže ukrást?“

„Nic takového jsme neobjevili, ale můžou třeba na něčem pracovat v tajnosti.“

„Oukej, budeme si to pamatovat. Povězte mi něco o detailech toho únosu.“

Mark se narovnal v křesle. „Merricka a výzkumnici Susan Donleavyovou viděl bezpečnostní pracovník před hlavní budovou v kampusu včera kolem sedmé hodiny, jak se spolu cestou z budovy baví. Merrick měl domluvenou večeři s rezervací na osmou hodinu. Donleavyová žije sama a zřejmě žádné plány na večer neměla.

Areál Merrick/Singer opustili každý ve svém autě, Merrick v mercedesu, Donleavyová ve volkswagenu. Jejich automobily později našli asi osm set metrů od podniku. Po prohlídce stop pneumatik došla policie k závěru, že nějaké třetí auto – podle rozvoru nejspíš dodávka – vytlačilo obě vozidla v plné rychlosti ze silnice. V mercedesu byly aktivované airbagy, ve volkswagenu nikoliv. Dalo se tedy předpokládat, že na Merricka zaútočili jako na prvního a že Susan Donleavyová už brzdila, když do ní narazili. V mercedesu bylo postranní okénko na straně řidiče rozbité, aby se dvířka dala odemknout. Volkswagen neměl automatické zamykání, takže řidičku prostě vytáhli z vozu.“

„Jak vědí, že to byl skutečně únos, a ne nezištná pomoc nějakého neznámého milosrdného samaritána, který je zachránil a odvezl do nějaké nemocnice v okolí?“

„Protože nejsou v žádné nemocnici, policie došla k závěru, že jsou v nějakém sklepě milosrdného samaritána.“

„Správně.“

„Prozatím nebyly vzneseny žádné požadavky na výkupné a ani pátrání po dodávce nepřineslo výsledek. Nakonec ji zaručeně najdou na letišti, jelikož víme, že Merrick, a nejspíš i Susan Donleavyová, byli uneseni ze země právě letadlem.“

„Zkontrolovali jste i noční charterové odlety odsud ze Ženevy?“

„Na tom zrovna pracuje Erik. Bylo jich přes padesát, protože právě skončil ekonomický celosvětový summit a všichni přítomní hlavouni pospíchali domů.“

Juan zakroutil očima. „To sedí.“

„Nemusí to být smůla z vaší strany, ale spíš dobře naplánovaná akce z té jejich,“ pravila Linda.

„Dobrá připomínka.“

„Policie doposud neví, co si má o celé záležitosti myslet. Hrají o čas, dokud se únosci nerozmyslí a neohlásí požadavky.“

„Nemohlo by to znamenat, že cílem únosu byla vlastně Susan, a ne Geoffrey Merrick?“ nadhodil Juan.

Mark zavrtěl hlavou. „O tom pochybuju. Prošel jsem si o ní údaje z počítačové databáze. Je u nich zaměstnaná dva roky jako výzkumnice v organické chemii a stále se ještě připravuje na získání doktorátu. Jak jsem už řekl, žije sama, nemá ani manžela, ani děti. Většina profesionálních životopisů hovoří jen zřídka o soukromých zájmech a koníčkách. Ten její uvádí pouze profesní úspěchy. Osobního tam není vůbec nic.“

„Žádný únosce by už jen z finančních důvodů nešel tak daleko, aby si pronajal soukromý tryskáč.“

„Ať se na to podíváme z kteréhokoliv úhlu, pak cílem byl Merrick a Donleavyovou vzali také, protože se stala svědkyní přepadení.“

„Co ta Ďáblova oáza, o které se zmiňovali?“ otázal se Juan, aby vrátil hovor k původnímu tématu.

„Na internetu jsme nenašli jedinou zmínku o tomto slovním spojení,“ odpověděla Linda. „Musí to být nějaký kódovaný název, takže to může být kdekoliv. Když jsme se vraceli z místa, kde jsme tu konverzaci zachytili, a vzali v úvahu jejich slova, že k cíli dorazí kolem čtvrté hodiny ranní, vyšel nám velký kruh, zasahující východní pobřeží Jižní Ameriky. Nebo mohli zamířit znovu k severu a vrátit se do Evropy.“

„To zní logicky. Předpokládejme, že pokračovali v přímém letu ze Švýcarska na jih, přičemž se minulou noc dostali na pozici nad námi, ve které jsme zachytili jejich vysílání. Jaké by pak bylo nejpravděpodobnější cílové letiště?“

„Někde v Namibii, Botswaně, Zimbabwe nebo Jihoafrické republice.“

„S naším pověstným štěstím bychom se mohli vsadit, že to bude v Zimbabwe,“ zamumlal Mark.

Léta korupce a špatného ekonomického plánování přeměnily druhdy prosperující zemi v jeden z nejchudších států celého kontinentu. Hrozilo, že narůstající hněv namířený proti výrazně represivní vládě, brzy překypí. Zprávy o přepadech vzdálených vesnic, které se veřejně projevily proti režimu, přibývaly, zatímco v celé zemi řádila podvýživa a rostl počet z toho vyplývajících onemocnění. Všechny tyto známky ukazovaly směrem k plnohodnotné občanské válce, která mohla vypuknout během několika měsíců nebo dokonce i týdnů.

„Ani za to nemůže naše smůla, jako spíš jejich dobré plánování,“ poznamenala Linda. „Uprostřed válečné zóny je oblast, kde by nikdo uneseného průmyslníka nehledal. Mohli také docela snadno uplatit samotnou vládu, aby se dívala jinam, až přivezou své zajatce.“

„Oukej. Soustřeďte se tedy na předpoklad, že Ďáblova oáza je v Zimbabwe, ale nevylučujte ani ostatní možnosti. Poplujeme k jihu a budeme doufat, že s něčím přijdete dřív, než překročíme obratník Kozoroha. Mezitím si promluvím s Langstonem a vyzvím, jestli CIA něco nemá. Možná se mi podaří ho přimět, aby vyslal zvědy do Švýcarska a do dozorčí rady společnosti Merrick/Singer. Rád bych jim dal na vědomí, že mají možnost se rozhodnout.“

„To ale není náš obvyklý způsob řešení problémů, předsedo.“

„Já vím, Lindo, ale tentokrát mohlo dojít k tomu, že jsme se ocitli v pravou chvíli na pravém místě, takže se nám nabízí tato šance.“

„Nebo únosci třeba už dnes uveřejní své požadavky, Merrick/Singer zaplatí výkupné a starý dobrý Geoffrey bude ještě před večeří doma.“

„Zapomínáš na jednu krajně důležitou věc.“ Juan se nepřizpůsobil jejímu lehkému tónu. „Dopravovat ho letecky ze země je riziko, které nemuseli podstupovat, kdyby šlo jenom o výkupné. Kdyby nechtěli nic jiného, pak by bývalo stačilo schovat ho někde ve Švýcarsku, uveřejnit své požadavky a tím skončit. Jestli je ale jejich plánování tak pečlivé, jak předpokládáme, pak musí být ve hře něco kvalitativně jiného, něco, co dosud nevíme.“

Linda Rossová přikývla, vědoma si závažnosti situace. „Jako například?“

„Najděte Ďáblovu oázu a možná se to dozvíme.“

7

DIKY SLUCHÁTKŮM PŘITISKNUTÝM NA UŠI se Sloane potila tak, že se jí vlasy přilepily ke kůži. Odložit je však nehodlala, protože by se sice ochladila, ale přitom by musela snášet ohlušující rachot rotoru a motoru helikoptéry. Byla to jenom otázka zvážení míry nepohodlí a ona se s tím vyrovnávala již druhý neplodný den.

Také záda košile byla celá lepkavá. Pokaždé, když si poposedla, zůstala přilepená ke kožence sedadla. Brzy se naučila přidržet si košili od těla, jakmile se chtěla na sedadle pohnout, jinak se jí látka napjala přes prsa a přivolala úsměv a žádostivý pohled Luka, sedícího vedle ní na zadním sedadle. Bývala by raději seděla vedle pilota vpředu, ale on jí oznámil, že potřebuje v kokpitu Tonyho hmotnost, aby byl drobný vrtulník správně vyvážený.

Dnes se vraceli do Swakopmundu naposledy, což ve Sloane vyvolávalo pocit úlevy i frustrace. Celkem sedmkrát letěli nad oceán a prohledávali místa vyznačená na její mapě kroužky a sedmkrát se vrátili k natankování, aniž by našli cokoliv jiného než přirozené skalní formace. Přenosný detektor kovu, který mohli na dlouhém laně dokonce ponořit pod hladinu, nenalezl jediný kovový předmět, dost velký, aby se mohlo jednat o kotvu, neřku-li celou loď.

Tělo ji bolelo od dlouhých hodin strávených ve stísněném prostoru vrtulníku a navíc měla pocit, že se už nikdy nezbaví odéru Lukova těla. Byla si natolik jistá svým plánem jak využít znalosti místních rybářů, pokud jde o vody kolem pobřeží, že si možnost neúspěchu ani nepřipouštěla. Avšak nyní, když se vraceli na miniaturní přistávací plochu mezi dunami nedaleko Swakopmundu, seděl jí vzadu v hrdle hořký pocit porážky, zatímco sluneční záře, odrážející se od hladiny oceánu, pronikala skly slunečních brýlí a vyvolávala jí bušení v hlavě.

Tony se otočil na sedadle, aby se na ni podíval, a pokynul jí, aby se znovu napojila na vnitřní komunikační okruh helikoptéry. Před časem totiž vytáhla zástrčku svých sluchátek a mikrofonu ze zásuvky, aby měla alespoň nějaké soukromí.

„Pilot říká, že vrtulník nemá dostatečný dolet, abychom mohli zkontrolovat to poslední místo na mapě. To je ta lokalita, kterou jsme dostali od Papá Heinricka.“

„Co je s Papá Heinrickem?“ ozval se Luka a obdařil Susan páchnoucím dechem.

Sloane cosi bránilo probírat s Lukem jejich noční výlet na prámu do Sandwich Bay za bláznivým starým rybářem zejména proto, že, ač nerada, musela připustit, že Luka měl celou dobu zřejmě pravdu, což mu veřejně přiznávat rozhodně nehodlala.

Sloane pokrčila rameny. Kéž by byl Tony držel jazyk za zuby. „Na tom nesejde. Byl úplně praštěný. Utratili jsme dobře dva tisíce dolarů za benzin, abychom prověřili možnosti z důvěryhodných zdrojů. Nedovedu si představit, že bychom vyhazovali ještě další peníze na Papá Heinricka a jeho obří hady.“

„Cože obřího?“ ozval se pilot. Bylo to Jihoafričan a měl silný afrikánský přízvuk.

„Obří hady,“ opakovala Sloane, která se už cítila trochu hloupě. „Prohlašuje, že na něj zaútočili gigantičtí kovoví hadi.“

„To byl nejspíš v deliriu,“ utrousil pilot. „Všichni tady kolem vědí, že Papá Heinrick je největší opilec na světě. Viděl jsem ho jednou, jak opil dva australské turisty tak, že spadli pod stůl, a přitom to byli oba chlapi jako slon. Myslím, že to byli hráči ragby. Jestli viděl hady, tak můžete vsadit poslední rand, že šel právě z flámu.“

„Obří hadi.“ Luka se uchichtával. „Copak jsem vám neříkal, že Papá Heinrick je blázen? Hovory s ním jsou jenom ztráta času. Věřte Lukovi. Já vás dovedu na místo, které hledáte. Uvidíte. Pořád jsou končiny, kde by to mohlo být.“

„Mě se to už netýká,“ ozval se Tony. „Pozítří musím být doma a toužím jenom po tom, až se posadím u bazénu.“

„To je v pořádku,“ zareagoval Luka s rychlým pohledem na nohy Sloane v místech, kde vystupovaly z šortek. „Zavezu tam samotnou slečnu Sloane ve člunu, který má větší dosah než helikoptéra.“

„To těžko,“ odsekla Sloane dost ostře, takže přivolala Tonyho pozornost. Upřeně se na něj dívala a jemu trvalo jen okamžik, než pochopil, o co jde jejich průvodci ve skutečnosti.

„Rozhodneme se až podle nálady. Uvidíme, jak se budu cítit zítra, jo?“ řekl. „Možná že výlet člunem není zase až tak špatný nápad.“

Jenom ztrácíte čas,“ zamumlal pilot.

Sloane si byla jistá, že má pravdu.

O dvacet minut později se již helikoptéra vznášela nad prašným místem k přistání. Rotor zvedl ze země oblak hrubého písku s kamínky, takže ani nebylo vidět na zem a původně bezvládně visící větrný pytel se změnil v tuhý růžový kužel. Pilot opatrně posadil helikoptéru na zem a vzápětí vypnul motory. Výsledek byl okamžitý. Pronikavý jekot motoru zeslábl a vrtule začaly zpomalovat. Ještě než se úplně zastavily, měl už otevřená dvířka, aby vyměnil horký vlhký vzduch v kokpitu za horký prašný vzduch zvenčí. Přesto to však byla úleva.

Sloane otevřela dvířka na své straně, vystoupila z vrtulníku a sklonila hlavu, protože se rotor ještě otáčel. Popadla plátěný vak a pak se vydala kolem nosu stroje, aby pomohla Tonymu odpojit detektor kovu, upevněný spolu s navijákem lanka na levé ližině. Společně pak odnesli padesátikilový kus vybavení na korbu pronajaté dodávky. Luka se ani nesnažil jim pomoct a namísto toho horečně nasával z cigarety, první po dvou hodinách abstinence.

Tony se vyrovnal s pilotem za celodenní služby, čímž se finančně vyčerpal, až na dva cestovní šeky, které hodlal utratit v jejich hotelovém kasinu. Pilot si s oběma potřásl rukou, poděkoval jim, že si vybrali právě jeho služby, a přidal poslední radu. „Jsem si jistý, že jste Luka prokoukli. Je to darebák a zloděj, ale pokud jde o Papá Heinricka, v tom má pravdu. Ten staroch to nemá v hlavě v pořádku. Vy jste si užili trochu legrace pátráním po potopené lodi. Užijte si poslední den dovolené zase jinak. Vydejte se na výlet do dun nebo relaxujte u bazénu, jak Tony navrhoval.“

Jelikož byl Luka bezpečně z doslechu, Sloane pilotovi odpověděla. „Pietě, přijeli jsme sem z druhého konce světa. Co je proti tomu ještě jeden promrhaný den?“

Pilot se zasmál. „To je přesně to, co na vás Amerikánech miluju. Nikdy se nevzdáváte.“

Znovu si potřásli rukama a Luka bleskově naskočil na korbu pick-upu. Vysadili ho před vchodem do baru v jeho dělnické čtvrti na Walvis Bay. Vyplatili mu denní mzdu, a ačkoliv mohutně protestovali, že ho už nebudou potřebovat, Luka je opustil s příslibem, že je druhý den v devět ráno bude čekat v jejich hotelu.

„Bože můj, on je nesnesitelný,“ povzdechla si Sloane.

„Já nechápu, jaký s ním máš pořád problém. Jo, mohl by se občas vysprchovat a použít ústní desodorant, ale doopravdy nám hodně pomohl.“

„Pokus se představit si, že jsi žena, a porozumíš.“

Swakopmund se lišil od všech afrických měst. Jelikož Namibie bývala německou kolonií, městská architektura přesně kopírovala Bavorsko, s domy přeplácanými ozdobami a se solidními luteránskými kostely. Ulice lemované palmami byly široké a udržované, i když na všem ležel písek navátý z pouště. Díky hluboké vodě v zátoce Walvis Bay se toto místo stalo cílem dobrodružných toulek řady turistických výprav.

Sloane odmítla Tonyho nabídku povečeřet v hotelovém bufetu a strávit pak noc v kasinu. „Myslím, že si zajdu do té restaurace u majáku a budu se koukat na západ slunce.“

Jak je libo,“ odpověděl Tony a zamířil do svého pokoje.

Sloane se vysprchovala, oblékla si květované letní šaty, pohodlné boty s nízkým podpatkem a přes ramena si přehodila svetr. Vlasy barvy mědi nechala volně splývat na ramena a make-up použila jenom na místa, kde její obličej pod slunečními paprsky zrůžověl. I když Tony byl po celou dobu dokonalý gentleman, měla takové tušení, že dnes v noci se po několika hodinách strávených v kasinu předstíráním, že je James Bond, o něco pokusí. Měla zkušenost, že nejlepší obranou je nebýt poblíž.

Loudala se po Bahnhof Street a cestou nahlížela do výkladních skříní na domorodé vyřezávané věci a barevná pštrosí vejce pro turisty. Vítr přicházející z Atlantiku město osvěžoval a čistil od prachu. Když došla na konec ulice, měla po pravé ruce Palm Beach a přímo před ní byla přístavní hráz, Mole. Mole byl přirozený výběžek země chránící Palm Beach a na jeho samém konci stál štíhlý maják. Došla k němu během několika minut. Nad lámajícím se příbojem se klenula terasa s restaurací, z níž byl nádherný výhled. Bylo patrné, že řada turistů měla stejný nápad jako Sloane.

U baru si objednala německé pivo a odnesla si ho k prázdnému stolku s výhledem na moře.

Sloane Macintyreová nebyla zvyklá prohrávat, takže ji velice znechutilo, že celý ten výlet byl vlastně neúspěchem. Pravda, od začátku to byl výstřel na hodně vzdálený cíl, ale ona přesto věřila, že mají slušnou šanci HMS Rove najít.

Ale ve skutečnosti, říkala si již posté, jakou mohli mít doopravdy naději, že na těch pověstech něco skutečně je? Tisíc ku jedné? Milion? A co by bylo její odměnou, kdyby tu loď skutečně našla? Pochvalné poplácání po zádech a nějaká prémie. Musela se ptát, jestli jí stálo za to, vyrovnávat se neustále s Tonyho nedůtklivostí, Lukovými lačnými pohledy a šílenstvím Papá Heinricka. Třemi rozhodnými doušky hněvivě pivo dopila, objednala si další a k večeři si poručila rybu.

V poklidu jedla, zatímco se slunce začínalo nořit do oceánu, a přitom si promítala celý svůj život. Měla vdanou sestru se třemi dětmi a kariérou. Ve svém londýnském bytě byla tak nepravidelně a zřídka, že odtud musela vyhodit všechny živé rostliny, které zašly na nedostatek péče. Raději si pořídila umělé. V duchu probrala i svou poslední známost, jak se také rozplývá do ztracena, protože byla stále někde pryč. Většinu času však v duchu rozebírala skutečnost, jak mohlo dojít k tomu, že se žena s titulem z obchodní fakulty Kolumbijské univerzity plahočí po zemích třetího světa a tráví čas vyptáváním rybářů, kde nejčastěji přicházejí o sítě.

Když dojedla, slíbila si, že jakmile se vrátí domů, vážně se nad svým životem zamyslí a rozhodne se konečně, co od něj očekává. Za tři roky jí bude čtyřicet, a i když si nepřipadala stará, dobře si ještě pamatovala, jak se jí ve dvaceti jevil tento věk kmetský. Dodnes se přesto nedostala na vrchol kariéry, jakou si kdysi vysnila, a navíc cítila, že se o moc výš na žebříčku svého zaměstnavatele bez nějaké drastické akce už nedostane.

Myslela si, že její angažmá v Namibii bude právě takovou akcí, ale teď se vracela domů bez úspěchu. Její uvažování opsalo tři sta šedesát stupňů, takže nakonec jí zůstal vztek nad tím, že se tolik mýlila.

Teplota vzduchu poněkud klesla díky větru, vanoucímu ze studeného oceánu. Se zachvěním si navlékla svetr a pak zaplatila. Přidala rovněž Štědré spropitné, i když její průvodce tvrdil, že číšníci žádné neočekávají.

Poté se vydala zpátky k hotelu, šla ale jinou cestou, protože si ještě chtěla prohlédnout staré město. Chodníky zde byly tiché, až na hloučky kolem několika restaurantů, a na ulicích nebyl žádný provoz. I když Namibie byla podle afrických standardů bohatá země, z objektivního pohledu byla přece jen chudá a lidé žili spíš podle rytmu dne. Většina chodila spát v osm, takže v oknech domů svítilo jen velmi málo světel.

Když najednou na chvíli utichl vítr, Sloane zaslechla kroky. Bez věčného šustění vánku bylo klapání bot po betonu slyšet docela jasně. Když se otočila, nějaký stín se kvapně schoval za rohem. Kdyby ten člověk normálně pokračoval v chůzi, byla by zhodnotila své pocity jako výplod paranoie. Ona osoba však nechtěla, aby Sloane o její přítomnosti věděla, a ta si navíc uvědomila, že tato část města je pro ni poněkud neznámá.

Věděla, že její hotel je někde nalevo od ní, asi tak čtyři nebo pět bloků. Dominoval celé Bahnhof Street, takže jakmile se dostane na tuto ulici, bude v bezpečí. Rozběhla se. Již po několika krocích ztratila jeden sandál, takže rychle odkopla i druhý, protože pronásledovatel na její reakci překvapeně zabručel a vyrazil za ní.

Sloane běžela, jak nejrychleji mohla, bosýma nohama dusala po chodníku. Těsně předtím, než zahnula za roh, se odvážila ohlédnout. S hrůzou zjistila, že pronásledovatelé jsou dva! Napadlo ji, že by to mohli být rybáři, kterých se s Tonym vyptávali, ale nyní jasně viděla, že jsou to běloši, a navíc to vypadalo, že jeden z nich má pistoli.

Bleskově se prosmýkla kolem rohu a ještě přidala. Uvědomovala si, že ji dohánějí, ale jestli se jí podaří dostat se včas do hotelu, určitě se oba stáhnou. Při běhu máchala rukama a jenom si přála, aby si byla dnes vybrala sportovní podprsenku, a ne tu krajkovou věcičku. Sloane uháněla kolem jedné boční ulice. V tu chvíli nebyli pronásledovatelé v dohledu, takže když zahlédla úzkou uličku, instinktivně se do ní po hlavě vrhla.

Byla téměř na jejím konci, v místech, kde ústila do další ulice, když zakopla o nějakou plechovku, kterou ve tmě neviděla. Bolest v ukopnutém palci se nedala srovnat se vztekem, který na sebe měla. Plechovka zazvonila, a když se Sloane vynořila z úzkého průchodu, byla si jistá, že její pronásledovatelé slyšeli ten hluk stejně zřetelně. Znovu zabočila doleva a náhle uviděla blížící se auto. Vběhla do vozovky a začala divoce mávat rukama nad hlavou. Automobil zpomalil. Uvnitř vozu viděla muže a ženu, s dětmi na zadním sedadle.

Žena cosi řekla manželovi, ten s provinilým výrazem stočil pohled stranou, znovu přidal plyn a prohnal se kolem. Sloane zaklela. Navíc tímto čekáním na pomoc ztratila drahocenné vteřiny. Znovu se tedy rozběhla, ale teď už ji zřetelně pálilo v plicích.

Ozval se suchý výstřel z pistole a sprška cementového prachu doslova explodovala ze zdi budovy a zasáhla Sloane. Střelec minul její hlavu o pouhého čtvrt metru. Silou vůle se nesklonila, což by ji zpomalilo, a pokračovala v gazelím sprintu. Přitom kličkovala doprava doleva, aby znesnadnila střelci míření.

Zahlédla nápis Wasserfall Street, což jí napovědělo, že je od hotelu již jen půl bloku. Nasadila tempo, jaké by u sebe nikdy nepovažovala za možné, a vynořila se na Bahnhof Street. Hotel měla takřka před nosem a širokou vozovku křižovala auta. Kolem starého přestavěného nádraží byla spousta světel. Proplétala se nebojácně mezi auty, ignorovala jejich troubení, až se nakonec ocitla v hotelovém vchodu. Teprve tam se ohlédla. Přes ulici se směrem k ní přesunovali dva muži, upřeně ji pozorovali. Střelec stačil schovat pistoli pod sako. Pak přiložil ruce k ústům a zavolal. „To bylo varování. Opusťte Namibii, nebo příště už neminu.“

Sloane na okamžik téměř přemohl pocitu vzdoru, takže mu chtěla zvednutým prostředníčkem dát najevo své mínění, ale namísto toho se svezla k zemi, oči plné slzí a hrudník křečovitě stažený. Vzápětí k ní přistoupil dveřník.

Jste v pořádku, slečno?“

„Je mi dobře,“ vydechla, zvedla se na nohy a oprášila si zadek. Klouby prstů vytřela z očí vláhu. Místo, kde viděla tu dvojici mužů naposledy, zelo nyní prázdnotou. I když se jí stále ještě třásly rty a nohy měla jako z gumy, Sloane se narovnala v ramenou, s rozmyslem zvedla pravou ruku a ukázala zdvižený prostředníček.

8

SILNÉ KAMENNÉ STĚNY nedokázaly ztlumit výkřiky. Zdi, rozpálené sluncem do té míry, že skála byla příliš horká na dotek, se chvěly ozvěnou nářků mučené Susan Donleavyové, jako by se nacházela v sousední cele. Geoff Merrick se zpočátku nutil poslouchat, jako by jeho vnímání mohlo zmírnit Susaninu bolest a poskytnout mladé ženě útěchu. Po celou hodinu statečně snášel její pronikavé výkřiky, jen sebou pokaždé trhnul, když vydala v agónii tak vysoký tón, až se zdálo, že se mu rozletí hlava jako kus křišťálu. Nyní seděl na hliněné podlaze cely, ruce přitisknuté k uším, a mumlal si pro sebe, aby přehlušil její nářek.

Přišli si pro ni těsně po svítání, když ve vězení ještě nepanovalo dusno a světlo proudící jediným nezaskleným okénkem vysoko ve východní zdi stále ještě představovalo jenom příslib nadcházejícího dne. Prostor cel měl dobrých pětačtyřicet metrů čtverečných a strop byl přinejmenším deset metrů vysoko. To vše bylo rozděleno do několika komůrek, jejichž tři stěny tvořila skála a místo čtvrté stěny a stropu byly ocelové mříže. Druhá a třetí řada cel zaujímaly prostor nad ním a přístup do nich byl pouze po točitém schodišti z kovaného železa. Přes zjevné stáří železných předmětů byly mříže stejně bezpečné a nepřekonatelné jako v nejmodernějších věznicích s maximální ostrahou.

Merrick stále ještě nespatřil tváře svých věznitelů. Ti měli na obličejích lyžařské masky, už když před laboratoří srazili jeho auto ze silnice, stejně jako po celou dobu letu do téhle díry. Byli přinejmenším tři, soudě podle rozdílů jejich postav. Jeden byl velký a statný a chodil stále jen v atletickém tričku bez rukávů. Další byl štíhlý a měl živé modré oči, zatímco ten třetí nebyl ničím typický, snad jen že vypadal jinak než jeho dva kolegové.

Za celé tři dny, jež uplynuly od únosu, s nimi věznitelé nepromluvili jediné slovo. V náklaďáku, který do jejich aut narazil, je nechali svléknout a natáhli na ně kombinézy. Sebrali jim veškeré šperky a namísto bot jim nazuli gumové šlapky. Dostávali dvě jídla denně. Merrickova cela měla v zemi namísto toalety díru, odkud vanul žhavý vzduch s pískem pokaždé, když se venku zvedl vítr. Od chvíle, kdy je zavřeli do cel, přicházeli žalářníci jen dvakrát denně s jídlem.

Až dnešního rána si přišli pro Susan. Jelikož její cela byla v jiné řadě, Merrick si nemohl být úplně jistý, ale podle zvuků to vypadalo, že ji zvedli ze země za vlasy. Na cestě k jediným dveřím z prostoru vězení, tlustého ocelového křídla se špehýrkou, ji hnali kolem jeho cely.

Susan byla bledá, oči měla zastřené zoufalstvím. Zavolal na ni jménem a přitiskl se k mříži, aby se jí mohl dotknout v gestu prostého lidského soucitu, ale nejmenší ze strážných zaútočil na mříže pendrekem. Merrick bezmocně odpadl a mezitím Susan odtáhli pryč.

Podle vzestupu teploty v cele soudil, že od této příhody uplynuly zhruba čtyři hodiny. Zprvu bylo ticho, teprve později se začaly ozývat výkřiky bolesti. V současnosti Susan absolvovala druhou hodinu mučení.

Během prvních chvil svého únosu považoval Merrick celkem zajisté, že se bude jednat o peníze, že jejich únosci budou chtít za ně nějakou hotovost. Věděl, že švýcarské úřady mají v tomto ohledu vůči vyděračům nulovou toleranci, ale současně si byl vědom toho, že existují společnosti, jež se právě vyjednáváním s únosci přímo zabývají.

Vzhledem k záplavě únosů v Itálii v poslední době Merrick instruoval členy představenstva, aby v případě nutnosti vyhledali takové vyjednávače, kteří by ho dokázali co nejrychleji osvobodit, a to za jakoukoliv cenu.

Avšak poté, co se zavázanýma očima letěl přinejmenším šest hodin, netušil ani v nejmenším, co se děje. Se Susan si dlouho do noci šeptali a dohadovali se, co mají jejich věznitelé nejspíš za lubem. Zatímco Susan trvala na tom, že důvodem jsou určitě jeho peníze a ji že přibrali jen proto, že se náhodou stala svědkem celé záležitosti, Merrick si nebyl tak jistý. Nikdo ho totiž nevyzval, aby se spojil s některým představitelem své firmy, jenž by začal shánět výkupné. Navíc se mu dosud nedostalo sebemenšího náznaku, že jeho lidé jsou informováni o tom, že on i Susan jsou stále naživu. Nic zatím neodpovídalo tomu, co věděl o únosech. Pravda, základní bezpečnostní kurz pro vedoucí pracovníky absolvoval již před řádkou let, nicméně si z něho stále pamatoval dost, aby si uvědomil, že toto typický únos rozhodně není.

A teď tohle. Mučí ubohou Susan Donleavyovou, loajální, zanícenou zaměstnankyni, která kromě svých zkumavek a kádinek neznala prakticky vůbec nic jiného. Merrick si vybavil jejich poslední rozhovor před několika týdny, který vedli na téma likvidace olejových skvrn pomocí jejího umělého planktonu. Tenkrát jí neřekl, že ačkoliv jsou jeho cíle značně rozdílné, její vědecký koncept je fantastický. Celý jeho proslov o touze po pomstě jako silném motivu byl jenom proslovem, takovým, jaký přednesl v nejrůznějších variacích přinejmenším stokrát. Susan mohla své trauma z dětství překonat snáze v pracovně psychiatra než ve své laboratoři.

Když tak přemýšlel o jejím vědeckém záměru, plynule v duchu přešel na všechny výzkumné projekty, jež právě u Merricka/Singera probíhaly. To udělal už mnohokrát od chvíle, kdy skončil v této cele. Byl si jistý, že nepracují na ničem, absolutně na ničem, co by mohlo ospravedlňovat současné dění, třeba z důvodu průmyslové špionáže. V nejbližší době se nechystali přihlásit žádný nový či revoluční patent. Vlastně od doby, kdy s Danem Singerem poprvé uvedli na trh odsiřovací zařízení, žádný výnosný patent neměli. Společnost pro něj nyní byla záležitostí vlastní ješitnosti, způsob, jak se udržet ve světě chemického výzkumu a být zván jako přednášející na různých sympóziích.

Křik utichl. Nebylo to jako postupné zklidnění větru, šlo o náhlé přerušení zvuků, což bylo v domyšlených důsledcích ještě horší.

Geoff Merrick vyskočil na nohy a vtiskl obličej mezi mříže, aby zahlédl alespoň kousek kovových dveří vedoucích z prostoru cel. O pár minut později se závory odsunuly a masivní plocha kovových dveří se pohnula.

Museli ji dovnitř táhnout. Dva strážci měli její ruce položené kolem krku, zatímco třetí držel v ruce obrovský svazek klíčů. Když přivlekli Susan blíž, Merrick si všiml, že má vlasy slepené krví. Kombinézu měla u krku roztrženou a kůže horní části hrudníku i ramenou byla černofialová. Jak ji táhli kolem jeho cely, sebrala síly a pozvedla hlavu. Merrick zalapal po dechu. Z doslova rozdrceného obličeje zbyla troska. Jedno oko jí uzavíral mohutný otok, zatímco druhé dokázala sotva otevřít proti váze mohutné podlitiny. Z roztržených a ochablých rtů jí proudem tekla krev se slinami.

Když na něj pohlédla, objevil se jí v oku přece jen náznak života.

„Dobrý Bože, Susan. To je mi strašně líto.“ Ani se nepokoušel zarazit slzy. Byl na ni tak žalostný pohled, že by byl plakal, i kdyby to byla naprosto neznámá osoba. Skutečnost, že byla vlastně jeho zaměstnankyní a on že byl tím pádem částečně zodpovědný i za to, co s ní udělali, mu rvala srdce.

Vyplivla rudý chuchvalec na kamennou zem a zaskřehotala: „A to se mě ani jednou na nic nezeptali.“

„Vy parchanti!“ rozeřval se na strážce. „Zaplatím vám cokoliv. Tohle jste jí dělat nemuseli! Je nevinná.“

Mohli být zrovna tak dobře hluší, alespoň podle toho, že na jeho výbuch vůbec nereagovali. Prostě ji odtáhli z dohledu. Merrick slyšel, jak se otvírají dveře její cely a tělo dopadá na zem. Pak následovalo bouchnutí železných dveří a klapnutí zámku.

Merrick se rozhodl, že až pro něj přijdou, bude bojovat vším, co mu padne do rukou. Má-li se mu dostat také podobného bití, hodlá nejprve provést něco on jim. Čekal tedy na ně, ruce zaťaté v pěst a svaly na ramenou napjaté a připravené k boji.

Konečně se objevil nejmenší z trojice strážných, ten s modrýma očima. Držel něco v ruce, a než se mohl Merrick zorientovat a poznat ten předmět, strážný vypálil. Byl to taser, který do jeho těla vpravil padesát tisíc voltů a zasáhl centrální nervovou soustavu plamenem bolesti. Merricka se na vteřinu zmocnila celková křeč a pak se složil. Když znovu nabyl vědomí, byl již z cely venku a skoro na půl cestě k hlavním dveřím. Trpěl takovou bolestí po zásahu elektrickým proudem, že se z něho jakákoliv bojechtivost zcela vytratila.

9

SLOANE MACINTYREOVÁ MĚLA na hlavě baseballovou čepičku, aby zkrotila vlasy před větrem, dosahujícím rychlosti dvaceti uzlů. Touto rychlostí se totiž pohyboval rybářský člun, který ji vezl. Oči měla chráněné velkými brýlemi Oakley na pestře zbarvené tkaničce a všechny kousky pokožky, jež zůstaly exponované slunečnímu záření, byly pokryté tlustou vrstvou krému s ochranným filtrem SPF 30. Byla oblečená do khaki krátkých kalhot a volné bavlněné košile pošité kapsami. Na nohou měla plátěnky. Ve slunci se občas zablýskl její zlatý řetízek na kotníku.

Na vodě měla vždycky pocit, že se vrátila do svých sedmnácti, kdy tak často pracovala na palubě tátovy lodi u pobřeží Floridy. Tam také v době, kdy nahrazovala svého churavějícího otce, zažila několik ošklivých incidentů s opilými rybáři, kteří se snažili spíše ulovit ji než nějaké ryby, ale vcelku to bylo nejkrásnější období jejího života. Slaná příchuť mořského vzduchu chladila celou její duši a samota na silném člunu zase pomáhala soustředění.

Kapitán pronajatého člunu, žoviální Namibian, v ní vycítil spřízněnou duši, takže když na něj pohlédla, odpověděl jí chápavým úsměvem. Sloane ho opětovala. Se dvěma dieselovými motory Cummis, hučícími pod záďovým palubním nosníkem, bylo téměř nemožné mluvit, takže se kapitán němě zvedl ze svého sedadla a pokynul Sloane, aby převzala řízení. Její úsměv se změnil v zašklebení. Kapitán zaťukal na kompas, aby ji upozornil na kurz plavby, a odstoupil od kormidla. Sloane vklouzla na jeho místo a zlehka položila ruce na kormidelní kolo.

Pár minut zůstal stát vedle ní a pozoroval, že kýlová brázda zůstává pěkně rovná. Uspokojen, že svou pasažérku dobře odhadl, že je schopná ovládat patnáctimetrový člun, slezl po krátkém žebříku do podpalubí, kývl na Tonyho Reardona schouleného v křesle a zamířil na záchod.

Sloane by už bývala veškeré úsilí vzdala, kdyby po ní včera nešli ti dva muži. Jejich chování ji přesvědčilo, že v pátrání po HMS Rove je na správné stopě. Proč jinak by ji chtěli zastrašit? Tonymu o útoku neřekla, zato však hned ráno zavolala šéfovi a vyložila mu celou situaci. Přestože měl obavy o její bezpečnost, dovolil jí o den prodloužit pobyt, aby mohli prozkoumat mořskou oblast, kde Papá Heinrick údajně viděl ony obrovské kovové hady.

Sloane si uvědomovala, že je nezodpovědná. Kterákoliv jiná duševně zdravá osoba by vzala varování vážně a prvním letadlem opustila zemi, avšak ona to prostě neměla v povaze. Za celý svůj dosavadní život dosud nikdy nenechala nic rozdělaného napůl. Bez ohledu na to, jak špatná byla některá kniha, vždycky ji dočetla až do samého konce. Jakkoliv těžká byla křížovka, pokaždé ji vyluštila až do poslední řádky. Ať dostala sebeobtížnější úkol, vždy ho dotáhla až k závěru. Asi právě díky této urputné zavilosti udržovala i beznadějné osobní vztahy ještě dlouho potom, co je měla ukončit. Tato vlastnost jí však naopak dávala sílu postavit se čelem každému, kdo se jí snažil zabránit v prohledávání potopené lodi.

Sloane byla při pronajímání člunu velice obezřetná. Ujistila se, že kapitán není ten, se kterým ona a Tony hovořili, když dávali dohromady mapu. Opustili hotel tak, že se vmísili do velké skupiny turistů odcházejících na rybářskou výpravu a směřujících na nábřeží, kde na ně čekaly čluny. Sloane s Tonym se přesvědčili, že je nikdo nesleduje, a nastoupili do autobusu. Kdyby zahlédla cokoliv podezřelého, byla by celou akci zrušila, ale nikdo jejich vozidlu nevěnoval nejmenší pozornost.

Teprve několik mil od pobřeží pak Sloane sdělila kapitánovi rybářského člunu skutečný cíl plavby. On jí pověděl, že oblast, kterou si přeje navštívit, je prostá jakéhokoliv mořského života, ale protože dostal zaplaceno, dalších námitek se vzdal.

Uplynulo šest hodin, ve kterých se nic nestalo. Každá míle, kterou urazili od pobřeží bez incidentu, umožňovala Sloane, aby si vždy trochu oddechla. Muži, kteří ji pronásledovali, se museli domnívat, že si jejich varování vzala k srdci a další pátrání vzdala.

Foukal jižní vítr a moře se začínalo poněkud probouzet. Bachratý člun vlny zvládal bez problémů, pokaždé se jenom naklonil na pravý bok a bystře se opět narovnal. Kapitán se vrátil z podpalubí a postavil se kousek za Sloane, ale nechal ji, aby si s kormidlem poradila sama. Sáhl do přihrádky pod lavicí a vytáhl odtud dalekohled, kterým přejel po obzoru. Pak dalekohled podal Sloane a ukázal prstem přibližně na západojihozápad.

Sloane si upravila okuláry podle svých očí a pohlédla do dalekohledu. Na horizontu uviděla velkou loď s jedním komínem, směřující zřejmě do Walvis Bay. Na takovouto vzdálenost nebylo samozřejmě možné rozpoznat nějaké detaily, pouze to, že má tmavý trup a na přední i zadní palubě úplný les výkladníkových ramen a jeřábů.

Já nikdy nevidět takový loď tady,“ prohlásil kapitán rybářského člunu. Jediný loď přicházet do Walvis to příbřežní lodě a zábavný parníky. Rybáři všecky blíž ke břehu a tankery, který plout kolem Mysu, jezdí čtyři sta nebo pět set mil od břehu.“

Světové oceány jsou rozděleny mořskými trasami, které bývají značeny stejně zřetelně jako dálnice. Vzhledem k věčně přísným termínům a cenám za provozování plavidla na moři, jež sahají například ve skupině supertankerů až ke stotisícům dolarů za den, lodě prakticky vždy plují po nejkratších spojnicích mezi oběma přístavy a jen zřídkakdy se odchýlí o jednu či dvě míle. Takže zatímco některé oblasti moře překypují námořním provozem, v jiných částech oceánů se jednotlivá loď neukáže, jak je rok dlouhý. Pronajatý člun se nacházel právě v takové mrtvé oblasti – dostatečně daleko od břehu, aby se vyhnul příbřežnímu provozu zásobujícímu Walvis Bay, ale bezpečně uvnitř tradičních tras, využívaných loděmi obeplouvajícími mys Dobré naděje.

Je na ní divné něco jiného,“ poznamenala Sloane. „Z komínu nejde žádný kouř. Myslíte, že je opuštěná? Třeba ji zaskočila bouře a posádka ji musela opustit.“

Na žebříku se objevil Tony. Sloane stále ještě přemítala o přítomnosti cizí lodě a osudu její posádky, takže ho neslyšela. Když jí tedy položil ruku na rameno, vylekala se.

„Promiň,“ omluvil se jí. „Podívej se za nás. Je tam nějaký člun, který nás sleduje.“

Sloane se otočila tak rychle, že strhla rukama kormidlo a člun se naklonil na levobok. Je notoricky obtížné odhadovat vzdálenosti na moři, ale mohla si být jistá, že onen neznámý člun, který je tak tvrdě dohání, nemůže být dál než maximálně dvě míle, a jelikož se blíží, určitě jede rychleji než oni. Hodila dalekohled kapitánovi a posunula chromované páky plynu na maximum.

„Co se děje? zakřičel Tony, který se předkláněl, jak člun nabíral rychlost.

Kapitán vycítil Sloanin strach a chvíli nepromluvil. Prohlížel si dalekohledem pronásledovatele.

„Poznáváte ten člun?“ zeptala se ho Sloane.

„Ano. Zajíždí do Walvis Bay tak jednou měsíčně. Je to jachta, možná sedmnáct metrů dlouhá. Jméno ani majitele neznám.“

„Vidíte někoho?“

„Na horním můstku tam muži. Bílí muži.“

„Žádám, abych byl informován, co se tu děje,“ hulákal Tony přes řev motorů, zrudlý v obličeji.

Sloane ho opět ignorovala. Aniž by posádku té jachty viděla, věděla, kdo je na její palubě. Jemně pohnula kormidlem a zamířila ke vzdálené nákladní lodi v naději, že se pronásledovatelé vzhledem k přítomnosti svědků stáhnou. Byla si jistá, že na volném moři by je klidně zabili a člun potopili. Pokusila se ještě přidat otáčky, ale dieselové motory už ze sebe vydávaly všechno, čeho byly schopné. Rty se jí tiše pohybovaly, jak se modlila, aby se předtím mýlila a nákladní loď nebyla opuštěná. Jestli je prázdná, pak zemřou v okamžiku, kdy je jachta dostihne.

Tony ji s planoucíma očima uchopil za paži. „Zatraceně, Sloane, co to všechno má znamenat? Co je to za lidi?“

„Myslím, že to jsou ti samí, kteří mě pronásledovali včera večer do hotelu.“

„Pronásledovali? Co tím chceš říct, pronásledovali?“

„To, co jsem řekla,“ odsekla. „Dva muži mě pronásledovali až k hotelu. Jeden z nich měl pistoli. Varovali mě, abych opustila tuto zemi.“

Tonyho hněv přerostl v zuřivost a dokonce i kapitán na ni hleděl s poněkud záhadným výrazem v obličeji. „A tys neshledala za vhodné mě o tom informovat. Copak ses zbláznila? Nejdřív tě pronásledují chlapi s pistolí a ty nás potom zavedeš doprostřed prázdnoty? Dobrý Bože, ženská, co sis myslela?“

„Nenapadlo mě, že by nás mohli sledovat,“ zakřičela Sloane v odpověď. „Zvorala jsem to, dobře. Jestli se nám podaří dostat se do blízkosti téhle nákladní lodi, pak se ničeho neodváží.“

„Co by se ale k čertu stalo, kdyby tu ta nákladní loď nebyla?“ S každým slovem Tonymu z pusy vystříkla slina.

„No, ta loď tu ale je, takže to bude v pořádku.“

Nato se Tony obrátil k majiteli člunu. „Máte zbraň?“

Váhavě přikývl. „Užívám ji na žraloky, když na nějakého narazím.“

„Pak vám velice vřele doporučuji, kamaráde, abyste si ji připravil, protože bychom ji mohli potřebovat.“

Člun původně najížděl na vlny šikmo, prakticky bokem, ale od chvíle, kdy Sloane změnila kurz, příď člunu vlny rozřezávala. Pokaždé, když najela do hřebenu vlny, explodoval kolem člunu oblak vodní pěny. Plavba byla nyní dost drsná, takže Sloane stála s trvale pokrčenýma nohama, aby snáze tlumila nárazy do vln. Kapitán se vrátil z podpalubí a mlčky Sloane podal opotřebovanou pušku ráže dvanáct a hrst nábojů. Instinktivně vytušil, že dívka má v sobě potřebnou sílu, která zůstala Tonymu Reardonovi odepřena. Pak se znovu postavil ke kormidlu a začal si s ním hrát při každé vlně tak, aby člun podjela a loď neztrácela rychlost. Mezitím však luxusní jachta získala přinejmenším míli, zatímco nákladní loď se zdánlivě nepřiblížila ani o metr.

Pečlivě si ji prohlížela dalekohledem a srdce jí pozvolna klesalo. Plavidlo bylo v bídném stavu. Na trupu se skvěl milion různých barevných odstínů a navíc to vypadalo, že je přinejmenším desetkrát záplatovaný různými ocelovými pláty. Na otevřené palubě ani na můstku neviděla živou duši. Přestože se kolem přídě lodi valila pěna, nemohlo to být pohybem lodi, protože z komínu kouř stále nestoupal.

„Máte vysílačku?“ otázala se Sloane kapitána.

Je dole,“ odpověděl. „Nemá dosah do Walvis Bay, jestli myslíte na tohle.“

Sloane ukázala prstem na nákladní loď před jejich přídí. „Chci je seznámit s tím, co se tu děje, a požádat je, aby spustili lodní lávku nebo žebřík.“

Kapitán se ohlédl přes rameno na rychle se blížící jachtu. „To bude těsný.“

Sloane sklouzla po schodech dolů, maximálně používajíc k opoře ruce, a vběhla do rádiové kabiny. Rádio sestávalo ze staré vysílačky, upevněné k nízkému stropu. Zapnula je a knoflíkem vyladila na kanál 16, tedy mezinárodní nouzovou frekvenci.

„Mayday, mayday, mayday, tady je rybářská loď Pinguin, volám nákladní loď mířící do Walvis Bay. Pronásledují nás piráti, prosím, ozvěte se.“

Kajutu naplnilo praskání statické elektřiny.

Sloane doladila vysílačku a znovu stiskla vypínač mikrofonu. „Tady je Pinguin, volám neznámou nákladní loď na cestě do Walvis. Potřebujeme pomoc. Prosím, ozvěte se.“

Znovu slyšela jen praskání, ale tentokrát se jí zdálo, že na jeho pozadí slyší slabě nějaký hlas. I přes poskakování a zmítání člunu byly Sloaniny prsty jemné jako ruce chirurga, když se dotýkala knoflíku ladění a popojížděla po nepatrných úsecích.

Z reproduktoru náhle zabouřil hlas. „Měla jste mě včera večer poslechnout a odjet z Namibie.“ I přes určité zkreslení reproduktorem Sloane poznala ten hlas z předchozího večera a v žilách jí ztuhla krev.

Sloane stiskla v ruce mikrofon. „Nechte nás a my se vrátíme ke břehu,“ žadonila. „Nasednu do prvního letadla z Namibie. Slibuju.“

„Už nemáte na vybranou.“

Pohlédla přes záďový palubní nosník a zjistila, že jachta zkrátila jejich náskok na pár set metrů, což bylo dostatečné k tomu, aby si potvrdila, že na můstku stojí dva muži a drží cosi jako ručnice. Nákladní loď byla stále ještě minimálně míli od nich.

Takže to nestihnou.

„Co si o tom myslíte, předsedo?“ ozval se Hali Kasim ze svého místa v komunikačním centru.

Cabrillo se předkláněl v křesle, loktem se opíral o podničku a rukou si třel neoholenou bradu. Monitor přední kamery ukazoval pohled z hlavního stěžně. Obraz gyroskopicky stabilizovaného záznamu se nehýbal a soustředil se na dva čluny, rychle se blížící k Oregonu. Rybářský člun dělal solidních dvacet uzlů, zatímco motorová jachta je pomalu doháněla rychlostí pětatřiceti uzlů.

Tato dvě plavidla pozorovali na obrazovkách radaru již skoro hodinu, ale věnovali jim jen zběžnou pozornost, protože namibijské příbřežní vody byly vyhlášenými rybářskými teritorii. Teprve když první člun, o němž věděli, že se jmenuje Pinguin, tedy německá verze penguinu, změnil kurz přímo k Oregonu, přiměl obsluhu zavolat Cabrilla. Ten se dosud zdržoval ve své kajutě a po hodině cvičení se právě chystal do sprchy.

„Nemám nejmenšího tušení,“ přiznal se Juan. „Proč by piráti používali jachtu za milion dolarů k pronásledování starého rybářského člunu nějakých sto padesát mil od pobřeží? Něco tu nehraje. Weppsi, zaměřte se na tu jachtu. Podíváme se, koho mají na palubě, jestli to bude možné.“

Mark Murphy nebyl ve službě, takže jiný člen posádky, který měl na starosti zbraňové systémy, několika pohyby joysticku vytvořil zvětšeninu, kterou si Cabrillo přál vidět. Při takto extrémním přiblížení měl i počítáčem posílený gyroskop problémy udržet stálý obraz. Přesto byl výsledek uspokojivý. Od velkého šikmého čelního skla pod můstkem se sice odrážely sluneční paprsky, ale i přesto Juan na elegantním můstku uviděl čtyři postavy, z nichž dvě držely útočné pušky. Jeden dokonce právě v tuto chvíli zalícil a vypálil krátkou dávku.

Zbraňový důstojník předvídal další rozkaz, takže bez čekání zaostřil na prchající člun Pinguin. Nezdálo se, že by ho kulky zasáhly, naopak bylo vidět, že za kormidlem se krčí nějaká žena s vlasy barvy mědi a v rukou drží pušku.

„Weppsi,“ vyštěkl Cabrillo. „Aktivujte gatling, ale jeho kryt zatím neodstraňujte. Nastavte náměr na tu jachtu, pro všechny případy, a připravte ke střelbě třicítky na pravoboku.“

„Čtyři muži s automatickými zbraněmi proti jedné ženě s ručnicí,“ přemítal Hali. „To by asi netrvalo dlouho, kdybychom nezasáhli.“

„Pracujeme na tom,“ řekl Cabrillo a pak kývl na důstojníka komunikací. „Spojte mě s ní.“

Kasim zmáčkl knoflík na jedné ze tří klávesnic před sebou. „Můžete mluvit.“

„Pinguine, Pinguine, Pinguine, tady je motorová loď Oregon.“ Na obrazovce viděli, jak se žena na zádi rybářského člunu rozhlíží kolem sebe.

Vrhla se do podpalubí a za okamžik se v operačním centru rozléhal její udýchaný hlas: „Oregone, ach, díky Bohu. Chvíli jsem se už bála, že jste opuštěná loď.“

„Není zase až tak daleko od pravdy,“ poznamenala s ledovým výrazem v obličeji Linda Rossová. I když neměla mít službu, Juan ji požádal, aby přišla do operačního centra pro případ, že by potřeboval její zpravodajské zkušenosti.

„Uveďte, prosím, podrobnosti vašeho ohrožení,“ požádal Juan. Předstíral, že nemá přehled o tom, co se děje. „Zmínila jste nějaké piráty.“

„Ano, ti na nás právě spustili palbu z automatických zbraní. Já se jmenuju Sloane Macintyreová. Byli jsme na rybářské výpravě v najatém člunu, když se objevili.“

„Mně to tak nepřipadá,“ poznamenala Linda, hryzající si dolní ret. „Ten chlapík na jachtě přece říkal, že ji už jednou kvůli něčemu varoval.“

„Takže lže,“ přitakal Cabrillo. „Právě na ni někdo vystřelil a ona lže. Zajímavé, co?“

„Určitě něco skrývá.“

„Oregone, jste tam ještě?“ ozvala se Sloane.

Juan stisknutím zapnul mikrofon. „Jsme stále tady.“ Rychlým pohledem na obrazovku zhodnotil situaci a představil si, kde bude které plavidlo v příští minutě a kde za dvě další. Taktický obraz byl poněkud ponurý. Ještě horší však byla skutečnost, že musí reagovat v podstatě naslepo. Pokud šlo o něj, mohla být Sloane Macintyreová třeba největší drogovou dealerkou Jižní Afriky, kterou se právě teď chystá zmáčknout její rival. Jí i všem jejím kolegům na Pinguinu by se tedy mohlo dostat po zásluze toho, co si zaslouží. Na druhou stranu ale mohla být stejně dobře i zcela nevinná.

„Proč tedy lže?“ zašeptal pro sebe.

Jestli měl ochránit tajemství Oregonu, pak prostor pro konání byl zatraceně těsný – vlastně až příliš těsný. Než se stačil znovu podrbat na bradě, probral v duchu tucet možných scénářů a došel k rozhodnutí.

„Kormidlo, zaveďte nás ostře k pravoboku. Musíme zkrátit vzdálenost k Pinguinu. Zrychlete na dvacet uzlů. Strojovno, ujistěte se, že je připravený kouřový kotel.“ Pokud byl Oregon sám na volném moři, ovzduší ani moře neznečišťoval. Když se však měl potkat s nějakou cizí lodí, pak zapínal speciální vyvíječ kouře, aby vyvolal iluzi běžného naftového pohonu.

„Nastartoval jsem ho už před pár minutami,“ ohlásil druhý inženýr operačnímu centru. „Měl jsem to udělat, už když se objevili na dohled, ale zapomněl jsem na to.“

„Nic se neděje. Pochybuju, že by si toho někdo všiml,“ prohlásil Juan ještě předtím, než zapnul mikrofon. „Sloane, tady je kapitán Oregonu.“

„Pokračujte, Oregone“

Juan nemohl neobdivovat klid, s jakým vystupovala, a maně si vzpomněl na Tory Ballingerovou, Angličanku, kterou před pár měsíci zachránil v Japonském moři. Obě měly stejný druh odvahy.

„Změnili jsme kurz, abychom se vám přiblížili. Povězte kapitánu Pinguinu, aby nás minul po našem levoboku, ale nedávejte najevo, že to chcete udělat. Chtěl bych přimět tu jachtu, aby nás minula po pravoboku. Rozumíte mi?“

„Máme vás minout po vašem levoboku, ale až na poslední chvíli.“

„Správně. Ale nečekejte s tím zase příliš dlouho. Ta jachta nebude při své rychlosti schopna příliš ostrých změn kurzu, jenom se snažte co nejlíp vyhnout naší příďové vlně. Nechám spustit schůdky, ale nepřibližujte se k nim, dokud vám neřeknu. Rozuměla?“

„Nebudeme se k vám přibližovat, pokud nám nedáte signál,“ opakovala Sloane.

„Budete v pořádku, Sloane,“ řekl Juan a dokonce i v praskavém zvuku rádiové konverzace se jasně ozývala jeho sebedůvěra. „On a jeho banda nejsou prvními piráty, se kterými jsme se setkali.“

Na obrazovce viděl střelce, jak se neustále pokoušejí pokropit Pinguin ze svých útočných pušek. Vzdálenost však byla stále příliš veliká na to, z jak labilní základny stříleli. Nevypadalo to, že by jediná střela dopadla do blízkosti rybářského člunu, přesto tato střelba stačila Juana utvrdit v přesvědčení, že je správné pomoct Sloane a jejím lidem.

„Hali, pošlete pár lidí na palubu, aby spustili lodní schůdky a uvolnili žebřík. Weppsi, buďte připravený vypálit z příďové třicítky.“

„Máme nabito.“

Pinguin se srdnatě blížil. K mohutné nákladní lodi mu zbývalo nějakých tři sta metrů a jachta za ním zaostávala asi dalších sto metrů. Juan si nepřál použít kulomet, ale začínal nahlížet, že nebude mít na vybranou. Najatý rybářský člun se ocitne v dosahu střelby z jachty dřív, než se mezi obě plavidla stačí Oregon vklínit. Už se chystal vydat rozkaz vypálit krátkou salvu, aby jachtu zpomalil, když si všiml, že Sloane se plížením přesouvá k zádi Pinguinu. Tam pozvedla hlavu a ramena nad zádový palubní nosník a v okamžiku, kdy mohla zamířit, vypálila z druhé hlavně pušky.

Samozřejmě neměla šanci zasáhnout jachtu, ale tato nečekaná salva přinutila luxusní jachtu zpomalit a pokusit se o poněkud opatrnější přiblížení. To Sloane poskytlo několik cenných vteřin, jež potřebovala k uskutečnění Juanova plánu.

„Co se to děje?“ Po Cabrillově boku se zjevil Max Hanley, který byl cítit dýmkovým tabákem. „Já se pokouším užít si svůj volný den, zatímco ty si tady hraješ s – co to je – starým rybářským člunem a plovoucím bordelem?“

Juan se již před lety vzdal snahy pochopit, jak pracuje Hanleyův šestý smysl, který ho přivedl z kajuty pokaždé, když se schylovalo k nějaké nepříjemnosti. „Ti mládenci na jachtě jdou po krku těm lidem na rybářském člunu a nezdá se, že by se nějak ostýchali před svědky.“

„Aha, a ty jim chceš zkazit legraci.“

Juan po něm střelil kosým pohledem. „Copak jsi někdy zažil, že bych nestrkal nos do cizích záležitostí?“

„Upřímně? Ne.“ Max pohlédl na obrazovku a zaklel.

Jachta vyrazila prudce kupředu a salva z automatických zbraní pokropila Pinguin, z jeho silné zádi vytrhávala kusy dřeva a roztříštila skleněný panel ve dveřích do podpalubí. Sloane byla krytá palubním nosníkem, ale kapitán a další osoba na můstku byli plně vystaveni střelbě.

Výměnou za rychlost se kapitán člunu rozhodl pro ztížení zaměření. Kličkoval tedy se člunem a neustále se potácivě blížil k obchodní lodi. Do úmoru měnil směr ze strany na stranu, aby střelcům ztížil cílení. Sloane se připojila opakovanými výstřely z obou hlavní. Salvy však šly tak daleko mimo cíl, že ani neviděla drobné gejzíry způsobené dopadem kulek do vody.

Další salva z jachty ji přinutila schovat hlavu. Z krytého stanoviště na palubě z hrubých prken velkou nákladní loď sice neviděla, ale v okamžiku, kdy se jejich člun setkal s příďovou vlnou masivního trupu plavidla, začal se znatelně jinak chovat. S ramenem bolavým od předchozí střelby věděla, že teď už záleží na kapitánech Pinguinu a záhadného Oregonu. Ležela tedy za záďovým palubním nosníkem a chvěla se strachem i vyčerpáním – stejným pocitem odporu, jaký obvykle doprovázel její nesnáze.

Na palubě Oregonu zatím Juan s Maxem pozorovali, jak se obě malá plavidla blíží. Kapitán Pinguinu udržoval kurz, který ho měl provést po pravoboku nákladní lodi, jachta je sledovala poněkud více vpravo a rychle se přibližovala k zóně, odkud střelci budou schopni zasáhnout cíl.

„Počkej s tím,“ pravil Max neurčitě. Kdyby velel situaci on, určitě by Sloane poradil, aby se zdržovala nedaleko vysílačky, a sám vydal rozkaz k obratu. Vzápětí si však uvědomil, že Juan postupoval správně, když nechal rozhodnutí na kapitánovi. Znal svůj člun a věděl, kdy má manévr provést.

Pinguin byl na třicet metrů od Oregonu, tedy tak blízko, že už ho kamera na stěžni ani nezabírala. Zbraňový důstojník tedy přepnul na kameru třicítky děla na přídi.

Člun zasáhla další sprška střel z jachty, a kdyby byla o něco dál, Juan by porušil plánovaný postup a smetl luxusní jachtu z hladiny buď třicítkou dělem nebo gatlingem, který hlavněmi neustále sledoval svůj cíl, přestože byl pořád ještě krytý kovovým příklopem.

„Teď,“ zašeptal.

I když Cabrillo neměl zapnutý mikrofon, vypadalo to, že ho kapitán Pinguinu slyší. Prudce stočil kormidlo doleva, právě když byl patnáct metrů od ostré přídě Oregonu. Odtud se vezl na vlně, odvíjející se od trupu mohutné lodi, jako surfař, který zachytil příboj.

Kormidelník jachty trhl kormidlem, aby rybářský člun následoval, ale vzápětí se vrátil na původní kurz. Uvědomil si, že pluje příliš velkou rychlostí, než aby se mohl udržet Pinguinu v patách. Vydal se tedy podél pravoboku nákladní lodi a díky své vyšší rychlosti dosáhl úrovně zádi dříve než jeho soupeř.

„Kormidelníku,“ zavelel chladně Juan, „na můj povel chci naplno spustit pomocné příďové boční vrtule směrem na pravobok a současně nastavit kormidlo do krajní polohy vpravo. Zvyšte rychlost na čtyřicet uzlů.“ Juan rychle otáčel kamerou, až zachytil letmý obraz Pinguinu. Musel se ujistit, že ho nerozmačká, když se bude otáčet. Zkušeně odhadl jeho rychlost i vzájemné kurzy. Uvědomoval si, že sice chrání tajemství své lodi, ale na úkor ohrožení lidských životů. Jachta téměř dosáhla požadované polohy, Pinguin byl již málem v bezpečí, a vtom vypršel čas.

„Teď.“

S pouhým cvaknutím několika kláves a jemným pohybem joysticku se jedenáct tisíc tun těžká loď pohnula způsobem, jakého nebylo schopné kterékoliv jiné plavidlo této velikosti a výtlaku. Na povel totiž ožily boční pomocné vrtule, jež otočily příď Oregonu i přes jeho setrvačnost a zvýšený výkon magnetohydrodynamických motorů.

Jednu vteřinu se jachta a nákladní loď pohybovaly rovnoběžně v protisměru, aby Oregon vzápětí odbočil v úhlu pětačtyřiceti stupňů, takže jachta, namísto aby míjela dlouhý hladký trup, zamířila přímo do lodní přídě souhrnnou rychlostí šedesáti uzlů. Jako velryba chránící své mládě, Juan tak postavil svou loď mezi jachtu a rybářský člun. Rychle pohlédl na monitor, ukazující Pinguin. Oregon ho právě minul, přetnul jeho kýlovou brázdu a rozhoupal ho svou příďovou vlnou.

Skoro jako by spěchal, aby překonal železniční trať ještě před průjezdem lokomotivy, kormidelník jachty se snažil vyhnout blížící se přídi Oregonu, stočil doprava a předjel loď, kterou považoval za pomalou. Kdyby viděl kypící vodu pod zádí, byl by zastavil motory a s modlením očekával náraz trupu.

Vektory pohybu obou lodí byly matematicky jednoduché. Oregon pokračoval v zatáčení, jež ho mělo zavést před příď jachty, i když se její kormidelník zoufale snažil provést obrat o menším poloměru než velká nákladní loď.

V poslední chvíli se ještě jeden ze střelců na jachtě naklonil kupředu, aby prudce stáhl páky plynu, ale toto gesto přišlo příliš pozdě.

Nablýskaná příď jachty narazila do oprýskaného boku nákladní lodi asi třicet metrů od její přídě. Skelný laminát a hliník neměly proti tvrdé kovové skořápce staré lodi žádnou šanci, takže luxusní jachta se zkrabatěla, jako když do plechovky od piva udeří perlík. Její dva dieselové motory se vytrhly ze svého uložení a vrazily do nitra trupu, kde zničily strukturální žebra, držící loď pohromadě. Nástavba jachty jako by vybuchla v oblaku skleněných střepů a úlomků plastu. Čtyři muži, kteří byli před malou chvílí plni důvěry v úspěšné dokončení mise, zemřeli okamžitě, prakticky rozdrceni nepředstavitelnými silami srážky.

Jedna z palivových nádrží explodovala ve špinavě oranžovou kouli, jejíž jazyky olízly zábradlí Oregonu, který klidně pokračoval v otáčce, nedotčený nárazem, jako žralok, na něhož zaútočila zlatá rybka. Hladina oceánu se pokryla rostoucí skvrnou hořící nafty, vydávající hustý kouř, který následně zakryl veškeré pozůstatky kdysi elegantní jachty, dokud se nepotopily pod hladinu.

„Zastavit motory,“ zavelel Cabrillo a po vypnutí pump okamžitě ucítil zpomalení.

Jako když dopadne plácačka na hejno much,“ poznamenal Max a poklepal Juanovi na rameno.

„Doufejme jenom, že to všechno nebylo pouze proto, abychom ochránili sršně.“ Juan zapnul mikrofon. „Oregon volá Pinguin. Slyšíte mě?“

„Oregone, tady je Pinguin.“ V těch Sloaniných slovech byla slyšet úleva. „Já sice nevím, jak jste to udělali, ale tady máte v každém případě tři velice vděčné lidi.“

„Bylo by mi potěšením, kdybyste vy a vaši společníci přijali pozvání na poněkud pozdní oběd, při kterém bychom probrali poslední události.“

„Och, počkejte okamžik, Oregone.‘1

Juan potřeboval vědět, co se to vlastně stalo, a nehodlal jí poskytnout čas, aby si vymyslela nějakou pohádku. „Jestli nechcete přijmout mé pozvání, pak mi nezbyde než vyplnit formální hlášení pro námořní úřady ve Walvis Bay.“

Ve skutečnosti rozhodně nic takového nezamýšlel, to ale Sloane nevěděla.

„Hm, v tom případě velice rádi přijímáme vaše pozvání.“

„Výborně. Schůdky na palubu jsou na levoboku. Člen posádky vás doprovodí na můstek.“ Juan pohlédl na Maxe. „Tak se podíváme, do jakého prima maléru jsem nás zase přivedl, Ollie.“

10

GEOFFREY MERRICK SE SNAŽIL zůstat ve vlahém objetí bezvědomí, ale jak začínal ustupovat ochromující účinek taseru, nahlas zasténal. Končetinami se po celé jejich délce proháněli mravenci a místa na hrudníku, kde se ho dotkly elektrody, pálila jako poleptaná kyselinou.

„Přichází k sobě,“ uslyšel nehmotný hlas odkudsi zdaleka, i když nějak věděl, že jeho zdroj je naopak blízko a že jen jeho zmatený mozek se tak vzdálil.

Postupně si uvědomoval, že se nachází v nepohodlné poloze, takže se pokusil pohnout. Jeho snahy se však ukázaly být marné. Na zápěstích měl totiž pouta, která se mu jen lehce zarývala do kůže, ale nedovolila jeho pažím větší pohyb než nějakých pár centimetrů. Nohy stále ještě neovládal natolik, aby dokázal posoudit, jestli má podobným způsobem svázané i kotníky.

Zkusmo otevřel oči, ale okamžitě je zase zavřel. Ať už se nalézal kdekoliv, byla to ta nejsvětlejší místnost, jakou kdy viděl. Skoro jako by stál na povrchu Slunce.

Merrick okamžik počkal a pak rozevřel znovu víčka a zašilhal proti prudkému světlu, jež zalévalo celý prostor. Trvalo nicméně několik minut, než začal objevovat detaily. Místnost mohla mít tak patnáct čtverečných metrů, zdi byly z hladkého kamene, velice podobné stěnám jeho cely, takže věděl, že ho z areálu věznice nikdo nevysvobodil. V jedné stěně bylo veliké panoramatické okno. Bylo bezpečně zamřížované a sklo vypadalo, že bylo instalované teprve před nedávném. Výhled z okna patřil k těm nejbezútěšnějším, jaké kdy viděl – nekonečné pusté moře jemného bílého písku, do něhož se plnou silou opíralo slunce.

Soustředil tedy pozornost na lidi, kteří byli v místnosti s ním.

Bylo tam celkem osm mužů a žen, rozsazených kolem dřevěného stolu. Na rozdíl od strážných neměl nikdo z nich na obličeji masku. Merrick nikoho z nich nepoznával, ačkoliv toho největšího pokládal za příslušníka ostrahy, stejně jako jednoho pohledného mladíka s modrýma očima. Všichni to byli běloši a většinou mladší pětatřiceti let. Merrick žil ve Švýcarsku dostatečně dlouho, aby rozpoznal evropský střih jejich šatů. Na stole ležel laptop, obrácený směrem k nejstaršímu členovi skupiny, ženě téměř padesátileté, alespoň pokud se dalo soudit podle jejích mírně prošedivělých vlasů. Internetová kamera, propojená s počítačem, byla namířená na Merricka, ležícího u paty stolu.

„Geoffrey Michaeli Merricku,“ ozval se umělý elektronický hlas z reproduktorů počítače. „Tímto soudem jste byl souzen v nepřítomnosti a byl jste shledán vinným zločinem proti naší planetě.“ Několik hlav ponuře přikývlo. „Produkt, který si vaše společnost dala patentovat, vaše takzvané čističky síry, vnukly různým vládám i jednotlivcům falešnou domněnku, že pokračující spalování fosilních paliv, a zejména takzvaného čistého uhlí, představuje přijatelnou alternativu. Žádná taková alternativa však reálně neexistuje. Jakkoliv tento soud připouští, že zavedením čističek síry se její obsah v exhalacích skutečně poněkud snížil, současně zdůrazňuje skutečnost, že žádným způsobem neomezil miliony tun toxických chemikálií a plynů unikajících do atmosféry.

Vaše taktické vítězství v podobě výroby těchto odsiřovacích zařízení je ve skutečnosti strategickou prohrou pro ty z nás, kteří skutečně usilují o záchranu našeho světa pro budoucí generace. Ekologické hnutí si nemůže dovolit nechat se ukolébat nějakými salonními triky různých individuí, jako jste třeba vy, nebo energetických společností, jež se sice prohlašují za zelené, ale ve skutečnosti jenom pokračují v šíření dalších a dalších jedů. Globální oteplení reprezentuje největší hrozbu, jaké kdy naše planeta čelila, a pokaždé, když lidé jako vy vyvinou o něco čistší technologii, věří obyvatelé Země, že tato hrozba se zmenšila, zatímco ve skutečnosti naopak každým rokem narůstá.

Je to stejné jako s hybridními automobily. Je pravda, že spálí méně benzinu, avšak znečištění životního prostředí během jejich vývoje a výroby daleko předčí úspory během provozu. Jsou pouhým taktickým manévrem, který má dodat poněkud svědomitějším lidem pocit, že přispívají k ochraně životního prostředí, zatímco ve skutečnosti dělají pravý opak. Věří totiž v hrubě zavádějící představu, že technologie je schopná zachránit planetu, když to byla především právě tato technologie, která celou Zemi dovedla k zániku.“

Merrick slyšel slova, ale nějak se nemohl přimět, aby jim porozuměl. Otevřel ústa, aby promluvil, ale hlasivky měl stále ještě paralyzovány, takže pouze vydal jakýsi skřek. Odkašlal si a pokusil se znova. „Kdo – co jste zač?“

„Lidé, kteří prohlédli vaši šarádu.“

„Šarádu?“ Odmlčel se ve snaze srovnat myšlenky s vědomím, že příštích několik minut rozhodne, jestli odejde po svých, nebo ho odsud odtáhnou, jako to udělali Susan. „Moje technologie se časem opakovaně osvědčila. Díky mně je v ovzduší méně síry, než kdy od začátku Průmyslové revoluce bylo.“

„A díky takovým lidem, jako jste vy,“ i přes filtraci hlasu počítačovým zařízením byl patrný sarkasmus, „hladiny kysličníku uhelnatého, uhličitého, částeček popela, rtuti a dalších těžkých kovů dosahují hodnot, jakým se dosud nikdy nepřiblížily. Stejně tak hladina moře. Elektrárenské společnosti využívají vaši čističku jako důkaz, že to myslí s ochranou životního prostředí upřímně. Přitom síra je jenom jednou nepříliš důležitou součástí špíny, kterou produkují. Musíme ukázat světu, že ekologická nebezpečí hrozí ze všech stran.“

„A také ukázat, jak mě unášíte a jak téměř k smrti ubíjíte nevinnou mladou ženu?“ vyhrkl bez přemýšlení Merrick. O zmíněném profesionálním tématu diskutoval za svůj život přinejmenším stokrát. Ano, jeho práce snížila obsah síry, ale na druhou stranu se rozběhlo více elektráren, takže do atmosféry unikalo větší množství exhalací. Byla to klasická hlava 22. Merrick však znal své argumenty a najednou se cítil až podivně sebejistý, plný důvěry, že se mu podaří vymluvit cestu na svobodu.

„Pracuje pro vás. Takže není nevinná.“

„Jak tohle můžete říct? Vždyť jste se zatím nezeptal ani na její jméno, či co vlastně dělá.“

„Detaily jejího zaměstnání nejsou důležité. Už pouhá skutečnost, že je ochotná pro vás pracovat, svědčí dostatečně o její spoluodpovědnosti a provinění.“

Merrick se nadechl. Musel najít způsob, jak je přesvědčit, že není jejich nepřítelem, měl-li se odsud dostat živý. „Poslouchejte, nemůžete mě přece vinit z celosvětového nárůstu požadavků na energii. Chcete očistit životní prostředí, přesvědčte rodiče, aby měli méně dětí. Čína brzy předhoní i Spojené státy jako největší světový znečišťovatel, jelikož její populace už dnes dosahuje jedné celé a dvou desetin miliardy, těsně následovaná Indonésií, jež se svou miliardou obyvatel není příliš pozadu. To je opravdová hrozba civilizaci. A bez ohledu na to, jak čistá bude Evropa nebo Spojené státy – Bože můj, vždyť se můžeme třeba vrátit ke kočárům taženým koňmi nebo k radlicím – nikdy nebudeme schopni vyvážit nárůst znečištění prostředí v asijských zemích. Je to globální problém, v tom s vámi zcela souhlasím, a potřebuje také globální řešení.“

Muži a ženy u vzdáleného konce stolu seděli nehnutě a jeho slova se jich nedotýkala. Mlčení počítače se zlověstně protahovalo. Merrick se snažil zůstat silný a nepoddat se strachu, který se jako olej roztěkal v jeho střevech. Nakonec to však nevydržel, jeho hlas začal být pronikavý a do očí mu vhrkly slzy.

„Prosím vás, to mi přece nemusíte dělat,“ žadonil. „Chcete peníze? Můžu vám dát všechny peníze, které vaše organizace bude kdy potřebovat. Prosím vás, pusťte nás.“

„Na to je už pozdě,“ odpověděl počítač. Pak byl však elektronický filtr vypnut a člověk na druhém konci spojení promluvil svým hlasem. „Byl jsi souzen, Geoffe, a shledán vinným.“

Merrick ten hlas dobře znal, ačkoliv ho již celá léta neslyšel. A ve stejnou chvíli pochopil, že zemře.

11

CABRILLO NEMĚL ANI ČAS NA SPRCHU, a sotva se stačil převléknout z pracovního oblečení a dorazit na můstek Oregonu dříve, než se tam objevila Sloane se svou skupinou, doprovázená Frankem Lincolnem. Když je Juan uslyšel stoupat po zevním schodišti, rychle se rozhlédl. Můstek se nacházel ve svém normálním stavu, tedy v nepořádku. Nikde se nepovalovala žádná špičková technika, která by mohla napovědět něco o skutečné povaze lodi. Kormidelníka opět představoval Eddie Seng. V jednodílném overalu, který už toho dost pamatoval, a baseballové čapce stál za staromódním kormidelním kolem. Seng byl asi nejpečlivějším plánovačem na výplatní listině Korporace, někým, pro koho nebyl žádný detail dost bezvýznamný. Kdyby se jeho temperament tolik netěšil z různých nebezpečí, byl by z něj velice dobrý účetní. Juan si povšiml, že Eddie nastavil ručičku falešného lodního telegrafu na STOP a dokonce vyměnil nepoužívanou mapu pobřeží jihozápadní Afriky.

Juan poklepal prstem na zašlou a skvrnami pokrytou mapu. „Skvělý nápad.“

„Napadlo mě, že se ti to bude líbit.“

Juan dosud nepomyslel na to, jak Sloane Macintyreová vypadá, a to až do chvíle, než se objevila ve dveřích. Její rudé vlasy měly barvu mědi a byly díky působení větru a slunce rozcuchané a smotané, což jí dodávalo poněkud divoký a nevázaný výraz. Ústa měla trochu širší a nos malinko delší, ale celkový výraz obličeje byl zcela otevřený, takže tyto minimální vady na kráse byly téměř nepostřehnutelné. Jelikož brýle proti slunci jí visely na krku, bylo vidět, že nemá zelené oči románové rusovlásky Scarlett 0’Harové, ale šedivé oči, posazené daleko od sebe, které jedním rychlým mrknutím obhlédly a zaregistrovaly nové prostředí. Měla trochu nadváhu a to propůjčovalo jejímu tělu spíše oblé než hranaté tvary. Nicméně svaly na dolní straně paží zůstávaly pevné, což Juanovi napovědělo, že jde o plavkyni.

Spolu s ní se dostavili dva muži, domorodec z Namibie, kterého Juan odhadl na majitele Pinguinu, a další člověk, běloch, s nápadně vystouplým ohryzkem a kyselým výrazem ve tváři. Juan si nedokázal představit mnoho scénářů, které by přivedly tak atraktivní ženu jako Sloane do jeho společnosti. A podle jejich chování usuzoval, že Sloane je nejspíš v nadřízeném postavení a její partner je na ni řádně dopálený.

Cabrillo k nim přistoupil a natáhl ruku k pozdravu. „Jsem Juan Cabrillo, kapitán Oregonu. Vítejte na palubě.“

„Sloane Macintyreová.“ Měla pevný, jistý stisk a hleděla mu přitom přímo do očí. Juan nezpozoroval jedinou známku strachu, který určitě cítila, když na ni před nedávném stříleli. „Toto jsou Tony Reardon a Justus Ulenga, kapitán Pinguinu.“

„Těší mě.“ Reardon překvapil Juana svým výrazným britským přízvukem.

„Podle vašeho vzhledu soudím, že žádný z vás nepotřebuje lékařské ošetření. Nemám pravdu?“

„Máte,“ potvrdila Sloane. „Jsme v pořádku, ale díky za optání.“

„Prima. To se mi ulevilo,“ přiznal Juan a myslel to vážně. „Vzal bych vás do své kajuty, abychom si probrali, co se stalo, ale je tam hrozný nepořádek, takže půjdeme radši do jídelny. Třeba se mi podaří přimět kuchaře, aby nám něco malého udělal.“ Pak Juan požádal Linka, aby se podíval po stevardovi.

Pravdou bylo, že kapitánská kajuta, kterou využíval k přijímání celníků a přístavních úředníků, kteří se dostavili na palubu, byla v katastrofálním stavu, aby návštěvníci toužili vypadnout z lodi co nejrychleji. Stěny i koberec byly chemicky ošetřeny, takže čpěly levnými cigaretami do té míry, že i silní kuřáci lapali po dechu. Žalostné pohledy klaunů, shlížejících z obrazů, vyvolávaly ve většině lidí krajně nepříjemné pocity, přesně tak, jak bylo zamýšleno. Prostě na rozhovory to rozhodně vhodné místo nebylo.

I když horní jídelna a sousedící kuchyně nedosahovaly nějak vysokého standardu, přece jen byly alespoň docela čisté.

Juan je vedl po vnitřním schodišti pokrytém popraskaným linoleem. Varoval je před záměrně uvolněným zábradlím. Zavedl je do jídelny, kde cvakl jedním ze dvou vypínačů a rozsvítil baterii zářivek na stropě. Druhý vypínač rozsvítil jen dvě zářivky, jež trvale blikaly a vydávaly odporné bzučení. Mnozí celníci probírající se seznamem lodního nákladu dávali přednost sezení na zemi na můstku před prací v jídelně. V prostorném sále byly čtyři rozličné stoly a ze šestnácti židlí pouze dvě si byly alespoň vzdáleně podobné. Stěny byly natřeny barvou, již Juan nazýval sovětská zelená, tedy kalným odstínem mátové zeleně, která pokaždé bezpečně stačila na vyvolání deprese.

Dvě paluby pod touto imitací byla skutečná jídelna Oregonu, stejně elegantní jako pětihvězdičková restaurace.

Navedl je tak, aby se posadili podle jeho přání, tedy obličejem proti tajné minikameře, skryté v jednom z obrazů na stěně. Linda Rossová a Max Hanley byli nahoře v operačním centru a měli za úkol rozhovor monitorovat. Kdyby je napadly nějaká otázky, poslali by je Juanovi po stevardu Mauriceovi.

Cabrillo složil ruce na stole, přelétl pohledem všechny tři hosty a nakonec utkvěl na Sloane Macintyreové. Ta mu pohled vracela bez mrknutí. Dokonce postřehl v koutcích jejích úst náznak úsměvu. Juan očekával strach nebo zlost po tom, čím právě prošli, ale vypadalo to spíš, jako by se tím bavila. Na rozdíl od Reardona, který byl viditelně vystrašený, a kapitána Pinguinu, jenž byl dost zadumaný a nejspíš doufal, že Juan žádné úřady informovat nebude.

„Takže, co kdybyste mi pověděli, co jste vy dva zač a proč vás chtěli zabít?“ Sloane se živě předklonila a už chtěla spustit, když Juan ještě dodal: „A nezapomeňte, že jsem slyšel ta jejich slova v rádiu o tom, že vás včera večer už jednou varovali.“

Opřela se zpět v židli, evidentně znovu uvažujíc o odpovědi.

„Tak mu to pověz, proboha,“ vychrlil ze sebe Tony, když Sloane hned neodpověděla. „Teď už na tom stejně nezáleží.“

Střelila po něm sžíravým pohledem, ale alespoň si uvědomila, že jestli nebude mluvit opravdu otevřeně, Tony poví Cabrillovi všechno sám. Zhluboka vydechla. „Pátráme po lodi, která se někde v těchto vodách potopila koncem devatenáctého století.“

„Nechte mě hádat; vy si myslíte, že má na palubě poklad?“ otázal se shovívavě Cabrillo.

Sloane nehodlala nechat jeho sarkasmus jen tak projít. „Jsem si tím tak jistá, že jsem ochotná vsadit na to naše životy. A někdo další je ochoten kvůli tomu zabíjet.“

„Touché.“ Juan sklouzl pohledem ze Sloane na Reardona. Ani jeden z nich nevypadal jako lovec pokladů, ale tato horečka může zachvátit kohokoliv. „Jak jste se vy dva dali dohromady?“

„Prostřednictvím chatu na internetu, věnovanému ztraceným pokladům,“ odpověděla Sloane. „Tuto akci jsme plánovali a šetřili na ni rok.“

„Povězte mi, co se stalo včera večer.“

„Šla jsem sama na večeři, a když jsem se vracela do hotelu, začali mě sledovat dva muži. Utíkala jsem a oni mi byli v patách. Jednu chvíli na mě dokonce jeden vystřelil z pistole. Stačila jsem ale doběhnout do hotelu, kde byla spousta lidí, a oni se zarazili. Jeden z nich na mě ještě křičel, že ten výstřel byl varování a že mám okamžitě opustit Namibii.“

„A vy jste je poznala ve dvou chlápcích na palubě jachty.“

„Jo, byli to ti dva se samopaly.“

„A kdo věděl, že jste v Namibii?“

„Myslíte jako přátelé doma nebo spolupracovníci?“

„Ne, mám na mysli, kdo věděl, proč jste tady? Hovořili jste s někým o vašem projektu?“

„Zpovídali jsme spoustu místních rybářů,“ ozval se Tony.

Sloane ho ale umlčela. „Vycházeli jsme z nápadu pátrat v oblastech, kde rybáři ztrácejí sítě. Mořské dno tady v okolí je vlastně pokračováním pouště, takže jsem uvažovala, že cokoliv, za co se síť zachytí, musí být vyrobeno lidskou rukou, tedy lodní vrak.“

„Nikoliv nezbytně,“ oponoval Juan.

„To už teď víme také.“ V jejím hlasu zněla porážka. „Spoustu míst jsme zkontrolovali detektorem kovů a nenašli jsme nic.“

„To mě nepřekvapuje. Mořské proudy měly pár milionů let, aby odhalily různé výběžky dna, o něž se pak snadno zachytávaly sítě,“ pravil Juan a Sloane přikyvovala. „Takže jste mluvili s rybáři. Ještě s někým?“

Koutky úst se jí stočily dolů, když odpovídala. „S Lukem. Pracoval jako náš průvodce, ale já o něj nikdy moc nestála. A pak tu je ten jihoafrický pilot helikoptéry. Jmenuje se Pieter DeWitt. Nikdo ale neví, proč jsme se vyptávali na sítě, a Pietovi ani Lukovi jsme nikdy neřekli, po jaké lodi pátráme.“

„Nezapomeň na Papá Heinricka a jeho gigantické kovové hady,“ pronesl uštěpačně Tony. Bylo zřejmé, že se znovu pokouší uvést Sloane do rozpaků.

Juan pozvedl jedno obočí. „Gigantičtí hadi?“

„To nic,“ uklidňovala ho Sloane. „To je jenom taková historka, kterou jsme slyšeli od jednoho bláznivého starého rybáře.“

Vtom se ozvalo jemné zaťukání na dveře. Do jídelny vstoupil Maurice, v ruce plastový tác. Juan musel potlačit úsměv, když uviděl výraz nevole ve tváři hlavního stevarda.

Jedním slovem, Maurice byl velice distingovaný muž, holil se dvakrát denně, každé ráno si leštil boty, a když našel na košili zmačkaný záhyb, okamžitě si ji převlékl. Cítil se jako doma v opulentních prostorách Oregonu, ale přimět ho, aby vstoupil do veřejně přístupných částí lodi, bylo jako donutit muslima k návštěvě prasečího chlívku.

S ohledem na fintu, kterou uplatňovali vůči nynějším hostům, si svlékl sako i kravatu a dokonce si vyhrnul i rukávy košile. I když měl Juan k dispozici kompletní osobní materiály všech členů Korporace, ani on neznal přesný Mauriceův věk. Různé dohady se rozcházely v rozmezí od pětašedesáti do osmdesáti. Starý stevard však přesto držel tác ve vzduchu stejně pevně jako palubní jeřáb a servíroval talíře a sklenice na stůl, aniž by třeba jen jednou ukápl.

„Zelený čaj,“ oznámil s anglickým akcentem, na který zareagoval Tony. „Balené vepřové, čínské knedlíčky s kuřetem.“ Z kapsy zástěry vytáhl složený papír a podal ho Juanovi. „Pan Hanley mě požádal, abych vám to předal.“

Maurice servíroval talíře, ubrousky a stříbrné příbory, z nichž ani jeden evidentně nepatřil do souboru, ale alespoň ubrousky byly čisté. Juan si mezitím přečetl vzkaz.

Max psal: Ona lže, jako když tiskne.

Juan otočil hlavu ke skryté kameře. „To je zřejmé.“

„Co je zřejmé?“ otázala se Sloane poté, co se s uspokojením napila čaje.

„Hm? Ale, můj první důstojník mi připomíná, že čím déle se tu zdržíme, tím později přijedeme do příštího přístavu.“

„A kam to je, můžu-li se zeptat?“

„Děkuji, Maurici, to bude vše.“ Stevard se s úklonou vzdálil a Cabrillo odpověděl. „Kapské Město. Vezeme nějaké dříví z Brazílie přes Japonsko, ale v Kapském Městě budeme nakládat pár kontejnerů pro Bombaj.“

„To je tedy skutečně pravá trampová loď, že?“ poznamenala Sloane. Podle hlasu bylo zřejmé, že to na ni udělalo dojem. „Já nevěděla, že něco takového stále ještě existuje.“

„Už jich moc není. Kontejnerová doprava prakticky ovládla transport zboží, ale zůstalo nás ještě pár, kteří sbíráme drobky.“ Rukou udělal gesto k omšelé jídelně. „Drobečky jsou ale naneštěstí stále menší, takže nemáme peníze na investice do Oregonu. Obávám se, že ta stará holka se kolem nás pomalu rozpadá.“

„Přece jenom,“ trvala na svém Sloane, „to musí být romantický život.“

Upřímnost, s jakou to řekla, Juana zarazila. Vždycky považoval potulnou existenci lodí bez řádného rozvrhu za způsob neuspěchaného života, který už navždy zmizel. Potloukají se od přístavu k přístavu a žijí téměř z ruky do úst, namísto aby fungovaly jako jedno z koleček v industriální mašinérii, v niž se změnil námořní obchod. Usmál se a pozvedl směrem k ní svůj šálek čaje. „Jo, někdy tedy opravdu je.“

Teplo úsměvu, jímž zareagovala, napovědělo, že se právě podělili o cosi intimního.

Vzpamatoval se a pokračoval ve vyptávání. „Kapitáne Ulengo, vy víte něco o kovových hadech?“

„Ne, kapitáne,“ odpověděl Namibijec a dotkl se prsty spánku. „Papá Heinrick to nemá v hlavě v pořádku. A když se dostane k lahvi, no, pak už vůbec není o co stát.“

Juan se obrátil zpět ke Sloane. „Jak se jmenuje ta loď, po které pátráte?“

Bylo naprosto zřejmé, že se zdráhá to jméno prozradit, takže Juan na tom netrval. „To je jedno. Já nemám zájem pídit se po nějakém potopeném pokladu.“ Zasmál se. „Nebo po obrovských kovových hadech. Tam jste dnes mířili, na místo, kde ten chlapík Heinrick viděl kovové hady?“

Dokonce i sama Sloane viděla, jak směšně vypadá v Cabrillových očích, protože se trochu začervenala. „To byla naše poslední stopa. Myslela jsem, když už jsme sem přijeli z takové dálky, můžeme si tu prohlédnout všechno. Teď mi to připadá trochu pitomé.“

„Trochu?“ škádlil ji Juan.

Na rám dveří jídelny zaťukal Link. „Je čistá, kapitáne.“

„Děkuji, pane Lincolne.“ Požádal totiž prve Linka, aby pro všechny případy prohledal Pinguin kvůli případnému kontrabandu, jako třeba drogám nebo zbraním. „Kapitáne Ulengo, můžete mi povědět něco o té jachtě, která vás pronásledovala a zaútočila na vás?“

„Párkrát jsem ji zahlédl ve Walvis. Už asi rok či dva se tam objevuje pravidelně, možná tak jednou za měsíc. Myslím, že je z Jihoafrické republiky, protože jenom lidi odtamtud si můžou dovolit takovouhle loď.“

„Nikdy jste nehovořil s nikým z její posádky nebo s někým, kdo znal její původ?“

„Ne, pane. Oni přijedou, načerpají palivo a zase odjedou.“

Juan se opřel v židli a přehodil paži přes její opěradlo. Pokoušel se srovnat fakta a vyvodit z nich nějaký smysluplný závěr, ale moc se mu to nedařilo. S jistotou, že Sloane ve svém vyprávění vynechala zásadní detaily, mu bylo jasné, že tuto skládanku nikdy nedá dohromady, a musel se tedy rozhodnout, do jaké míry tu hodlá pátrat. Jejich prioritou stále zůstávala záchrana Geoffreyho Merricka a na této cestě je čekalo dost problémů i bez Sloane Macintyreové. Ale přesto ho stále cosi ponoukalo.

Náhle promluvil Tony Reardon. „Pověděli jsme vám všechno, co jsme mohli, kapitáne Cabrillo. Teď bych se skutečně rád dostal z vaší lodi. Čeká nás dlouhá cesta zpátky do přístavu.“

„Jistě,“ zamumlal nepřítomně Juan a přesunul svou pozornost. „Ano, jistě, pane Reardone. Já jenom nerozumím tomu, proč na vás zaútočili. Je možné, že tam někde v moři je potopený nějaký vrak s pokladem na palubě a vy jste někomu téměř zkřížili plány na jeho vyzvednutí. A jestli pracují bez vládního povolení, pak by docela dobře mohli sáhnout i k násilí.“ Zpříma se podíval na Tonyho a Sloane. „Jestli tomu tak je, pak vám doporučuju, abyste oba opustili Namibii tak rychle, jak to jen půjde. Jste po krk v něčem, na co nestačíte.“

Reardon na tuto radu souhlasně přikývl, avšak Sloane vypadala, že ji neuposlechne. Juan to ale nechal být. Už to nebyla jeho věc.

„Pane Lincolne,“ řekl, „doprovodil byste laskavě naše hosty zpět k jejich člunu? Kdyby potřebovali pohonné hmoty, postarejte se o to, prosím.“

„Jistě, pane kapitáne.“

Celá skupina se jako na povel zvedla. Juan se naklonil přes stůl, aby si potřásl rukou s Justusem Ulengou a Tony Reardonem. Když tiskl ruku Sloane, lehce si ho přitáhla a zeptala se: „Mohla bych s vámi mluvit o samotě?“

„Samozřejmě,“ odvětil Cabrillo a pohlédl na Linka. „Vezměte je na palubu Pinguinu. Slečnu Macintyreovou doprovodím sám.“

Jakmile ostatní odešli, Juan se Sloane se znovu posadili. Sloane se na něj dívala zkoumavým pohledem klenotníka, který si prohlíží diamant předtím, než ho brousí, a pátrá po sebemenší vadě, jež by mohla šperk znehodnotit. Když došla k rozhodnutí, předklonila se a opřela se lokty o stůl.

„Myslím, že jste podvodník.“

Juan se musel držet, aby se hlasitě nerozesmál. „Promiňte,“ vykoktal nakonec.

„Vy. Tato loď. Celá vaše posádka. Nic z toho není to, jak se navenek jeví.“

Cabrillo se ze všech sil snažil, aby zachoval neutrální výraz a barvu v obličeji. Za léta od založení Korporace a potulování po světě na řadě různých lodí jménem Oregon ho ještě nikdy nikdo nepodezíral, že by nebyl tím, za koho se vydával. Potkal desítky přístavních úředníků, inspektorů nejrůznějšího druhu a dokonce i lodivody při průjezdu Panamským průplavem, a nikdo z nich neprojevil sebemenší podezření ohledně lodi či její posádky.

Ona to určité neví, napadlo ho. Jenom to zkouší. Musel si přiznat, že nevytáhli všechny triky, jež používali třeba v přístavu před prohlídkou lodi, ale nedokázal si představit, že by netrénovaný člověk, který se zdržel na palubě slabých třicet minut, mohl prohlédnout jejich pečlivě aranžovaný podvod. Jakmile došel k tomuto závěru, jeho srdce opět zpomalilo na normální frekvenci.

„Mohla byste být konkrétní?“ vyzval ji nedbale.

„Jde o drobnosti. Kupříkladu váš kormidelník má na ruce rolexky, stejné, jako nosí můj otec. To jsou hodinky za dva tisíce dolarů. Trochu moc pěkné na mládence tak chudé, jak říkáte.“

„Je to imitace,“ zmohl se Juan na odpověď.

„Nějaká nepravá náhražka by ve slaném vzduchu nevydržela ani pět minut. Vím to, protože jsem jedny takové měla, když jsem jako mladá holka pracovala na rybářské lodi mého otce, poté co odešel od obchodního loďstva.“

Oukej, řekl si Juan, takže není až tak kompletně nezkušená, pokud jde o lodě. „Možná budou tedy pravé, ale pak je určitě dostal od nějakého překupníka kradeného zboží. Budete se ho muset zeptat.“

„Je to možné,“ připustila Sloane. „Ale co ten váš stevard? Posledních pět let jsem pracovala v Londýně, takže poznám anglický střih, když ho vidím. Se svými botami k nedělnímu oblečení, kalhotám ušitým na míru a ručně šitou košilí má Maurice na sobě hadry za čtyři tisíce dolarů. A pochybuju, že by je koupil od překupníka.“

Juan se zasmál, když si představil, že by Maurice vzal na sebe něco z druhé ruky. „Ten je vlastně bohatší než Krésus, ale je – jak by řekli Angličani – trochu praštěný. Je černou ovcí staré prachaté rodiny a potuluje se po světě od svých osmnácti let, kdy dostal odpovídající díl dědictví. V loňském roce se u mě ohlásil, byli jsme právě v Mombase, a požádal o místo stevarda, přičemž nabídl, že mu nemusíme nic platit. Jak jsem ho mohl odmítnout?“

„Přesně tak,“ ozvala se Sloane a významně to poslední slovo protáhla.

Je to pravda, čestně.“

„Nechám to prozatím být. Co ale vy a pan Lincoln? Na dnešních lodích nepracuje moc Američanů, protože Asiati jsou ochotni vykonávat jejich práci za zlomek mzdy. A jestli ta společnost, co vlastní tuhle loď, má tak napjatý rozpočet, jak říkáte, pak by posádku měli tvořit nejspíš Pákistánci nebo Indonézani.“ Juan se chystal odpovědět, ale Sloane ho zarazila. „Nechte mě hádat. Vy také pracujete jen za almužnu, že?“

„Moje matrace není tak docela nacpaná penězi, slečno Macintyreová.“

„To se vsadím, že ne.“ Prohrábla si rukou vlasy. „To byly drobnosti, o kterých jsem předpokládala, že je vysvětlíte. Co ale tohle? Když jsem vaši loď viděla poprvé, nevycházel z komínu žádný kouř.“

Ohó, pomyslel si Juan a uvědomil si, že strojník zapomněl zapnout generátor kouře až do chvíle, kdy byl Pinguin už v dohledu. Tehdy si z toho Juan nic moc nedělal, ale teď se jim ono přehlédnutí vracelo ve zlém.

„Nejdřív jsem si dokonce myslela, že jde o opuštěnou loď, ale pak jsem se přesvědčila, že se pohybuje. Teprve o pár minut později se z komína začal valit kouř – hodně kouře. Zajímavé bylo, že přesně stejná oblaka kouře byla vidět, když jste se hnali dvacetiuzlovou rychlostí směrem k nám, i pak, když jsem byla na můstku a všimla si lodního telegrafu, který ukazoval na STOP. A když už mluvíme o vašem útoku, neexistuje žádná loď této velkosti, jež by se dokázala otočit v tak těsném poloměru bez pomoci směrových bočních vrtulí. Jde o technologii podstatně mladší, než je tato loď. Můžete mi to objasnit?“

„Zajímalo by mě, proč jste tak zvědavá,“ pravil Juan vyhýbavě.

„Protože se mě dneska někdo pokusil zabít a já bych chtěla vědět proč a vy mi, myslím, můžete pomoct.“

„Je mi moc líto, Sloane, ale já jsem jenom kapitán tohohle rezatého škopku, málem zralého do šrotu. Nemůžu vám nijak pomoct.“

„Takže vy nepopíráte to, co jsem viděla.“

„Nevím, co jste všechno viděla, ale na Oregonu a její posádce nic záhadného není.“

Vstala a neomylně zamířila k miniaturní kameře zabudované do rámu starého obrazu jedné indické herečky, slavné před nějakými patnácti lety. Sejmula obraz ze stěny a z rámu vyklouzla kamera, jež zůstala viset na přívodných drátech. „Och, skutečně?“

Tentokrát Juanova tvář doopravdy dokonale zbledla.

„Všimla jsem si toho, když jste řekl ‚to je zřejmé‘ poté, co jste od Mauriceho obdržel ten vzkaz. Předpokládám, že i právě teď nás někdo monitoruje.“ Nečekala na Juanovu odpověď a pokračovala. „Uzavřu s vámi dohodu, kapitáne Cabrillo. Vy mi přestanete lhát a já přestanu lhát zase vám. A dokonce začnu odpovídat jako první.“ Znovu se posadila naproti němu. „Tony a já jsme se nedali dohromady prostřednictvím internetového chatu. Ve skutečnosti spolu pracujeme v bezpečnostním oddělení společnosti DeBeers, firmy s faktickým monopolem na trhu s diamanty, a skutečně pátráme po potopené lodi, na níž by mohl být náklad diamantů v ceně několika miliard dolarů. Víte něco o diamantech?“

„Jen že jsou vzácné a drahé, a když člověk dá nějaký ženě, měl by to myslet zatraceně vážně.“

To jí vykouzlilo na tváři úsměv. „Je to tak ve dvou případech ze tří.“

„Dvou ze tří? Já věděl, že jsou drahé a také že jsou vzácné, takže musíte mít muže, kteří vás nedbale a neustále zásobují diamanty. Jste na to dost atraktivní.“

Její úsměv přešel do smíchu. „Ale ne. Jsou drahé, to máte pravdu, ale diamanty nejsou vzácné. Nejsou sice tak běžné jako polodrahokamy, ale rozhodně nejsou taková rarita, jak se všeobecně tvrdí. Jejich cena se uměle udržuje vysoko, protože asi devadesát pět procent trhu ovládá jedna jediná společnost. Kontroluje všechny diamantové doly, takže si může diktovat ceny. Jakmile se někde ve světě objeví nové naleziště diamantů, okamžitě tam jsou a vykupují je, aby zabránili jakékoliv konkurenci. Ten jejich kartel je tak těsný a pevný, že organizace OPEC vypadá vedle nich jako spolek amatérů. Jsou natolik dominantní, že několik jejich vedoucích představitelů by bylo zatčeno pro porušení antimonopolního zákona v momentě, kdy by vkročili na půdu Spojených států.

Trousí diamanty ze svých trezorů jen po troškách, aby udrželi jejich vysokou cenu. Když kamenů na skladě začne ubývat, zvýší produkci, a když je naopak diamantů příliš mnoho, uloží je do svých londýnských sejfů. Pokud si tohle všechno uvědomíte, k čemu podle vás dojde, jakmile se na trhu objeví diamanty za miliardy dolarů?“

„Jejich cena znatelně klesne.“

„A my přijdeme o náš monopol a celý systém se sesype. Všechny ženy se dovtípí, že cena těch kamenů na jejich prstech není věčná. Zásah dostane i světová ekonomika, dojde k destabilizaci ceny zlata a národních měn.“

To bylo něco, o čem toho Juan trochu věděl, protože se svou posádkou před pár měsíci zmařil pokus zaplavit světový trh zlatem. „Chápu, co myslíte,“ přitakal.

„Jestli existuje taková loď s pokladem, jsou tu dva způsoby, jak se naše společnost může pokusit zabránit podobným důsledkům. Za prvé, můžeme počkat, až ty diamanty najde někdo jiný, a pak je od něj vykoupit. Tato cesta by však byla značně drahá, takže jsme se rozhodli pro druhý způsob.“

„Zkontrolovat, jestli jsou pověsti o potopeném pokladu pravdivé, a v kladném případě ten drahocenný náklad objevit a vyzvednout sami.“

Sloane se dotkla prstem špičky nosu. „Bingo. Byla jsem první, kdo dal dohromady všechny zprávy o pokladu, takže jsem dostala velení v této akci. Tony je oficiálně můj asistent, ale ve skutečnosti je pro akci absolutně bezcenný. Pro mě a pro mou kariéru to však je obrovská příležitost. Jestli ty kameny najdu, budu nejspíš jmenovaná viceprezidentkou.“

„Odkud ty diamanty pocházejí?“ chtěl vědět Juan, zvědavý na to, co řekne.

„To je úžasný příběh. Původně je dolovali v Kimberley příslušníci domorodého kmene Herero. Král tohoto kmene věděl, že nadchází boj s německými okupanty, kteří vládli jeho vlasti, a chtěl si za ty diamanty koupit anglickou ochranu. Jeho muži pracovali v Kimberley asi deset let a při každém ukončení pracovní smlouvy pašovali diamanty domů, do země Hererů. Podle toho, co jsem se dozvěděla, si dělníci vždycky pár měsíců před nástupem do Kimberley způsobili nějakou ránu na ruce nebo na noze. Když tam dorazili, byly samozřejmě do jejich záznamů zapsány staré jizvy, ale nikdo se nezajímal, jak jsou staré. Když se pak dostali do tábora dělníků, příslušník kmene, který už tam nějaký čas byl a měl už přichystaný vhodný diamant, jim starou ránu otevřel a vložil do ní kámen. Když po roce přišel čas odjet domů, dozorci zkontrolovali záznamy pořízené při přijetí. Nové jizvy často chirurgicky otevírali a revidovali, jelikož tato cesta pašování byla chronicky známá. Kromě ní se ještě běžně používalo polykání kamenů, což však šlo poměrně snadno vyřešit pomocí projímadel. Nicméně staré jizvy figurovaly v záznamech, takže se nikdy nerevidovaly.“

„Zatraceně chytré,“ poznamenal obdivně Juan.

„Podle mých informací měli Hererové nakonec plné pytle těch největších a nejčistších diamantů, dokud nebyl jejich kmen oloupen.“

„Oloupen?“

„Pěti Angličany, z nichž jednomu nebylo ještě ani dvacet let a jehož otec byl v zemi Hererů misionářem. Podrobnosti o loupeži jsem si dala dohromady z deníku toho otce, jenž se sám vydal stíhat syna. Ten deník ze všeho nejvíc připomíná seznam mučení, která pro syna chystal, jakmile ho dopadne.

Nebudu vás nudit podrobnostmi, ale ten mladík Peter Smythe se dal do spolku s dobrodruhem ze staré školy jménem H. A. Ryder a se třemi dalšími muži. Vymysleli plán, podle kterého telegrafovali do Kapského Města, aby na ně u pobřeží Německé jihozápadní Afriky čekal parník HMS Rove. Hodlali na koních přejet přes poušť Kalahari a Namib a pak se s objednanou lodí setkat.“

„Hádám, že od té doby o Rove už nikdy nikdo neslyšel.“

„Vyrazila z Kapského Města okamžitě po obdržení zprávy od Rydera, ale pak bylo hlášeno, že se ztratila na moři.“

„Povězte mi – je tohle všechno pravda, není to nakonec jenom další pohádka, podobně jako v případě dolů krále Šalamouna? Co vás vede k přesvědčení, že ten vrak se nachází právě v této oblasti?“

„Nakreslila jsem přímku od místa, kde došlo ke krádeži těch kamenů, k pobřeží. Ti muži přecházeli asi nejhorším úsekem pouště na celé naší planetě, a proto by zaručeně šli nejkratší možnou cestou. To určuje místo schůzky s Rove asi sto deset kilometrů severně od Walvis Bay.“

Juan v její logice objevil další mezeru. „Kdopak může vědět, jestli se Rove nepotopila třeba až za týden, na zpáteční cestě ke Kapskému Městu. Nebo co jestli ti muži nikdy ke svému cíli nedorazili a diamanty stále leží někde uprostřed pouště?“

„Přesně tyhle dvě námitky na mě vybalil můj šéf, když jsem za ním přišla s tou historkou. Já mu na to tehdy odpověděla, že jestli jsem mohla dojít k těmto závěrům já, pak s nimi může přijít kdokoliv kdykoliv, a přitom kameny za miliardy dolarů třeba leží pár mil od břehu, kde je každý potápěč s dýchacím přístrojem a baterkou může snadno objevit.“

„Co na to odpověděl?“

„Ze mi dává týden volna a k ruce Tonyho Reardona. A ať to dopadne jakkoliv, mám zničit veškeré důkazy, které jsem dosud shromáždila.“

„Ten čas ale rozhodně nestačí na prohlédnutí oblasti, která musí mít několik set čtverečných kilometrů,“ poznamenal Juan. „Abyste to mohla provést pořádně, potřebujete k tomu loď schopnou táhnout za sebou stranový sonar a magnetometr. A ani pak není výsledek stoprocentní.“

Sloane pokrčila rameny. „Oni moc mé myšlence nevěřili. Ze jsem dostala týden času, trochu peněz a Tonyho, to bylo víc, než jsem mohla doufat, a je to také důvod, proč jsem chtěla čerpat informace z místních zdrojů.“

„Jsem trochu moc zvědavý, ale proč jste s tím chodila za nadřízenými? Proč jste se do toho nechtěla pustit sama, abyste si pak nechala ty diamanty v případě, že byste je našla?“

Koutky úst jí poklesly, když se zamračila, jako by ji byl urazil, což také ve skutečnosti udělal. „Tahle myšlenka mě nikdy ani nenapadla, kapitáne. Ty diamanty byly vydolovány v zařízení náležející firmě DeBeers, takže po právu náleží této společnosti. Nevzala bych si je pro sebe, stejně jako bych nemohla napochodovat do sejfu a nacpat si kapsy volnými kameny.“

„Omlouvám se, že jsem to vůbec vyslovil.“ Na Juana udělala dojem její čestnost. „To bylo hodně ujeté.“

Sloane odpověděla: „Díky. Omluva přijata. Takže teď, když víte celou pravdu, pomůžete nám? Nemůžu vám nic slibovat, ale jsem si jistá, že naše společnost vám refunduje ztracený čas, jestli se nám podaří najít Rove. Budou to pouhé dvě hodiny vašeho času, než přehlédneme místo určené souřadnicemi od Papá Heinricka.“

Juan prozatím neřekl ani slovo, modré oči měl obrácené ke stropu a promýšlel další kroky. Najednou se zvedl a vyrazil ke dveřím. „Omluvte mě na okamžik,“ prohodil ke Sloane a ke skrytému mikrofonu pronesl: „Maxi, setkáme se v mé kajutě.“ Měl na mysli onu falešnou kajutu, kterou používali k jednání s celními inspektory. Byla na poloviční cestě mezi výtahem z operačního centra a jídelnou.

Když Juan zahnul kolem posledního rohu, našel tam před špinavou a neupravenou kajutou Hanleyeho. Ten se opíral o lodní přepážku a poklepával troubelí dýmky o zuby, jistá to známka, že na něco přišel. Když se předseda přiblížil, napřímil se. Dokonce i přes zavřené dveře Juan pokrčil nos nad zápachem zatuchlého kouře, vycházejícího z místnosti.

„Co si o tom myslíš?“ otázal se Juan bez úvodu.

„Myslím, že bychom se tu měli přestat poflakovat kolem a vyrazit do Kapského Města, abychom naložili zařízení, které budeme potřebovat, jestli chceme zachránit Merricka dřív, než zemře stářím.“

„A kromě toho?“

„Celá ta záležitost mi připadá jako pošahaný blázinec.“

„Souhlasil bych s tebou, kdybychom na vlastní oči neviděli útok na Pinguin.“ Juan se odmlčel a rovnal si v hlavě myšlenky.

„Myslíš, že jsme na něco kápli?“ tázal se Max, aby svého přítele popíchl.

„Frajeři na milionové jachtě se většinou nesnaží potopit někoho bez sakramentsky dobrého důvodu. V tomhle případě se zdá, že chtějí něco zatajit. Sloane říká, že nikdo nevěděl, co hledají, takže je docela možné, že ti druzí chrání něco úplně jiného nežli vrak s pokladem.“

„Snad nechceš říct, že věříš na obrovské kovové hady Papá Heinricka?“

„Maxi, něco v tom je, cítím to.“ Juan se obrátil ke svému příteli a pohlédl mu do očí, čímž předešel jakémukoliv nedorozumění. „Pamatuješ se, co jsem ti povídal těsně předtím, než jsme vzali na palubu ty dva mládence z NUMA mířící do přístavu v Hongkongu?“

„Zabývali se starou SS United States. To byla přece ta mise, kde jsi přišel o nohu,“ poznamenal Max hlasem, který odpovídal Cabrillovu sebezpytavému tónu.

Juan mimovolně přešlápl a přenesl váhu na končetinu vyrobenou z karbonových vláken a titanu. „Ta akce, při které jsem přišel o nohu,“ opakoval.

Max vrazil náustek dýmky mezi zuby. „Už je to pěkných pár let, ale myslím, že tvoje slova tenkrát byla: ‚Maxi, nechci použít to staré zprofanované klišé, ale mám v téhle záležitosti nějaké špatné tušení.‘“

Juan ani nemrkl a vydržel pátravý Maxův pohled. „Právě teď mám podobné pocity, Maxi.“

Max se mu ještě vteřinu díval upřeně do očí a pak kývl. Desetiletí vzájemné spolupráce ho přesvědčilo, že bez ohledu na případnou iracionalitu Juanových požadavků, či na jejich nepravděpodobnost, je dobře předsedovi věřit. „Co zamýšlíš?“

„Nechci ještě víc zdržovat Oregon. Jakmile zmizím, vyrazíte do Kapského Města vyzvednout to zařízení, které potřebujeme. Ale cestou si přeju, abyste vyslali George podívat se na ta místa, kde byli údajně spatřeni kovoví hadi.“ George Adams byl pilot helikoptéry Robinson R44 Clipper, ukryté v jednom nákladovém prostoru. „Zjistím od Sloane příslušné koordináty.“

„Ty zamíříš do Walvis Bay?“

„Chtěl bych si osobně promluvit s Papá Heinrickem, s tím průvodcem Sloane a také s tím jejím pilotem vrtulníku. Vezmu si jeden záchranný člun z horní paluby, takže Sloane se nedozví o člunové garáži ani o ničem jiném.“ Ačkoliv vypadaly tyto čluny zanedbané stejně jako celý zbytek Oregonu, dva z nich byly vybaveny rovněž špičkovou technikou. Kdyby měly dostatečný dosah, Juan by se v nich s radostí pustil kupříkladu přes Atlantik i v sezóně hurikánů.

Teď pokračoval. „Nemělo by to trvat víc než jeden nebo dva dny. Až se vrátíte do Namibie, přidám se opět k Oregonu. Což mi připomíná, poslední hodinu jsem strávil v tělocvičně, takže nevím, co se za tu dobu stalo. Může mi to někdo říct?“

Max překřížil paže na prsou. „Tiny Gunderson nám zapůjčil vhodné letadlo, takže o tohle je postaráno. Jak víš, v přístavu Duncan v Kapském Městě na nás čekají terénní vozidla a Murph navíc sehnal v Berlíně jednoho knihovníka, který pro nás vydoluje všechno, co mají v archivech o Ďáblově oáze, neboli o Oase des Teufes.“

Pozitivní zlom v pátrání po místě, kde by mohl být Geoffrey Merrick zadržován, nastal, když Lindu Rossovou napadlo, že Ďáblova oáza by mohla být v Namibii, a začala pátrat po odkazech, používajíc její název v němčině. Avšak poté, co shromáždili předběžné obecné údaje, se zdálo, že štěstí je opět opouští.

Na počátku dvacátého století se vláda imperiálního Německa rozhodla, že vybuduje trestnou kolonii pro nejtěžší zločince, podobnou té ve Francouzské Guyaně, nazývané Ďábelský ostrov, odloučenou věznici bez možnosti útěku. Němci vystavěli maximálně bezpečné vězení uprostřed pouště, kde dosud existovala jejich nejizolovanější koloniální základna. Káznice byla vybudována z místního kamene a obklopovaly ji stovky kilometrů písečných dun, takže i kdyby se nějakému vězni podařilo utéct, neměl se kam uchýlit. Zemřel by v poušti dávno předtím, než by dosáhl pobřeží. Na rozdíl od Ďábelského ostrova nebo od nechvalně známého Alcatrazu v San Francisku zde neexistovala ani žádná fáma o tom, že by se někomu útěk z tohoto zařízení podařil, a to celou dobu fungování věznice. Káznice byla definitivně uzavřena v roce 1916 z důvodů velkých finančních nároků této vzdálené základny na německou válečnou ekonomiku.

Dokonce i železniční trať, kdysi spojující Ďáblovu oázu s civilizací, byla rozebrána, takže jedinou přístupovou cestou zůstalo letadlo a terénní automobil. Obě alternativy s sebou nesly určité problémy a překážky, jelikož i malá posádka střežící Merricka by samozřejmě zaregistrovala jak helikoptéru, tak i terénní automobil dlouho předtím, než by Cabrillo dopravil svou jednotku do výchozí pozice k útoku.

Prohrabáváním archivů a využitím komerčně dostupných satelitních záběrů však přece jen pokročili k finálnímu dopracování smělého plánu na záchranu miliardáře.

„Nějaká zpráva od únosců nebo od Merrickovy společnosti?“

„Nic od únosců a firma Merrick/Singer kontaktovala dva jiné záchranáře.“ Zatímco se únosy normálně zabývala policie nebo vojsko, existují i soukromé firmy, specializující se na tuto problematiku. Ačkoliv toto roz hodně nebyl obvyklý typ úkolů, které na sebe brali, Hanley prezentoval Korporaci jako tým na záchranu zajatců, a když se rozhodli osvobodit zakladatele firmy Merrick/Singer, nebylo od věci, aby za svou snahu byli alespoň nějak odměněni.

„Co Overholt v Langley?“

„Ten je spokojený s naší přítomností tady, pokud se nebudeme plést do cesty jakékoliv jejich současné i budoucí akci. Navíc se nám svěřil, že Merrick byl v minulosti významným přispěvatelem v předvolební prezidentské kampani a že ti dva byli spolu párkrát lyžovat. „Když s touto věcí uspějeme, výrazně to zvýší náš kredit ve Washingtonu.“

Cabrillo se kysele usmál. „Důvodem, proč to děláme, není vzestup našich akcií. Když jde o akce tak vzdálené všem psaným pravidlům, pak strýček Sam moc možností nemá. A můžeš se vsadit, že když se nám záležitost podaří, bude následovat záplava diplomatických nót mezi naší administrativou a namibijskou vládou, až se nakonec všichni shodnou na prohlášení, že zásah provedlo a Merricka osvobodilo jakési americké komando ve spolupráci s místními ozbrojenci.“

Max předstíral dotčený výraz. „Nemohu uvěřit tomu, že bys tohle říkal o tom nejúskočnějším kluzkém agentovi CIA.“

„A když neuspějeme,“ pokračoval Juan, „pak nás úplně zapře, bia bia. Doprovoď Sloane na Pinguin, aby mohla Reardonovi vysvětlit, že zůstává na palubě, a pošli také někoho, aby vyzvedl záchranný člun z levoboku a spustil ho na hladinu. Já potřebuju sprchu a zapakovat.“

„Nechtěl jsem nic říkat,“ ozval se Max na cestě chodbou, „ale když stojíš proti větru, tak pěkně smrdíš.“

Juan svlékl zasedlou košili uniformy, kterou měl na sobě kvůli Sloane, jakmile vkročil do dveří své pravé kajuty, a než došel ke sprše, odkopl i boty. Otočil zlatými kohoutky ve sprchovém koutu, nastavil si příjemně chladivou vodu a pak svlékl i zbytek oblečení. Opřel se o skleněné stěny a uvolnil pahýl nohy z přísavné objímky.

Mnohočetné pramínky vody stékaly po jeho těle, a když přitom přemýšlel o svém rozhodnutí pomoct Sloane Macintyreové, došel k závěru, že se spoléhá především na své instinkty. Pochyboval, že by v místních vodách existoval nějaký vrak lodi s pokladem na palubě, stejně jako nevěřil, že moře je zamořené monstrózními kovovými hady. Nikdo ale nezpochybňoval skutečnost, že kdosi se snažil přinutit Sloane, aby ukončila pátrání. A to chtěl odhalit – co to bylo za lidi a jaké tajemství to vlastně střežili.

Když se vydrhl ručníkem do sucha a znovu si připjal umělou nohu, hodil do koženého pouzdra nějaké toaletní potřeby. Ze skříně v ložnici přemístil do koženého vaku dva rezervní obleky a pár pevných bot. Pak se opět vrátil do kanceláře. Posadil se ke stolu a otočil se s křeslem čelem k starobylému sejfu, který kdysi sloužil na vlakovém nádraží v Novém Mexiku. Jeho prsty na číselném ciferníku se hbitě pohybovaly. Když skončil vytáčení kódu, ozvalo se lehké cvaknutí, Juan zatočil kolečkem a těžké dveře otevřel. Kromě svazků stodolarových bankovek, dvacetilibrovek a několika kupiček dalších deviz obsahoval trezor celý jeho soukromý arzenál. Ve velkém sejfu byl dostatek střelných zbraní snad i na rozpoutání menší války. Tři automatické pistole, dvě útočné pušky, bojová brokovnice, odstřelovací puška Remington 700 a k tomu zásuvky obsahující kouřové, tříštivé i omračující granáty, stejně jako tucet obyčejných pistolí. Představil si situace, do kterých by se mohl dostat, a vybral si samopal Micro Uzi a Glock 19. Byl by preferoval pistoli FN Five-SeveN, která byla jeho nejoblíbenější zbraní vůbec, ale nyní oceňoval především jednotnou ráži munice. A jak glock, tak uzi užívaly náboje kalibru 9 mm.

Čtyři zásobníky byly skladovány prázdné, aby se šetřila jejich pružina uvnitř, takže se okamžik zdržel, aby je nabil. Pak zastrkal zbraně, zásobníky a krabičky s náhradním střelivem do cestovního vaku pod šaty a nakonec si oblékl lehké plátěné kalhoty a košili s rozhalenkou.

Koutkem oka zachytil svůj obraz ve skle obrázku na stěně. Měl pevně stisknutou čelist a v očích byly téměř vidět žhnoucí uhlíky zlosti, z nichž každou chvíli vyšlehne plamen. Sloane Macintyreové nebyl nic dlužen, stejně jako Geoffreymu Merrickovi, ale nemohl je prostě jen tak opustit a zanechat je neznámému osudu asi tak stejně, jako by si nepřestal všímat nějaké stařenky uprostřed rušné křižovatky.

Cabrillo pak zvedl z postele cestovní vak a vyrazil vzhůru na hlavní palubu. Tou dobou již začínalo jeho tělo odpovídat na první vlnu vyplaveného adrenalinu.

12

PÍSEČNÉ BLECHY SE ZAKRÁTKO nevyhnutelně dozvěděly, že kdysi opuštěné vězení uprostřed pouště je znovu obydlené. Přitahovány pachem teplých těl se vrátily do káznice, aby zde působily jako přírodní zdroj mučení, představující doplněk postupů, v průběhu let vymyšlených a zavedených lidmi. Jelikož písečné blechy jsou schopné naklást za den až šedesát vajíček, způsobilo původních několik jedinců, kteří pronikli do věznice, brzy masivní zamoření. Strážní byli připraveni pomocí chemických postřiků udržet tento ohavný hmyz zkrátka. Vězni však podobné štěstí neměli.

Merrick ležel ve své cele, zády opřený o tvrdou kamennou zeď, a zuřivě si škrábal kousnutí, jež se vyskytovala snad na každém centimetru jeho těla. Z určitého perverzního pohledu bylo vlastně dobře, že ho ty hnusné blechy našly, protože bolestivé šrámy a stále nová bodnutí soustřeďovaly jeho pozornost na něco jiného než na hrůzy, které se již staly, či na ještě větší pohromy, jež ho ještě čekají.

Zaklel, když se mu jedna blecha zakousla zezadu do ušního boltce. Chytil tu potvoru do prstů a mezi nehty ji rozdrtil. Když uslyšel prasknutí jejího krunýře, pocítil alespoň určitou satisfakci. Malé vítězství ve válce, v níž prohrával.

Když nesvítil měsíc, byla tma v cele téměř hmatatelná, strašidelně nadpozemská, drala se Merrickovým hrdlem do jeho prsou pokaždé, kdykoli otevřel ústa, a plnila mu uši, takže neslyšel ani šepot větru vanoucího venku. Vězení ho postupně připravovalo o rozum. Všudypřítomný písek mu ucpával nos, takže necítil jídlo, které dostával, a bez čichu se i jeho chuť zredukovala na pouhé poznání, jestli jí něco jiného než prach. Zůstal mu pouze sluch a hmat. A bez sluchových podnětů a s celým tělem bolavým z mnohadenního ležení na kamenné podlaze a nyní poštípaným od blech mu tyto smysly moc nepomáhaly.

„Susan?“ volal. Její jméno vyslovoval každých několik minut od chvíle, kdy ho vrátili do cely. Ona mu však ani jednou neodpověděla, takže se obával, že může být mrtvá. Přesto však ji vyvolával dál, když už pro nic jiného, tak kvůli nepřekonatelnému nutkání křičet.

Ke svému údivu se mu náhle zdálo, že slyší nějaký pohyb, že rozeznává kňouravý zvuk, podobný mňoukání novorozeného kotěte, a škrabání látky o kámen.

„Susan?“ vyhrkl ostře. „Susan, slyšíte mě?“

Načež zřetelně zaslechl zasténání.

„Susan, tady je Geoff Merrick.“ Kdo jiný by to taky mohl být, pomyslel si. „Můžete mluvit?“

„Doktor Merrick?“

Měla drsný a slabý hlas, ale přesto to byl ten nejkrásnější zvuk, jaký kdy slyšel. „Och, díky Bohu, Susan. Už jsem myslel, že jste mrtvá.“

„Já – hm.“ Zajíkla se a začala kašlat. Její sténání se ozvalo hlasitěji. „Co se stalo? Obličej mám úplně necitlivý, tělo také. Myslím, že mám zlomená nějaká žebra.“

„Copak si nic nepamatujete? Zbili vás, mučili. Pak jste mi řekla, že vám nepoložili jedinou otázku.“

„Vás také zbili?“

Merrickovi se sevřelo srdce. I přes bolest a zmatenost se Susan starala o jeho zdravotní stav. Většina lidí by se na to ani nezeptala a zajímaly by je pouze vlastní rány. Přál si, Bože, jak jen si to přál, aby do téhle noční můry nebyla zatažena. „Ne, Susan,“ odvětil jemně, „nezbili mě.“

„To jsem ráda,“ odpověděla.

„Dozvěděl jsem se, kdo nás unesl a proč.“

„Kdo?“ V hlase se jí ozvala naděje, jako by přiřazení jmen a tváří k osobám uchvatitelů mohlo jejich situaci vylepšit.

„Můj bývalý obchodní partner.“

„Doktor Singer?“

„Ano, Dan Singer.“

„Ale proč? Proč by vám chtěl něco takového udělat?“

„Chcete říct nám. Protože je nemocný, Susan. Je z něho pokřivený, zahořklý muž, který touží ukázat světu svou perverzní vizi budoucnosti.“

„Nerozumím.“

Stejně tak nerozuměl ani Merrick. Nemohl se srovnat s tím, co Singer dosud provedl a co ještě chystá. Bylo toho najednou příliš. Singer už zabil tisíce lidí, a nikdo se to nedozvěděl. Nyní se chystal zabít desetitisíce dalších. A proč to všechno? Aby dal Spojeným státům lekci o kontrole životního prostředí a vydal jakési globální varování. To bylo určitě součástí cíle, ale Merrick znal svého bývalého partnera příliš dobře.

Pro Dana to byla osobní otázka, byl to způsob, jak ukázat Merrickovi, že on byl ten mozek, který stál za jejich úspěchem. Na počátku byli jako dva bratři, avšak Merrick měl větší šarm, dokázal při rozhovorech pronášet chytřejší fráze, takže nutně došlo k tomu, že pro média se stal reprezentantem podniku Merrick/Singer, zatímco Dan byl zatlačen víc do pozadí. Merricka nikdy nenapadlo, že by něco takového mohlo jeho partnerovi vadit. Už na vysoké škole byl Dan spíše introvert, takže proč by to v reálném životě mělo být jinak? Nyní tedy věděl, že to bylo jiné, že si Singer vůči němu vypěstoval nenávist, která se rozvinula až v patologický stav.

Ta změnila v Singerově osobnosti prakticky všechno. Vynutila si jeho odchod z firmy, kterou společně vybudovali, a zavedla ho na okraj ekologického hnutí, kde se pokoušel využít svého bohatství k jedinému cíli – zničení firmy Merrick/Singer. Když však tyto snahy zkrachovaly, otočil se ke svým novým eko-přátelům zády a navrátil se do svého domu v Maine, aby si zatím lízal rány.

Kéž by to jen byla pravda, pomyslel si Merrick. Avšak Singer využil času k tomu, aby svoji nenávist ještě posílil a zjitřil. Nyní byl znovu tady, tentokrát s neuvěřitelně troufalým a děsivým plánem. Přitom realizace tohoto plánu pokročila již tak daleko, že neexistoval způsob, jak ji zastavit. Neopustil své dosavadní ekologické křížové tažení, jen se vydal novým směrem.

„Musíme se odsud dostat, Susan.“

„Co se děje?“

„Musíme ho zarazit. Ztratil rozum a lidé, které shromáždil, jsou, pokud jde o životní prostředí, fanatici, které nějaká humanita vůbec nezajímá. A aby toho nebylo málo, prohlašuje, že také najal bandu žoldáků.“ Merrick skryl obličej v dlaních.

Byla to jeho chyba. Měl rozpoznat Danův hněv hned na počátku a trvat na tom, aby se i jemu dostávalo pozornosti médií. Měl rozpoznat křehkost Danova ega, jež se díky pozornosti věnované Merrickovi záhy rozpadlo v prach. Kdyby tehdy něco udělal, nic ze současné reality by vůbec nenastalo. Pálivé slzy přešly v hlasitý vzlykot a veškeré myšlenky na vlastní nepohodlí zmizely a byly nahrazeny reálnými událostmi. Jenom neustále opakoval „Je mi to líto, je mi to líto“, aniž by si uvědomoval, komu se vlastně omlouvá, jestli Danovi nebo jeho budoucím obětem.

„Doktore Merricku? Doktore Merricku, prosím vás, proč nám tohle doktor Singer dělá?“

Merrick slyšel agónii v jejím hlasu, ale nedokázal odpovědět. Plakal tak usilovně, jako by mu někdo rval duši na kusy. Celých dvacet minut jím otřásaly křeče, až mu konečně všechny slzy vyschly.

„Omlouvám se, Susan,“ vyrazil ze sebe a lapal po dechu, když byl konečně schopen se kontrolovat. Je to jenom…“ Nebyl schopen nalézt slova. „Dan Singer mi dává za vinu, že jsem byl obecně známou tváří naší společnosti. Říká to proto, že závidí. Věřila byste tomu? Tisíce lidí jsou už po smrti a on to všechno dělá proto, že já byl oblíbenější než on.“

Susan Donleavyová neodpověděla.

„Susan?“ zavolal na ni a pak znovu, hlasitěji: „Susan! Susan!“

Její jméno zadunělo, ozvalo se ozvěnou a nakonec utichlo. Vězeňský blok se opět ponořil do ticha. Merrick si byl jistý, že Daniel Singer si právě připsal další lidskou oběť.

13

MŮŽETE SI DOLE LEHNOUT a odpočinout si,“ nabídl Juan Sloane, která si znovu zívla.

„Ne, díky, je mi fajn,“ odmítla nabídku a opět zažívala. „Ale vezmu si ještě trochu kávy.“

Cabrillo vytáhl z držáku vedle kolena stříbrnou termosku a podal jí ji. Očima přitom automaticky přejel po několika základních ukazatelích v záchranném člunu. Motor hladce běžel a nádrže byly více než ze tří čtvrtin plné. Přitom jim do Walvis Bay zbývala jen asi hodina plavby.

Když se šedesát minut po opuštění Oregonu ozval Max se zprávou, že rekognoskace helikoptérou George Adamse v oblasti, kde bláznivý starý rybář údajně viděl kovové hady, nepřinesla žádný pozitivní nález, jen jako sklo hladkou hladinu, Juan dokonce zvažoval, že se se Sloane vrátí, odveze ji do hotelu a sám chytí spoj do Kapského Města, kde se setká s mateřskou lodí. To by byl logický postup. Avšak teď, o několik hodin později, s hlubším pochopením toho, co Sloane Macintyreovou žene kupředu, si byl jistý správností svého rozhodnutí jí pomoct.

Byla posedlá stejně jako on sám. I ona patřila k lidem, kteří nedokáží nechat práci napůl rozdělanou, kteří se neskloní před sebetěžším úkolem. V těchto vodách se odehrávalo cosi záhadného a ani jeden z nich nebude uspokojen, dokud se nedozví, co to je, a to i tehdy, když to nebude mít žádnou spojitost se záležitostmi, které právě řeší. Obdivoval její zvídavost a vytrvalost, tedy dvě vlastnosti, jichž si vážil i u sebe.

Sloane nalila trochu černé kávy do víčka od termosky. Tělem přitom sledovala houpavý pohyb člunu na vlnách, takže se jí podařilo nevylít ani kapku. Jelikož měla stále ještě na sobě krátké kalhoty, celkem ráda přijala Juanovu nabídku a navlékla se do větrovky, jednoho ze dvou nylonových pulovrů bezpečnostní oranžové barvy, které vytáhl z krabice se zásobami. Tu svou si ovázal kolem pasu.

Záchranný člun byl vybaven dostatkem potravin, aby s nimi vydrželo čtyřicet lidí po dobu jednoho týdne, a malým odsolovacím přístrojem, produkujícím pitnou, i když přece jen trochu slanou vodu. Lavice k sezení uvnitř krytého prostoru zjevně z popraskaného vinylu byly ve skutečnosti z měkké kozinky, upravené tak, aby vypadala jako omšelá umělá hmota. Panel upevněný na stropě bylo možno stáhnout dolů. Obsahoval třicetipalcovou plazmovou obrazovku a rozsáhlý archiv DVD nosičů se stereozvukem. Zařadit mezi ně film Titanic jako první volbu pro případ, když posádka bude muset záchranné čluny použít, byl perverzní nápad Maxe.

Každý kout, každá škvíra byly pečlivě a opatrně navrženy, aby pokud možno zvyšovaly pohodlí a komfort všech uživatelů člunu. Celkový dojem tedy nakonec připomínal spíše luxusní motorovou jachtu než záchranný člun. Stejně tak byl při jeho konstrukci brán ohled na bezpečnost. Jakmile byly zavřeny všechny palubní průchody, mohl se člun obrátit dnem vzhůru, a přesto se sám opět narovnal. Navíc díky tříbodovému ukotvení bezpečnostních pásů u každého sedadla byli cestující chráněni před poletováním v prostoru. A jelikož šlo o majetek Korporace, obsahoval ještě navíc některé fígle, které však Juan nehodlal svému hostu ukazovat.

Člun měl dvě stanoviště, odkud se dalo velet; uvnitř v blízkosti přídě, kde to bylo chráněné jakousi kajutou tvořenou ze skelného laminátu a izolace, nebo z lehce vyvýšené platformy na zádi. Tam nyní stál Juan se Sloane a odtud společně obdivovali nejprve velkolepý západ slunce a nyní noční oblohu posetou hvězdami. Malá čelní clona je chránila před největším náporem soli, studený proud Benguela, tekoucí od Antarktidy na sever, však výrazně snižoval teplotu vody až na nějakých patnáct stupňů.

Sloane držela v dlaních pohárek s kávou a v matné záři řídicího panelu pozorovala Juanův obličej. Byl to klasicky pohledný muž se silnými, výraznými rysy a jasnýma modrýma očima. Ji však mátlo to, co se nacházelo pod povrchem. Cabrillo velel posádce bez problémů díky přirozenému vůdcovství, tedy rysu, který je přitažlivý pro všechny ženy. Kromě toho však z něho měla pocit, že je samotář. Ne ten typ samotáře, který nakráčí na poštu a tam spustí palbu z pušky, nebo nějaký počítačový blázen žijící v kybernetickém prostoru, ale někdo, kdo se cítí příjemně ve vlastní společnosti, kdo ví přesně, co je a čeho je schopen, a kdo zjistil, že se mu líbí, co vidí.

Připadalo jí, že činí rozhodnutí rychle a se zjevnou sebejistotou. Úroveň této jistoty byla v přímé souvislosti se skutečností, že měl daleko častěji pravdu, než aby se mýlil. Napadlo ji, jestli má vojenský výcvik, a došla k závěru, že má. Představovala si ho ve vojenském námořnictvu jako důstojníka, který se nejspíš nedokázal vyrovnat s nekompetentností nadřízených, a proto z vojenských sil odešel. Vyměnil strukturovaný život v námořnictvu za život tuláka po mořích, dodržuje přitom starobylé způsoby, jako by se skutečně narodil o dvě století dříve. Snadno si ho dokázala představit na můstku klipru, který křižuje Pacifik s nákladem koření a hedvábí.

„Čemu se usmíváte?“ otázal se Juan.

„Tak mě napadá, že jste muž, který žije ve špatné době.“

Jak to?“

„Protože vy nejenže zachraňujete dámičky z nesnází, ale navíc se ještě staráte o jejich problémy.“

Cabrillo vypnul prsa a zaujal hrdinnou pózu. „A teď, má krásná dámo, se opásám a vrhnu se do boje s kovovými mořskými hady.“

Sloane se zasmála. „Smím se vás něco zeptat?“

Jen do toho.“

„Kdybyste nebyl kapitánem Oregonu, co byste dělal?“

Otázka nesměřovala do nebezpečného teritoria témat, takže jí odpověděl po pravdě. „Myslím, že bych byl zdravotnický záchranář.“

„Skutečně? Ne doktor?“

„Většina doktorů, které znám, zachází s pacienty jako se zbožím – něčím, na čem musí zapracovat, aby dostali zaplaceno a mohli se tak vrátit ke svému golfu. Navíc je jim k ruce obrovský personál sester a techniků a vybavení za miliony dolarů. Střední zdravotníci jsou ale něco jiného. Jsou v terénu, kde pracují ve dvojicích, jenom se svým důvtipem a minimálním technickým vybavením. Musí provádět první nejkritičtější hodnocení stavu a často i zákroky první pomoci. Přitom pacienta ujišťují, že bude v pořádku, a sami dělají vše, aby to tak skutečně dopadlo. Jakmile pak dostanou svého pacienta do nemocnice, prostě zmizí. Žádné oslavování, žádný božský komplex, žádné ‚bože můj, doktore, vy jste mi zachránil život. Záchranáři prostě udělají svůj džob a jdou dál.“

„To se mi líbí,“ připustila Sloane po kratičkém odmlčení. „A přitom máte pravdu. Můj otec se jednou na charterové plavbě ošklivě pořezal na noze, takže jsme rádiem volali o sanitu a já pak musela dopravit loď zpátky do přístavu. Stále si pamatuju, že to byl tenkrát doktor Jankowski, který tátovi v nemocnici nohu zašil, ale jméno toho paramedika, který ho primárně hned po přistání ošetřil a obvázal, jsem se nikdy nedozvěděla. A přitom bez jeho pomoci by táta nejspíš vykrvácel.“

„Neopěvovaní hrdinové,“ poznamenal potichu Juan. „To jsou právě ti, které mám rád.“ Na chvíli mu mysl zabloudila ke stěně hvězd na velitelství CIA v Langley. Každá z hvězd představovala agenta, který byl zabit ve službě. Z celkových třiaosmdesáti zůstalo třicet pět bezejmenných, stále uchovávajících tajemství Korporace ještě dlouhá léta po své smrti. Neopěvovaní hrdinové, jeden každý z nich. „A co vy? Co byste dělala, nebýt bezpečnostní specialistkou společnosti zabývající se diamanty?“

Odpovědí byl drzý úsměv. „No, byla bych kapitánem Oregonu.“

„Och, to by se Maxovi velice líbilo.“

„Maxovi?“

„Můj šéfinženýr a první důstojník,“ vysvětloval laskavě Juan. Jinými slovy, Max je dobrá duše podniku.“

„Ten by se mi asi líbil.“

„Má toho dost na starosti, ten můj pan Hanley. Popravdě řečeno, ještě jsem nepotkal loajálnějšího člověka a lepšího přítele.“

Sloane dopila kávu a podala pohárek Juanovi. Ten ho zašrouboval na místo a podíval se na hodinky. Byla skoro půlnoc.

„Přemýšlel jsem,“ řekl, „že radši než doplout do Swakopmundu někdy o půl jedné v noci a nejspíš vzbudit pozornost, bychom asi měli raději zamířit trochu na jih, tam, kde jste potkali Papá Heinricka. Tak ho budeme schopni chytit hned ráno, ještě než vyrazí na lov. Myslíte, že byste znovu našla to místo, kde žije?“

„To není problém. Sandwich Bayje asi čtyřicet kilometrů jižně od Swakopmundu.“

Juan zkontroloval jejich GPS, určil nové koordináty a zanesl je do automatického navigátoru. Servomotorek pohnul kormidlem o několik stupňů na levobok.

O necelou třičtvrtěhodinu později se z temnot vynořila Afrika s útesy i pískem, lesknoucími se v měsíčním světle. Občas proti pláži zasvítila valící se vlna s pěnivou čepičkou. Dlouhý výběžek země, který chránil Sandwich Bay, zasahoval do moře asi čtyři sta metrů jižně od nich.

„Skvělá navigace,“ pronesla Sloane.

Juan poklepal kotníkem prstu na GPS přijímač. „Zásluhu má tady Gladys. GPS navigace z nás všech udělala líné navigátory. Myslím, že bych už nedokázal spočítat polohu pomocí sextantu a hodinek, ani kdyby na tom závisel můj život.“

„O tom poněkud pochybuju.“

Když vstoupili do křehkého ekosystému, Juan stáhl páku plynu, aby zmenšil záďovou vlnu. Pokračovali ještě asi dvacet minut, dokud nedospěli k jižnímu okraji zálivu. Sloane přejížděla paprskem baterky hustou stěnu rákosí, jak pojížděli s člunem podél pobřeží a pátrali po mezeře, která znamenala začátek kanálu do soukromé laguny Papá Heinricka.

„Tamhle,“ ukázala před sebe.

Juan zpomalil člun, takže se jen sotva pohyboval, a zamířil přídí mezi rákosí. Pečlivě kontroloval údaje na hloubkoměru a nepřetržitě bránil plovoucím trsům vegetace, aby se nedostaly k lodnímu šroubu a nezablokovaly ho. Záchranný člun se prodíral mezi stonky rákosu, které se s šustěním otíraly o dno i boky kabiny.

Urazili zhruba sedmdesát metrů, když Juan ucítil kouř. Zvedl obličej a začichal jako pes, ale podruhé už necítil nic. Teprve po chvíli ho do nosu udeřil další závan, tentokrát silnější. Rozeznal uklidňující vůni hořícího dřeva. Popadl Sloane za zápěstí a rukou zakryl světlo z baterky.

Před nimi totiž zahlédl oranžovou zář ohně, ale nikoliv vycházející z ohniště, jak popisovala Sloane.

„Zatraceně.“ Prudce přidal plyn a jenom se modlil, aby se neměnila hloubka vody. Jak člun vyrazil kupředu, Sloane mu spadla do náručí. Rychle jí pomohl vstát a pokusil se prohlédnout oponu trávy, která jim blokovala cestu.

Pak najednou vpadli do malé laguny, v jejímž středu byl ostrov Papá Heinricka. Juan bleskově zkontroloval hodnoty na hloubkoměru a zjistil, že pod kýlem má jen čtvrt metru vody. Strhl páky plynu na zpětný chod, čímž se u zádě zvedl vodní příval, a jedním pohybem spustil ke dnu kotvu. Jelikož člun nebyl ještě rozjetý naplno, podařilo se mu ho zastavit, dřív než najel na břeh.

Nechal motor běžet na volnoběh a teprve tehdy si doopravdy všiml scény před sebou. Bouda, stojící na poněkud vyvýšeném středu ostrůvku, připomínala pohřební hranici. Plameny i létající uhlíky dosahovaly až sedm metrů nad střechu z došků a naplaveného dříví. Také loďka Papá Heinricka, která ležela na břehu dnem vzhůru, byla v plamenech, i když její dřevo bylo řádně promáčené, takže nehořelo moc ochotně. Zpod skifu se valila oblaka bílého kouře, jenž proudil i škvírami v dřevěných bocích člunu.

Nad hukotem ohně stravujícího chatku zaslechl Juan nezaměnitelný řev muže ve smrtelné agónii.

„Och, Bože můj!“ vykřikla Sloane.

Cabrillo zareagoval okamžitě. Vrhl se na střechu kabiny záchranného člunu a rozběhl se po ní. Kabina končila půldruhého metru před ostrou přídí. Cabrillo dokonale odměřil kroky, odrazil se z protézy tak, že levou nohou dopadl na hliníkové zábradlí obkružující příď a odtud skočil po hlavě do vody. S mohutným kopáním začal plavat.

Když se po chvíli nohama dotkl dna, vyrazil z vody jako divoké zvíře a rozběhl se po břehu. Tehdy uslyšel nový zvuk – hluboký hukot lodního motoru.

Kolem vzdáleného konce ostrůvku odplouval rychlý bílý motorový člun. Jeden ze dvou mužů v kokpitu spustil palbu z automatické zbraně. Kolem Cabrilla vystříkly z písku malé gejzíry. Vrhl se k zemi a rukou automaticky sáhl za záda. Jakmile dopadl na zem, dvakrát se překulil a skončil v pokleku v poloze střelce, v obou rukou pevně svíraje glock, který si zastrčil za pás, když si oblékal větrovku. Vzdálenost byla asi třicet metrů a postupně se zvětšovala. Člun navíc mířil do tmy, zatímco on sám s ohněm v pozadí představoval docela jasný cíl.

Cabrillo ani nestačil vystřelit, když se jeho směrem snesla salva z automatické zbraně, jež ho přinutila sklouznout zpět do laguny. Zhluboka se nadechl přesně ve chvíli, kdy na břeh dopadlo, jen centimetry od jeho hlavy, několik kulek, jež ho přinutily tisknout se k zemi a vdechovat hrubý písek.

Ponořil se pod vodu a vší silou musel přemáhat nutkání vykašlat plíce. Uplaval asi deset metrů, přičemž se rukama neustále dotýkal dna, aby zůstal bezpečně v hloubce. Ve vodě cítil, jak se motorový člun obrací, zřejmě aby po něm pátral. Juan odhadl jeho polohu a odplaval kousek dál, násilím stále zadržuje dech, i když hrudník hrozil, že se roztrhne. Když si myslel, že ví, kde jsou nepřátelé, pevně se odrazil nohama ode dna a rychle se vzpřímil, stále ještě se zadrženým dechem.

Člun byl asi deset metrů od něj a oba muži hleděli špatným směrem. S vodou stékající mu po obličeji a plícemi hrozícími explodovat pozvedl

Juan glock a vypálil. Zpětný náraz pistole porušil jeho zadržování dechu a on se divoce rozkašlal. Vůbec nevěděl, jestli něco zasáhl nebo ne. Musel však být přinejmenším hodně blízko, protože potichu bublající motor náhle prudce zesílil a motorový člun vyrazil směrem ke kanálu vedoucímu zpět do volné zátoky rychlostí, při které se mu za zádí zvedl kohoutí ocas kýlové vlny.

Juan se předklonil, s rukama opřenýma o kolena, a kašlal, až zvracel. Pak si otřel rty a pohlédl přes lagunu na záchranný člun. „Sloan,“ zaskřehotal. Jste v pořádku?“

Vystrčila hlavu zpoza roubení kokpitu. Mihotavé světlo ohně nemohlo skrýt bledost jejího obličeje a doširoka otevřené oči. „Jo,“ zašeptala a pak již pevnějším hlasem dodala. „Ano, jsem v pořádku. A vy?“

„Jo,“ odpověděl Juan a pak obrátil pozornost na plápolající ruinu. Teď už neslyšel křik Papá Heinricka, ale přesto se přinutil přiblížit se k ohni. Střecha každou chvíli hrozila zřícením a žár ohně přinutil Juana, aby si chránil obličej předloktím. Do očí ho štípal kouř, který vyvolal další záchvat kašle. Měl pocit, jako by jeho plíce byly naplněné rozdrceným sklem.

Cabrillo použil kus dřeva, aby strhl hořící cár, který Heinrick používal místo dveří. Díky kouři neviděl nic a už se chystal vrhnout do hořící boudy, když náhle vítr rozhrnul oblaka a otevřel tak na chvíli Juanovi pohled dovnitř na primitivní lůžko. V tom okamžiku věděl, že tato scéna ho bude pronásledovat až do konce života.

To, co zůstalo z Heinrickových rukou, bylo dosud náramky připoutáno k rámu postele a i přes spoušť, kterou způsobil na mrtvole oheň, mohl Juan s jistotou říct, že starého muže mučili ještě předtím, než jeho chatu zapálili. Ústa s řadou chybějících zubů měl otevřená dokořán v posledním výkřiku života, zatímco pod lůžkem se škvařila kaluž krve.

Pak se propadla střecha chatrče v explozi jisker a plamenů, jež vyrazily proti Juanovi, než se mohl stáhnout do bezpečné vzdálenosti. Žádný uhlík mu mokré oblečení nepropálil, avšak hladina adrenalinu ho vyburcovala k pohybu.

Rozběhl se zpět k okraji vody, ponořil se do ní a začal rázovat směrem k čekajícímu záchrannému člunu. Jelikož člun seděl na vodě vysoko, zamířil k jeho přídi a vyšplhal se na palubu po kotevním řetězu. Sloane mu nakonec pomohla proklouznout pod zábradlím. Ani slovem nekomentovala pistoli, kterou měl zastrčenou vzadu za pasem.

„Pojďme,“ vyzval ji, popadl ji za ruku a společně se rozběhli k zádi a skočili do kokpitu. Juan stiskl knoflík kotevního navijáku. Jakmile se kotva odtrhla ode dna, posunul páky plynu naplno kupředu a dlaněmi zuřivě otočil kormidelním kolem.

„Co to děláte?“ zakřičela Sloane přes hluk motoru. „To byl přece člun vodních lyžařů. Mají pětiminutový náskok a navíc jsou asi o dvacet uzlů rychlejší, ne-li ještě o víc.“

„Houby jsou rychlejší,“ ucedil Juan, aniž by na ni pohlédl, vztek udržoval jen tak tak pod kontrolou. Jakmile příď mířila do nevelkého kanálu z laguny, přestal člun otáčet a vyrazil přímo kupředu.

„Juane, nikdy je nedoženeme. Kromě toho mají kulomet a vy máte jenom pistoli.“

Stonky rákosu je šlehaly jako bičíky, když uháněli kanálem. Juan kormidloval s jedním okem upřeným na hloubkoměr. Teprve když se vynořili z rákosí na volnou vodu zálivu, s uspokojením a úlevou si oddechl.

„Držte se,“ upozornil Sloane a stiskl vypínač skrytý pod palubní deskou. Přední část člunu se postupně zvedala z vody, jak hydraulika pod kýlem začala aktivovat a roztahovat řadu ploutví a podvodních křídel. Sloane zareagovala o vteřinu pozdě. Zavrávorala a byla by spadla přes palubu, kdyby ji Juan nechytil za přední část bundy a pevně nepřidržel. Původně nenápadný člun se nyní změnil v křídlový, neboli v hydrofoil, a stále se zvedal, až nakonec ve vodě zůstala jen křídla a prodloužená hřídel lodního šroubu. Během několika vteřin se jejich rychlost zdvojnásobila na čtyřicet uzlů.

Sloane nevěřícně hleděla na Juana. Byla v rozpacích a nevěděla, jak reagovat na přeměnu ploužícího se záchranného člunu v neobyčejně výkonný křídlový člun. Nakonec vyhrkla: „Kdo k sakru jste?“

Upřel na ni pohled. Normálně by učinil nějakou jadrnou poznámku, avšak přemohl ho vztek kvůli vraždě Papá Heinricka. „Někdo, koho si člověk normálně nechce naštvat.“ Pohled měl náhle tvrdý jako křemen. „A oni mě naštvali.“ Ukázal dopředu před sebe. „Vidíte, jak moře lehce září?“ Sloane přikývla. „Pohyb jejich člunu vodou působí světélkování bioluminiscenčních organizmů. Ve dne bychom je nikdy nenašli, ale v noci nám matka Příroda pomůže. Můžete převzít kormidlo a držet nás v tomhle kurzu?“

„Ještě nikdy jsem podobný člun nekormidlovala.“

„To spousta lidí. Je to ale stejné jako loď, kterou pronajímal váš otec, pouze trochu rychlejší. Jenom držte kormidlo rovně, a kdybyste musela zahnout, pootáčejte s ním jemně. Za vteřinu jsem zpátky.“

Chvíli ji sledoval, aby se ujistil, že bude v pořádku, a pak vklouzl do kabiny. Pokračoval až do jejího středu, kde odložil svůj kožený vak. Prohrabával se šatstvem, až našel miniuzi a rezervní zásobníky. Znovu nabil glock, zastrčil ho vzadu za pásek a do zadní kapsy nastrkal několik zásobníků. Zastavil se nad další lavicí a stiskl knoflík skrytý pod polstrováním. Uvolnila se pojistka a sedadlo se otočilo kupředu. Většinu prostoru pod sedadly zabíraly potraviny a podobné věci, ale toto oddělení bylo jiné. Odstrčil role toaletního papíru a plechovou schránku vyprázdnil. Pak stiskl další skrytou páčku a falešné dno se otevřelo.

V místě nádní bylo vrčení motoru a skřípění křídel, se kterým se prodírali vodou, přímo ohlušující. Juan sáhl do tmy pro trubku, kterou přidržovaly na místě kovové sponky. Uvolnil je a tento podélný předmět vytáhl. Trubka, vyrobená z tvrzeného plastu a opatřená vodotěsnou čepičkou, byla skoro metr a čtvrt dlouhá a její obvod měřil pětadvacet centimetrů. Odšrouboval z trubky krytku a vytáhl odtud útočnou pušku FN-FAL, kterou odložil na sousední sedadlo. Letitá belgická zbraň měla své kořeny až ve druhé světové válce, ale přesto představovala stále jednu z nejlepších pušek na světě.

Juan rychle naplnil dva zásobníky municí ráže 7,62 mm, která se nalézala rovněž v trubce, zasunul poslední náboj do komory a opakovaně se přesvědčil, že je puška zajištěná. Vzpomněl si na Maxovy pochybnosti, zda je potřeba mít takovou zbraň na záchranném člunu. Tehdy mu odpověděl: „Nauč člověka lovit ryby a on bude mít jídlo na celý den, dej mu útočnou pušku a pár žraloků a on dokáže krmit svou posádku celou věčnost.“

Konečně se vyšplhal zpět na zadní palubu. Sloane držela člun přesně uprostřed lehce svítící kýlové brázdy, ale bylo jasně vidět, že výrazně zkrátili odstup za ujíždějícími zločinci. Mikroorganizmy měly totiž méně času na uklidnění, takže bioluminiscence byla jasnější než před chvílí.

Juan upevnil pušku, termosku hodil do kabiny a její místo zaujalo miniuzi.

„To jste pořád připravený na třetí světovou válku, nebo jsem vás jenom zastihla ve zvláště paranoidním stavu?“

Sloane se pokoušela humorem uvolnit Juanovo napětí a on jí byl za to vděčný. Věděl velice dobře, že zahájit boj, aniž by člověk v první řadě měl zcela pod kontrolou své emoce, by byla smrtelně nebezpečná chyba. Ušklíbl se na ni, když od ní přebíral kormidlo. „Nechte na hlavě. Náhodou jsem paranoidní tak akorát.“

Za okamžik spatřili závodní člun, jak uhání přes záliv. A na oplátku muži na palubě motoráku zahlédli je. Jejich člun provedl svižný obrat a začal se přibližovat k močálovitému pobřeží.

Juan pootočil kormidlem, aby zůstal za jejich zádí. Musel se přitom hodně vyklonit, aby udržel rovnováhu, protože se křídlový člun v zatáčce prudce nahnul. Během dvou minut zkrátili vzdálenost od pronásledovaných na třicet metrů. Zatímco se kormidelník prvního člunu soustředil na řízení, druhý muž se položil na zadní sedadla, aby získal co nejdokonalejší oporu pro pušku.

„Hlavu dolů,“ vykřikl Juan.

Kulky se odrážely od přídě a s hvízdáním míjely kokpit. Hydrofoil se však vznášel nad hladinou příliš vysoko, než aby je střelba mohla zasáhnout, takže útočník se soustředil na jednu výztuhu držící křídlo. Podařilo se mu několik zásahů do tohoto prvku, ale výztuhy byly vyrobeny z tažené oceli, takže kulky se jen neškodně odrážely.

Juan uvolnil miniuzi z držáku termosky, lehce uhnul, aby získal volnou palebnou linii podél přídě, a stiskl spoušť. Malá zbraň se mu vzpínala v ruce a za zádí hydrofoilu se objevila křivka opisovaná odletujícími lesklými nábojnicemi, končící v kýlové brázdě. Juan si nemohl dovolit riziko zabít oba muže, takže mířil záměrně poněkud vedle uhánějícího člunu. Když hladinu na levoboku zasáhla salva dvaceti střel, voda explodovala.

Juan doufal, že to bude konec honičky, protože muži si touto dobou zajisté uvědomovali, že jejich původní kořist je ve skutečnosti větší, rychlejší a rovnocenně vyzbrojená. Motorový člun však nicméně udržoval stále svou rychlost a dokonce zahnul ještě blíž k močálovitému břehu.

Juan neměl na vybranou a musel je sledovat, jak kličkují mezi trsy rákosu a vysokými štíhlými stromy. Brzy také sám tančil kolem porostu trávy a drobných ostrůvků, rozesetých kolem pobřeží. Co sportovní člun postrádal na rychlosti, získával na manévrovatelnosti, takže jak se obě plavidla proplétala mezi překážkami, jejich vzdálenost vzrostla zprvu na padesát, pak až na šedesát metrů.

Cabrillo mohl vyjet na volnou hladinu a pak se znovu ponořit do změti ostrůvků, ale obával se, že jakmile ztratí kořist z dohledu, zmizí mu v rákosí, kde se jako rozhodující výhoda projeví menší ponor motorového člunu. A pustit se za nimi by pak velmi pravděpodobně znamenalo padnout do léčky. Věděl tedy, že nejlepší způsob, jak tuto záležitost ukončit, je držet se stále za nimi.

Prosmekli se kolem skupinek stromů, kde vyplašili hejno ptáků, kteří s křikem vzlétli k nebi, a jejich kýlová brázda rozvlnila plovoucí rohože z trávy, takže to vypadalo, jako by celá bažina dýchala.

Juan byl stále pamětliv skutečnosti, že ponořená křídla a plováky jsou snadno zranitelné podvodními překážkami, takže obraty musel provádět opatrněji než unikající motorový člun, čímž se mezera mezi nimi nadále zvětšovala. Pak však Cabrillův pohled zachytil cosi vpředu před sebou. Ve zlomku vteřiny si uvědomil, že je to plovoucí kláda. Kdyby do ní narazili, zaručeně by se odtrhlo celé křídlo od trupu. Hbitou rukou tedy strhl člun stranou a těsně se kusu dřeva vyhnul. Přitom se však dostal do mezery mezi dvěma nízkými, blátem pokrytými ostrůvky.

Juan pohlédl na hloubkoměr a zjistil, že ukazuje nulu. Mezi křídly a dnem mohlo být maximálně patnáct centimetrů vody. Zatlačil na páku plynu, aby trochu přidal, a o několik centimetrů celý člun zvedl. Jestli v této rychlosti narazí na dno, budou oba, on i Sloane, vrženi přes zábradlí jako hadrové panenky. Náraz do vody bude mít stejné následky jako dopad na chodník z výšky patnácti metrů.

Průliv mezi oběma ostrůvky se stále zužoval. Juan se ohlédl. Normálně byla kýlová brázda bílá. Nyní však lodní šroub a podvodní křídla zvířily usazeniny na dně, takže voda za jejich zádí byla čokoládově temně hnědá. Vtom se jejich člun na okamžik celý roztřásl, jak jedno křídlo přejelo po dně. Zpomalit nemohl, protože by se ponořili hloub a zavrtali do bahna. Motor tedy kvílel znatelně nad červenou čárkou.

Zdálo se, jako by se kanál stále zužoval.

„Držte se!“ zakřičel přes hluk motoru. Věděl, že riskoval a prohrál.

Nyní se hnali nejužším úsekem průlivu a ztráceli na rychlosti, když se čelní křídlo znovu dotklo dna. Pak se však kanál začal opět rozšiřovat a prohlubovat.

Juan úlevou zhluboka vydechl.

„Bylo to opravdu tak těsné, jak se mi zdálo?“ otázala se Sloane.

„Ještě těsnější.“

Avšak tento manévr zkrátil odstup od motorového člunu na polovinu, jelikož pronásledovaní museli provádět slalom mezi ostrůvky mangrovníků. Střelec se mezitím usadil na zádi motorového člunu. Juan povolil páku plynu, aby se zařadil opět přímo do jejich kýlové brázdy. Výrazně větší velikosti záchranného člunu přitom využíval jako štítu proti střelbě z motorového člunu, která je začala opět ohrožovat. Střely pokropily mořskou hladinu v blízkosti lodi a poškodily dvě tabule nerozbitného skla zasazené v bočních stěnách řídicí kajuty.

Rovný úsek bažiny umožnil Cabrillovi znovu zvýšit rychlost na maximum. Během několika vteřin již mohutná křídlová loď výhružně čněla nad daleko menším motorovým člunem. V těsném závěsu za ním však docházelo k turbulencím, díky nimž hydrofoil začal nasávat vodu pod podvodní křídla a ztrácet schopnost vznášet se. Příď se pohybovala nahoru a dolů jako pila, přesně jak Juan předpokládal. Kormidelník motorového člunu se snažil vytančit zpod drtící přídě pronásledovatelů, avšak Juan stále dokonale kopíroval jejich trasu. Záchranný člun opakovaně dopadal na záď pronásledované lodě, ale nikdy s takovou silou, aby ji zastavil. Navíc Cabrillo musel pokaždé couvnout, aby získal znovu pořádný vztlak.

Právě se díval na palubní desku a kontroloval otáčky motoru, když Sloane vykřikla.

Juan vzhlédl. Když předtím dopadla příď záchranného člunu na záď nepřítele, střelec z něj přeskočil na loď pronásledovatelů a chytil se zábradlí. Nyní stál na její přídi, jednou rukou se držel a ve druhé třímal AK-47, jejíž hlavní mířil Juanovi přímo mezi oči. Ten už neměl čas vytáhnout svou zbraň, takže provedl to jediné, co se dalo dělat.

Vystřelil rukou kupředu a strhl páky plynu jen okamžik předtím, než útočná puška spustila. Jeho i Sloane to vrhlo proti palubní desce, protože hydrofoil najednou zpomalil ze čtyřiceti uzlů téměř na nulu. Divoká dávka z útočné pušky vyšila řadu děr s roztřepanými okraji ve střeše kabiny. Člun naráz přestal klouzat po hladině. Pistolník na přídi se ještě chvíli udržel za zábradlí, ale vzápětí mu hrudník doslova rozdrtila o hliníkovou konstrukci mohutná vodní stěna, která explodovala přes příď s takovou silou, že stačila ještě zmáčet Juana se Sloane na opačném konci lodě. Kinetická energie pohybujícího se hydrofoilu byla dostatečně velká, takže tělo muže vklouzlo pod trup. Když tedy Cabrillo po chvíli znovu nastartoval motor, objevila se v kýlové brázdě výmluvně růžová zpěněná voda.

„Jste v pořádku?“ zeptal se kvapně Juan.

Sloane si právě masírovala hrudník, kterým při prudkém zastavení narazila do řídicí desky. „Myslím, že ano,“ odpověděla a shrnula si mokré vlasy z čela. Pak ukázala na jeho paži. „Krvácíte.“

Cabrillo se ujistil, že dohání motorový člun, a teprve potom si prohlédl ránu. Tříska sklolaminátu, odlomená ze člunu jednou ze salv, se mu částečně zabodla do paže.

„Och,“ ozval se, když ucítil první bolestivý vjem.

„Já myslela, že drsňáci takovouhle prkotinu dokáží ignorovat.“

„Houbeles prkotinu. Bolí to.“ Pak opatrně z rány vytáhl kousek skelného laminátu velikosti poštovní známky. Tento úlomek rozřízl okraje ostře, bez většího krvácení. Juan vylovil z plechového kontejneru krabičku první pomoci. Podal ji Sloane, která ji prohrábla a našla roličku sterilní gázy. Juan ani necekl, když mu ránu pečlivě obvázala a pevně utáhla.

„To by mělo držet,“ pronesla. „Kdy jste měl poslední protitetanovou injekci?“

„Dvacátého února před dvěma lety.“

„Vy si pamatujete dokonce i přesné datum!“

„Na zádech mám skoro čtyřiceticentimetrovou jizvu. Dny, kdy člověk utrpí takovouhle ránu, mu většinou zůstanou v paměti.“

Během minuty kompletně dohnali ztrátu. Juan si všiml, že močál po pravici vystřídal břeh s balvany, který jeho kořisti žádný kryt nenabízel. Byl čas to celé ukončit. „Můžete vzít zase na chvíli kormidlo?“

„Ano, jistě.“

„Dávejte pozor na můj signál, pak k sobě stáhněte páky plynu. Buďte připravená zahnout. Ukážu vám, na kterou stranu.“

Tentokrát již nečekal, jestli se u kormidla cítí dobře. Potěžkal útočnou pušku FN se zásobníkem, vzal si jeden do rezervy a plížil se na příď.

Závodní motorový člun byl nyní sotva pět metrů před nimi. Juan se opřel pevně o zábradlí a pozvedl pušku FN k rameni. Rozvážně vypálil tři výstřely. Když první kulka zasáhla kryt motoru, kormidelník strhl člun stranou a snažil se najít mělčí vody v těsné blízkosti pobřeží. Juan pozvedl ruku a ukázal k levoboku. Sloane následovala jeho pokynu. Její zatáčka byla poněkud ostrá, ale zdálo se, že již přece jen dostala řízení hydrofoilu do ruky.

Jakmile Juan zachytil cíl do mířidel, poslal další trojici střel do motoru pronásledovaného člunu. A pak třetí salvu. Kormidelník se pokoušel Cabrilla setřást, ale ten předvídal každý jeho manévr a kryt motoru stačil zasáhnout ještě šestkrát.

Z motoru se náhle začal vinout pramínek bílého kouře, který se záhy změnil v černý mrak. Motor musel tedy každou chvíli vysadit, proto Juan vydal signál ke zpomalení, aby do člunu nenarazili.

V paprscích příďového světla hydrofoilu a osvětlení palubní desky motorového člunu Juan rozeznal obličej kormidelníka, který se pátravě otočil. Oba muži se do sebe na okamžik zaklesli pohledy a Juan i na tu vzdálenost ucítil nenávist, sálající jako oheň. Spíše než strach rozpoznal v mužově pohledu vzdor.

Kormidelník prudce strhl kormidlo. Juan zvedl ruku na znamení pro Sloane, aby zastavila, protože motorový člun nyní mířil přímo proti skalnatému břehu. Cabrillo původně hodlal jednoho z mužů zajmout, ale nyní musel přiznat, že mu tato šance proklouzává mezi prsty. Znovu vypálil a pokropil záď člunu, a i když si pro kouř nemohl být jistý zásahem, za každou cenu se snažil překazit nepřítelův záměr, ať už byl jakýkoliv.

Motorový člun dosáhl téměř své maximální rychlosti, když se nacházel zhruba sedm metrů od břehu. Dosud plynulý jekot motoru se na chvilku zakoktal, ale bylo stejně již pozdě. Člun narazil na stoupající dno rychlostí větší než třicet uzlů a vystřelil z vody jako vržený oštěp. Vyletěl vysoko do temné noci, a když pak zamířil přídí k zemi, rozpadl se ve vzduchu na kousky, jako by v něm vybuchla bomba. Trup se roztříštil na stovky úlomků, motor se vytrhl ze závěsu a zbytek plavidla skončil v přemetech na pláži. Náraz roztrhl nádrž s palivem a z benzinu se stal mrak aerosolu. Tělo kormidelníka letělo vzduchem asi sedm metrů, než směsice benzinu a vzduchu explodovala v ohnivou kouli, která v okamžení strávila vše, co ještě z motorového člunu zbylo.

Sloane měla tolik duchapřítomnosti, že stáhla plynové páky, takže hydrofoil přestal klouzat po vlnách, poklesl ve vodě a výrazně zpomalil. Tou dobou se již Juan hnal z přídě zpět do kokpitu. Opakovaně se přesvědčil, že puška FN-FAL je bezpečně zajištěná, a teprve pak ji položil na řídicí pult. Když zvedli zatahovací křídla hydrofoilu, přiblížil se co nejvíc k plovoucím zbytkům vraku, zařadil neutrál a spustil malou kotvu.

„Zabil se sám, že?“

Cabrillo nemohl odtrhnout pohled od hořícího torza. Jo.“

„Co to znamená?“

Pohlédl na ni, zatímco si nechával projít hlavou jak její otázku, tak i veškeré důsledky své odpovědi. „Věděl, že nemáme žádné oficiální postavení, takže byl ochoten radši zemřít, než riskovat zatčení a výslech. To znamená, že máme co dělat s fanatiky.“

Jako třeba s muslimskými fundamentalisty?“

„Nemyslím, že byl součástí arabského džihádu. Tohle je něco jiného.“

„Ale co?“

Juan neodpověděl, protože žádnou odpověď neznal. Oblečení měl stále ještě provlhlé po nedávném plavání, takže prostě sestoupil ze zádě hydrofoilu do vody, která mu sahala pod bradu. Byl téměř na břehu, když uslyšel, jak za ním do vody skáče Sloane. Počkal na ni v příbojové vlně a společně se pak přiblížili k mrtvému tělu. Prohlížet člun nemělo cenu, protože sklolaminát se roztavil a kovové prvky byly žárem zničené.

Výsledky nárazu a následného kutálení po pláži byly hrozivé. Se všemi končetinami a krkem ve všemožně bizarních úhlech připomínal nejspíše vizi nějakého šíleného umělce. Přesto se Cabrillo nejprve přesvědčil, že mrtvola opravdu nemá žádný pulz, než zastrčil glock za pásek. V zadních kapsách neměl ten muž nic, proto ho Juan obrátil na záda. Poddajnost, s jakou se tělo převalilo, jako by nemělo žádné kosti, Juana šokovala. Také obličej mrtvoly byl značně znetvořen.

Sloane zalapala po dechu.

„Omlouvám se,“ ozval se Juan. „Měla byste zůstat stranou.“

„Ne, v tom to není. Já ho znám. Je to jihoafrický pilot helikoptéry, kterého jsme si s Tonym najali. Jmenoval se Pieter De Witt. Zatraceně, jak jsem mohla být tak pitomá. On samozřejmě věděl, že se chystáme podívat zblízka na ty hady Papá Heinricka, protože jsem mu to sama řekla. Byl to tedy on, kdo za námi včera poslal onen člun a pak se postaral, aby starý rybář už s nikým nepromluvil.“

Důsledky, jež vyvolala její přítomnost v Namibii, zasáhly Sloane velice tvrdě a velmi rychle. Vypadala, že jí bude špatně. „Kdybych sem nepřijela pátrat po potopené Rove, Papá Heinrick by byl stále ještě naživu.“ Když pohlédla na Juana, měla vlhké oči. „Luka, náš průvodce, vsadila bych se, že už ho také zabili. Och, Bože, a co Tony?“

Cabrillo instinktivně vytušil, že si nepřeje žádné objímání, ani od něj nečeká plané utěšování. Stáli tam tedy uprostřed noci, nedaleko hořícího vraku, a Sloane tiše plakala.

„Byli přece naprosto nevinní,“ vzlykala, „a teď jsou všichni mrtví, a to kvůli mně.“

Kolikrát za svůj život měl Cabrillo naprosto stejné pocity, když přebíral zodpovědnost za činy druhých jenom proto, že se zúčastnil nějaké akce? Sloane neměla vinu na smrti Papá Heinricka o nic větší než kupříkladu manželka, která požádala muže, aby se někde zastavil a on se cestou zabil. Nicméně pocit viny tu byl a naleptával duši stejně, jako kyselina rozpouští ocel.

Uplynulo pět minut, možná i víc. Juan stál celou tu dobu po jejím boku, hlavu skloněnou. Zvedl pohled ke Sloane jedině ve chvíli, když na závěr onoho smutnění popotáhla.

„Děkuju,“ zamumlala tiše.

„Za co?“

„Většina mužů, když vidí ženu brečet, dělá a říká všechno možné, jen aby přestala.“

Usmál se na ni tím nejvřelejším úsměvem. „Já nenávidím ženský pláč stejně jako kdokoliv jiný, ale také vím, že jestli se nevypláčete teď, budete to muset absolvovat později, ale bude to o poznání horší.“

„Proto jsem vám děkovala. Vy tomu rozumíte.“

„Byl jsem sám také několikrát v podobné situaci. Chcete o tom mluvit?“

„Ani ne.“

„Ale víte, že za nic takového zodpovědná nejste, mám pravdu?“

„Já vím. Byli by naživu, kdybych se tady neobjevila, ale nezabila jsem je.“

„Správně. Představujete jenom jeden článek v řetězu, který vedl k jejich zavraždění. Nejspíš máte pravdu ohledně toho vašeho průvodce, o Tonyho se ale bát nemusíte. Nikdo na břehu neví, že útok proti vám selhal. Naopak si myslí, že vy i Tony jste touto dobou už mrtví. Pro jistotu však stejně zamíříme do Walvis. Pinguin nevypadal, že by měl dostatek rychlosti, aby se již stačil vrátit do domovského přístavu. Když si pospíšíme, budeme je ještě moct varovat.“

Sloane si utřela tvář rukávem větrovky. „To myslíte vážně?“

„Jo, to myslím. Pojeďme.“

Třicet vteřin poté, co vyšplhali zpátky na palubu záchranného člunu, už je Juan vedl prostředkem zálivu, zatímco se Sloane převlékala do suchého náhradního oblečení ze skladu hydrofoilu. Pak převzala kormidlo a také Juan se šel převléknout a vybrat ze zásob něco k jídlu.

„Je mi líto, ale máme tu jedině konzervy JPK – Jídla připravená ke konzumaci,“ oznámil, v ruce dva balíčky v hnědé folii. „Jsou tu buď špagety s karbanátky, nebo kuře s pečivem.“

„Vezmu si ty špagety a vám dám karbanátky. Jsem totiž vegetariánka.“

„Skutečně?“

„Proč se tváříte tak překvapeně?“

„Já nevím. Já si pořád představuju, že všichni vegetariáni nosí takové zvláštní oblečení a žijí na biofarmách.“

„To jsou vegani. Podle mě to jsou extremisti.“

Její konstatování přimělo Juana, aby se zamyslel nad fanatismem a nad tím, co k němu lidi přivádí. První se mu vybavilo náboženství, ale co dalšího dokáže lidi natolik rozvášnit, že jsou ochotni zásadně tomu přizpůsobit celý svůj život? Ekologické hnutí a hnutí za práva zvířat představují další skupiny, jež je třeba brát v úvahu. Jejich aktivisté jsou schopni vloupávat se do laboratoří, pouštět na svobodu pokusná zvířata nebo zakládat ohně v lyžařských areálech, jen aby na sebe upoutali pozornost. Nebyli by někteří z nich schopni i zabíjet?

Napadlo ho, že názorová polarita se v průběhu posledních let natolik vyostřila, že sociální normy sebekázně a respektu již neplatí. Východ, západ, muslimové, křesťané, socialisté, kapitalisté. Bohatí, chudí. Jako by každá kategorie dokázala vrazit klín dostatečně hluboko, aby jedna či druhá strana zvažovala použití násilí.

Samozřejmě to byl právě tento stav, kvůli kterému stvořil Oregon. Teď, když se svět přestal hrbit před hrozbou nukleární katastrofy v důsledku konfliktu mezi Sovětským svazem a Spojenými státy, získaly na důležitosti místní konflikty, jež se rozšířily natolik, že je nebylo možné zvládnout konvenčními způsoby.

To všechno Cabrillo předpokládal, a proto pro boj s těmito hrozbami zformoval Korporaci. Byla to deprimující skutečnost, ale na druhou stranu zajišťovala nové společnosti víc práce, než mohla kdy obsáhnout.

Jelikož od únosců Geoffreye Merricka nevzešel dosud žádný požadavek na výkupné, zdálo se stále pravděpodobnější, že celá akce byla motivovaná politicky a vzhledem k povaze jeho aktivit nejpravděpodobnějším původcem zřejmě byla nějaká extrémní frakce ekologických radikálů.

Dále přemítal, jestli únos nemá nějakou spojitost s tím, na co narazila Sloane. Počet pravděpodobnosti hovořil proti této hypotéze i přes náhodnou skutečnost, že obě aktivity se udaly v Namibii. Pobřeží kostlivců se nachází daleko od světového svědomí, pokud jde o životní prostředí. Lidé jsou seznámeni s problematikou brazilských deštných pralesů nebo znečištěných vodních toků, ale ne s nějakým vzdáleným kusem pouště v zemi, kterou mnozí nedokáží ani najít na mapě.

Pak ho napadl další scénář. Jedno z významných odvětví průmyslu Namibie je dobývání diamantů. A když uváží, jak přísně je obchodování v této oblasti sledováno, je dobře možné, že Sloane narazila na ilegální dolování. Lidé jsou více než ochotni riskovat životy za příslib nesmírného bohatství. Rovněž tak páchají vraždy, a to i z mnohem banálnějších důvodů.

Objasňovala však tato teorie, proč Pieter DeWitt, kormidelník motorového člunu, spáchal raději sebevraždu?

Objasňovala, ale pouze v případě, že by mu důsledky prozrazení připadaly horší než smrt.

„Co by se stalo muži, jako byl Pieter DeWitt, kdyby ho přistihli při obchodu s ilegálními diamanty?“ otázal se Cabrillo Sloane.

„To je v různých zemích různé. V Sierra Leoně by ho na místě zastřelili. Tady v Namibii by to byla pokuta dvacet tisíc dolarů a pět let vězení.“ Podezíravě na ni pohlédl, překvapen pohotovostí její odpovědi. „Jsem přece bezpečnostní specialistka, vzpomínáte? Musím znát zákony týkající se dobývání diamantů minimálně v šesti zemích. Stejně jako vy musíte znát celní zákony v přístavech, které navštívíte.“

„No, stejně jste na mě udělala dojem,“ poznamenal Juan a pak pokračoval. „Pět let nevypadá tak zle, zaručeně ne tolik, aby si místo toho člověk vybral raději sebevraždu.“

„Vy neznáte africká vězení.“

„Nemyslím, že by v Michelinově průvodci měly nějak moc hvězdiček.“

„Nejsou to jenom místní podmínky. Incidence tuberkulózy a infekce HIV dosahuje v afrických vězeních nejvyšších hodnot. Některé skupiny zabývající se lidskými právy se domnívají, že jakýkoliv trest odnětí svobody se tady rovná rozsudku smrti. Proč se ale o tohle všechno zajímáte?“

„Pokouším se přijít na to, proč Pieter DeWitt raději volil sebevraždu než zatčení.“

„Vy myslíte, že třeba nebyl ani fanatik, nebo tak něco?“

„Já nevím, co si myslím,“ připustil Juan. „Děje se tu ještě něco, o čem vám nemůžu nic říct, a mě napadlo, jestli ty dvě věci nejsou nějak propojené. Prostě se jen ujišťuju, že nejsou. Porozumět motivům je klíčem k rozhodnutí, že se nejedná o dva kousky jedné skládanky, ale o dvě samostatné skládanky. Jejich současný výskyt je dílem náhody.

„Jenomže vy náhody nenávidíte,“ dokončila za něj Sloane.

„Přesně tak.“

„Kdybyste mi pověděl, co ještě se tu děje, třeba by to pomohlo.“

„Lituju, Sloane, to ale není dobrý nápad.“

„Upovídaná ústa mohou potopit i loď.“

Sloane byla pouze prostořeká a ani netušila, jak brzy se její slova ukáží jako prorocká.

14

LETOUN DE HAVILLAND TwiN OTTER se blížil k nepříliš rovné přistávací dráze tak pomalu, až se zdálo, že ve vzduchu stojí. I když jeho konstrukce pocházela z šedesátých let, tento dvoumotorový hornokřídlý stroj stále zůstával největším favoritem všech pilotů létajících v divočině po celém světě. Byl schopný přistát na pouhých třech stech metrech téměř jakéhokoliv povrchu a ke startu potřeboval ještě kratší úsek.

Pevné podloží dráhy přiléhající k Ďáblově oáze označovaly oranžové praporky a pilot posadil letoun v oblaku prachu přesně do jejich středu. Proud vzduchu od turbin zvířil ještě více prachu, takže když letoun zpomalil, obklopoval ho temný mrak. Vrtule přestaly být poháněné a za moment se s trhnutím zastavily. Nekryté schůdky na čtyřech kolech se přiblížily k trupu letadla právě ve chvíli, kdy se otevřely zadní dveře.

Daniel Singer zvedl ze sedadla v kabině své vyčouhlé, sto devadesát osm centimetrů dlouhé tělo a protáhl si záda, ztuhlá po téměř třinácti stech kilometrech letu z hlavního města Zimbabwe Harare. Tam se dopravil ze Spojených států, jelikož dostatek peněz ve správných rukou mu dokázal zajistit, že o jeho příletu do Afriky neexistoval žádný oficiální záznam. Pro každého byl stále ještě doma v Maine.

Řidičem náklaďáku byla Nině Visserová. Pracovala se Singerem od samotného začátku jeho tažení a stala se nepostradatelnou v získávání dalších příznivců pro jejich ideály, podobně smýšlejících mužů a žen, kteří došli k názoru, že národy světa je třeba probudit ze samolibé letargie, pokud jde o zákony týkající se životního prostředí.

„Nevyšší čas, že ses tu ukázal, abys s námi sdílel to utrpení,“ poznamenala Nina namísto přivítání, ale na tváři jí přitom seděl úsměv a v téměř černých očích se blýskla jiskra náklonnosti. Jelikož se narodila v Holandsku, hovořila anglicky, jako mnoho jejích krajanů, s lehkým přízvukem.

Singer se zastavil, aby ji políbil na tvář, a zavtipkoval: „Nino, drahoušku, copak nevíš, že my, géniové zla, potřebujeme poněkud nepřístupný brloh?“

„To jsi musel ale vybrat místo, které je stovky kilometrů vzdálené od nejbližšího splachovacího záchodu, ale je zato zamořené písečnými blechami?“

„Co na to mám říct? Všechny vyhaslé sopky byly už rozebrány. Pronajal jsem tohle místo od namibijskě vlády přes jednu falešnou společnost s tím, že tu budeme filmovat.“ Obrátil se, aby od pilota, který se objevil ve dveřích, převzal svůj cestovní vak. „Načerpejte palivo. Zdržíme se tu jenom krátce.“

Ninu to překvapilo. „Ty tu nezůstaneš?“

„Je mi líto, ale ne. Musím se dostat do Cabindy dřív, než jsem měl v plánu.“

„Nějaké problémy?“

„Drobná závada ve vybavení žoldáky zdržela,“ odpověděl. „A chci se ujistit, že čluny, které použijeme při našem útoku, jsou připravené. Kromě toho je matka Příroda více než vstřícná. V patách tropické bouře, která se rozpadla jenom před pár dny, se rodí nová atmosférická porucha. Myslím, že nebudeme muset čekat déle než týden, nebo tak nějak.“

Nina se náhle zarazila a zatvářila se potěšené. „Tak brzo? Tomu ani nemůžu věřit.“

„Pět let naší práce se má konečně zúročit. Až skončíme, na světě nebude existovat příčetný člověk, který by popíral nebezpečí globálního oteplení.“ Singer se usadil do kabiny náklaďáku na krátkou cestu ke starému vězení.

Vězeňská budova byla třípodlažní monstrum velké jako skladiště, na střeše s hradbami opatřenými střílnami pro strážné, kteří odsud přehlíželi velkou oblast pouště. V každé stěně bylo vždy jen jedno okno, což vyvolávalo ještě kompaktnější a zlověstnější dojem. Stín, který vrhala, byl temnou skvrnou na bílém písku.

Vysoká dřevěná vrata s železnými panty zasekanými do kamene, dostatečně široká i pro mnohem větší nákladní vůz, se otvírala na hlavní nádvoří. Přízemí zaujímaly administrativní prostory a ubytovny pro strážné, kteří zde kdysi bydleli, v prvním a druhém patře se nacházely vězeňské cely, jež obkružovaly nádvoří.

Slunce se opíralo do dvora a odráželo se od všech ploch, takže vzduch byl těžký jako roztavené olovo.

„Tak jak se daří našim hostům?“ otázal se Singer, když Nina zastavila před vchodem do hlavního administrativního areálu.

„Muži ze Zimbabwe přijeli se svým vězněm včera,“ odpověděla Nina a obrátila se ke svému učiteli. „Stále ale ještě nechápu, proč jsou tady.“

„Z taktické nezbytnosti, obávám se. Součástí dohody o vpuštění mé osoby do Afriky bez nutnosti víz a všech těch záležitostí kolem byla i klauzule, že jim na krátkou dobu zapůjčíme určitou část vězení. Jejich vězeň je vůdcem hlavní opoziční strany a brzy bude postaven před soud pro velezradu. Vláda má důvod se domnívat, že by jej jeho příznivci dostali na svobodu a dopravili za hranice, kdyby byl držen v kterémkoliv jiném vězení. Prostě potřebují nějaké místo, kde by ho mohli hlídat do začátku soudního procesu, a pak ho vrátí zpět do Harare.“

„Copak jeho lidé nemohou připravit přepadení, když ho budou převážet?“

„Soud bude trvat necelou hodinu a pak okamžitě bude vyhlášen rozsudek.“

„To se mi nelíbí, Danny, zimbabwská vláda je vyhlášená jako jedna z nejzkorumpovanějších v Africe. Myslím, že kdokoliv se postaví proti ní, má většinou pravdu.“

„Souhlasím s tebou, tohle je ale obchod, na který jsem musel kývnout.“ Tónem hlasu dával najevo, že si další otázky nepřeje. „A co můj proslulý bývalý partner? Jak se mu daří?“

Nina se zaculila. „Myslím, že konečně začíná chápat následky svého úspěchu.“

„Výborně. Už se nemůžu dočkat, až se po našem vítězství podívám do samolibého obličeje toho parchanta a on konečně pochopí, že neměl pravdu.“

Společně vstoupili do vězení a Singer se osobně pozdravil s každým ze svých lidí. I když nikdy nemohl dosáhnout Merrickova charismatu, mezi aktivisty, jež shromáždil, byl již teď hrdinou. Věnoval jim tři lahve červeného vína, které dovezl s sebou a které vypili během nejbližší půl hodiny. Zvláště jedné ženě se dostalo mimořádné pozornosti, a když vznesl přípitek na její počest, odpovědělo mu souhlasné volání ostatních.

Pak se usadil v kanceláři, jež kdysi patřila správci věznice, a požádal, aby mu z cely přivedli Merricka. Několik minut hledal správnou pozici, až se Merrick dostaví. Zkusil zůstat sedět za stolem, ale nelíbilo se mu, že se setře rozdíl výšky, takže se raději postavil vedle okna s hlavou nachýlenou, jako by na ramenou nesl všechnu tíhu světa.

Za malý moment přivedli dva Singerovi muži do kanceláře Merricka s rukama svázanýma za zády. Ti dva se od rozchodu v podniku osobně nesetkali, ale Merrick byl od té doby dost často v televizi, aby Singer nyní jasně viděl, jak velkou daň si na fyzické stránce jeho bývalého partnera vybralo zajetí. Zvláštní uspokojení pociťoval z toho, jak kdysi jasné oči zapadly a hledí na něj se znepokojením. Poněkud neuvěřitelně se však zajatcův pohled začal vyjasňovat, až nakonec dosáhl oné fascinující intenzity, jež byla Merrickovi vždycky vlastní a po které Singer tajně prahnul. Singer musel bojovat s nutkáním se posadit.

„Danny,“ začal Merrick upřímným tónem, „stále nechápu, proč jsi udělal to, co jsi udělal, kromě toho, že ses mi pomstil. Chci ti jenom říct, že jsi vyhrál. Cokoliv chceš, je tvoje, pokud s tím vším teď hned skončíš. Chceš-li zpátky Společnost, podepíšu ti na místě všechny potřebné papíry. Jestli chceš moje peníze, stačí, když mi oznámíš číslo svého konta, na které mám peníze převést. Podepíšu jakékoliv prohlášení, které připravíš, a vezmu na sebe veškerou zodpovědnost, kterou podle tebe zasloužím.“

Bože, je sakra dobrý, pomyslel si Daniel Singer. Není divu, že mě pokaždé dokázal porazit. Na chvilku byl v pokušení přistoupit na jeho nabídku, ale nakonec se nenechal zviklat. Odsunul stranou momentální pochybnosti. „Tohle není vyjednávači stůl, Geoffe. Ty jako svědek představuješ jenom takový můj malý bonus. Jsi v tomhle naprosto vedlejší, můj starý příteli, nikoliv tedy hlavní atrakce.“

„Tak to ale nemusí být.“

„Samozřejmě že musí!“ zaburácel Singer. „Proč si myslíš, že to nyní dávám světu vychutnat?“ Zhluboka se nadechl a pak pokračoval poněkud klidněji, ale stejně vášnivě. „Jestliže budeme pokračovat v nastoupené cestě, pak mé demonstrace nebudou ničím ve srovnání s přírodními úkazy. Musíme zásadně změnit svůj přístup, ale ti blázni, kteří vedou dnešní svět, to odmítají vidět. Zatraceně, Geoffe, ty jsi přece vědec, jistě to chápeš. Globální oteplení během příštího století zničí všechno, co lidstvo dosud vytvořilo.

Zvýšení teploty na povrchu Země o jediný stupeň bude mít nepředstavitelný dopad na životní prostředí. Planeta není ještě dost žhavá, aby rozpustila všechny ledovce, ale v Grónsku sklouzává do moře stále víc ledu, protože rozpuštěná voda působí jako lubrikans a usnadňuje tak klouzání ledových ker i po zemi. Na některých místech je pohyb ledu dvakrát rychlejší než v minulosti. A to se děje už v těchto chvílích. Právě teď.“

„Já nehodlám popírat tvá slova…“

„Ani nemůžeš,“ odsekl Singer. „Žádný racionální člověk to nemůže zpochybnit, a přesto se s tím pořád nic neděje. Lidé musí vidět výsledky na vlastní oči, ve svých domovech, ne na nějakém ledovci v Grónsku. Musí být vyprovokovaní k akci, nebo jsme odsouzeni.“

„Všichni ti mrtví, Dane…“

„Jsou jenom slabým odvarem toho, co přijde. Musí být obětováni, aby se mohly zachránit miliardy ostatních. Je třeba odříznout gangrenózní končetinu, abychom zachránili pacienta.“

„My tu ale hovoříme o nevinných životech, nikoli o nějaké infikované tkáni!“

„Oukej, takže to bylo chybné přirovnání, ale moje přesvědčení stále platí. A kromě toho, počet mrtvých nebude zdaleka tak vysoký, jak si myslíš. Budou fungovat dlouhodobé předpovědi. A bude spousta varovných signálů.“

„Jo? Tak se zeptej obyvatel New Orleansu, na který udeřila Katrina,“ odsekl Merrick.

„Přesně. Místní, státní i federální úřady měly spoustu času k evakuaci obyvatel a nakonec víc než tisíc lidí zbytečně zahynulo. Právě o tom mluvím. Máme za sebou dvě desetiletí vědeckých výsledků ohledně dopadů našeho konání na životní prostředí, ale za celou tu dobu proběhly jen symbolické akce. Copak nevidíš, že musím pokročit dál? Musím to prostě udělat ve jménu záchrany lidstva.“

Geoffrey Merrick viděl, že jeho dřívější partner a nejlepší přítel je duševně nemocný. Jistě, Dan byl vždycky poněkud zvláštní, oba byli takoví, neboť jinak by na Massachusettském technologickém institutu MIT neměli takový úspěch. Co však bylo kdysi na škole podivné chování, přerostlo později v plnohodnotnou mánii. Stejně tak věděl i to, že nikdy nenalezne argument, který by Singera přiměl vzdát se svých plánů. S fanatikem nelze racionálně diskutovat.

Přesto však chtěl uplatnit ještě jeden pokus. „Když tak dbáš na humanitu, proč jsi nechal zabít Susan Donleavyovou?“

Singerův výraz zůstal neproniknutelný, ale uhnul pohledem. „Lidé, kteří mi pomáhají, postrádají určité schopnosti, takže jsem musel najmout externisty.“

„Žoldáky?“

„Ano. Ti zašli podstatně dál, než bylo zapotřebí. Susan není mrtvá, ale je v těžkém stavu, obávám se.“

Merrick nedal najevo, co zamýšlí. Náhle však setřásl muže, kteří ho drželi jen volně za ruce, a vrhl se přes místnost. Vyskočil na stůl a podařilo se mu zasáhnout Singera kolenem do brady, ještě než strážní dokázali zareagovat. Jeden z nich ho pak chytil za manžetu jeho kombinézy, a to dost silně, takže Geoffa strhl k zemi. Ten s rukama svázanýma za zády nemohl svůj pád ztlumit, takže dopadl plnou vahou na obličej. Nenásledovalo žádné postupné zhasínání vědomí, žádné odplouvání do temnoty. Upadl do bezvědomí v okamžiku, kdy se dotkl podlahy.

„Omlouvám se, Dane,“ pravil jeden ze strážných, jenž obešel stůl a pomohl Singerovi na nohy. Tomu z koutku úst vytékal pramínek krve.

Utřel si ho prstem, na který se pak udiveně zadíval, jako by nevěřil, že ta krev pochází z jeho těla. Je živý?“

Druhý strážný sáhl Merrickovi na zápěstí a na krk. „Srdce tluče pravidelně. Když se probudí, bude mít zřejmě jenom otřes mozku.“

„Dobře.“ Singer se zastavil nad Merrickovým ležícím tělem. „Geoffe, jenom doufám, že tenhle tvůj laciný zásah ti stál za to, protože to byl poslední čin tvé svobodné vůle, který jsi ve svém životě udělal. Vraťte ho zpátky a zamkněte ho.“

O dvacet minut později se Twin Otter znovu vznesl do mraků a zamířil na sever, směrem k angolské provincii Cabinda.

15

JAKMILE LODIVOD SEŠPLHAL po provazovém žebříku do čekajícího lodivodského člunu, Max Hanley a Linda Rossová vstoupili do tajného výtahu vedoucího z můstku do operačního centra. Bylo to stejné jako přejít ze smetiště do řídicího střediska NASA. Pro jihoafrického lodivoda sehráli roli kapitána a kormidelníka, i když Max byl oficiálně mimo službu. Hlídku měla Linda.

„Jdeš zpátky do své kajuty?“ zeptala se, když se usadila do velitelského křesla a nasadila si komunikační přilbu.

„Ne,“ odpověděl kysele Max. „Doktorka Huxleyová má stále obavy o můj krevní tlak, takže spolu jdeme do tělocvičny. Hodlá mě zasvětit do silové jógy, ať už to je k sakru cokoliv.“

Linda se zachichotala. „Och, to bych strašně ráda viděla.“

„Jestli se bude pokoušet udělat ze mě preclík, řeknu Juanovi, aby se začal poohlížet po novém doktorovi.“

„Bude to pro tebe prospěšné. Vyčistí ti to auru a tak.“

„Moje aura je v pořádku,“ odbyl ji dobromyslně a zamířil do své kajuty.

Hlídka byla klidná. Postupně se vzdálili lodním trasám a začali nabírat rychlost. Na sever od nich se pozvolna rodila nečekaná bouře, ale než zítra večer dosáhnou Swakopmund, nejspíše se přesune na západ a zklidní se. Linda využila hodin nečinnosti, aby si prošla instrukce k nadcházejícímu útoku proti Ďáblově oáze, které sepsala spolu s Eddiem.

„Lindo,“ zavolal z komunikačního centra Hali Kasim. „Právě jsem dostal zprávu. Nebudeš jí věřit. Posílám ti ji na monitor.“

Přelétla zprávu očima a okamžitě vyslala na vnitřní síti výzvu pro Maxe, aby se neprodleně dostavil do operačního centra. Ten se objevil zhruba za minutu. Přišel ze strojovny, kde prováděl zhola zbytečnou inspekci. Jóga na něm zanechala stopy – jeho chůze byla znatelně ovlivněná svaly, které na nějaké protahování nebyly zvyklé.

„Chtěla jsi mě vidět?“

Linda pootočila monitor tak, aby si Max mohl sám přečíst zprávu. Napětí v místnosti vzrostlo, jako by mezi nimi probíhal elektrický proud.

„Bude někdo tak laskav a poví nám, co se stalo?“ ozval se od kormidla Erik Stone.

„Benjamin Isaka se zapletl do pokusu o převrat,“ odpověděla Linda. „Před několika hodinami ho zatkli.“

„Isaka. Proč mi to jméno zní povědomě?“

Odpověděl mu Max. „Byl kontaktní osobou naší vlády pro Kongo při obchodu se zbraněmi.“

„Oj, starouši, to vážně není dobré,“ pravil Mark Murphy. I když nebylo zapotřebí obsazovat bojová stanoviště Oregonu, byl většinou v pohotovosti, kdykoliv velel hlídce někdo ze starších důstojníků.

„Hali, nějaká zpráva ohledně těch zbraní, které jsme dodali?“ otázala se Linda. Místní politika Konga ji nezajímala, ale Korporace měla zodpovědnost za ty zbraně.

„Omlouvám se, nezajímal jsem se o to. Ta zpráva přišla sotva před minutou prostřednictvím AP.“

Linda pohlédla na Maxe. „Co si o tom myslíš?“

„Musím souhlasit s panem Murphym. To by eventuálně mohla být katastrofa. Kdyby Isaka pověděl vzbouřencům o štěnicích a oni je zneškodnili, pak jsme dodali pět set útočných pušek a dvě stě minometů jednomu z nejnebezpečnějších režimů v Africe.“

„O konfiskaci zbraní jsem nic nenašel,“ pravil Hali. „Ta zpráva ale stále ještě pokračuje, takže je možné, že tato novinka ještě přijde.“

„S tím moc nepočítej, Hali.“ Max měl dýmku v ruce a troubelí si poklepával o zuby. „Isaka jim to určitě prozradil. Není nějaký způsob, jak zkontrolovat ty rádiové signály?“

Američan původem z Libanonu se zamračil. „Myslím, že není. Jejich dosah je však dost omezený. Původní myšlenka byla ta, že konžská armáda bude sledovat zbraně na jejich cestě k rebelům s ručními detektory, jež jsou schopny signály zachytit. Tudíž musely mít dosah jen asi tři kilometry.“

„Takže jsme namydlení,“ vyhrkla Linda a do jejího dívčího hlasu se vkradl hněv. „Ty zbraně by tedy mohly být kdekoliv a myje nenajdeme.“

„Vy malověrní,“ pronesl Murphy se širokým úsměvem.

Linda se k němu obrátila. „Co máš?“

„Mohli byste, mládenci, přestat podceňovat předsedovu prohnanost? Než jsme ty zbraně prodali, požádal mě a zbrojíře, abychom několik štěnic dodaných od CIA nahradili našimi, vyrobenými podle mého návrhu. Jejich dosah je asi sto padesát kilometrů.“

„Dosah není to nejdůležitější,“ pronesl Hali. „Isaka ale věděl, kam jsme to zařízení uschovali. Určitě to poví rebelům a ti velmi snadno naše štěnice zneutralizují, stejně jako štěnice od CIA.“

Markův úsměv se nezachvěl. „Štěnice CIA byly skryty v pažbě u pušek AK a v přední montáži u RPG. Naše jsem umístil do rukojeti AK a upravil jsem závěsný řemen tak, aby je na raketometu zakryl.“

„Ach, to bylo zatraceně duchaplné,“ pronesla Linda s opravdovým obdivem. Jakmile najdou štěnice od CIA, nebudou již hledat další. Naše budou přitom stále na místě.“

„A budou vysílat na jiné frekvenci, měl bych dodat.“ Mark zkřížil ruce na prsou a opřel se dozadu do křesla.

„Proč nám o tomhle všem Juan nic neřekl?“ ptal se Max.

„Nějak se domníval, že se ve svých myšlenkách již potácí na pomezí mezi opatrností a paranoiou,“ poznamenal Murphy. „Takže se o tom nechtěl zmiňovat, protože naše štěnice téměř jistě nebudou zapotřebí.“

„Jak blízko musí být člověk, aby zachytil signál?“ otázala se Linda.

„Zhruba do sto padesáti kilometrů.“

„To pro nás ale stejně znamená hledat jehlu v kupce sena, když nemáme ponětí, kam ti rebelové míří.“

Blazeovaný úsměv z Markova obličeje zmizel. „Vlastně je tu ještě jeden problém. Abych zvětšil akční rádius, musel jsem zkrátit životnost baterií. V příštích dvaasedmdesáti, eventuálně už osmačtyřiceti hodinách začnou slábnout. A po této době už opravdu nelze ty zbraně najít.“

Linda pohlédla na Maxe Hanleyho. „Rozhodnutí hledat ty zbraně musí vyjít od Juana.“

„Souhlasím,“ pravil Max. „Ale oba víme, že ten bude zaručeně chtít, abychom je pouze vystopovali a pak předali informaci konžské armádě, která si pro ně dojde sama.“

„Jak já to vidím, máme dvě možnosti,“ konstatovala Linda.

„Počkej moment,“ přerušil ji Max. „Hali, zavolej předsedu na jeho satelitní telefon. Oukej, tak tedy dvě možnosti?“

„První je obrátit se a poslat z Kapského Města do Konga tým vybavený příslušnou sledovací technikou. Marku, doufám, že je ten krám přenosný?“

„Přijímač není o moc větší než reproduktor,“ poučil ji technický expert.

Normálně by někdo zaručeně komentoval velikost reproduktoru, se kterým si hrál, když přeměnil část nákladní paluby Oregonu v provizorní skateboardový prostor včetně ramp, skoků i půlených trubek, vyrobených ze starých součástí lodního komínu.

Slova se ujal Max. „Návrat zpět do Kapského Města by nás stál pět hodin, které jsme dosud pluli, pak další dvě strávené popojížděním po přístavu a nakonec znovu pět hodin, než se vrátíme na toto místo.“

„Nebo budeme pokračovat v cestě a vyšleme tým až z Namibie. Tiny má na letišti ve Swakopmundu připravené letadlo pro seskok padákem a zítra odpoledne tam bude mít i jeden z našich proudových strojů, kdybychom potřebovali dopravit Geoffreyho Merricka. Můžeme ho vzít helikoptérou přímo na letiště, odkud ho Tiny odtransportuje do Konga, a pak se ještě stačí vrátit včas na zahájení útoku.“

„Nemůžu předsedu telefonem dostihnout,“ ohlásil Hali.

„Zkoušel jsi rádio na záchranném člunu?“

„Taky nic.“

„Zatraceně.“ Na rozdíl od Cabrilla, který dokázal promýšlet současně tucet plánů a nakonec z nich intuitivně vybrat ten nejlepší, Hanley byl uvážlivější. „Kolik času podle tebe pátracímu týmu ušetříme, když teď hned obrátíme?“

„Asi dvanáct hodin.“

„O něco míň,“ poznamenal Mark, aniž by se odvrátil od svého monitoru. „Zrovna zjišťuju lety mezi Kapským Městem a Kinshasou. Moc jich není.“

„Takže si budeme muset letadlo pronajmout.“

„To právě zkoumám,“ řekl Erik Stone. „Zatím jsem v Kapském Městě našel jen jednu společnost, která vlastní proudový stroj. Počkejte. Tady na jejich webové stránce je poznámka, že oba jejich stroje Learjet jsou toho času mimo provoz.“ Přejel pohledem své kolegy. „Jestli vás to trochu uklidní, tak se tady omlouvají, jestli někomu způsobili problémy.“

„Takže to vypadá, že bychom ušetřili asi tak osm hodin,“ uzavřel diskusi Mark.

„Ale nás by to stálo dvanáct a odsunutí pokusu o záchranu o celý další den. Oukej, tady je naše odpověď. Pokračujeme na cestě k severu.“ Max zabodl pohled do Haliho. „Snaž se sehnat toho Juana. Volej ho každých pět minut a dej mi vědět okamžitě, jak se ti ozve.“

„Provedu, pane Hanley.“

Maxovi se nelíbilo, že Juan neodpovídá. Dobře věděl, že se blíží zahájení útoku na Ďáblovu oázu, tudíž nepřipadalo v úvahu, že by u sebe nenosil telefon. Předseda byl přitom, pokud šlo o komunikaci, puntičkář.

Existovala stovka možností, proč ho nemůžou dostihnout, ale Hanleyovi se nelíbila ani jedna.

16

CABRILLO SE PŘIMHOUŘENÝMA OČIMA zahleděl do dálky. Na východě se kupily černé mraky, což ho však nevzrušovalo. Když společně se Sloane vyjeli záchranným člunem ven ze zátoky Walvis, neměli k dispozici žádnou předpověď počasí, to však v tomto koutu světa až tak moc neznamenalo. Taková písečná bouře mohla udeřit během několika minut a zastřít celou oblohu od horizontu k horizontu. Přesně k tomu situace spěla.

Pohlédl na hodinky. Západ slunce měl nastat teprve za několik hodin. Alespoň že letadlo Tonyho Reardona z hlavního města Namibie Windhoeku do Nairobi a pak dále do Londýna před čtyřmi minutami vzlétlo.

Předchozí noc zastavili Pingutn necelé dva kilometry před vjezdem do přístavu. Když objasnili, co se stalo Papá Heinrickovi, souhlasil Justus Ulenga, že zaveze svůj člun na sever a zůstane tam alespoň týden rybařit. Cabrillo pak vzal Tonyho Reardona na palubu záchranného člunu.

Britský úředník si hořce stěžoval na Sloane, Cabrilla, DeBeerse, Namibii a prostě na všechno, na co si vzpomněl. Juan mu dopřál dvacet minut, aby si ulevil. Po tuto dobu vyčkával se člunem dál od břehu. Když to však vypadalo, že takhle bude pokračovat celé hodiny, dal mu Cabrillo ultimátum. Buď ztichne, nebo ho omráčí.

„Toho byste se neodvážil!“ vykřikl Angličan.

„Pane Reardone, nespal jsem čtyřiadvacet hodin,“ odpověděl Juan a naklonil se tak, že jejich obličeje dělilo jen několik centimetrů. „Právě jsem viděl tělo muže, jenž byl hrozným způsobem mučen, pak zavražděn, a navíc po mně někdo asi padesátkrát vystřelil. K tomu všemu mě začíná bolet hlava, takže běžte laskavě dolů, posaďte se na jednu z lavic a držte tu vaši zatracenou pusu zavřenou.“

„Nemůžete mi naří…“

Juan na poslední chvíli ztlumil úder, takže nos Reardonovi nepřerazil, ale i tak ho praštil dostatečně silně, aby ten proletěl otevřeným průlezem do oddělení cestujících, kde se v neuspořádané hromadě složil na podlahu. „Varoval jsem vás,“ zamumlal Cabrillo a soustředil svou pozornost na to, aby udržoval člun proti větru a vyčkával svítání.

Zůstali několik kilometrů od břehu i v době, kdy celá rybářská flotila vyplula z Walvisu za denním úlovkem, a do přístavu zamířili, teprve když Juan mobilním telefonem dojednal potřebné záležitosti. Reardon zůstal dole a masíroval si otékající čelist i podstatně hůř pošramocené ego.

Když Cabrillo zavedl člun na úvaziště, už na ně na molu čekalo taxi, Juan se ujistil, že Sloane i Tony zůstali v podpalubí, zatímco on nabízel celníkům svůj pas. Jelikož nepotřebovali k návštěvě vízum, věnovali celníci záchrannému člunu i Britovu již orazítkovanému pasu jen zběžnou pozornost, vtiskli razítko do Juanova pasu a tím směli opustit přístaviště.

Zaplatil za doplnění pohonných hmot a přidal zřízenci dostatečně velké spropitné, aby udělal svou práci poctivě. Vytáhl glock z úkrytu v nádní a přesvědčil se, že všechno vypadá normálně. Teprve poté přivolal auto a usadil své dva společníky na zadní sedadlo.

Překročili řeku Swakop a uháněli přes Swakopmund směrem k letišti. U vědomí, že jeden ze včerejších útočníků byl pilot nájemního vrtulníku, si Cabrillo nemohl dovolit riskovat a najmout privátní letadlo, aby propašovalo Reardona pryč z této země. Nicméně dnes byl právě ten jeden den ze čtyř šťastných, v nichž Air Namibia provozovala lety z přístavního města do metropole země. Svůj příjezd načasoval Juan tak, aby Reardon mohl strávit na letišti před odletem co nejkratší možnou dobu a aby jeho let do Nairobi byl nejbližším leteckým spojem opouštějícím Keňu.

Juan si všiml dvoumotorového letounu sedícího nečinně na asfaltu, nápadně daleko od ostatních letadel. Byl to stroj, který šéfpilot Korporace Tiny Gunderson najal k provedení útoku. Jestli půjde všechno podle plánu, mohutný Švéd je teď na cestě s jejich strojem Gulfstream IV. Juan zvažoval, že by k odvozu Reardona z Namibie použili vlastní letadlo, ale nebyl si jistý, jestli by tak dlouho vydržel v jeho společnosti.

Všichni tři pak společně vstoupili do malého terminálu. Cabrillo zbystřenými smysly pátral po jakékoliv odchylce od normálu, i když věděl, že jejich nepřátelé by je stále ještě měli mít za mrtvé. Angličan si šel vyzvednout palubní lístek, když Sloane slíbila, že mu sbalí věci v hotelu a přiveze je do Londýna, jakmile tady s Cabrillem dokončí pátrání.

Reardon zamumlal cosi nesrozumitelného.

Sloane věděla, že se s ním nedá rozumně mluvit, ale neměla mu to za zlé. Tony prošel bezpečnostní kontrolou, aniž se ohlédl, a zmizel jim z dohledu.

„Bon voyage, pane Chucklesi,“ prohodil Juan a pak se svou společnicí odjel z letiště zpět do města.

Zamířili rovnou do čtvrti, kde bydlel Sloanin průvodce Tuamanguluka. Dokonce i teď, za plného denního světla, byl Juan vděčný, že má za opaskem zastrčený automat, který kryjí cípy vykasané košile. Budovy zde byly převážně dvoupodlažní a postrádaly známky německého vlivu, tak typického pro lepší čtvrti. Těch pár zbývajících chodníků bylo plné děr a místy se úplně ztrácely. Dokonce i v tuto časnou hodinu v domovních vchodech činžáků postávali muži. Pár dětí na ulici je sledovalo uštvanými pohledy. Vzduch byl prosycen zápachem zpracovávaných ryb a všudypřítomným prachem Namibijské pouště.

„Nejsem si tak úplně jistá, v kterém domě bydlí,“ přiznala Sloane. „Obvykle jsme ho vysazovali před barem.“

„Koho hledáte?“ otázal se taxikář.

„Používá jméno Luka. Je cosi jako průvodce.“

Taxík zastavil před zchátralou budovou, v jejímž přízemí se nacházela restaurace plus obchod z druhé ruky, a podle prádla vlajícího z oken druhého podlaží byly v tomto poschodí byty. Vzápětí z restaurace vyšel šlachovitý mužík a naklonil se do okénka taxíku. Oba Namibijci si vyměnili několik slov a pak onen cizí člověk ukázal na jednu stranu.

„Říká, že Luka bydlí dva bloky odsud tímhle směrem.“

Za minutu zastavili před dalším domem, který byl daleko zchátralejší než všechny ostatní. Překládaná prkna na bocích stavby byla počasím vybělená, rozštípla a jediné dveře visely na posledním pantu. Jakýsi prašivý pes zvedl nožičku na roh budovy a pak vyrazil za krysou, která vyklouzla z praskliny v základech budovy. Zevnitř se ozývalo dítě řvoucí jako siréna.

Cabrillo otevřel dvířka auta a vystoupil na chodník. Sloane se posunula po zadním sedadle a rovněž vystoupila. Nechtěla zůstat sama, oddělena byť pouze šířkou auta.

„Vy počkejte tady,“ přikázal Cabrillo taxikáři a podal mu stodolarovou bankovku. Ujistil se přitom, že řidič vidí další dvě stejné bankovky, jež držel v ruce.

„To není problém.“

„Jak poznáme jeho byt?“ chtěla vědět Sloane.

„Nemějte obavy. Jestli jsme tu správně, pak ho poznáme.“

Cabrillo ji vedl do budovy. Uvnitř bylo přítmí, ale horko bylo i zde nesnesitelné a navíc tu byl puch, při kterém se až zvedal žaludek. Zápach chudoby, jenž byl stejný na celém světě. Na tomto podlaží byly čtyři byty a v jednom z nich křičelo to dítě. Juan se na okamžik zastavil před každými dveřmi, aby si prohlédl jejich zámky. Bez dalšího komentáře se vydal po schodech do druhého patra.

Na odpočívadle uslyšel to, čeho se nejvíc obával – bzučení much. Zvuk stoupal a zase klesal, jako v nějaké písni. Vzápětí ho do nosu udeřil puch, který se vymykal všeobecnému zápachu, jenž zde panoval. Byl to odér, jaký by poznal vždy, i kdyby ho nikdy předtím nezažil. Jako by lidský mozek dokázal rozeznat rozklad tkání jedince vlastního živočišného druhu.

Uši a nos ho vedly k bytu až úplně vzadu. Dveře byly zavřené a zámek nevypadal poškozený. „Pustil zabijáka dovnitř, to znamená, že ho znal.“

„Myslíte, že to byl ten pilot?“

„Nejspíš.“

Juan kopl do dveří. Dřevo kolem kliky bylo tak ztrouchnivělé, že se rozpadlo. Mouchy hněvivě bzučely, protože je někdo vyrušil, a zápach byl natolik silný, že jim pokryl sliznice v krku. Sloane těžce polkla, ale odejít odmítla.

Do místnosti dopadalo jen matné světlo, protože jediné okno pokrývala letitá špína. Bylo zde skrovně nábytku – židle, stůl, jedna postel a bedna na stěhování, využitá jako noční stolek. Na ní byl popelník vyrobený z poklice auta, přetékající nedopalky. Stěny byly vybíleny tak před třiceti lety, dříve než je generace kuřáků zbarvily do kalně hnědého odstínu. Místy byly patrné tmavé skvrny – pozůstatky po hmyzu rozplácnutém na zdi.

Luka ležel na neustlané posteli, měl na sobě ušmudlané boxerky a rozšněrované boty. Hrudník měl celý zbrocený krví.

Juan potlačil nevolnost a prohlédl si ránu. „Malý kalibr, dvaadvacítka nebo pětadvacítka, pěkně zblízka. Jsou tu vidět popáleniny od střelného prachu.“ Pak si prohlédl podlahu mezi postelí a dveřmi. Krvavé kapky tvořily docela dobře patrnou stopu. „Vrah zaťukal na dveře a vypálil okamžitě, jen co Luka otevřel dveře. Pak ho zatlačil zpátky k posteli, aby pád těla nenadělal žádný hluk.“

„Myslíte, že by někdo v tomhle domě reagoval, i kdyby nějaký hluk zaslechl?“

„Nejspíš ne, ale náš pistolník byl opatrný. Vsadím se, že kdybychom si prohlédli ten jejich motorový člun, určitě bychom tam byli našli pistoli s tlumičem.“

Juan zkontroloval každičký centimetr bytu, pátraje po něčem, co by mu napovědělo, co se za tou vraždou skrývá. Pod kuchyňským dřezem našel kupu marihuany a pod postelí několik erotických časopisů, to bylo však všechno. Ani v několika krabicích s jídlem nebylo nic schováno, ani v odpadkovém koši nenašel nic, kromě smradlavé kupy nedopalků a několika plastikových šálků po kávě. Proklepal šaty ležící na zemi vedle postele a našel jen několik mincí, prázdnou peněženku a kapesní nožík. Oblečení pověšené na hřebících na jedné stěně neobsahovalo vůbec nic. Pokusil se otevřít okno, to ale bylo napevno zalité barvou.

„Přinejmenším jsme si potvrdili, že je po smrti,“ konstatoval ponuře, když vycházeli z bytu. Zavřeli za sebou dveře. Dříve než opustili toto poschodí, Cabrillo ještě zašel na společnou toaletu, kde zvedl víko od nádržky splachovadla a podíval se dovnitř. To však spíše jen pro úplnost.

„Co teď?“

„Myslím, že bychom se mohli stavit v kanceláři pilota helikoptéry,“ odpověděl Juan nepříliš nadšeně. Považoval totiž za skoro jisté, že Jihoafričan pravděpodobně za sebou dokonale zametl stopy, takže ani u něj téměř jistě nic nenajdou.

„Já bych radši šla zpátky do hotelu, vlezla si na dvě hodiny do vany a pak čtyřiadvacet hodin spala.“

Juan právě dorazil na vrchol schodiště, když světlo, přicházející přes poškozené domovní dveře, náhle zamrkalo, jako by něco či někdo právě vstoupil do budovy. Juan strhl Sloane zpět a vytáhl glock.

Jak jsem jen mohl být tak pitomý, pomyslel si. Určitě jim došlo, že něco při útoku na Pinguin a na Papá Heinricka nevyšlo. A každý, kdo by vyšetřoval, co se vlastně stalo, by se samozřejmě šel nakonec podívat k Lukovi do bytu.

V jeho zorném poli se vynořili dva muži, oba s ošklivými automatickými pistolemi v ruce. Hned za nimi kráčel třetí muž, také s českým škorpionem.

Juan věděl, že jednoho prvním výstřelem dostane, ale ty další dva jen těžko, aniž by schodiště přeměnil na jatka.

Potichu couvl, svíraje Sloanino zápěstí. Ta musela vycítit napětí, protože neřekla ani slovo a snažila se i při chůzi dělat co nejméně hluku.

Chodba byla slepá, takže během pěti vteřin je vrahové budou mít v pasti. Juan se rychle otočil a vyrazil znovu k Lukovu bytu. Rozrazil dveře se slovy: „Moc se nerozmýšlejte a následujte mě.“

Rozběhl se k oknu a hlavou napřed se vrhl proti sklu. Tabule explodovala a do oblečení se mu zabodly střepy. Těsně pod oknem Lukova bytu byla zrezivělá kovová střecha nějaké kůlny, které si všiml, když se poprvé pokoušel otevřít okno. Narazil do ní, zašpinil si dlaně a málem ztratil svou pistoli. Železná střecha byla celá rozžhavená, takže ho do rukou nepříjemně pálila. Uklouzl a převalil se na záda. Když se skulil na okraj střechy, vykopl nohama přes hlavu a provedl přemet dozadu. Dopad by mu žádnou olympijskou medaili nepřinesl, ale zato se mu podařilo přistát na nohách, zatímco se skleněné střepy sypaly ze střechy jako rampouchy.

Starého muže, který ve stínu kůlny spravoval sítě, si nevšímal. Za moment uslyšel, jak se po kovové střeše škrábe Sloane. Její tělo se vymrštilo přes okraj a Juan je zachytil. Náraz ho však smetl na kolena.

Ve stejný okamžik se ve střeše začaly objevovat kulaté otvory velikosti desetníku a ospalou atmosféru ulice narušilo staccato výstřelů z automatických zbraní. Do vzduchu vyletovaly kousky konopí, jak velká síť absorbovala asi tucet střel. Rybář se nacházel kus za okrajem střechy, takže se o něj Juan nemusel strachovat. Popadl tedy Sloane za ruku a spolu se rozběhli směrem, kde se ulice zdála poněkud živější.

Jakmile vyrazili zpod přístřešku, všude kolem nich začaly dopadat kulky. Škorpion byl vyroben pro střelbu zblízka a pistolník měl příliš vysokou hladinu adrenalinu, než aby dokázal zkrotit tuto notoricky nepřesnou zbraň. Juan se Sloane si mezitím stačili najít provizorní kryt za desetinápravovým tahačem.

„Jste v pořádku?“ zafuněl.

Jo, jenom můžete litovat, že se cpu jako čuně od chvíle, kdy jsem k vám dorazila.“

Cabrillo se odvážil vykouknout zpoza zadní části nákladního auta MANN. Jeden z pistolníků opatrně sestupoval ze střechy, krytý oběma kamarády, namačkanými v okně Lukova bytu. Okamžitě Juana zpozorovali a spustili na něj palbu. Juan se Sloane se rozběhli ke kabině řidiče.

Vysoký nákladní kontejner je kryl před pohledem z okna, což umožnilo Juanovi vystoupit na přední pneumatiku, odtud na kapotu a nakonec do kabiny. Pistoli držel stále připravenou, takže z pozice, kde ho nepřítel nečekal, mohl vystřelit. Vzdálenost byla pouhých pětadvacet metrů a Juan nezapomněl kompenzovat rozdíl ve výškách, takže kulka zasáhla muže na střeše a vytrhla mu z pravé dlaně kus tkáně. Z ruky mu vyletěl škorpion a navíc se pustil i zrezivělé střechy. Skutálel se tedy dolů a spadl z výšky na zem tak tvrdě, že lámání kostí bylo slyšet až přes ulici.

Juan se okamžitě stáhl, ještě dřív, než zbývající útočníci mohli zaznamenat jeho pozici.

„Co teď?“ chtěla vědět Sloane. Měla oči doširoka otevřené.

Jeden z nich zůstane v okně, aby se ujistil, že neutečeme, a druhý seběhne ze schodů.“ Juan se rozhlédl kolem.

V žádném případě se nenacházeli v nejrušnější čtvrti města, takže ulice byla nyní zcela opuštěná a dokonce to vypadalo, že tu nebyla živá duše již celá léta. V příkopě se ve větru převalovaly odpadky a keříčky laskavce se už už chystaly vykvést.

Juan trhnutím otevřel dvířka kabiny náklaďáku na straně spolujezdce, ale zjistil, že v zapalování klíčky nejsou. Franklin Lincoln by je dokázal zkratovat za necelou minutu, on ale tak zručný nebyl. Cizí pistolník by je dostihl dřív, než by naftový motor vůbec nastartoval. Znovu rychle pohlédl na byt v patře. Vrah se stáhl poněkud dozadu, ale stále si udržoval nerušený výhled na náklaďák.

„Mysli, sakra, mysli!“

Ve vedlejší budově bývala kdysi prodejna potravin, ale její okna nyní zakrývaly desky překližky. Kousek výš se v ulici nacházel jakýsi park, i když spíše než trávou byl pokryt špínou, a za ním stály další činžovní i malé rodinné domy, které se různě nakláněly k sobě, jako by vzájemně hledaly oporu.

Zaťukal prstem na palivovou nádrž. Ozval se dutý zvuk téměř prázdné nádrže. Odšrouboval víčko a uviděl, jak v horkém vzduchu stoupají zevnitř naftové výpary.

Juan s sebou neustále nosil několik věcí: malý kompas, kapesní nůž, baterku s xenonovou žárovkou a zapalovač Zippo, který pořád hořel poté, co se škrtlo kolečkem o kamínek. Pomocí nože oddělil z podolku košile pruh látky a zapálil ho. Postrčil Sloane před kapotu nákladního auta a do nádrže vhodil hořící hadr.

„Stoupněte si na nárazník, ale kryjte se a nechte otevřenou pusu,“ poučil ji Juan a ještě se přesvědčil, že má v uších ucpávky.

Kdyby byla nádrž plná, rozmetal by její výbuch celý náklaďák na kusy. Ale i tak, když hadr přenesl oheň na kaluž nafty na dně nádrže, ozvala se exploze daleko silnější, než Juan očekával. Přestože byl chráněn kabinou a hlavně blokem motoru, ucítil na vlastní kůži zášleh palčivého horka. Tahač se zakolébal na pérování, jakoby zasažen výstřelem z děla, a Juanovi zazvonila v hlavě rána kladivem.

Okamžitě však seskočil na zem a zkontroloval, co se mu podařilo provést. Přesně jak doufal, výbuch roztrhal desky překližky v oknech bývalého supermarketu a rozházel skleněné střepy do uliček mezi regály. „Pojďme, Sloane.“

Oba pak ruku v ruce vklouzli do temného interiéru obchodu. Za nimi bylo celé nákladní auto v plamenech. V zadní stěně nalezli dveře vedoucí do skladovacích prostor a k vykládací rampě. Juan rozsvítil baterku a v jejím světle si venkovní dveře prohlédl. Předpokládal, že vrazi vědí, kam zmizeli, a že tedy není třeba svoji přítomnost tajit. Zámek na řetězu Cabrillo bez váhání ustřelil pistolí. Řetěz se s rachotem svezl na betonovou podlahu a dveře se otevřely.

Přes ulici od zadního traktu obchodu bylo molo, u kterého byl zakotvený jejich záchranný člun. Vypadal, že sem docela patří, uvázaný mezi pošramocenými rybářskými bárkami a bortícími se přístavními moly. Na útěku přeběhli přes cestu a uháněli bludištěm vzájemně propojených přístavních hrází. Za nimi se ze zadního traktu obchodu vynořil jeden pistolník, který se dal do pronásledování.

Rybáři pracující na člunech a děti na molech hrající si s lany stále ještě pozorovali kouř nad opuštěným supermarketem, když se Juan se Sloane hnali kolem nich. Dřevěná mola byla díky plísni a rybímu slizu kluzká, ale oba ani v nejmenším nezpomalili.

Vzduchem se rozlehla ozvěna ječivé salvy ze škorpionu, připomínající zvuk cirkulárky. Juan se Sloane padli k zemi, setrvačností se však sklouzli po prknech a přepadli přes okraj mola. Náhodou skončili v nevelkém člunu s přívěsným motorem na zádi. Juan se vzápětí vzpamatoval, ale musel zůstat sehnutý, protože po okraji přístavní hráze tančily dřevěné třísky a olověné kulky.

„Nastartujte motor,“ nařídil Sloane a vykoukl přes okraj mola. Pistolník byl jen asi patnáct metrů daleko, ale musel by ujít přinejmenším padesát metrů, aby se k nim přiblížil, takové tu bylo zvláštní uspořádání přístavních hrází. Když zahlédl Juanovu hlavu, stiskl spoušť, ale zbraň byla prázdná.

Sloane trhla startovací šňůrou a k její velké úlevě motor naskočil už na druhý pokus. Juan přeřízl poutači lanko a Sloane otočila pákou plynu. Plavidlo vyrazilo od mola směrem k jejich záchrannému člunu. Atentátník si uvědomil, že jeho cíle mu unikají, ale že i on sám je příliš exponovaný, než aby je sledoval. Namibie přece jen měla policii a po několika posledních minutách přestřelky bude každičký polda ve Walvis a Swakopmundu spěchat do přístavu. Odhodil tedy zbraň do vody, aby se zbavil inkriminujícího důkazu, a rozběhl se zpátky tam, odkud přišel.

Příď té kocábky se dotkla boku záchranného člunu. Juan ho přidržel a Sloane se vyšplhala na palubu. Pak ji následoval i on sám. Nakonec se natáhl ke člunu, přidal naplno plyn a odstrčil ho zpět, napříč jachetním přístavem.

Uvolnit úvazná lana a nastartovat motor bylo dílem rekordně krátké chvíle. Během několika minut minuli zevní boji a zamířili na volný oceán. Udržovali přímý kurz, aby se co nejdříve dostali do mezinárodních vod pro případ, že by za nimi vyrazila Přístavní stráž. Nicméně jakmile Juan roztáhl podvodní křídla a změnil člun na křídlovou loď, neměl nikdo šanci je dostihnout.

„Jak se cítíte?“ otázal se Juan, jakmile uvedl loď do pořádku.

„Stále ještě mi zvoní v uších,“ přiznala. „To byla ta nejbláznivější věc, jakou jsem kdy viděla.“

„Bláznivější než třeba pomoct ženě, pronásledované bůhvíkolika vrahy?“ škádlil ji.

„Oukej, tak tedy druhá nejbláznivější.“ Koutky úst se jí zvedly v úsměvu. „Povíte mi tedy konečně, kdo doopravdy jste?“

„Navrhnu vám dohodu. Až zkontrolujeme oblast, kde Papá Heinrick viděl ty své kovové hady, a zjistíme, co se tam děje, povím vám celý svůj životní příběh.“

„Platí.“

Brzy překročili dvanáctimílovou hranici výsostných vod Namibie, což jim potvrdilo hlášení GPS, Juan zpomalil a přestal s hydrofoilem klouzat po hladině.

„Tahle stará holka polyká benzin příšerným tempem, když je zvednutá na křídlech,“ vysvětloval. „Jestli se chceme dostat tam a pak ještě zpátky, musíme se držet přibližně na patnácti uzlech. Já si vezmu první hlídku, takže vy byste mohla zalehnout v podpalubí. Koupel vám nabídnout nemůžu, ale máme tu spoustu vody k osvěžení a můžete se i vyspat. Vzbudím vás za šest hodin.“ Lehce se dotkla rty jeho tváře. „Děkuju vám. Za všechno.“

O dvanáct hodin později se přiblížili oblasti, ve které byli hlášeni kovoví hadi. Začal se zvedat vítr v důsledku bouře, která se přehnala nad pouští a narazila na vlhký studený vzduch nad oceánem. Cabrilla na záchranném člunu však stav počasí příliš nezajímal. Co mu naopak dělalo starost, bylo omezení viditelnosti, což výrazně zhoršovalo jejich možnosti pátrání. A nedosti na tom, statická elektřina, jíž v atmosféře neustále přibývalo, začala rušit elektroniku. Ve svém telefonu neměl tón a na všech pásmech rádia byly slyšet jen výboje statické elektřiny. Když naposledy odečítal údaje z GPS, zjistil, že nezachycuje dostatečně signály ze satelitů, takže není schopen přesné lokalizace. Hloubkoměr ukazoval nula metrů, což bylo nemožné, a dokonce i kompas se zbláznil a jeho střelka se pomalu točila ve svém tekutém závěsu, jako by severní pól kroužil kolem nich.

„Jak zlé to čekáte?“ otázala se Sloane a trhla bradou ve směru bouře.

„Těžko říct. Na déšť to zatím nevypadá, ale to se může změnit.“

Cabrillo si k očím přiložil dalekohled a pomalu přejel po čáře horizontu. Snažil se kopírovat vertikální pohyb člunu na vlnách tak, aby se díval vždy z největší výšky. „Nic než prázdná hladina,“ ohlásil nakonec. „Strašně nerad to říkám, ale bez GPS nejsem schopen stanovit řádnou pátrací síť, takže se tu budeme jenom tak motat.“

„Co chcete dělat?“

„Vítr je stálý a vane od východu. Toho můžu využít pro udržování kurzu. Myslím, že pátrání můžeme vést až do setmění. Doufejme, že bouře se do svítání zklidní, takže GPS znovu začne fungovat.“

Podle hrubého odhadu křižoval Juan se záchranným člunem v pásech asi půldruhého kilometru širokých, pohyboval se po hladině tam a zpátky, jako by sekal louku. Během tohoto pátrání se moře postupně zvedalo, vlny přesahovaly dva metry a stále sílící vítr přinášel s sebou i takto daleko od břehu vůni pouště.

S každým prověřeným úsekem v obou rostlo přesvědčení, že pravdu měli ti, kdo považovali Papá Heinricka a jeho kovové hady za záchvaty zuřivé fantazie.

Když Cabrillo zahlédl v dálce bílý záblesk, byl přesvědčen, že jde o pěnu na vrcholku vlny. Nicméně i nadále tam upíral pohled, a když je zvedla další vlna, onen bílý předmět byl stále na stejném místě. Popadl bleskově dalekohled, což po tolika monotónních hodinách Sloane upoutalo.

„Co to je?“

„Nejsem si jistý. Možná nic.“

Počkal, až vlna znovu nadzvedne záchranný člun, a teprve pak zamířil dalekohled na vzdálený cíl. Uběhlo několik vteřin, než porozuměl tomu, co vidí. Jeho rozum však stále odmítal uvěřit praktickému dosahu té zvláštní podívané.

„Zatraceně,“ zamumlal, pečlivě vyslovuje zvlášť každou slabiku.

„Cože?“ Sloane byla vzrušená.

Juan jí podal dalekohled. „Podívejte se sama.“

Než si upravila okuláry podle svého drobnějšího obličeje, Juan nepřestával ten předmět sledovat. Pokoušel se odhadnout velikost objektu a došel k závěru, že přesahuje jeho chápání. I když neměl nic, s čím by předmět porovnal, ten mohl klidně dosahovat délky tří set metrů. S podivem ho napadlo, jak mohl George Adams něco takového při vzdušné rekognoskaci přehlédnout.

Pak z obrovitého předmětu vyšlehl intenzivní plamen, který se odrazil od plynoucích mraků. Vzdálenost byla tak dva kilometry, možná i trochu víc, ale protitanková střela Rafael Spike-MR izraelské provenience polykala vzdálenost takovým tempem, že Juanovi zbyly na zareagování jen vteřiny.

„Blíží se k nám!“ zaburácel.

17

JUAN MĚL GLOCK STÁLE JEŠTĚ za opaskem, takže jenom popadl satelitní telefon ve vodotěsném sáčku, chytil Sloane kolem pasu a vrhl se s ní přes zábradlí do temné vody. Začali freneticky plavat, aby se dostali co nejdál od hrozící exploze.

Zdvojené elektrooptické a infračervené naváděcí zařízení neustále řídilo raketu v letu nízko nad hladinou směrem k chvostu vycházejícímu z rozžhaveného výfuku motoru záchranného člunu. Ta narazila do jeho trupu jen okamžik po vypuštění, prorazila v lodi otvor a explodovala nárazem do bloku motoru. Jelikož byla konstruována tak, aby dokázala proniknout třiceti centimetry pancéřování, tvarovaná nálož oddělila kýl, zlomila lodi páteř a rozmetala kusy trupu deset metrů vysoko.

Kouřící a doutnající troska se málem zlomila vejpůl, když klesala pod hladinu v oblacích páry, jak se voda dostala do kontaktu s do červena rozpáleným motorem a potrubím.

Tlaková vlna byla mnohem silnější než při nedávném výbuchu náklaďáku ve Walvis Bay, a kdyby se Juan se Sloane nevrhli z člunu do vody, byli by tou silou rozdrceni. Místo toho se zmítali v chaotických vlnách vycházejících z epicentra výbuchu a plivali a prskali vodu, kterou nechtěně spolykali.

Juan šlapal vodu a natáhl ruku ke Sloane, aby se přesvědčil, že není zraněná.

„Jenom nechtějte vědět, jestli jsem v pořádku,“ vypravila ze sebe. „To jste se mě od včera ptal už nejmíň desetkrát.“

„Bylo to vzrušujících čtyřiadvacet hodin,“ připustil Juan a snažil se vyzout z boty. „Musíme se dostat co nejdál od člunu. Téměř jistě sem někoho pošlou, aby to tu zkontroloval.“

„Opravdu míříme tam, kam si myslím, že míříme?“

„Je načase svézt se na hadovi Papá Heinricka.“

I když uplavat půldruhého kilometru nepředstavuje pro dva lidi ve formě žádný velký problém, boj s vlnami, jež do člověka narážejí, však každičký pohyb ztěžuje. Situace se ještě zhoršila, když do jejich oblasti dorazila bílá luxusní jachta, totožná s tou, která onehdy pronásledovala Pinguin, a narůstající šero prořízlo kyklopské oko světlometu. Juanův pohled nejprve upoutala loď, ale jeho pozornost vzbudilo teprve to, k čemu byla připoutaná.

„To musel být takový ten obchod – při nákupu jedné dostanete druhou zdarma,“ poznamenal.

„Já to tedy zažila jenom v supermarketu s bramborovými lupínky,“ zavtipkovala Sloane.

Po patnácti minutách, ve kterých obeplouvali nebezpečnou oblast, odburácela velká jachta do tmy, čímž poskytla Juanovi směr, kudy dál plavat. Ne že by se obával, že svůj cíl minou.

Studená voda je začala pomalu zbavovat sil. Aby si usnadnili plavání, Juan podal Sloane svůj glock a satelitní telefon a svlékl ze sebe kalhoty. Zavázal nohavice u manžet a v pase je podržel doširoka, aby do nich vítr nafoukal vzduch. Pak je rychle a pevně svázal řemenem. Nakonec se Sloane vyměnil tuto provizorní pomůcku za svůj telefon a pistoli. „Jenom nepouštějte z ruky ten pásek, aby z nich neutíkal vzduch.“

„O tomhle jsem kdysi slyšela, ale nikdy jsem to ještě neviděla na vlastní oči.

Sloane ještě nedrkotala zuby, ale Juan v jejím hlase slyšel určité napětí. Poznamenal: „Faktem je, že bylo daleko snazší nacvičovat to v bazénu.“ Nyní nebyla vhodná chvíle ji informovat, že tento manévr mu už víc než jednou zachránil život.

Nadnášená kalhotami naplněnými vzduchem plavala Sloane daleko rychleji. Když se přiblížili svému cíli, působil tento vzduchový polštář jako tlumič vln.

„Cítíte to?“ otázala se Sloane.

„Co?“

„Vodu. Je teplejší.“

Juan se na okamžik zalekl, jestli její tělo nepřestalo bojovat s chladem a nepoddalo se jeho ledovým chapadlům. Pak to ale ucítil i sám. Voda byla zaručeně teplejší, a to nikoliv o nějaký jeden či dva stupně, ale o deset či patnáct stupňů. Přemítal, jestli za takové oteplení nemůže nějaký aktivní geotermální zlom. Nemohlo by to vysvětlit také onen obrovský předmět plovoucí na hladině? Nevyužívalo to nějak jeho energii?

To, co Papá Heinrick považoval za kovového hada, bylo ve skutečnosti matně zelené potrubí o průměru zhruba deseti metrů, z nichž více než osm bylo pod hladinou. Potrubí nebylo nehybné, s každou vlnou, která pod ním proklouzla, se ve své délce prohýbalo. Ujistil se, že jeho dřívější odhad velikosti té věci – tři sta metrů – byl téměř správný.

Voda v blízkosti potrubí měla zhruba šestadvacet stupňů. Juan položil na kovový povrch ruku a ucítil ještě větší teplo. Současně vnímal i vibrace, které vycházely zevnitř, jako by se nějaké masivní písty s každým nárazem moře pohybovaly dopředu a zpět.

Plavali podél potrubí, v dostatečném odstupu, aby je vlny nepřimáčkly k jeho kovovému povrchu, až se po několika desítkách metrů dostali k prvnímu skloubení. Hluk strojového vybavení, měnícího energii mořských vln v nějakou potenciální energii, zde byl hlasitější. K povrchu roury byly přivařené kovové stupně, aby se dělníci v případě potřeby snáze dostali k obřímu kloubu. Juan pustil Sloane, aby vylezla jako první. Než ji dohonil, už měla jeho kalhoty vyprázdněné a rozvázané.

Při pohledu na něj zalapala po dechu. Bylo totiž dost světla na to, aby zahlédla pod pravým kolenem protézu. „Omlouvám se, to bylo nevychované,“ zašeptala. „Vůbec mě to nenapadlo. Vždyť vy ani nekulháte, a tak.“

„Za ta léta jsem si na ni už zvykl,“ odpověděl Juan s poklepáním na titanovou vzpěru, která mu sloužila jako holeň. „To byla střela na rozloučenou od čínského námořnictva před několika lety.“

„Už se nemůžu se dočkat, až uslyším váš životní příběh.“

Juan potlačil pochybnosti o Georgi Adamsovi a o tom, jak mohl přehlédnout tak obrovský předmět, když prováděl s helikoptérou z Oregonu rekognoskaci této oblasti. Namísto toho se zamyslel nad praktickými aspekty současné situace. On i Sloane zůstávají zranitelní, dokud jsou nějací lidé na jachtě, uvázané u vzdáleného konce obří struktury. Neměli tedy na vybranou.

Juan vklouzl do kalhot a vyhledal poklop přístupového otvoru na vrcholu potrubí. Otevřel ho a pod ním našel druhý poklop. Ten prozkoumá později.

Do prostoru mezi dvojími dveřmi nacpal vak s mobilním telefonem a zevní poklop opět zavřel.

Vzal Sloane za ruku, aby ji přinutil dívat se mu do očí. „Nemůžu si dovolit brát zajatce, protože nevím, na jak dlouho jsme tu uvízli. Rozumíte mi?“

„Ano.“

„Můžete tady zůstat, jestli chcete, ale nenařizuji vám to.“

„Půjdu s vámi a uvidím, jak se budu cítit, až se přiblížíme nepříteli.“

„To je fér. Pojďme tedy.“

Prvních sto padesát metrů se jenom přikrčili, aby je nebylo z jachty vidět, ale jak se přiblížili víc, Juan nařídil k zemi, takže se spolu po vlnícím se potrubí plížili. Na hladkém povrchu se chytali, čeho mohli, zejména když nějaká větší vlna šlehla s rourou jako s bičem.

Juan, který v životě netrpěl mořskou nemocí, zjistil, že ze zvláštního kolébavého pohybu potrubí se mu dělá špatně. Také Sloane nevypadala příliš zdravě.

Patnáct metrů od jachty sklouzli, takže se kryli za vrchní částí potrubí. Tak to šlo do vzdálenosti nějakých čtyř metrů od jachty. Odtud jasně viděli, že je jachta vyvázaná k přístavnímu zařízení, jež je zase uchycené na jedné sekci potrubí. Těžké gumové odrazníky se prohýbaly a vrzaly, jak od sebe oddělovaly a chránily všechny pohybující se součásti. Z oken jachty zářila světla, zatímco na můstku se proti nazelenalé záři monitoru radaru rýsovala silueta hlídky. Zřetelně byla vidět i trojnožka odpalovacího raketového zařízení, ukotvená na dlouhé příďové palubě.

Kdyby tuto operaci vedla Korporace, Juan by celou posádku okamžitě propustil za nedostatečnou disciplínu v zatemění. Jachtu bylo vidět ze dvou kilometrů a kterýkoliv pozorovatel v malém člunu by se na pozadí bouře skryl pohodlně i před radarem.

Přesto musel uznat, že jeho i Sloane mohli mít po celou dobu, kdy se blížili k jachtě, zatraceně nebezpečně na mušce.

Tiskli se ze strany k potrubí asi hodinu, schopni vydržet vlhké oblečení i ledový vítr, protože je hřála kovová roura. Juan došel k závěru, že posádku jachty tvoří čtyři muži, kteří se střídají u radarové obrazovky na můstku. Pokaždé si přitom brali s sebou samopal, zpočátku stále ještě vzrušeni potopením záchranného člunu Oregonu. Když se však nic nedělo, začala nuda jejich bdělost otupovat a Juan si všiml, že už nemají samopaly přes rameno.

Jelikož neexistovalo nic jiného než moment překvapení, který mohl vyrovnat přesilu čtyř na jednoho, věděl Juan, že nejlepší taktikou bude nepozorované plížení, následované zuřivou divokostí.

„Tohle radši udělám sám,“ řekl Sloane a pomalu se přesmykl přes horní okraj potrubí.

Drsné zbarvení hlasu Sloane poněkud otřáslo.

Cabrillo sklouzl po potrubí a pružně seskočil na plovoucí molo. Celou tu dobu sledoval hlídku na můstku, která byla zaujata pozorováním bouře brýlemi pro noční vidění. Přešel plovoucí molo a opatrně překročil lodní okrajník na zadní palubu jachty. Posuvné dveře vedly do kajuty, zatímco pár schodů, zabudovaných do sklolaminátového trupu, představovalo cestu na můstek.

Dveře však byly pevně zavřené na obranu proti větru.

Juan se při chůzi po schodech krčil, a když dospěl na úroveň jejich vrcholu, sklonil hlavu horizontálně, takže při pohledu z můstku byl viditelný pouze nepatrný kousek jeho obličeje. Muž na hlídce stále zíral na moře. Juan se pohyboval tak pomalu, že to vypadalo, jako by stál, až překonal zbytek vzdálenosti. Zbraň ležela odložená na přístrojové desce, zhruba čtvrt metru od pozorovatele, jenž, jak si Juan uvědomil, byl o dobrých osm centimetrů vyšší a o patnáct kilo těžší než on. Rozdíl ve velikosti znamenal, že nebude možné uškrtit ho potichu. Ten bude zaručeně bojovat jak býk.

Cabrillo urazil tři metry, jež je oddělovaly, když loď zasáhl prudký závan větru. Muž právě zvedal ruce, aby si přes hlavu sundal brýle pro noční vidění, když mu Juan jednou rukou škubl bradou a s využitím síly ramene udeřil předloktím do spánku. Koordinace útoku natolik zakroutila krční páteří, že se jeden obratel s patrným prasknutím zlomil. Juan položil mrtvolu jemně na podlahu můstku.

„Tři na jednoho,“ zamumlal pro sebe. Kvůli zabíjení necítil sebemenší výčitky, protože mrtvý byl jeden z těch, kdo jen před dvěma hodinami bez sebemenšího varování smetli jejich záchranný člun z hladiny.

Spustil se z můstku na úzkou spojovací lávku, která umožňovala přístup ze zadní části jachty na dlouhou přední palubu. Napravo i nalevo byla okénka. Jedno bylo tmavé, kdežto ve druhém se mihotal odraz obrazovky televizoru. Odvážil se rychlého pohledu do kajuty s televizorem. Jeden strážný tam seděl v koženém křesle a sledoval DVD s válečnickým uměním, zatímco druhý stál v málo osvětlené kuchyňce a pozoroval čajovou konvici na plynovém hořáku. Ten měl v podpažním pouzdru pistoli. O zbrani prvního muže Juan nic nezjistil.

Z umístění mužů v kajutě Juan usoudil, že ze zadní paluby by na žádného z nich nemohl zamířit, a navíc ani netušil, kde je čtvrtý člen posádky. Předpokládal, že spí, ale přitom dobře věděl, že chybný předpoklad může člověka zabít.

Cabrillo se zaklonil přes naleštěné zábradlí z hliníku, aby na úzké lávce získal trochu prostoru, a spustil palbu. Dvě střely poslal do chlápka stojícího u sporáku, náraz ho nadzvedl a vrhl na vařič. Okamžitě na něm vzplála košile.

Strážný ležící na gauči měl reflexy jako kočka. Než Juan pohnul hlavní a vypálil další dvě rány, byl už dole na podlaze a kutálel se po plyšovém koberci. Kulky neškodně proletěly pohovkou a vytrhly z ní chumáče polstrování.

Juan znovu zacílil, ale muž si mezitím našel kryt za barovým pultem u zadní stěny kajuty. Juan neměl dost munice, aby namátkou prostřílel barový pult, dokonce si vyčítal i ty dvě kulky, které vystřelil na kus nábytku. Druhý muž se náhle zjevil zpoza baru, zbraň připravenou ke střelbě, a vypálil divokou salvu, na kterou spotřeboval polovinu zásobníku.

Cabrillo se skrčil, když se nad ním ozval cinkot rozbitého skla a hvízdání střel. Mrak kulek se odrazil od mohutného ocelového potrubí za ním a zmizel v temnotě noci. Odplížil se dozadu, přičemž musel přemáhat přirozené nutkání skulit se z lodě dolů na přístavní molo. Namísto toho však uchopil sloupek, který podpíral stahovací stříšku, a odrazil se, takže se znovu ocitl na schůdkách. Rychle po nich vyšplhal a naklonil se přes zábradlí nad roztříštěným oknem.

V okenním rámu se objevila krátká hlaveň strážcovy automatické pistole a přejížděla sem tam, jak čtvrtý člen posádky pátral po kořisti. Když nenašel Juanovu mrtvolu na lávce, vystrčil z okna hlavu a ramena. Pohlédl dopředu i dozadu, a když Cabrilla stále neviděl, vyklonil se ještě víc, aby zkontroloval přístavní molo.

„To je špatný směr, příteli.“

Strážný zkroutil ramena ve snaze dosáhnout na škorpiona. Juan ho zastavil jednou ranou do spánku. Automatická pistole upadla do mezery mezi jachtou a přístavištěm.

Ostrý zvuk výstřelu z glocku prozradil poslednímu strážnému Juanovu polohu. Podlaha můstku vybuchla řadou otvorů s nerovnými okraji. To střelec na nižší palubě pokropil strop dávkou z automatu.

Juan se pokusil vrhnout na ovládací panel, ale klopýtl, jak jedna střela zasáhla jeho umělou nohu a rozpůlila ji. Kinetická energie střely plus jeho vlastní setrvačnost ho vrhly přes nízký okenní parapet, odkud se kutálel po nakloněné rovině pokryté sklem, jež lemovala dolní část stěny kajuty. Dopadl zády na přední palubu, přičemž si s hlasitým heknutím vyrazil dech. Zvedl se na kolena, avšak když se pokusil postavit, zjistil, že mechanismy kontrolující umělou nohu nefungují. Jeho nejmodernější protéza nebyla teď o nic lepší než primitivní dřevěná noha.

Uvnitř jedné nádherně zařízené kajuty Juan uviděl čtvrtého střelce, jehož silueta se rýsovala na pozadí plápolajícího ohně, hořícího v hlavním salonu. Propanové vedení, které přivádělo plyn do sporáku, bylo nyní děravé a odtud až ke stropu s hučením šlehal tekutý plamen a rozséval drobnější plamínky po celém stropu, od kouta do kouta. Roztavená umělá hmota odkapávala na koberec, kde se rovněž začínaly objevovat samostatné ohýnky. Strážný slyšel Juanův pád i přes hučící inferno. Pohnul hlavní zbraně od stropu k hlavnímu oknu a neprůstřelné sklo pokropil salvou. Na široké tabuli se objevilo několik šílených pavučin a na Cabrilla dopadly drobné štěpinky skla připomínající déšť diamantů.

Juan malý okamžik počkal, pak se zvedl, aby opětoval střelbu. Právě v té chvíli však pistolník prorazil oslabené sklo, narazil mu do prsou a složil ho znovu k zemi. Podařilo se mu obtočit paži kolem útočníkovy nohy, ale to už se kutáleli spolu po palubě. Strážný nakonec skončil na Cabrillovi, ale nebyl schopen zvednout automat tak, aby Juana zastřelil. Také Juanova ruka se zbraní byla přišpendlena k palubě. Strážný se snažil rozdrtit úderem čela Juanův nos, avšak Cabrillo na poslední chvíli přitiskl bradu na prsa, takže se srazili pěkně natvrdo lebkami, až se Juanovi rozkmitala víčka. Strážný se pak pokusil kopnout kolenem do oblasti protivníkova klínu. Ten však úder odvrátil pootočením těla a tím onen kop zasáhl jen jeho stehno. Když se strážný pokusil trik opakovat, Juan zvedl koleno a vší silou vyrazil kupředu a vzhůru. Na okamžik se mu podařilo nadzvednout druhého muže, avšak strážný byl dost silný, takže se následně pokusil Cabrilla rozmačkat.

Juanovi se podařilo pozvednout umělou končetinu natolik, že se ostré zbytky karbonových vláken zanořily jako dýka do napjatých břišních svalů soupeře. Juan popadl protivníka za ramena, přitáhl ho k sobě a současně vykopl nohou.

Pocit, jak se protéza noří do nepřítelova žaludku, bude pronásledovat předsedu v nočních můrách celá léta. Teď ale Juan strážného odstrčil stranou. Sténání přešlo ve vlhké bublavé zvuky a nakonec se rozhostilo ticho.

Klopýtavě se zvedl. Zadní polovinu jachty zachvátil požár. Silný vítr hnal plameny téměř vodorovně. S tímto ohněm nebylo možné bojovat, takže Juan ustoupil na samý bok lodi. Přelezl zábradlí a spustil se na přistávací molo. Tam poklekl a rychle opláchl protézu ve vodě.

„Sloane,“ zavolal pak do noci. „Můžete vylézt.“

Nad mohutným potrubím se objevil její obličej, bledý ovál proti temné noci. Pomalu se zvedla ze dřepu a zamířila k němu. Juan jí poskakoval po molu v ústrety. Byli asi půl metru od sebe, když v jejích očích zahlédl výraz hrůzy. Ústa se jí začala otvírat k výkřiku, ale Juan její varování už předvídal. Otočil se, invalidní noha se mu smekla po kluzkém povrchu mola, ale přesto současně stačil vytáhnout glock na pátého člena posádky, jenž se právě objevil na přední palubě, v jedné ruce pistoli, ve druhé kufřík. Byl rovněž o vteřinu rychlejší než Cabrillo.

Jeho zbraň jednou zakašlala, zrovna když Juan ztratil rovnováhu a pomalu padal k zemi. Juan vypálil dvakrát v momentě, kdy dopadl na záda. První střela minula cíl, ale druhá zasáhla naplno. Z neživých prstů vypadla strážnému pistole i kufřík, který zarachotil na plovoucím molu.

Juan se obrátil zpět k Sloane.

Ta klečela na kolenou, jednou rukou si tiskla podpaží. V obličeji měla výraz němé agónie.

Juan se k ní posunul.

„Vydrž, Sloane, vydrž,“ tišil ji. „Ukaž, já se podívám.“

Jemně jí nadzvedl paži, na což zareagovala ostrým nádechem přes zaťaté zuby. Z očí jí tekly slzy. Krev měla horkou a hustou, a když se Juan náhodou dotkl rány, Sloane vykřikla.

„Promiň.“

Odtáhl jí blůzu od kůže, zajel prsty do otvoru po kulce a roztrhl látku tak, aby se mohl podívat na ránu. Cípem blůzy lehce osušil krev z okolí. Světlo z hořící jachty bylo kmitavé a blikalo, ale i v něm bylo patrné, že kulka vyryla v jejím hrudníku rýhu asi pět centimetrů dlouhou.

Pohlédl jí do očí. „Budeš v pořádku. Myslím, že ta kulka nikam nepronikla. Jenom tě to škráblo.“

„Bolí to, Juane, dobrý Bože, to bolí.“

Poněkud nešikovně ji objal, ale dával pozor na její zranění. Já vím, že to bolí, já vím.“

„To bych se vsadila, že to víš,“ pronesla a snažila se bolest ztlumit. „Já nad tímhle brečím jako malý fakan a tobě čínské námořnictvo ustřelilo celou nohu.“

„Podle toho, co vyprávěl Max, když pominul počáteční šok, dělal jsem takový randál jako celé jesle batolat s kolikou. Počkej tu chvilku.“

„Nevypadá to, že bych se někam vydala plavat.“

Juan se vrátil k jachtě. Oheň byl už příliš pokročilý, než aby mohl zachránit něco z kajut, ale podařilo se mu alespoň z posledního protivníka stáhnout sportovní plášť. Skutečnost, že neznámý měl na sobě sako od Armaniho za tisíc dolarů, svědčila o tom, že spíše než členem posádky byl hlavou celé akce. Toto podezření potvrdilo konečně i zjištění, že v kufříku se nachází laptop.

„Jestliže byl natolik důležitý, že se rozhodl ho zachránit,“ poznamenal Juan, když se vrátil ke Sloane s přenosným počítačem v ruce, „je také dostatečně důležitý pro nás. Teď se ale musíme co nejrychleji od téhle lodi vzdálit. Když její dvojče vybuchlo po boku Oregonu, byl z toho zatraceně pořádný ohňostroj.“

Skoro jako by se vzájemně potřebovali k tomu, aby se vůbec pohnuli, Juan se zničenou protézou a Sloane s ranou přes hrudník. Nějak se však dobelhali zpátky k místu, kde Juan skryl svůj mobilní telefon. Tady uložil Sloane na teplou rouru a posadil se k ní tak, aby si mu mohla položit hlavu na stehna. Přikryl ji sportovním pláštěm a hladil ji po vlasech, až její tělo zvítězilo nad bolestí a ona sklouzla do milosrdného bezvědomí.

Pak Cabrillo otevřel počítač a začal prohlížet soubory. Zabralo mu to celou hodinu, než pochopil, k čemu tahle tři sta metrů dlouhá příšera slouží, a dalších šedesát minut, aby objevil, že v nedaleké blízkosti existuje ještě devětatřicet dalších, uspořádaných do čtyř dlouhých řad. Ačkoliv stále ještě neměl představu o jejich funkci, zbývala slabá hodina do svítání, když konečně přišel na to, jak je vypnout připojením počítače do servisního portálu pod příklopem, kde prve skryl svůj mobil.

Jakmile světlo indikátoru na malém monitoru ukázalo, že stroj přestal vyrábět elektřinu, i když jeho mechanika stále ještě odpovídala na působení vln, Juan zkontroloval svůj satelitní telefon. Tentokrát dostal signál okamžitě.

Masivní elektrické pole tvořené alternátorem poháněným vlnami mělo totiž na svědomí zmatek v elektronice záchranného člunu, vyřadilo z činnosti telefon a bylo příčinou bláznivého chování magnetické střelky kompasu. Vypnutím alternátoru elektrické pole zmizelo, takže telefon začal opět fungovat. Dovtípil se, že laptop je proti silným elektromagnetickým pulsům nějak odstíněný.

Vyťukal číslo a po čtvrtém zazvonění někdo na druhém konci telefon zvedl.

„Tady je hlavní recepce, pane Hanley. Přál jste si vzbudit ve čtyři třicet.“

„Juane? Juane!“

„Ahoj, Maxi.“

„Kde k sakru jsi? Na záchranném člunu jsme tě nemohli chytit. Vůbec jsi nezvedal telefon. Dokonce ani tvůj podkožní lokátor nic nevysílal.“

„Věřil bys tomu, že jsme uvázli uprostřed oceánu na jednom z gigantických kovových hadů Papá Heinricka? Narazili jsme na něco podivného.“

„A to neznáš ani polovinu všech faktů. Ani polovinu.“

18

DOKTORKA JULIE HUXLEYOVA, lodní lékařka Oregonu, letěla na místo využívání účinků vln v malém vrtulníku Robinson R 44, takže když nyní tento nevelký, ale čilý stroj dosedl na palubu nákladní lodi, Sloane Macintyreová měla už napíchnutou žílu, kudy do ní proudila infuze fyziologického roztoku s analgetiky a antibiotiky, jako první pomoc při ztrátě krevního objemu a dehydrataci. Julie také zbavila pacientku promočeného oblečení a zabalila ji do termopokrývky. Střelnou ránu vyčistila a ovázala, jak jen to v provizorních podmínkách a se skrovným vybavením bylo možné, ale nemohla se už dočkat, až bude moct provést řádné definitivní ošetření.

Na palubě Oregonu již čekali dva zřízenci s nosítky, kteří poté, co se mobilní přistávací plocha stáhla do nákladového prostoru, bryskně transportovali Sloane na ošetřovnu, tedy do nemocničního zařízení, jež mohlo klidně soutěžit s prvotřídním traumacentrem v nějaké metropoli.

Ošetření Juana spočívalo v rychlém ujištění, že bude v pořádku, litrové láhvi sportovního nápoje odporné chuti a několika aspirinech. Alespoň že byl v hangáru Max s jednou Juanovou náhradní nohou.

Juan se posadil na pracovní lavici, aby si odepnul poničenou protézu. Oregon prve zvolnil svůj šílený úprk z Kapského Města, aby George Adams mohl přistát s vrtulníkem, ale teď, když Juan od svého zástupce přebíral umělou protézu, bylo znát, že loď opět zrychluje.

Zlostně škubl za manžety kalhot a svižně se zvedl. Jenom přes rameno pak oznámil: „Starší členové posádky v zasedací místnosti za patnáct minut.“

Než se rychle vysprchoval a oholil tak bleskově, že si odřel obličej, stačil se jeho tým shromáždit podle rozkazu. Maurice připravil pro všechny kávu, ale na místě předsedy v čele stolu z třešňového dřeva stál speciální kouřící šálek. Pancéřové kryty oken zasedací místnosti byly odklopeny, takže uvnitř bylo jasné světlo, jež kontrastovalo s ponurým vzhledem mužů a žen rozsazených kolem něho.

Juan si usrkl kávy a stroze se otázal: „Co se k sakru vlastně stalo?“

Linda Rossová, jako nejvyšší zpravodajský důstojník, kvapně polkla doušek kávy. „Včera ráno příslušníci policie v Kinshase udělali zátah najeden dům na předměstí v domnění, že se jedná o centrum distribuce drog. Provedli několik zatčení a nalezli skladiště zbraní a menší množství drog. Navíc tam našli kupu dokumentů, svědčících o spojení dealerů se Samuelem Makambou a jeho Konžskou armádou revoluce.“

„Chlápek, který koupil naše zbraně,“ připomenul celkem zbytečně Mark Murphy. Přitom ani nezvedl hlavu od laptopu, který Juan přivezl od generátoru energie.

Linda pokračovala. „Ukazuje se, že Makambo používal výnosy dealerů drog k dalšímu financování svých aktivit, což ale není tak překvapivé. Co však vzalo policistům dech, byl způsob, jak Makambo dokázal využít uplácení k proniknutí do horních pater vládní garnitury. Měl na výplatní listině hejna byrokratů, včetně takového Benjamina Isaky na ministerstvu obrany. Za padesát tisíc euro, převáděných každoročně na jeho švýcarské konto, dodával Isaka Makambovi informace o vládních pokusech nalézt tajnou základnu operací. Trvale vůdci rebelů předával informace tak dokonale, že Makambova armáda byla stále půl kroku před vládními jednotkami.“

Max seděl na opačném konci vyleštěného stolu a jeho tvář buldoka byla ještě zarputilejší než obvykle. „Makambo věděl od prvního okamžiku, kdy jsme s ním navázali kontakt a předstírali, že jsme obchodníci se zbraněmi, že je to bouda. Isaka ho informoval, jak jsou zbraně označeny štěnicemi. Hned jak jsme mu unikli, rozložil pušky AK a granátomety. Vysílací aparaturu nalezl, vymontoval a naházel do řeky.“

„Isaka se k tomu přiznal?“

„Veřejně ne,“ odpověděl Max. „Hovořil jsem však telefonicky s několika lidmi z jejich vlády. Jakmile jsem jim prozradil, kdo jsem, a všechno kolem, prozradili mi, že tým vyslaný k vystopování zbraní hlásil, že neopustily přístav až do chvíle, kdy prostě přestaly vysílat.“

„A když konečně dorazili do přístavu,“ dodal Juan, jenž došel ke stejným závěrům jako ostatní, „nenašli ani stopu po vzbouřencích nebo po zbraních.“ Pohlédl na Marka Murphyho. „Tak jak, Murphy, ty naše štěnice stále pracují?“

„Měly by, ještě alespoň čtyřiadvacet nebo šestatřicet hodin. Kdybych se dostal do Konga včas, pak bych je dokázal z helikoptéry nebo z letadla lokalizovat.“

„Doletěl už Tiny s naší Citation do Swakopmundu?“ otázal se Juan poté, co v duchu propočítával vzdálenosti, rychlost a čas.

„Měl by tam dorazit kolem jedné.“

„Oukej, uděláme tedy následující. Jakmile se dostaneme na hranici doletu, Murph se přesune vrtulníkem na pobřeží a Tiny s ním pak poletí do Kinshasy. Odtamtud to bude na tobě, Marku, abys pronajal nějaké letadlo, protože Tiny se bude vracet kvůli seskoku padákem dnes v noci.“

„Budu potřebovat pomoc,“ poznamenal Murphy.

„Vezmi si Erika. Během našeho pokusu o záchranu bude Max vystupovat v roli kapitána a kormidelníka.“

Poprvé se ozval Eddie Seng. „Předsedo, neexistuje přece důvod myslet si, že ty zbraně doposud nebyly distribuovány po celém Kongu.“

Cabrillo přikývl. „Já vím, ale musíme se alespoň pokusit. Jestli těch deset zbraní, které jsme opatřili štěnicemi, najdeme pohromadě, pak se zdá logické, že tam budou všechny.“

„Myslíš si, že Makambo plánuje nějaký útok?“ otázala se Linda.

„To nebudeme vědět, dokud Mark s Erikem neobjeví jejich sklady.“

„Mám to,“ vykřikl Mark a zvedl hlavu od laptopu.

„Co máš?“

„V tomhle počítači byly nějaké zakódované soubory. Právě jsem je otevřel.“

„Co obsahují?“

„Dej mi minutku.“

Juan usrkával kávu, zatímco Linda likvidovala další kus sladkého pečiva. V konferenční místnosti se náhle objevila doktorka Huxleyová. Její postava sice dosahovala pouhých sto devětapadesáti centimetrů, ale měla dostatečně velitelské chování, jaké bývá rozšířené právě v lékařské profesi. Tmavé vlasy měla jako obvykle svázané do koňského ohonu a pod bílým pláštěm měla zelenou halenu, která příliš nezdůrazňovala její ženské křivky.

Jak se má naše pacientka?“ zeptal se jí okamžitě Juan.

„Bude v pořádku. Byla trošku dehydrovaná, ale to jsme už srovnali. Rána na hrudníku vyžadovala celkem dvacet stehů. Navíc má dvě zlomená žebra. Prozatím jsem ji zklidnila a nějaký čas bude na analgeticích.“

„Skvělá práce.“

„Děláš si legraci? Po několika letech záplatování téhle party pirátů bych takové ošetření dokázala provést se zavřenýma očima.“ Julie si nalila hrníček kávy.

„Bude v pořádku, než se vrátíš, nebo bys u ní měla raději zůstat?“

Hux se nad tímto dotazem krátce zamyslela. „Pokud nebude mít nějaké známky infekce, jako teplotu nebo zvýšené leukocyty, nebude třeba, abych se kolem ní motala. Jestli ale naopak únosci zraní Geoffreyho Merricka nebo kohokoliv z vás… no, pak mě budete chtít mít na naší Citation, abych mohla okamžitě zasáhnout. Definitivní rozhodnutí udělám až těsně před odjezdem, ale něco mi napovídá, že Sloane bude v pořádku.“

Juan, jako vždy, nechal lékařské rozhodnutí na doktorce Huxleyové. „To je tvoje doména.“

„To jsem blázen,“ pronesl zděšeně Mark. Erik Stone se nakláněl přes rameno svého nejlepšího přítele a v brýlích se mu odrážel text z obrazovky laptopu.

Všechny hlavy se otočily k mladému zbraňovému specialistovi.

Ten ještě chvíli pokračoval ve čtení, aniž by si byl vědom pozornosti, kterou mu věnovali ostatní, až si Juan významně odkašlal. Teprve pak zvedl hlavu. „Och, omlouvám se. Jak víte, objevili jste alternátor poháněný vlnobitím, to celé ale v měřítku, jemuž stále nemůžu uvěřit. Pokud vím, tahle technologie je zatím ještě v plenkách. Na pobřeží Portugalska a Skotska existuje pár aparatur, které teprve procházejí praktickými testy.

Využívá se tu síly vln, které pohybují potrubím v jeho spojích a tím uvádějí v činnost hydraulické písty. Ty dále tlačí olej do motoru; jeho proud je regulován vyrovnávacím akumulátorem. Motor následně pohání alternátor a výsledkem je elektrický proud.“

Největší dojem to učinilo na Maxe Hanleye, lodního inženýra. „To je zatraceně geniální,“ prohlásil. „Kolik elektřiny dokáže takováhle věc vyrobit?“

„Každá z nich vyprodukuje dostatek energie pro takové dvoutisícové město. A když jich je dohromady čtyřicet, jedná se už o značnou sílu.“ K čemu ta energie slouží?“ otázal se Juan. „Kam ji odvádějí?“

„To bylo právě zakódované,“ odpověděl Mark. „Každý alternátor je ukotven na dně lany, které je možno navinout a zkrátit. Proto je také George neviděl, když tu před pár dny létal. Když je hladina příliš klidná, nebo když se na radaru strážních člunů objeví nějaké blížící se plavidlo, potrubí se asi o deset metrů ponoří. Zvláštní kabely odvádějí elektřinu do série radiátorů, umístěných podle alternátorů.“

„Říkal jsi radiátorů?“ ujišťoval se Eddie.

„Jo. Někdo došel k přesvědčení, že voda tady v okolí je příliš studená, takže ji nechává ohřát.“

Cabrillo se novu napil a posloužil si dánskou buchtou, ještě než Linda všechno pečivo zlikviduje. „Dá se říct, jak dlouho jsou již v provozu?“

„Začaly pracovat začátkem roku 2004.“

„A výsledek?“

„To na počítači není,“ odpověděl Mark. „Nejsem oceánograf, ale nedokážu si představit, že by tak malá změna teploty mohla mít vliv na celý oceán. Samozřejmě vím, že odpadní teplo z jaderných elektráren dokáže zvýšit o pár stupňů teplotu řeky. To je ale dost ohraničená oblast.“

Juan se znovu opřel v křesle, poklepávaje prsty po hraně čelisti. Pohledem těkal bezděky kolem. Vedle něj se bavili starší představitelé posádky, diskutovali různé nápady a dohady, on ale nic z toho neslyšel. V duchu viděl obrovitou sestavu dynam, pohupující se na vrcholu vln, zatímco v hloubce pod nimi žhnou rudě radiátory, jež zvyšují teploty vody, proudící podle afrických břehů k severu.

„Nebýt těch ozbrojených hrdlořezů všude kolem,“ pronesl Mark, když se Juan viditelně probral znovu do přítomnosti, „člověk by si mohl myslet, že jde o umělecký projekt toho… Jak se jmenuje ten chlápek, co balí celé ostrovy do látky a postavil brány s šafránovými pruhy v Central Parku? Crisco?“

„Christo,“ odpověděl nepřítomně Max.

„Marku, ty jsi génius,“ konstatoval Cabrillo.

„Cože? Ty si opravdu myslíš, že je to nějaký pošahaný umělecký projekt?“

„Ne. Mám na mysli to, co jsi říkal o řekách.“ Juan se rozhlédl kolem stolu. „Tohle není pokus ohřát celý oceán, ale jenom jeho velice omezené oblasti. Nacházíme se zhruba uprostřed proudu Benguela, jednoho z nejostřeji ohraničených mořských proudů. Pohybuje se mořem jako nějaká řeka, s pevně danými okraji. A právě tady se rozděluje na dvě větve. Jedna část pokračuje na sever podél pobřeží, zatímco druhá se stáčí k západu, aby se stala součástí jihoatlantické subtropické spirály. Tento proud vede vodu podél Jižní Ameriky, kde se ohřívá na teplotu o několik stupňů vyšší než ta část, jež omývá Afriku.“

„Zatím tě dokážu sledovat,“ poznamenal Mark.

„Tyto dva proudy se opět setkávají nedaleko rovníku, a jak se mísí, účinkují jako nárazníková zóna mezi proudy severní a jižní polokoule.“

„V tomhle pořád nevidím nic mimořádného. Je mi líto, předsedo.“

„Jestliže není teplotní rozdíl obou větví v okamžiku jejich opětovného spojení příliš velký, pak se jejich vyrovnávací schopnost zmenšuje, možná dost na to, aby překonaly Coriolisův efekt, který dává vzniknout větrům směřujícím na západ a tím i povrchním mořským proudům.“

Eddie Seng přerušil popíjení kávy a tvář se mu rozjasnila pochopením. „To by ale mohlo změnit dokonce i směr mořských proudů.“

„Přesně tak. Převládající směr větrů určuje rotace Země, z čehož plyne, že hurikány na severní polokouli se otáčejí proti směru hodinových ručiček, kdežto cyklony na jižní polokouli po směru. Je to rovněž důvod, proč se teplý Golfský proud, protékající podél východního pobřeží Spojených států, pohybuje na sever a pak na východ, takže v Evropě panuje takové podnebí, jaké známe. Podle všech pravidel by totiž většina Evropy měla být neobyvatelná. Vždyť takové Skotsko se nachází severněji než arktická část Kanady, proboha!“

„Takže co se stane, když jižní vody překročí nedaleko Afriky rovník?“ tázala se Linda.

„Vstoupí do oblasti vzniku atlantických hurikánů,“ odpověděl Erik Stone, který na Oregonu zastával funkci neoficiálního meteorologa. „Teplejší voda znamená větší odpařování a větší odpařování zase znamená silnější bouře. Taková tropická tlaková níže potřebuje povrchovou teplotu vody vyšší než šestadvacet stupňů, aby získala sílu hurikánu. Jakmile toho dosáhne, dokáže do sebe absorbovat dvě miliardy tun vody za den.“

„Dvě miliardy tun! vykřikla překvapeně Linda.

„A jakmile zasáhne nějakou zemi, vydá naopak ze sebe mezi deseti až dvaceti miliardami tun vody za den. Rozdíl mezi bouří kategorie jedna a kategorie pět je doba, po kterou mohla v blízkosti afrického pobřeží nasávat vodu.“

Mark Murphy, obvykle nejchytřejší osoba v místnosti, se pochopením rozzářil. „Jestliže je tedy proud Benguela uměle zahřívaný a část jeho vod unikne na sever, pak každá bouře zesílí daleko rychleji.“

„Navíc jich může být víc,“ dodal Juan. „Myslí si někdo z vás to, co já?“

„Ze silným bouřím, jež Spojené státy zažily v posledních pár letech, se dostalo podstatné pomoci.“

„Experti na hurikány se ale shodují, že vstupujeme do období přirozeně zvýšené bouřkové intenzity,“ oponoval Erik Murphyho závěrům.

„Což neznamená, že ta dynama a radiátory onen cyklus nezesilují,“ odsekl Mark.

„Pánové,“ tišil je Juan, „je na chytřejších hlavách, než jsou ty naše, aby ze všech faktů učinily nějaké závěry. Prozatím by stačilo, kdybychom celou tu aparaturu dokázali vypnout. Po této naší schůzce zavolám Overholtovi a seznámím ho s tím, co jsme našli. Ten to velice pravděpodobně předá agentuře NUMA, takže pak to bude její problém. Murphe, připrav počítač, abych mu mohl poslat všechny soubory.“

„To není problém.“

„Prozatím,“ pokračoval Juan, „bych byl rád, abychom se soustředili na osvobození Geoffreyho Merricka. Pak se můžeme rozhodnout, jestli půjdeme po těch lidech, kteří sem ty alternátory na výrobu elektřiny nainstalovali.“

„Myslíš, že tuje nějaká souvislost?“ otázal se Max od opačné strany stolu.

„Zpočátku jsem si to nemyslel. Teď jsem ale o tom přesvědčený. Ten chlápek, kterého jsme se Sloane pronásledovali, se dobrovolně sám raději zabil, než by riskoval, že se ho zmocním. Ten se nesnažil vyhnout africkému vězení. Byl to fanatik, ochotný udělat ze sebe mučedníka, jen abychom neobjevili ty radiátory. A dále víme, že v únosu Merricka nehraje roli výkupné, ale důvodem je politika – tedy nejspíš naštval nějakého gaunera, který ho nechal unést.“

„Environmentalisty,“ poznamenala rezolutně Linda.

„Nejspíš,“ přitakal Juan. „Zamíchali jsme se do dvojího problému. Kdosi chce z nějakého důvodu Merricka, někdo jiný se pokouší těmi velkými dynamy narušit mořské proudění.“

Erik si odkašlal. „Já to nechápu, předsedo. Jestli ti lidé chrání životní prostředí, proč by si takhle pohrávali s oceánem?“

„To se dozvíme dnes večer, až vysvobodíme Merricka a zajmeme pár únosců.“

Mechanici rozložili padáky invazního týmu v jednom z prázdných nákladových prostorů Oregonu. Blýskavý černý nylon vypadal na kovové palubě jako kaluž rozlitého oleje. Když po dvacetiminutové konverzaci s Langstonem Overholtem ze CIA dorazil Juan, Mike Trono a Jerry Pulaski byli už na místě a pečlivě skládali padáky s vědomím možných následků, kdyby se po opuštění letadla ve výšce osmi tisíc metrů nad Namibijskou pouští neměly dokonale rozvinout. Mike byl bývalý paradesantní záchranář vojenského letectva, zatímco Ski přišel do Korporace po patnácti letech působení v rozvědce námořní pěchoty. Max si povídal s Eddiem a Linkem, kteří kontrolovali vybavení a zbraně, rozložené na skládacích stolcích podél jedné stěny nákladového prostoru.

Cabrillo věděl, že každý člen Korporace je schopen bez nejmenšího problému spolupracovat s kýmkoliv druhým, avšak přesto mezi členy existovaly některé ideální páry. Link s Eddiem tvořili kupříkladu jeden z nich a Ski s Mikem druhý. Jestliže mohli pracovat spolu, byli v boji jako tým absolutně fantastičtí a doplňovali se téměř telepaticky.

Vedle stolků stály čtyři robustní motocykly. Tyto stroje byl právě Oregon vyzvednout v Kapském Městě. Motorky byly konstruované na náročnou jízdu v poušti, měly balonové pneumatiky pro jízdu měkkým pískem a speciálně posílené tlumiče. V posledních několika dnech je skupina mechaniků odstrojila až na základní kostru, čímž je výrazně odlehčila, a, pak zakryla jejich původní křiklavé barvy kamuflážním pouštním nátěrem.

Když Juan přecházel přes prakticky prázdný nákladový prostor, ozval se mu mobilní telefon. „Cabrillo,“ ohlásil se.

„Předsedo, tady je Erik. Chtěl jsem vám jenom oznámit, že během dvaceti minut budeme v dosahu Swakopmundu. Už jsem upozornil George, takže helikoptéra bude připravená a natankovaná. Mark teď dává dohromady naše příslušenství. Až sedneme na letišti, bude tam už čekat Tiny se Citation. Dokonce se mi podařilo najmout letadlo do Kinshasy.“

„Dobrá práce.“

„Půjde-li všechno podle plánu, zítra za svítání budeme již na lovu.“

„Což vám poskytne nějakých, kolik, no, asi osmnáct hodin, než se vybijí baterie.“

„Plus minus. Já vím, že to nezní moc přesvědčivě, ale myje najdeme.“

Všichni na palubě si uvědomovali, nakolik osobně bere Juan skutečnost, že byl využit a podveden Benjaminem Isakou a jeho vzbouřeneckým partnerem Samuelem Makambou. Skutečnost, že on osobně dodal do krvavé občanské války takové množství zbraní, ho tížila v žaludku jako olověné závaží. Každým okamžikem, kdy byly zbraně mimo kontrolu, se zvyšovala pravděpodobnost, že budou obráceny proti nevinným civilistům. Přes to, co dříve řekl Sloane ohledně zodpovědnosti, věděl, že jestli zemřou nějací lidé kvůli tomuto jeho případnému debaklu, zemře s nimi i část jeho osoby.

„Díky, Eriku,“ odpověděl potichu.

„Žádný problém, šéfe.“

„Jak jsme na tom?“ otázal se Juan, když se přiblížil k další trojici mužů. Na stole před nimi byl model vězení v Ďáblově oáze, který vyrobil Koutek zázraků Kevina Nixona podle satelitních záběrů a několika zrnitých fotografií, jež nalezl na internetu.

„Kevin nám udělal krásnou hračku,“ prohlásil Eddie, „ale dokud nebudeme znát vnitřní uspořádání a přesné místo, kde Merricka drží, tak do toho půjdeme poslepu.“

„Jak to tedy chceš provést?“

Zadání naplánovat útok připadlo Sengovi jako šéfovi pozemních operací. „Přesně tak, jak o tom od začátku diskutujeme. Seskok z vysoké výšky s časným otevřením padáku do oblasti asi sto kilometrů severně od oázy, takže neuslyší zvuk letadla a ani radar, mají-li ho k dispozici, jim nepomůže. Doplachtíme do cíle, přistaneme na střeše a budeme se řídit starou dobrou poučkou, že v momentě kontaktu s nepřítelem jde jakýkoliv plán k čertu.“

Juan se ušklíbl.

„Než Link složí motorky ze střechy na zem, my lokalizujeme Merricka a Susan Donleavyovou,“ pokračoval Eddie. „Jakmile je budeme mít, nasedneme na motocykly a vezmeme nohy na ramena. S Tinym se sejdeme na nejbližším rovném kousku pouště, kde bude moct George přistát.“

„Nezapomínejte, že potřebujeme jednoho z únosců, abychom si s ním trochu promluvili o těch dynamech.“

„Já osobně vám jednoho sešněruju jako vánoční husu,“ slíbil Link.

„Máte vypracovaný postup převážení všech lidí helikoptérou na pobřeží?“

„Jo. Kvůli váhovým limitům stráví George dneska spoustu času pojížděním, startováním a přistáváním. Bude muset letět čtyřikrát, než všechno dopraví na letiště. S Georgem jsme to všechno propočítali, takže při posledním letu se poveze nejmenší náklad. Tím pádem budeme moct uvázat i prázdné přídavné nádrže. Nádrže si pak naplní a bude mít dostatečnou rezervu na pátrání po přistávací ploše pro Tinyho.“

„Jenom se ujisti, že jsem na palubě při posledním letu,“ poznamenal Juan. „Rád bych se dnes trochu vyspal.“

„Tak jsme to také naplánovali.“

„To jste tedy na prvních místech pořadí zaměstnanců měsíce.“

Jak to šlo s Langem?“ otázal se Max.

„Povím vám to, zatímco si budu balit padák.“

Juan si pozorně prohlédl mamutí padák, navržený tak, aby kromě člověka unesl ještě zátěž jednoho sta kilogramů a byl schopen plachtit s větrem až do vzdálenosti sto dvaceti kilometrů. Byl opatřen mohutnějším polstrováním řemení, oblíbeným to doplňkem zejména mezi členy Speciálních jednotek, a poněkud pozměněným závěsným systémem, který zmenšoval šok při přechodu z krátkého volného pádu po opuštění letadla. Avšak i přes všechna tato vylepšení bylo zatažení za padákovou šňůru testem odvahy, protože každý parašutista věděl, že ho čeká tvrdý nápor.

„Dobré zprávy na obou frontách,“ spustil Cabrillo, přičemž jel prsty po závěsných lankách, pátraje po známkách poškození. „Lang slíbil, že bude kontaktovat agenturu NUMA, která sem nejspíš vyšle loď, aby si její lidi prohlédli ta dynama. A jelikož CIA spojuje tuto akci s osobou Isaky, budou nás platit za to, co bychom stejně dělali, abychom získali ty zbraně zpět.“

„Kolik?“

„Sotva dost na to, aby se pokryly náklady, takže radši neplánujte časný odchod do důchodu.“

„Lepší než nic.“

„Skutečnost, že Benjamin Isaka je vlastně agentem Makambovy Konžské armády revoluce, sekci CIA pro Afriku pěkně nadzvedla.“ Cabrillo začal urovnávat závěsná lanka tak, aby je mohl pospojovat pomocí gumových stuh, až začne padák balit.

„Copak je to dosud nikdy nenapadlo?“

„Ne. Přišlo to jako totální překvapení. Přinutilo je to přehodnotit veškeré aktivity na celém kontinentu. Lang říkal, že šéf africké sekce už nabídl svou rezignaci.“

„On skutečně odstoupí?“

„Je to vlastně ona a ne, neodstoupí. Za předpokladu, že se nám podaří dostat ty zbraně zpátky, zametou celé tohle fiasko pod koberec.“

„Proč jenom mám pocit, že pod tím kobercem už moc místa není?“

„Protože opravdu není,“ odpověděl hořce Juan. „Nikdo nechce slyšet, jak CIA něco pohnojila. Pak totiž vypadá celá americká vláda jako neschopná, a co je ještě horší, totálně nepřipravená. Takže když tu je nějaký problém –

„Jako například když Agentura důvěřuje člověku, ze kterého se vyklube spolupracovník vzbouřenců, snažících se o svržení vlastní vlády.“

„Třeba. Pak jenom přejdou do jiného režimu a nikdo za chyby neplatí. Právě tato podniková kultura způsobila, že nikdo nečekal jedenácté září v New Yorku, nepředvídal začátek irácké invaze do Kuvajtu, ani nevěděl o pákistánském a indickém nukleárním programu. To byl také jeden z důvodů, proč jsem odtamtud odešel,“ uzavřel Juan.

„No, alespoň že jsme tentokrát v situaci, kdy budeme moct věci napravit, co, Juane?“

Změna tónu Hanleyho hlasu přiměla Cabrilla vzhlédnout.

„Budeš v pořádku?“ zeptal se Max a kývl směrem k padáku.

Ze všech lidských emocí Cabrillo nejvíc nenáviděl soucit. Pohledy plné soustrasti, kterými ho obdarovali kolemjdoucí, když ho Julie Huxleyová vyvážela na vozíku z nemocnice v San Francisku s jednou nohavicí pečlivě přišpendlenou, ho rozzuřily. Přísahal si, že se už nikdy na něho nebudou takhle dívat. Takže od chvíle, kdy přišel o nohu, absolvoval tři operace a doslova tisíce hodin fyzioterapie, díky čemuž dnes dokázal utíkat bez sebemenšího kulhání. Uměl lyžovat a plavat lépe než dříve s oběma nohama a bez problémů dokázal na protéze balancovat.

Měl handicap, nebyl však handicapován.

Nicméně stále zůstávalo pár činností, které nebyl schopen vykonávat tak dobře jako dřív s oběma nohama. Jednou z nich byl seskok padákem volným pádem. Udržet tělo vypnuté a stabilní během letu prázdným prostorem vyžaduje drobné pohyby rukou, ale jsou to zejména nohy, které zaručují parašutistovu stabilitu. V průběhu posledních dvou let absolvoval Juan desítky tréninkových seskoků a bez ohledu na to, jak moc se snažil, nikdy nedokázal zabránit mírné rotaci, jež rychle přecházela do nebezpečné spirály.

Jelikož necítil nápor vzduchu na kotníku a noze, nedokázal zvládnout otáčení bez partnera, který by ho zachytil a stabilizoval. Tento defekt představoval jednu z nemnoha drobných porážek, jež si Juan, ač nerad, musel přiznat, a Max to věděl.

„Budu v pořádku,“ prohlásil Cabrillo a pokračoval ve skládání padáku.

„Jseš si jistý?“

Juan s úsměvem vzhlédl. „Maxi, ty se chováš jako stará bába. Jakmile vyskočím z letadla, musím se jedině prohnout v zádech. Nepoletíme volným pádem dost dlouho na to, abych si mohl zahrát na derviše. Tady jde o HAHO, můj starý příteli. Vysoký let, časné otevření. Kdyby šlo o jakýkoliv jiný typ seskoku, tak bych seděl vedle tebe v operačním středisku a díval se na monitor.

„V pořádku,“ přikývl Max. Jenom se ujišťuju.“

O půl hodiny později Juan předal svůj padák a vybavení jednomu z mechaniků, aby je odnesl k hangáru vrtulníku blízko prodloužené zádě Oregonu. Ještě předtím, než zamířil do své kajuty, aby si dopřál dlouho odpíraný spánek, zastavil se na ošetřovně, aby zkontroloval stav Sloane. Doktorka Huxleyová nebyla u svého stolu ani na sousedním operačním šálku, takže nahlédl do tří pokojíků intenzivní péče. Sloane nalezl ve třetím z nich. Světla byla ztlumena a Sloane spala v polosedě na nemocniční posteli. Ve spaní odhrnula pokrývku, takže Juan viděl obvaz na ráně v podpaží. Nezdálo se, že by rána krvácela.

Vlasy měděné barvy měla rozprostřené po bílém polštáři a jenom drobný chomáč jí spadal do čela. Ústa měla mírně pootevřená, a když jí Juan prsty odhrnul neposlušnou kadeř z čela, našpulila rty jakoby k polibku a oční víčka se lehce zatřepetala, než upadla do ještě hlubšího spánku.

Juan jí narovnal pokrývku a vyšel z místnosti. O deset minut později, i přes rozrušení z nadcházející záchranné akce a výčitky ze ztráty zbraní, jež mu tížily svědomí, Cabrillo spal stejně hluboce jako Sloane.

Budík ho probudil hodinu před plánovaným odletem na letiště ve Swakopmundu k setkání s Tiny Gundersonem. Rázem otevřel oči, jasné, modré, připravené na všechno. Vykulil se z postele, pomyslel na to, že by si mohl dopřát ještě jednu rychlou sprchu, ale rozhodl se proti.

Rozsvítil obě světla v kajutě a odhopsal do prostorné šatny. U zadní stěny stály, podobné jezdeckým holínkám, jeho umělé nohy. Některé byly i barevně podobné živým končetinám a jenom s obtížemi rozeznatelné coby protézy, zato jiné byly pouze technicky dokonalými náhradami s titanovými vzpěrami a viditelnými funkčními mechanismy. Posadil se na lavici a připnul si protézu, kterou v duchu nazýval bitevní noha, verze 2.0. Původní stejná protéza byla zničená před několika měsíci v jednom indonéském kovošrotu.

Uvnitř oblého lýtka byl uložený vrhací nůž a automatická pistole Kel-Tec ráže.038, jedna z nejmenších krátkých zbraní vůbec. Dále zde bylo ještě dostatek místa pro malou soupravu k přežití a škrticí drát pokrytý diamantovým práškem. Kevin Nixon, který protézu pro Cabrilla modifikoval, do nohy vložil navíc ještě plochý balíček výbušniny C-4 a do kotníku časovači detonátor. Navíc bylo do končetiny zabudováno ještě pár dalších triků.

Cabrillo se ujistil, že protéza pevně přiléhá, a jako pojistku si navlékl pás s úvazky, jež měly udržet protézu na místě bez ohledu na to, co bude dělat.

Pak se oblékl do pouštního maskovacího oděvu a nazul si těžké boty. Ze svého sejfu se zbraněmi si vybral další glock a automat H&K MP5. Zbrojíř na přistávací plošině helikoptéry bude pro něj mít naplněné zásobníky. Pak zbraně i náhradní bitevní postroj uložil do laciného nylonového sáčku.

Na dveře jemně zaťukal Maurice a vešel. V souladu s dřívějším Cabrillovým nařízením přinášel podnos se snídaní, obsahující zejména ovoce a uhlohydráty. I když by si Juan s rozkoší dal stevardovu silnou kávu, raději zůstal u několika sklenic pomerančového džusu. Chystali se do pouště, a i když všecko bylo předem dokonale naplánováno, chtěl být maximálně hydratovaný pro případ, že by něco nevyšlo.

„Královské námořnictvo by na vás mohlo být hrdé,“ pravil uznale Juan, otřel si rty a odhodil ubrousek na podnos.

„Prosím, kapitáne Cabrillo,“ pronesl svým zdrženlivým hlasem Maurice. Byl tak jediným členem Korporace, kdo říkal Juanovi kapitáne, ne předsedo. „Dohlížel jsem na podávání večeře dvaceti důstojníkům v bouři sedm stupňů silné. Bylo to nedaleko Falklandských ostrovů v průběhu onoho drobného konfliktu. Dovolíte-li, pane, abych byl upřímný, pak budete teprve muset posoudit mé schopnosti.“

„Tak tedy dobře,“ pronesl Juan s ďábelským úšklebkem. „Až se příště dostaneme do hurikánu, tak mi připravte švýcarské fondue, humrové souflé a jako dezert zapečenou zmrzlinu Aljaška.“

„Velmi dobře, kapitáne,“ zareagoval Maurice a odešel.

Na cestě k hangáru se Juan ještě jednou zastavil na ošetřovně. Julie Huxleyová právě zavírala dvě krabice z červeného plastu s lékařskými zásobami.

Měla na sobě halenu a její všudypřítomný bílý plášť nyní visel přes opěradlo židle.

„Podle tvého balení usuzuju, že jdeš s námi a že se naší pacientce daří dobře.“

„Probudila se asi před hodinou,“ oznámila Julie. „Životní funkce jsou v pořádku a nenašla jsem ani žádnou známku infekce, takže po tu dobu, co budu pryč, by měla být v pořádku. Kromě toho jsou mí zřízenci vytrénovaní ještě líp než některé kvalifikované sestry.“

„Tak dobře. Dej mi minutu, abych ji mohl pozdravit, a pak ti pomůžu s tím kufrem.“

Sloane ležela na zádech s kupou polštářů pod sebou. Obličej měla bledý a oči trochu zapadlé, avšak když zahlédla Juana, jak se opírá o futra dveří, roztáhla se jí ústa do zářivého úsměvu.

„Ahoj, sluníčko. Jak se cítíš?“ Juan přešel místnost a posadil se na pelest postele.

„Trochu omámená po všech těch lécích, ale myslím, že jinak fajn.“

„Hux tvrdí, že budeš v pořádku.“

„Překvapilo mě, že vaším doktorem je ženská.“

„V posádce mám celkem jedenáct žen,“ prozradil jí Juan, „včetně mého druhého důstojníka Lindy Rossové.“

„Slyším dobře helikoptéru?“

„Ano. Právě převáží nějaké lidi na břeh.“

Uvědomila si, jak moc je unavený, a pochybovačně na něj pohlédla. „Slíbil jsi mi, že mně povíš, kdo a co doopravdy jsi.“

„To také udělám, jen co se vrátím.“

„Kam jdeš?“

„Splnit úkol, pro který jsme do Namibie přijeli, a pak snad zjistit, kdo je za těmi útoky na tebe a kdo vybudoval ty generátory elektřiny na pohon vlnami.“

„Ty jsi od CIA nebo z něčeho podobného?“

„Ne, ale býval jsem. Ale to je všechno, co ti můžu až do zítřka říct. Co kdybych se stavil asi v osm a pak bychom se spolu mohli nasnídat?“

„Ujednáno.“

Juan se předklonil a otřel se jí svými rty o tvář. „Dobře se vyspi. Uvidíme se ráno.“

Když se chystal zvednout, přidržela ho za ruku. „Chtěla bych se ti ještě jednou omluvit za to, že jsem tě zapletla do svých problémů.“ Hlas jí zněl slavnostně.

„Zdá se, že tvoje problémy jsou spojené s těmi mými, takže není třeba se omlouvat. A kromě toho bych to měl být já, komu to je líto.“

„Proč?“

„Protože jsi nenašla vrak lodi plný diamantů.“

„To byla záležitost tak pro blázny,“ povzdechla si.

„Hej, i blázni můžou vyhrát v loterii.“ S tím se definitivně zvedl z její postele a s krabicí s lékařským vybavením v jedné a s vakem se zbraněmi v druhé ruce zamířil za Julií do hangáru.

19

NÁKLADOVÝ PROSTOR v historickém de Havillandu C-7 Caribou byl dost objemný na to, aby se muži mohli pohodlně rozvalovat na lavicích s osobní výbavou rozloženou kolem sebe. Čtyři malé motocykly byly seřazené v zadní části kabiny před nakládací rampou a na místě je přidržovala silná gumová lana. Zatímco někdy během dlouhé kariéry letadla byl jeho vnitřek upraven tak, aby bylo možné celý prostor tlakovat a chránit tím cestující před ledovou zevní teplotou i před nutností používat k dýchání kyslíkové přístroje, řev dvou radiálních motorů Pratt & Whitney nicméně znemožňoval jakoukoliv konverzaci.

Cabrillo si pečlivě prohlížel obličeje svých mužů. Opíral se přitom o vnitřní přepážku, aby si přece jen trochu ulevil od tlaku padáku na ramena. Eddie Seng si povšiml Juanových pátravých pohledů a vyslal jeho směrem poněkud zpupný úšklebek. Mike Trono a jeho partner Jerry Pulaski seděli bok po boku a hráli kámen – nůžky – papír. Byl to takový jejich rituál, nikoliv tedy soutěžení. Hráli do té doby, než si oba zvolili stejnou možnost v pěti po sobě následujících pokusech. Juan už nejednou zažil, že tuto podmínku splnili už během prvních pěti pokusů.

Vzhledem ke své velikosti a limitům nosnosti padáku jediný Line neponese k zemi motocykl. Už takhle byl vecpaný do plátěného sedadla, s hlavou skloněnou k rameni a pootevřenými ústy, jistými známkami toho, že usnul.

„Hej, předsedo,“ zavolal Tiny Gunderson. Juan se ohlédl do přední části letadla. Dveře do kokpitu byly otevřené a za nimi bylo vidět mohutného světlovlasého Švéda připoutaného bezpečnostními pásy k sedadlu, masitou ruku volně položenou na řídicí páce. Julie seděla na místě druhého pilota a mezi oběma sedadly ležely její krabice s lékařským vybavením.

Jo, Tiny?“

Jenom pozor. Už pouze patnáct minut.“ S těmito slovy ztlumil už tak matné světlo v kabině a zapnul červené operační lampy.

„Rozumím,“ odpověděl Cabrillo. Pak zakřičel, aby ho bylo slyšet i přes hukot turbovrtulových motorů: „Patnáct minut, pánové.“

Link se s mohutným zívnutím probudil.

Kontrolovat vybavení nebylo třeba, jelikož to už udělali minimálně desetkrát, stejně jako nebylo nezbytné dotahovat již napjatá lanka a postroje. Nicméně všichni muži to dělali znovu a znovu. Člověk má na správný seskok padákem jen jednu šanci. Připravili také motocykly, uvolnili je z gumových úvazků a přisunuli je k místu opuštění letadla.

Pět minut před cílem Tiny rozsvítil žluté signální světlo, upozorňující parašutisty, že se mají připojit na pomocný zdroj kyslíku. Bombu s tímto plynem měl každý z mužů připevněnou na prsou, z ní vedla tlustostěnná gumová hadice. Cabrillo s ostatními si nasadili masky na ústa a na nos, upravili průtok kyslíku a teprve poté navlékli velké brýle. Když mu všichni dali znamení zdviženým palcem, Juan se otočil a souhlasně kývl na Tinyho, který na podobný signál čekal. Tento veterán mezi vojenskými piloty už měl rovněž nasazenou masku.

Gunderson pak zavřel dveře do kokpitu a za okamžik se rozběhl motor ovládající zadní rampu. Dosavadní hluk byl náhle pohlcen burácením mrazivého vzduchu, který se prohnal nákladovým prostorem letadla jako hurikán. Kolem Cabrilla se mihl kus papíru, načež ho vzdušný vír vysál ven do tmavé noci.

Juan cítil mráz na tvářích, jediném odhaleném kousku kůže. Upravil si proto tlustou šálu, kterou měl ovinutý krk.

Když se rampa naplno otevřela, zadní část letadla vypadala jako inkoustově černá díra. Nic neoddělovalo oblohu od beztvaré pouště, snad jen kromě záře hvězd nad horizontem. Z výšky, v jaké se nacházeli, připadalo Juanovi, že stačí jen natáhnout ruku, aby se jich dotkl.

„Kontrola spojení,“ promluvil do hrdelního mikrofonu a naslouchal, jak se jeho muži jeden po druhém hlásí.

Žluté světlo se rozblikalo. Minuta do seskoku.

Už asi posté od chvíle, kdy vstoupil do letadla, si Cabrillo v duchu opakoval každý krok, který bude muset učinit při výskoku z letadla. Musí se posunout kupředu, volně vypadnout z dveřního otvoru, okamžitě se prohnout v zádech, roztáhnout ruce a nohy, aby zmírnil volný pád a zmenšil ono trhnutí, až se otevře padák. Podle zavřených očí nebo soustředěných pohledů svých kolegů viděl, že i oni procházejí podobným mentálním cvičením.

Motory poněkud změnily zvuk, to jak Tiny nasadil na mírné stoupání, a jakmile se paluba lehce naklonila, žluté světlo zhaslo a rozsvítilo se zelené.

Na rozdíl od většiny jiných seskoků útočného komanda, muži teď nemuseli opouštět letoun v nějaké těsné skupině. S krátkým úsekem volného pádu parašutisté provádějící seskok z velké výšky s časným otevřením mají spoustu času, aby se ve vzduchu přeskupili a zabránili tak přílišnému rozptýlení. Muži se jeden po druhém přesouvali a mizeli z otevřené rampy. Lehké motocykly jim visely na šňůrách, zatímco se prohýbali v zádech, než zatáhnou za šňůry padáku. Když se Juan došoural na okraj rampy, spatřil pod sebou čtyři matná světýlka upevněná na vrcholcích padáků, svědčící o jejich úspěšném rozvinutí. Až se přiblíží k Ďáblově oáze, světla se přepnou na infračervené zdroje, jež budou viditelné jen pomocí infračervených brýlí.

Cabrillo strčil svůj motocykl do prázdnoty jako nějaká rocková hvězda při vstupu na jeviště a okamžitě roztáhl ruce a prohnul záda v dokonalém provedení skoku. Proud vzduchu s ním trochu lomcoval, ale podařilo se mu udržet správnou polohu, a když ucítil, že se začíná otáčet, snadno se znovu vrátil do původní ideální pozice. Sáhl na prsa a zatáhl za hlavní padákovou šňůru ještě dřív, než padající motocykl plně napjal dlouhé lano, na němž byl zavěšený. Uvolnil se stabilizační padák, naplnil se vzduchem a začal z batohu vytahovat hlavní padák.

Juan téměř okamžitě věděl, že je tu nějaký problém. Velký padák se na okamžik zadrhl a vzápětí se nedostavilo očekávané trhnutí způsobené náhlým naplněním černé kupole vzduchem. Odpor částečně naplněného padáku ho s trhnutím postavil do vertikální polohy, přičemž však nepřestával padat k zemi s třepetajícími se nylonovými lany nad hlavou, vydávajícími zvuk jako lodní plachta přitažená k čerstvému větru.

Podíval se nad sebe, ale byla příliš velká tma, než aby zjistil, co se přesně děje, ale měl za sebou už dost seskoků, aby si domyslel, že se nejspíš zamotala lanka padáku.

Jeho další pohyby byly rozvážné, i když mozek mu běžel na plné obrátky. Potichu si nadával a současně se pokoušel lana rozmotat taháním za ně a všelijakým kroucením těla. Padák si balil sám, takže vina byla čistě na něm. Jestli se mu nepodaří lanka uvolnit, pak vystaví celou misi v nebezpečí.

Měl stále ještě velice slušnou výšku, takže zatím pokračoval ve snahách uvolnit padákové šňůry. Jak se však blížil sedmi tisícům metrů, nastal čas se rozhodnout. Kdyby se dostal do menších výšek a podařilo se mu nakonec padák rozvinout, stejně by už nedokázal doplachtit až k cíli. Dokonce i s vyčerpáním bezpečnostního faktoru, který Eddie stanovil podle poměru mezi klesáním a klouzáním, by musel dopadnout pěkný kus před Ďáblovou oázou. A dále, kdyby se rozhodl velký padák odříznout a spolehnout se jen na mnohem menší padák záložní, byl by i tak příliš nízko, než aby doplachtil někam do blízkosti pobřeží, odkud by ho mohl George s helikoptérou vyzvednout.

Pohlédl na digitální výškoměr na zápěstí. Právě minul výšku šesti a půl tisíce metrů.

S nadávkami odřízl lano se zavěšeným motocyklem na konci, stiskl ústřední zámek na padákovém postroji a vypadl z třepetajícího se hlavního padáku. Jakmile se dostal opět do volného pádu, došlo k automatickému uvolnění stabilizačního vrchlíku záložního padáku. Pak si Cabrillo poprvé od chvíle, kdy zatáhl za padákové šňůry, dovolil zvažovat okolnosti. Jestli záložní padák selže, pak mu zbývaly asi tři minuty k přemítání, co asi bude cítit při nárazu do pouště rychlostí nějakých dvě stě kilometrů v hodině. Ať už ucítí cokoliv, rozhodně to alespoň nebude trvat dlouho.

Záložní padák se otevřel s hlasitým plesknutím jako černý květ a on ucítil slastnou bolest, jak se mu zařízly popruhy mezi nohama a do ramenou.

„Beau Geste pro Scottyho z Údolí smrti,“ promluvil do mikrofonu. Volací znaky byly výsledkem Maxovy představy o humoru a staly se jeho příspěvkem misi.

„Buď máš zatraceně napilno, abys byl co nejdřív na zemi,“ ozval se Eddie, „nebo máš nějaký problém.“

„Selhal mi hlavní padák, musel jsem ho odříznout.“

„Jakou máš výšku, Beau?“

„Šest tisíc dvě stě.“

„Počkej okamžik.“

„Jsem připraven a čekám, Scotty.“

Bylo na Eddiem, aby dovedl tým k cíli, takže měl u sebe přenosný počítač pro seskoky i GPS.

„Oukej, Beau. I při maximálním brždění budeš klesat rychlostí čtyři a tři čtvrtě metru za vteřinu. To pro tebe znamená ještě dvaadvacet minut pobytu ve vzduchu.“ Ostatní členové výsadku i přes větší zatížení jednotlivými motocykly budou ve vzduchu díky velkým padákům dvakrát tak dlouho. „Vítr ve tvé výšce dosahuje stále rychlosti padesáti uzlů, ale blíž nad zemí se zmírní.“

„Rozumím.“

„Odhaduju, že bys mohl přistát zhruba šest set padesát kilometrů od pobřeží.“ Kvůli převažujícím větrům, vanoucím od východu k západu, opustili muži letadlo prakticky nad sousední Botswanou. Juan tak přistane daleko za hranicí možného doletu helikoptéry Robinson, a to i když použije přídavné nádrže.

„Budu muset počkat na vyzvednutí pozemní výpravou,“ rozhodl Juan. „Scotty, s jedním motocyklem přeměněným v hromadu šrotu jsou vaší prioritou Merrick a Donleavyová. Žádného únosce nebudete schopni přivézt, takže na to zapomeňte.“

Právě ztráta možnosti vyzpovídat některého z únosců vadila Cabrillovi nejvíc. To a ještě skutečnost, že jeho muži půjdou do střetnutí bez něho.

„Rozumím, Beau.“ Mezera mezi hlavní skupinou a Juanem se začínala blížit maximálnímu dosahu taktických vysílaček. Eddieho hlas zněl plechově a vzdáleně.

Juan přemítal, co ještě by měl svému týmu říct, než s nimi ztratí spojení, ale uvědomil si, že všechno už v minulosti mnohokrát probrali, takže nakonec pronesl jenom: „Hodně štěstí, Beau Geste končí.“

„Tobě taky. Scotty z Údolí smrti, přepínám a konec.“

I když už neočekával žádné další spojení se svými muži, nechal Juan rádiový kanál pro všechny případy otevřený.

Aby co nejvíce prodloužil čas letu a tím i překonanou vzdálenost, letěl Cabrillo s padákovým křídlem tak, že se neustále udržoval ve vzduchu na hranici volného pádu. Musel nepřetržitě ovládat páčky, kontrolující aerodynamický tvar padáku. Vyžadovalo to sílu a koordinaci, avšak z největší části bylo zapotřebí vůle odolat palčivé zimě a bolesti, jež se mu začínala objevovat v ramenou a rychle se šířila do celých zad i do břišních svalů.

Snášel se stále k zemi a pohyboval se podle vrtochů větru. Pohlédl na prázdnou poušť pod sebou. Z této výšky, bez ohledu na to, kam se podíval, byla pustá země pod ním všude temná. Neviděl žádné osvětlené město, žádný táborový oheň, nic než samou temnotu rozprostírající se do nekonečna jako moře.

Když minul výšku tří tisíc metrů, levá ruka se mu sesmekla z ovládací páčky. Padák okamžitě sklouzl do ostré zatáčky, jež zrychlila klesání a smýkla s jeho tělem do strany jako s kyvadlem. Povolil pravou páčku, aby vyrovnal zatáčku, a znovu uchopil páčku nalevo. V těchto horečných vteřinách se mu zdálo, že vlevo v dálce cosi zahlédl, ale když se tím směrem znovu podíval, už nic neviděl.

Byl si dobře vědom, že se mohl mýlit, takže znovu na chvilku uvolnil řídicí lanka a sáhl do vaku na prsou, ve kterém měl dalekohled k nočnímu vidění. Strhl ochranné brýle i kyslíkovou masku, kterou už nepotřeboval, a rychle si na čele upravil zařízení pro vidění ve tmě. Poté znovu škubl páčkami, aby zpomalil vertikální sestup.

Při pohledu brýlemi zesilujícími světlo změnila poušť svou barvu z matně zelené na zářivě zelenou. Předmět, který prve upoutal jeho pozornost, byl nevelký konvoj aut, pomalu se sunoucí napříč pustinou. Auta směřovala od Cabrilla na opačnou stranu a pouze vedoucí náklaďák měl rozsvícené reflektory. Jejich slabé paprsky se jen občas odrážely od písečných dun, zatímco další vozidla cestovala ve tmě. Nacházely se příliš daleko, než aby je vzhledem ke své aktuální výšce mohl dostihnout, ale Juan věděl, že se jednou zastaví.

Upravil tedy svou sestupovou dráhu, nasadil na široký oblouk, jako nějaký dravý pták vyhlížející oběť, a dal se do sledování karavany, jež se od něj neustále vzdalovala. Po několika minutách se mu motorová kolona ztratila z očí a jediným důkazem její existence byla stopa pneumatik v písku.

Cabrillo zůstával ve vzduchu, jak nejdéle mohl, podle jeho hodinek dvacet minut, ale nakonec musel přece jen přistát. Země pod ním nebyla nic než nekonečné moře písečných vln, dun, jež se zvedaly a klesaly s pravidelností oceánského dmutí. Těsně před přistáním Cabrillo záměrně vylil padák, takže se země dotkl s boční rychlostí chůze. Proto se mu podařilo zůstat na nohou. Co nejrychleji nylonový padák sbalil a zmuchlal ho do uzlíku, aby ho vítr neodnesl. Odepnul popruhy a vděčně sesmekl z ramenou padákový obal i poslední zbytky původní výbavy. Horní polovinu těla měl od tření popruhů celou popálenou. Zahojí se to nejdříve za několik dní, i když si dokázal představit, že budoucí nepohodlí již tak bolavým svalům nepřidá.

Přistál jen několik metrů od stopy nákladních aut. Napil se trochu vody ze své jediné polní láhve a přitom si všiml, že stopy jsou daleko od sebe a pneumatiky mají navíc hluboký vzorek. Evidentně to byla vozidla konstruovaná pro pohyb pouští.

To znamenalo tři možnosti, z nichž dvě byly příznivé. Karavanu buď tvořili příslušníci namibijské armády, nebo safari společnosti, a ti by komukoliv ztracenému v pustině rádi pomohli. Nebo šlo o pašeráky, kteří ho zabijí, jakmile se k nim přiblíží.

V každém případě neměl dost trpělivosti čekat několik dní, než ho Max prostřednictvím naváděcího vysílače zašitého pod kůži lokalizuje a pošle pro něj záchranný tým. Cabrillo by se raději z tohoto maléru dostal sám, už proto, aby po návratu na Oregon nemusel snášet věčné posměšky svého nejlepšího přítele.

Juan složil na kupičku všechny věci, jež byly součástí vybavení padáku. Hromádka to byla dost ubohá. Měl svou automatickou pistoli glock se spoustou devítimilimetrových nábojů, nůž, krabičku první pomoci, polní láhev a malou krabičku poslední záchrany obsahující zápalky, tablety na desinfekci vody, rybářskou saturnu a několik dalších drobností. Dále měl ještě padák a jeho obal, který byl opatřen tvrdou plastovou destičkou, vymodelovanou podle jeho zad, jež pomáhala ulehčit přenášení nákladu.

Celkem toho nebylo mnoho, co mu mohlo usnadnit stíhání karavany, ale Cabrillo měl jedno eso v rukávu. Poplácal protézu a pomyslel si: Vlastně eso pod manžetou.

Eddie, Link, Mike a Ski pluli nerušené noční oblohou celkem padesát minut. Seng, který býval agentem CIA, neměl žádný armádní parašutistický výcvik, ale jako pro vše, co kdy dělal, i pro paradesantní aktivity měl přirozený talent. Roli v tom hrála desetiletí tréninku v bojových sportech, absolvovaného zprvu prostřednictvím dědečka v newyorské Čínské čtvrti, což mu poté umožnilo soustředit zájem na jakýkoliv speciální úkol. Neměl dokonce ani žádné bojové zkušenosti jako ostatní členové Korporace. Celou svou kariéru strávil činností v hlubokém utajení, stále bez jakékoliv podpory, věčně předstíraje nějakou falešnou totožnost, jež mu umožnila vybudovat síť informátorů k získávání špionážních poznatků. Nicméně pouze několik měsíců po nástupu k Juanovi byl ustanoven hlavou pozemních operací, protože Eddie si prostě za žádných okolností nedovolil selhat.

Díky GPS vedl svůj tým neomylně k Ďáblově oáze. K zanedbanému vězení uprostřed pouště se dostali v dostatečné výšce, takže mohli několik minut otálet a prohlédnout si zatím nevýraznou střechu budovy i přilehlý dvůr. Pohled infračerveným dalekohledem potvrdil přítomnost trojice strážných, sedících přímo v prostoru zavřené brány, a dále vozidlo, které mělo ještě teplý motor. Eddie se domníval, že zhruba tak před hodinou objíždělo a kontrolovalo obvod pozemku. Ostatní auta, jak uvnitř, tak i vně dvora, byla stejně studená jako noční vzduch.

Eddie nakonec klepl prstem do hrdelního mikrofonu. To bylo předem domluvené znamení pro Linka, že se má pustit dovnitř jako první.

Franklin Lincoln povolil řídicí lanka a zahájil přibližování. Otočil padák proti větru v okamžiku, kdy přeletěl nad parapetem s cimbuřím, a to co nejdál od strážných. Při dopadu na střechu se mu jen nepatrně smekly boty a on okamžitě začal balit padák. Trvalo mu jen několik vteřin, než ze sebe shodil padákový postroj a zatížil nylon, aby ve větru neplácal. Když byl hotov, zaklepal na mikrofon.

Eddie se zjevil ze tmy jako duch, nylon padáku rozepjatý doširoka jako sokolí křídla.

Místo přistání volil tak, aby jeho motocykl visící pod ním na laně dosedl na střechu těsně vedle Linka. Mohutný příslušník SEAL v momentě, kdy se balonové pneumatiky dotkly střechy, popadl motocykl za řídítka, přidržel ho a nedovolil mu přepadnout přes okraj. Přistání Eddieho bylo perfektní, a jakmile ze sebe shodil padák a zajistil ho, byla řada na Mikeu Tronovi. Link opět zajistil, aby motocykl na tlusté dřevěné střeše nerachotil a nepřilákal tak pozornost strážných.

Jerry Pulaski byl poslední ze skupiny. Posadil motocykl na střechu a vylil padák, když vtom ho zasáhl poryv větru, který s ním mrštil dozadu. Link držel pevně motocykl, ale tlak větru do padáku byl tak silný, že měl pocit, jako by tlačil plakátovací tabuli proti hurikánu.

„Pomozte mi,“ zašeptal Ski. Hlas měl drsný přílišnou námahou. Zatímco se Ski horečně snažil zmáčknout padák, Linkový boty klouzaly po kamínkách, pokrývajících plochou střechu, jako po mýdle. Vzápětí už Pulaski visel přes okraj cimbuří.

Mike objal Linka kolem pasu a zaryl se patami, zatímco Eddie se opíral u předního kola motocyklu veškerou silou, kterou dokázal vyvinout. Na chvíli se jim podařilo Jerryho neúprosné klouzání zastavit, ale přírodní síly byly na ně přece jen příliš. Během několika málo vteřin se Eddie ocitl pár centimetrů od okraje střechy.

Nezbylo než rychle se rozhodnout. Uchopil nůž, který dosud visel v jeho postroji, zvedl ho do vzduchu, aby ho Ski spatřil a mohl se tak připravit, a pak se dotkl jeho ostřím řídicích lan. Díky napětí šňůry povolily již při lehkém dotyku nože. Ski mohl konečně znovu ovládat padák, vyklopil ho, spirálou se snesl podél boční zdi a ztěžka dopadl do písku vedle základů budovy. Zůstal tam chvíli ležet, vděčný, že neohrozil společnou misi, zatímco padák se znovu naplnil vzduchem a vydal se na pouť po poušti. Teprve teď si Ski všiml jakéhosi kolíku, trčícího ze země asi deset metrů před ním. Na vrcholu tohoto dřevěného sloupku byl kus elektroniky. Okamžitě mu došlo, že se jedná o pohybový senzor, namířený ven do prostoru, který má varovat únosce před případným blížícím se vetřelcem. Nylonový baldachýn byl už přímo pod tímto senzorem a každý závan větru ho hrozil nafouknout a spustit poplach.

Popadl tedy zvedací lanka a bleskově začal padák přitahovat. Bez ohledu na to, jak velkou část nylonu vtáhl pod sebe, pod senzorem stále zůstával dost velký kus, který nemohl odtamtud dostat.

Vítr změnil směr a padák se začal plnit vzduchem jako dětský míč. Ski vyskočil na nohy a vyrazil směrem k senzoru. Plavným skokem se vrhl na nylonovou látku jen okamžik předtím, než se vzedmula a zakryla elektronický senzor. Po hladké látce se však smekl, a kdyby bleskově nezareagoval a nepřekulil se, byl by narazil bokem přímo do sloupku s výstražným zařízením. Takto skončil na zádech, jen několik centimetrů od senzoru.

Ze své polohy Ski viděl tři tmavé siluety, naklánějící se přes okraj pevnosti. Opatrně, aby nespustil poplach, zdvihl palec na znamení, že je vše v pořádku.

Opatrně padák sbalil jako špinavé prádlo a odnesl ho ke zdi vězení. Zde plastovou destičkou vyhrabal mělkou jámu, do které složil padák i s popruhy. Zaregistroval, že těsně nad základy zdí ústí ventilační otvory, a vzpomněl si, že se při instruktáži někdo zmínil, že pod budovou je celý systém tunelů, nasměrovaných tak, že převládající větry odnáší zápach z latrín. Když skončil se zakopáváním padáku, vyšplhal se po laně, které mu spustil Link.

„Tedy, to byla sranda,“ zašeptal, když dosáhl cimbuří a Eddie s Mikem mu pomohli na střechu.

„Když se nestala žádná škoda, jako by se nestalo nic,“ odpověděl Eddie.

Následující dvě hodiny sledovali budovu vězení z různých míst střechy. V této době zjistili, že strážní mají tmavou kůži, což je překvapilo. Předpokládali, že únosci zaměření na životní prostředí budou bílí Evropané či Američané, ale nemohli samozřejmě vyloučit, že si najali africké žoldáky. Dva z mužů od brány každou hodinu projeli po obvodu, zatímco třetí mezitím hlídal otevřená vrata, dokud se nevrátili.

Neměnnost jejich rutiny ukazovala na nedostatek profesionality, kterou záchranný tým Korporace uvítal jako dobré znamení. Jeden muž dokonce při hlídce kouřil. Ničil své noční vidění zapalováním cigaret sirkami a pak zřetelně označoval svoji pozici rudě žhnoucím oharkem.

Eddie se rozhodl počkat do chvíle, kdy dvojice strážných dokončí svou příští pravidelnou kontrolu okolí. Link pak spustí motocykly na zem, zatímco se on, Mike a Ski vydají na prohlídku vězení zevnitř. Jejich největším přáním bylo objevit Geoffreyho Merricka a Susan Donleavyovou, aniž by prozradili svou přítomnost. Nicméně kdyby je nepřítel objevil, byli více než připraveni.

Cabrillo by byl nejraději počkal do svítání, než začne pronásledovat karavanu, ale teplota ve dne překročí padesát stupňů a slunce vylouhujte každou kapičku potu, který jeho tělo vyloučí. Zdržovat se tedy nemělo žádnou cenu.

Navázal kontakt s Maxem Hanleyem prostřednictvím satelitního telefonu a zahájil přípravy. Zul si botu a ponožku, aby se dostal k bločku plastické trhaviny C-4 z plosky umělé nohy. Pak položil tvrdou vložku z vaku na zem a stoupl si na ni. Zatlačil destičku do písku a určil její těžiště.

Uspokojen, že našel správnou pozici, zvedl Juan nohu a přimodeloval menší množství výbušniny na plosku. Škrtl zapalovačem a přidržel ho u výbušniny, dokud nezačala hořet. To byl trik, který ho naučil Max, ve Vietnamu užívali C-4 z min k vaření jídla.

Pak postavil nohu na destičku přesně do místa, které si prve vybral, a vší silou zatlačil. Dva kusy plastu – destička a noha protézy – rychle zvláčněly, pak se roztavily a spekly dohromady tak těsně, že spára mezi nimi nebyla téměř patrná. Na destičku nahrnul písek, aby uhasil plameny, a ještě deset minut počkal, než svár vystydne. Pak popadl přední hranu destičky s přivařenou protézou a udeřil s ní co nejsilněji do země. Provizorní pájka držela dokonale. Aby spojení ještě pojistil, prostřelil glockem na čtyřech místech destičku a přivázal protézu krátkými šňůrami, jež uřízl z padáku.

Poté Juan sesbíral celou svou chudou výbavu, na místě ponechal jen část střeliva, aby ušetřil na váze, a vyšplhal se na vrcholek nejvyšší blízké duny. Rozložil na zemi padák a přivázal ovládací lanka k ramenním popruhům bitevního postroje. Nezapomněl ani nastavit ovládací páčky, aby mohl padák řídit. Pak se posadil, upevnil si protézu k pahýlu a zkontroloval, jak na destičce udržuje rovnováhu.

Vítr mu stále vál do zad, chvílemi dosahoval až padesáti kilometrů v hodině, ale nikdy neklesal pod třicet kilometrů. Z vrcholu duny mohl sledovat stopy vozidel mizící ve tmě. Bylo dost okolního světla, aby nemusel používat zařízení k nočnímu vidění.

Neohrabaně přešel k okraji písečného přesypu a pak se bez dalšího rozmýšlení vrhl po jeho svahu dolů jako závodník na snowboardu ženoucí se za olympijským zlatem. Jak umělohmotná destička klouzala po měkkém písku, táhla za sebou samozřejmě i padák. S narůstající rychlostí se do padáku dral vzduch, až ho konečně otevřel. Tímto pohybem se padák dostal před Juana, stále větrem vypnutý. Síla čerstvé brízy překonala sílu gravitace a Cabrillo se náhle v typickém paraglidingu vznesl.

Naklonil se dozadu proti padáku a na cestě po strmém písečném svahu přesunul tak své těžiště. Když dopadl na úpatí duny, pokrčil kolena, aby ztlumil náraz, a odtud pokračoval v plachtění pouští hnán větrem. Když se bríza trochu odchýlila od směru stop karavany, mohl do určité míry řídit tuto svou loď taháním za kolíčky. Nikdy se však nevzdálil od vyjetých stop dále než na tři čtvrtě kilometru.

Paralyzování vzniklo jako extrémní sport v takových místech jako Vermont a Colorado. Používaly se přitom lyže nebo snowboard a padák, i když mnohem menší, než měl Cabrillo. Písek kladl větší odpor než sníh, nicméně jeho velký rezervní padák ho poháněl přes poušť rychlostí, o jaké by si adrenalinoví narkomani mohli jen nechat zdát.

Během prvních patnácti minut několikrát upadl, než se naučil přizpůsobit rytmu, ale pak se už jen řítil kupředu, vykružoval oblouky mezi dunami a přes ně, zatímco za ním zůstávala mělká brázda, podobná stopě chřestýše.

Strážní dokončili svůj okruh po Ďáblově oáze deset minut po půlnoci. Velká vrata se zavřela a zvuk zastrkované závory se donesl až k mužům, krčícím se na střeše. Nechali strážným dalších deset minut, aby se usadili, a teprve pak zahájili akci.

Milce a Ski nehlučným řehtačkovým klíčem našroubovali do střechy mohutné šrouby v místech, odkud hodlali spustit motorky. Další dva šrouby zasadili po obou stranách jednoho okna. K těmto šroubům upevnili horolezecké kladky a připravili si lana. Jelikož byla šedohnědě zbarvená, nechali je volně spuštěná po přední fasádě budovy.

Eddie si posunul automat na záda a nasadil si brýle pro noční vidění. Přesunul se přes parapet a s kmitáním se pustil po laně opatřeném uzly, hbitě jako opička. Když se dostal do úrovně nezaskleného okna, vytáhl z pouzdra pistoli s tlumičem.

Blok vězeňských cel byl tři podlaží vysoký a zaujímal zhruba čtvrtinu celé budovy. Pod nejistou Sengovou pozicí se nacházely dvě řady ocelových klecí, obkružujících rozsáhlý prostor, dostupné přes železnou lávku a točité schodiště. Schody i ochozy byly úzké, aby zabránily skupině vězňů přepadnout dozorce, kteří zde kdysi pracovali. Každá cela obsahovala dva prázdné rámy kavalců s jakousi podložkou, na níž kdysi ležela matrace. Eddie si pomyslel, že nejspíš šlo o kůži, jež podlehla dlouhému působení pouštních podmínek.

Podlahu rozdělovala dlouhá kamenná zeď, sloužící jako zadní stěna dalších cel. Tyto krychlové cely nebyly větší než metr čtverečný a byly opatřeny mříží, jež uzavírala přední stěnu a otevřený strop. Ze svého místa u okna Eddie viděl, že horní cely jsou prázdné, ale o spodní řadě cel to nemohl s jistotou říct.

Pohlédl nad sebe a zakýval na Mikea a Skia, aby se k němu připojili. Link mezitím posílal motocykly na zem před vězení připomínající pevnost. Přímo pod oknem nebyla žádná cela, takže Eddie vhodil volný konec lana dovnitř, aby se po něm mohl spustit na železnou lávku, vedoucí kolem horní řady cel. V naprosté tichosti se spustil na lávku a vzápětí ho následovali i oba jeho kolegové.

Za pomoci gest je rozmístil tak, aby ho mohli krýt, zatímco bude pomalu obcházet blok cel. Přepnul si brýle z nočního na infračervené vidění k rozeznání tepla v případě, že v dolní řadě cel bude někdo ležet.

Tamhle!

Ve vzdáleném rohu na zemi ležely v jedné cele dvě postavy. Byly blízko sebe, takže se vzájemně dotýkaly. Přepnul brýle zpět na noční vidění. Velkým oknem dovnitř dopadalo dostatek světla, aby rozeznal dva lidi pod přikrývkou. Byl to muž a žena. On ležel na zádech s obličejem odvráceným, ona ležela zády k němu, kolena pevně přitažená k bradě.

Juan upoutal pozornost Mikea a Skia, zvedl dva prsty a kývl k místu, kde se zajatci nacházeli. Ski zůstal na můstku a kryl Eddieho a Mikea, pistoli s laserovým zaměřováním v ruce. Ti dva velice opatrně sešli ze schodů, nekonečně dlouho přemisťovali váhu, aby nezpůsobili sebemenší hluk.

Když se připlížili k dotyčné cele, s překvapením zjistili, že dveře jsou dokořán. Trono si se Sengem vyměnili udivený pohled. Předpokládali samozřejmě, že Merrick i Donleavyová budou pod zámkem, ale možná že hlavní dveře vězeňského bloku stačily zabránit vězňům v útěku.

Eddie z jedné kapsy na opasku vytáhl malý sprej a postříkal panty dveří práškovým grafitem, lubrikantem, který v těchto případech předčí i olej. Když však pohnul s mříží, aby ji pootevřel, krátce zavrzala a Seng ztuhl. Žena tiše zavrněla, ale nevzbudila se. Eddie pohnul dveřmi o další centimetr, ale grafit už mezitím zapracoval, takže panty se otočily v naprosté tichosti.

Oba příslušníci zvláštního komanda se pohybovali po cele s tasenou pistolí. K standardnímu postupu při zachraňování zajatců pařila nutnost přesvědčit se o totožnosti cíle a teprve pak začít předpokládat přátelské chování. Když dospěli až k ležícímu páru, Eddie pokynul Mikeovi a ukázal na ženu, zatímco sám se přesunul na opačnou stranu kupy pokrývek, jež dvojice používala místo lůžka.

Oba pak jako na znamení současně zakryli muži a ženě ústa a přitlačili jim hlavy k zemi. Eddie si téměř okamžitě uvědomil, že fotografie, které studoval na webových stránkách společnosti Merrick/Singer, neodpovídají tváři muže, který se právě ve zmatené panice probouzel.

Eddie ho tedy klepl pažbou pistole za ucho, a když se mu ani potom nezavřela víčka, udeřil ho několikrát znovu, dokud neztratil vědomí. Na rozdíl od Eddieho Mike dále přidržoval hlavu ženy až do chvíle, než v ní s jistotou poznal Susan Donleavyovou. Držel jí pusu dlaní a sám si přiložil prst k ústům, dokud se nezklidní. Ta však pokračovala v zápasu, zatímco Eddie zalepoval neznámému muži ústa a svazoval mu ruce a kotníky plastovými pouty

„Přišli jsme vás zachránit,“ opakoval Mike znovu a znovu, dokud se Susan nezklidnila, aby ji mohl pustit. Její oči nicméně zůstaly ostražité.

„Kdo jste?“ otázala se a Mike jí rychle opět položil ruku na ústa.

„Potichu,“ napomenul ji. „Jsme tady, abychom osvobodili vás a doktora Merricka. Kdo je tohle?“ Mike ukázal na muže v bezvědomí, kterého zatím Eddie přivázal k mříži.

„To je… jeden z mých únosců. On…“ hlas se jí vytratil do ztracena.

Mike nepotřeboval, aby mu vyprávěla všechny detaily o tom, jak ji jeden z únosců odtáhl do opuštěné cely, aby ji tam znásilnil. „Je ozbrojený?“

„Tohle jsem mu našel pod polštářem.“ Eddie ukázal pistoli.

Trono se na Susan povzbudivě usmál. „Teď je to všechno pryč. Už se vás nikdy ani nedotkne.“

„Je mrtvý?“ zeptala se pokorně.

„Ne, jenom omráčený.“ Mike jí podal ranec s oblečením, ležícím na podlaze. „Oblečte se.“

Sáty zmizely pod přikrývkou a Susan se do nich s kroucením soukala, aniž by se odkryla.

„Víte, kde drží doktora Merricka?“ zeptal se jí Eddie, když odhodila pokrývku stranou.

„Ano, v druhém bloku cel.“

„Povězte nám, jak se tam dostaneme.“

„Můžu vám ukázat cestu,“ navrhla.

Eddie zavrtěl hlavou. „To by bylo moc nebezpečné.“

„Prosím vás. Moc bych chtěla.“ Zaváhala. „Potřebuju nějak zase získat sebekontrolu. Kromě toho, tenhle byl na stráži před blokem cel. V horních patrech nikdo není. Všichni spí v bývalém administrativním křídle.“

„Kolik jich tam je dohromady?“ chtěl vědět Mike.

„Myslím tak osm nebo devět, nejsem si jistá.“

Ten odhadovaný počet se zdál poněkud nízký na to, aby u brány stáli stráž celkem tři muži, ale Mike to nekomentoval. Jsou všichni ozbrojení jako tenhle neřád?“

„Když jsme sem dorazili poprvé, měli někteří kulomety,“ odpověděla Susan. Začala potichu plakat. „Prosím vás, nechte mě, ať vás zavedu k doktoru Merrickovi. Jestli nebudu mít pocit, že jsem nějak pomáhala, nedokážu nikdy žít s tím, co mi udělal.“ Pohybem brady ukázala na násilníka v bezvědomí.

Eddie chtěl znovu odmítnout tuto prosbu, ale pak uvěřil jejím slovům, že se z toho utrpení, které zažila, nikdy nevzpamatuje, pokud se bude muset jen tak odplížit do noci. Bůh ví, že jeho vlastní sestra poté, co byla znásilněna, došla klidu až po smrtelné dávce vodky a plné skleničce prášků na spaní. Blažený úsměv na její chladné tváři ho pronásledoval dodnes. Nakonec se rozhodl, že Susanina společnost nebude nikomu na škodu, zvláště když jediný strážný leží na zemi svázaný a s roubíkem. „Oukej,“ řekl.

Mike po něm střelil nesouhlasným pohledem. Eddie však zapudil jeho obavy mávnutím niky. „Můžete s námi jít až ke dveřím do bloku s celami. Já tam zůstanu s vámi a pak odsud všichni pěkně rychle vypadneme.“

„Děkuju,“ zašeptala a hřbetem ruky si otřela oči.

Z kapsy násilníkových kalhot vytáhli svazek těžkých mosazných klíčů, načež Eddie mávl na Skia, aby se k nim připojil. Ten sešel ze schodů a přidal se k nim u jediných dveří tohoto bloku vězeňských cel. Panty byly na jejich opačné straně, takže aby omezili vrzání při jejich otvírání, Ski s Mikem těžké dveře nadzvedli a Eddie je pootevřel jen natolik, aby jimi mohli proklouznout.

Chodba za dveřmi byla dlouhá a rovná, podlaha posypaná pískem. Nebyla zde ani stopa světla, jež by mohly brýle zesílit, takže Ski, Eddie a Mike si je posunuli z čela na temeno. Kráčeli naslepo, špičkami prstů se dotýkali hrubých kamenných stěn, až dorazili na roh. Za ním se táhl další úsek dlouhé chodby.

„Dveře jsou asi v polovině na pravé straně,“ zašeptala Susan. „Přede dveřmi je obvykle židle pro strážného.“

Eddie se odvážil rozsvítit baterku s červeným sklem, jejíž světlo ještě prsty ztlumil. Kovová skládací židle stála přesně tam, kde Susan předpověděla, vedle dveří, jež vypadaly úplně stejně jako dveře do prvního bloku vězeňských cel. Eddie postříkal stařičký zámek grafitem a podal sprej Skiovi, aby ošetřil panty. Sám zatím zkoušel jeden klíč po druhém, který z nich se hodí ke dveřím.

Dokonce i s lubrikantem se zámek otáčel jen zdráhavě, naštěstí však potichu. Muži si znovu upravili brýle k nočnímu vidění a s Mikem a Skiem s připravenými zbraněmi těsně za zády Eddie opatrně pootevřel dveře. Panty jen lehce zavrzaly.

Hlavně Skiovy a Mikeovy zbraně se ani na chvilku nezastavily. Spolu s tím, jak se objevovaly další a další cely, pokrývali každý kousek prostoru, který zahlédli, dokud se masivní dveře neotevřely natolik, aby jimi proklouzli dovnitř.

Velkým oknem dopadaly na podlahu paprsky měsíčního světla a v jeho mléčné záři se kovové mříže leskly, jako by byly ze slonoviny.

Oba slídiči přikrčeni vklouzli naplno dovnitř a svými zbraněmi přejeli celý prostor. Drželi se blízko stěn a hlídali si perimetr, stejně jako chodby mezi řadami cel. Ski se vydal nahoru po točitých schodech na jedné straně sálu, zatímco Mike použil schodiště na opačném konci. Vystoupali jen tak vysoko, aby viděli do druhého patra cel, přičemž si přepnuli brýle na infračervený provoz. Všechny cely byly prázdné. Pak zkontrolovali i třetí podlaží cel, opět s nulovým výsledkem.

Poté opatrně prohlédli řadu klecí na podlaze. Začali v nejvzdálenějším koutu sálu a pokračovali směrem ke dveřím, aby se po ukončení prohlídky nemuseli vracet zpátky. Byla to technika, která mohla ušetřit jen pár vteřin, ale nyní hrála roli každá z nich. Celou tu dobu zůstával Eddie venku po boku Susan.

Nedaleko vchodu nakonec našli za mřížemi spící postavu. Eddie postříkal panty i zámek klece a Ski vybral správný klíč. Za moment byli uvnitř. Ski poklekl vedle Geoffreyeho Merricka, kterého bezpečně poznal i přes týden staré strniště vousů na obličeji. Jemně mu rukou zakryl ústa a zatřásl jím.

Merrick se pokusil tápavě zvednout, ale Ski ho snadno přidržel u země.

„Přišli jsme vás zachránit,“ oslovil ho bývalý námořní pěšák. „Všechno je teď v pořádku.“

Merrickovy oči ztratily vylekaný a poplašený výraz a vystřídala ho zřetelná úleva. Když se ho Ski zeptal, jestli už může dát ruku pryč, Merrick přikývl.

„Kdo jste?“ otázal se Merrick hlasitým šepotem.

„Profesionální tým na záchranu zajatců. Nejste raněný? Můžete chodit?“

„Můžu k sakru třeba i utíkat,“ odvětil Geoffrey. „To vás poslala moje společnost?“

„Na detailech se stále ještě pracuje. Prozatím bychom vás a slečnu Donleavyovou rádi dostali odsud ven.“

„Tak jste Susan našli. Jak na tom je?“

„Je škaredě otřesená. Znásilnili ji.“

„Po tom všem, co jí ti parchanti provedli, ji ještě znásilnili? Pomož mi pánbůh, za to Dan Singer těžce zaplatí.“

„Takže je za tím váš bývalý partner,“ poznamenal Ski a pomohl Merrickovi na nohy.

Ski a Mike se vydali na cestu ke dveřím, s Merrickem mezi sebou. Geoffrey Merrick se jim vysmekl a vystartoval kupředu, když vedle Eddieho zahlédl Susan. V měsíčním světle byl vidět její unavený obličej. Merrick otevřel náruč, aby ji objal, ale náhle se zarazil a ve tváři se mu objevil výraz zmatenosti.

„Váš obličej,“ pronesl ohromeně. „Vy nejste…“

Víc ze sebe nedostal. Susan odstrčila Eddieho a ve stejné chvíli mu vytáhla pistoli z nezajištěného pouzdra. Oči se jí divoce blýskaly vzdorem, když zbraň zamířila a palcem berettu odjistila.

„Zemři, ty hajzle!“ zaječela z plných plic a stiskla kohoutek.

Eddieho reakce byla blesková, a to i přes paradox celé situace. Avšak už současně s fyzickou reakcí mu hlavou bleskla myšlenka, co se to vlastně stalo.

Susan Donleavyová nebyla žádná oběť. Ve skutečnosti byla spolčená s únosci a v tom sousedním bloku vězeňských cel se neodehrálo žádné znásilnění, ale dobrovolný pohlavní styk dvou milenců, kteří zde nalezli pro sebe soukromí.

Máchl rukou vzhůru a zasáhl Susanino zápěstí jen okamžik před tím, než beretta spustila. Zpětný náraz a úder do zápěstí poslaly pistoli s rachotem po podlaze do temné chodby. Susanin krk zůstal nechráněný. Eddie se rozmáchl a hranou dlaně ji udeřil do hrdla. V posledním zlomku vteřiny ránu ztlumil, aby jí nerozdrtil krkavici a na místě ji nezabil.

Rychle se ohlédl.

Geoffrey Merrick ležel na zemi. Ski a Trono se nad ním skláněli. Krvavá skvrna na stěně za nimi vypadala jako vzorec Rorschachova testu inteligence.

„Žije?“

„Ano, ale dostal to hodně vysoko do hrudníku,“ odpověděl Ski a z lékárničky vytáhl sterilní obvaz. Merrickův obličej měl barvu vybělené kosti, lapal po dechu, jak se snažil ovládnout bolest. Hrudník měl celý prosáklý a z rány vytékala další krev. „Nevím, jestli není zasažený nějaký důležitý orgán, ale prozatím jsi mu zachránil život.“

„Ještě ne,“ odvětil Eddie a vytrhl Skimu obvaz z ruky. „Na tohle nemáme čas. Ona je jednou z nich a bezpochyby lhala i ohledně jejich počtu. Do deseti vteřin se to tu bude hemžit lidmi. Zvedněte ho a pryč.“

„Co se děje?“ ozval se ve vysílačce Link.

„Donleavyová postřelila Merricka. Myslím, že spolupracuje s únosci.“

Ski se přikrčil, aby Mike s Ediem mohli přemístit Merricka na jeho široká ramena. Tomu slouží ke cti, že při manipulování sice zavyl, ale nevykřikl. Krev, stékající po zádech Skiovy maskovací uniformy, připomínala inkoust a byla cítit jako staré měďáky.

Link se otázal: „Co chcete dělat?“

„Dodržet původní plán a doufat, že se do něj časově vejdeme. Připrav se na spuštění Merricka dolů k motocyklům. Má dost ošklivé zranění.“

„Budu čekat.“

„Co s ní?“ otázal se Mike s pohledem na Susan Donleavyovou, ležící v bezvědomí u zdi. Teď ze všeho nejvíc připomínala hadrovou panenku, která přišla o většinu koudele z vycpávky.

„Nech ji tady,“ odvětil Eddie s těžko ovládaným vztekem. Měl tuto komplikaci předpokládat, ale jeho vlastní pocity v souvislosti s osudem jeho sestry před tolika lety mu zastřely jasný úsudek. Protože v kritické situaci selhala jeho soudnost, očekával, že ho Juan po zásluze vyhodí, pakliže se z téhle šlamastyky dostanou živí.

Dali se do poklusu, Eddie na špici a Mike jako zadní zajištění. Lampy pověšené na šňůrách pod stropem se náhle s blýsknutím rozsvítily, pak se jejich záření ztlumilo na pouhé mdlé světlo, to jak se kdesi v areálu pevnosti rozběhl agregát. Zpoza vzdáleného ohbí chodby se ozval zvuk prudce otevíraných dveří a pak už jen spěšné kroky na nerovné podlaze. Byl to závod k celám, kde čekala úniková lana. Muži i s nákladem instinktivně zrychlovali, až nakonec docela obyčejně běželi, bez snahy udržet své aktivity v tichosti.

Už vůbec nezáleželo na tom, že Merrick zavrčel pokaždé, když změnil polohu a poškozené tkáně kolem rány se natrhly zase o kousek dál.

Ke dveřím do bloku vězeňských cel zbývalo asi pět metrů, když se zpoza rohu vynořila hradba mužů. Mnozí z nich byli oblečeni jen do boxerek, ty evidentně výstřel z pistole vzbudil ze spánku, ale všichni měli tolik duchapřítomnosti, že si nezapomněli vzít zbraně. Tým Korporace tak nyní čelil přinejmenším deseti ozbrojeným africkým strážným, a to v chodbě, nepříjemně připomínající střelnici.

Eddie využil zlomku vteřiny, než si Afričané uvědomí, že mají před sebou úlovek, a spustí palbu ze všeho, co mají při ruce, odhodil automatickou pistoli a zvedl ruce nad hlavu. Právě zamířil na ten nejvzdálenější cíl v naději, že mu tohle riziko vyjde. Nikdo ze strážných svou zbraň nesklonil, ale uplynula jedna vteřina, pak i druhá, a dosud nepadl žádný výstřel. Za sebou Eddie slyšel, jak po kamenné podlaze rachotí Skiova a Mikeova zbraň a jak se za nimi rojí nějací lidé. Odvážil se pohlédnout přes rameno. Stál tam tucet dalších vojáků a všichni na něj hleděli přes mířidla svých AK-47.

„Vybouchli jsme,“ zašeptal informaci Linkovi do mikrofonu na krku. „Zavolej Oregon.“

Za okamžik dorazil ještě jeden muž, a i když měl na sobě jen maskovací kalhoty a nezavázané boty, pohyboval se a choval jako důstojník. Měl štíhlý obličej, zobákovitý nos a propadlé tváře.

„Dostal jsem zprávu, že se tu objeví malá armáda, aby vysvobodila Mosese Ndebeleho,“ promluvil dokonalou angličtinou. „A ne takováhle hrstka bílých žoldáků. I tak pro nás ale bude vaše poprava za svítání vrcholným potěšením.“

„Jak by vám bylo, kdybyste se dozvěděl, že nás najali k osvobození doktora Merricka a o Mosesu Ndebelem jsme v životě neslyšeli?“ otázal se Trono sarkasticky.

„V tom případě vaše poprava nebude vůbec potěšitelná.“

20

JUAN CABRILLO DOSUD takovou bolest nepoznal. Nebyla to ostrá agónie, kterou cítil, když mu čínský dělový člun ustřelil nohu, ale celková bolest, která křečovitě svírala každičký jeho sval do té míry, až si myslel, že už nemůže dál. Jeho stehna a záda nesly plnou zátěž paralyzování a nyní měl pocit, že svaly v této oblasti zevnitř hoří. Ruce se změnily v pařáty, kterými svíral kolíčky, takže jim také nemohl dopřát odpočinek. Neexistoval způsob, jak ulevit kterékoliv části těla, dokud to neskončí.

A neměl na výběr.

Dokud bude vítr vát napříč pouští, Cabrillo se bude držet padáku a uhánět po písku. Jeho zatáčky už dávno nebyly ostré, a když upadl, pokaždé mu trvalo déle, než znovu vstal. Od chvíle, kdy cinknul telefon a Max Hanley mu pověděl, že Eddie, Mike i Ski upadli do zajetí, si nedopřál sebemenší oddech.

Podle toho, co Link pochytil z rádia, když byli jeho kolegové objeveni, byl v Ďáblově oáze umístěn kontingent vojáků ze Zimbabwe, aby hlídali opozičního lídra Mosese Ndebeleho. Linda provedla rychlý průzkum a dozvěděla se, že Ndebele by měl být za několik dní souzen pro zločiny proti státu a reálně mu hrozila poprava. Formální stížnost OSN proti Zimbabwe nedosáhla ničeho pozitivního, pouze se stala záminkou, aby místní vláda v zemi ještě více oklestila atributy svobody. V celém státě vyhlásili stanné právo a v hlavním městě Harare fungoval zákaz nočního vycházení.

Linda dále zjistila, že Ndebele má spoustu příznivců, a to napříč různými kmeny. Stál v čele prvního opozičního hnutí, jež mělo nějakou šanci na úspěšný státní převrat a svržení zkorumpované vlády. Jeho cílem bylo nastolení demokratického systému v zemi, jež patřila k nejbohatším na kontinentu, ale nyní jí zmítal hladomor a nemoci. Ačkoliv v době, kdy zemi zvané ještě Rhodesie vládla bílá menšina způsobem podobným apartheidu, Moses Ndebele býval nelítostným vůdcem partyzánů, v současné době prosazoval nenásilný postup svržení stávající vlády a Linda nacházela řadu společných rysů s Ghandím.

Max již tuto informaci předal Langstonu Overholtovi. Lang prohlásil, že už nalezení Ndebeleho představuje zpravodajský úspěch, a dodal, že kdyby se ho podařilo zachránit, nesmírně by to posílilo pozici Ameriky v jižní Africe. Na konkrétní údaje o ceně bylo ještě příliš brzy, ale Lang ujistil Maxe, že prémie za dopravení Ndebeleho do bezpečí by se pohybovala v milionech.

Max dále referoval, že Susan Donleavyová zřejmě nebyla vůbec unesená. Daleko spíše byla dobrovolnou spolupachatelkou Merrickova únosu. Navíc v okamžiku, kdy se jí naskytla příležitost, střelila Merricka do prsou. Link dosud neznal závažnost tohoto poranění.

Jelikož byl zbytek mužů zajat a hrozila jim poprava za svítání, otázal se Link Maxe, co chce, aby udělal. S jistotou předpokládal, že strážní provedou důkladnou prohlídku celého areálu a zcela určitě ho najdou. Mohl se pokusit bojovat nebo sednout na jeden motocykl a snažit se ujet.

„Co jsi mu řekl?“ chtěl vědět Juan.

„Co myslíš?“

„Určitě se mu vůbec nelíbilo, že je má opustit, ale bylo to správné řešení.“ Juan si uvědomoval, že právě toto byla jediná schůdná cesta.

„Je pěkně naštvaný.“

„Sleduješ ho?“

„Nachází se asi dvaatřicet kilometrů od místa, kde Tiny s letadlem přistál a s tou motorkou dělá zhruba padesát kilometrů v hodině. A pro tvou informaci, ty jsi zatím urazil asi pětašedesát kilometrů.“

Ta myšlenka byla směšná, ale Juan se zeptat musel. „Jak daleko jsem od letadla?“

„Něco přes dvě stě čtyřicet kilometrů,“ odpověděl Max.

Svítání nastane dlouho předtím, než urazí polovinu vzdálenosti, a jakmile k tomu dojde, bude se muset Juan zahrabat pod zem nebo riskovat dehydrataci. Další alternativou bylo najít nějaké místo, kde by mohl Tiny přistát, i když Cabrillo dosud viděl jen samé měkké duny, neschopné udržet ani lehký stroj, natož dvoumotorové nákladní letadlo, které si pro tuto příležitost vypůjčili.

Jestli Linka nesledovali,“ řekl Juan, „chtěl bych, aby počkal s Tonim a Hux.“

„Máš nějaký plán?“

„Ne, jenom rozmisťuju své zdroje na chvíli, kdy nějaký plán mít budu.“

Nikdo nepochyboval, že Juan neslibuje nadarmo.

To bylo přede dvěma hodinami, těmi nejdelšími v Cabrillově životě.

Když vítr pozměnil směr, povolil tah za pravý kolíček a přeletěl vrcholek písečné duny. Udržel se ve vzduchu téměř třicet vteřin, než opět dopadl na zem. Ztlumil náraz již protestujícími koleny a skulil se po vzdálené straně duny. Stopy pneumatik byly po jeho pravé ruce, ale díky změně směru větru se již brzy ocitl nad nimi a lehce vlevo. Připravil se na opětovné plachtění, když ho vítr hnal vzhůru po zatím největší hoře písku. Rychlost postupu se zpomalila, jak se vítr vyrovnával se třením plastové destičky o písek, takže musel ze všech sil bojovat, aby se udržel na nohou.

Byl vyčerpaný, jak to dosud v životě nikdy nezažil. Byla to taková umrtvující únava, jež zpomalovala reflexy a vyvolávala téměř neodolatelnou touhu spát.

Padák postupně zpomaloval, proto se musel stále víc zaklánět, až se zadkem skoro dotýkal písku. Právě když si už myslel, že ho vítr úplně opustil a že bude muset zbytek cesty tvrdě vystoupat sám, dostavil se závan, naplnil splasklý padák a zvedl Cabrilla nad zem a přes vrcholek duny.

Ke svému zděšení zahlédl před sebou čtyři nákladní auta, seřazená na úpatí duny tak, že reflektory osvětlovaly pátý náklaďák, stojící s otevřenou kapotou uprostřed. Kolem něho se hemžili vojáci, jen dva z nich stáli na nárazníku a nakláněli se do prostoru motoru. Několik vojáků drželo v náručí útočnou pušku. Juan se chtěl původně nepozorovaně přiblížit a zjistit, co jsou ti lidé zač a co dělají takhle hluboko v poušti.

Náhlý závan větru ho však nemilosrdně přenesl přes vrcholek písečné hory a hodlal ho dopravit doprostřed tábora. Spěšně vylil padák a svezl se zpět k zemi v marné naději, že si ho nikdo nevšimne a on se bude moct odplížit na opačnou stranu duny. Přistál do měkkého písku, setrvačnost ho však okamžitě vrhla kupředu a pak se v přemetech koulel po svahu dolů, zamotaný do nylonu a padákových šňůr.

K úpatí duny se dokutálel pevně zabalený do padáku jako nějaká mumie, s pusou a nosem plnými písku. Cabrillo plival a frkal, aby si pročistil dýchací cesty, ale i přes horečnou snahu si nedokázal uvolnit ruce, aby se zbavil nylonového vězení. Bezmocně tedy mohl jen přihlížet, jak z tábora vyrážejí směrem k němu čtyři muži s puškami AK-47 připravenými v pohotovosti.

„Ahoj, chlapci,“ zavolal na ně vesele, jakmile se dostali na doslech. „Nemohli byste mi pomoct?“

Eddie, Mike a Ski byli nejprve zbaveni zbraní a pak je uvrhli do sousedících cel v bloku, v němž zimbabwští vojáci věznili Mosese Ndebeleho. Geoffreyho Merricka odvedla skupina civilistů, kteří vypadali přesně tak, jak si Eddie představoval ekologické fanatiky. Podle délky vlasů nebylo možné bezpečně ani určit pohlaví jednotlivých členů. Zápach oleje z pačuli sotva dokázal zamaskovat odér marihuany, který prostupoval všechno jejich oblečení.

Eddie si masíroval bradu, kam ho udeřila Susan poté, co ji její přátelé přivedli k sobě. Strážný, který byl svědkem události, právě procházel kolem klece, a když zahlédl, co Eddie dělá, ušklíbl se.

Eddie odhadoval, že v areálu věznice bude kolem jednoho sta lidí. Teď, když mu z krve postupně mizel adrenalin a měl dostatek času celou situaci promyslet, začínalo mu být jasné, proč jich je tu tolik. Moses Ndebele byl v očích mnoha lidí potencionálním spasitelem země – vládnoucí režim by tedy udělal cokoliv, jen aby ho umlčel. Kdyby ho drželi ve vězení v Zimbabwe, stal by se z toho místa cíl všech jeho následovníků. Avšak tady v poušti nikdo nevěděl, kde ho najít. Mohli ho tedy držet v zajetí prakticky donekonečna.

Pomyslel si, že Merrick a Ndebele zde byli prakticky současně, a napadlo ho, že tu nejspíš existuje nějaká spojitost. Nevěděl však jaká. Daniel Singer musel uzavřít s vládou Zimbabwe nějakou dohodu o využití starého vězení.

Uplynuly asi dvě hodiny od chvíle, kdy byli odhaleni. Jelikož Linka do žádné cely nepřivedli, dalo se předpokládat, že se tomuto bývalému příslušníkovi SEAL podařilo na jedné z motorek ujet. Eddiemu se ulevilo. Velitel vězení jim oznámil, že členové týmu z Korporace budou za svítání popraveni. Nemělo žádný smysl, aby se Link dobrovolně obětoval, když měl šanci na útěk.

Avšak s předsedou, jenž uvízl daleko v poušti, osamoceným Lincolnem, kterému se možná i podařilo spojit se s Tiny Gundersonem a doktorkou

Huxleyovou, a Oregonem skoro tři sta padesát kilometrů daleko, musel Eddie připustit, že naděje na záchranu jsou opravdu malé. Potřebovali by přinejmenším flotilu helikoptér, aby provedly letecký úder, zatímco jediný stroj, který byl k dispozici na palubě lodi, představoval Linkův vrtulník Harley. Takže letecká doprava přes poušť nepřicházela v úvahu.

Eddie ihned po absolvování školy nastoupil k CIA a většinu času z následujících patnácti let strávil pendlováním do Číny a zpátky. Při těchto příležitostech si pěstoval síť informátorů, kteří umožňovali Spojeným státům udržovat dost složité a náročné vztahy s čínským kolosem. Na jaře 2001 byl vysazen z ponorky na ostrově Hainan. V té době Číňané zadržovali posádku špionážního letadla EP-3 a Eddie tehdy zprostředkoval předání informace, jež zabránila vypuknutí války. Manévroval v těsné blízkosti čínské tajné policie, jedné z nejefektivnějších na celém světě, až to vypadalo, jako by měl imunitu díky tomu, že byl tak dobrý ve všem, co dělal. Největší ironií tedy bylo, že ho nakonec chytila pretoriánská garda diktátora třetí třídy. I on si ten paradox náležitě vychutnal.

Jakkoliv to bylo málo pravděpodobné, Eddie stále věřil, že Juan Cabrillo nalezne nějaký způsob, jak je zachránit. Ačkoliv oba sloužili v CIA zhruba ve stejnou dobu, setkali se poprvé až po skončení jejich služby vládě. To samozřejmě neznamenalo, že Eddie o Cabrillovi nic neslyšel. Juan se dokázal vyrovnat s těmi nejsložitějšími úkony v historii agentury, a jelikož mluvil plynule španělsky, arabsky a rusky, cílem jeho misí bývaly země s nejtvrdšími režimy. V Langley byl považován tak trochu za legendu. Jeho pověst, spolu s hřívou světlých, až bílých vlasů mu vynesly přezdívku Mr. Phelps, tedy jméno představitele přední role ze starého televizního seriálu: Mission Impossible. Cabrillo tedy stopoval pašeráky drog z Kolumbie do Panamy, infiltroval v Sýrii do teroristické skupiny hodlající vyhodit do povětří izraelský Kneset za pomoci uneseného letadla.

Takže jestli byl někdo schopen dostat je z té čertovské díry během několika hodin zbývajících do svítání a navíc s výrazně omezenými prostředky, pak to byl podle Eddieho právě Juan.

Tmu proklál paprsek světla z baterky a oslepil Cabrilla. Z prostoru za světlem zřetelně slyšel natahování závěru zbraně. Zůstal bez pohnutí. Příštích několik vteřin rozhodne o tom, jestli zemře nebo bude žít. Přiblížil se jeden z mužů, který neustále na Juana mířil nějakým těžkým revolverem. Jestli se nemýlil, byl to starý Webley. Onen muž byl starší než

Juan, blížila se mu padesátka, v krátkých kudrnách mu prosvítaly šediny a čelo měl zbrázděné vráskami.

„Kdo jste?“ zeptal se cizinec podezíravě.

„Jmenuju se Juan Rodriguez Cabrillo.“ Soudě podle mužova stáří, skutečnosti, že jsou všichni ozbrojení a míří přibližně k Ďáblově oáze, rozhodl se Cabrillo k výstřelu na hodně vzdálený cíl. „Chci vám pomoct osvobodit Mosese Ndebeleho.“

Mužova ruka zbělala, jak stiskl starodávnou pistoli. Výraz v očích v mihotavém světle nebylo možné postřehnout.

Juan pokračoval, ale v duchu se modlil, aby mu jeho původní odhad záměrů této ozbrojené skupiny vyšel. „Tři z mých mužů jsou teď ve vězení, zatčeni při pokusu osvobodit amerického obchodníka právě ozbrojenci hlídajícími Ndebeleho. Jednomu z mých chlapců se podařilo uniknout a nyní čeká s letadlem na místě asi pětašedesát kilometrů od vězení. Hodlám zachránit své lidi a jsem ochoten pomoct vám při osvobozování vašeho vůdce.“

Zbraň se nepohnula ani o milimetr. „Jak jste nás našel?“

„Selhal mi hlavní padák, a když jsem se snášel na rezervním, uviděl jsem vaše reflektory. Takže jsem si narychlo vyrobil cosi na způsob paralyží a vyrazil za vámi.“

„Ta vaše historka je dostatečně bláznivá, aby mohla být pravdivá.“ Muž sklonil pistoli a pronesl něco v místním dialektu. Předstoupil další Afričan a vytáhl z kapsy nůž.

„Jenom abyste nebyl překvapený, v pouzdře mám pistoli glock. Automat MP-5 mám připevněný na zádech.“

Muž s nožem pohlédl tázavě na svého velitele. Ten přikývl a Afričan rozřízl těsný nylonový plášť, takže umožnil Juanovi poprvé od chvíle, kdy se skutálel z duny, zhluboka se nadechnout. Pak se pomalu zvedl a záměrně držel ruku co nejdál od pouzdra s pistolí.

„Děkuju vám,“ pronesl nahlas a podal mu ruku. „Říkejte mi Juan.“

„Mafana,“ odpověděl velitel skupiny a v tradičním pozdravu sevřel Juanův palec. „Co víte o našem baba, našem otci, Mosesovi Ndebelem?“

„Vím, že má být velmi brzy souzen a popraven. Jestli k tomu dojde, tak je jakákoliv šance na svržení vaší vlády ztracená.“

„Je prvním vůdcem, který sjednotil oba hlavní kmeny v Zimbabwe, Matabely a Masony,“ vysvědoval Mafana. „Během naší války za nezávislost měl hodnost generála, a to mu ještě nebylo ani třicet let. Avšak po válce vládnoucí elita rozpoznala v jeho popularitě možné ohrožení vlastní moci. Proto ho uvěznili a mučili. Drží ho v zajetí teď už dva roky, a jestli ho nezachráníme, tak ho zabijí.“

„Kolik máte mužů?“

„Třicet. Všichni jsme sloužili pod Mosesem.“

Juan pohlédl vojákům do tváří. Ani jeden z nich nebyl mladší čtyřiceti let, a přesto měli v očích jakýsi hlad po akci, sebedůvěru mužů, kteří byli v boji a všechna následující léta už považovali za nedůležitá.

„Dokážete opravit ten náklaďák?“ otázal se a pokročil kupředu. Jenomže zapomněl, že je stále pevně spojen s hlavní plastovou podložkou padákového obalu. Okamžitě tedy padl na ústa. Několik mužů se uchichtlo.

Cabrillo, celý utrápený, se obrátil tak, že se mohl posadit, a vykasal si nohavici. Úsměvy přihlížejícím zamrzly na tváři, když spatřili lesknoucí se umělou protézu. S trhnutím se jí zbavil a prohlásil: „Představujte si ji jako ten největší švýcarský armádní nůž, jaký existuje.“

Smích se vrátil. Mafana pomohl Juanovi vstát a pak ho pevnou rukou podpíral, aby mohl odhopkat přes měkký písek k provizornímu táboru.

„Abych ale odpověděl na váš dotaz, ano, můžeme ten automobil opravit. Do palivového čerpadla se dostala špína a pumpa přestala pracovat. Měli bychom být schopni znovu vyrazit do několika minut. Už jsme ztratili spoustu času.“

Juan si z hromady nástrojů ležících na pokrývce v blízkosti opravovaného náklaďáku vypůjčil kladivo a dláto a jal se oddělovat protézu od plastové destičky. „Jak chcete Ndebeleho osvobodit?“

„Připravíme před vězením léčku a pak počkáme, až budou Mosese převážet. Mohli by použít nákladní auta, ale my si myslíme, že dají přednost letadlu. Fámy kolující po hlavním městě tvrdí, že proces by měl začít za dva dny.“

Což by bylo na záchranu mých chlapců pozdě, pomyslel si Juan. Kromě toho byl přesvědčen, že Mafanův plán vynese Ndebelemu kulku do hlavy v okamžiku, kdy dojde k přepadení strážných. Musel Mafanu nějak přesvědčit, aby na Ďáblovu oázu zaútočil ještě dnes před úsvitem, jinak jsou Eddie, Mike a Ski mrtví. „Co kdybych měl plán, jak Mosese dnes v noci osvobodit a odvézt ho do bezpečí Jihoafrické republiky?“

Bývalý partyzán se chvíli na Juana přemítavě zadíval. „Rád bych o tom plánu věděl něco víc.“

„To já taky,“ zamumlal pro sebe Juan. Věděl, že má jen několik minut, aby přišel s něčím pořádným. „Dovolte, abych se vás nejdřív zeptal. Máte nějaké reaktivně poháněné granáty?“

„Z války nám zůstaly nějaké staré ruské RPG-7.“

Juan zaúpěl. Revoluční válka v Zimbabwe skončila před pětadvaceti lety.

„Nemějte obavy,“ rychle dodal Mafana. „Jsou vyzkoušené.“

„Co takhle lano? Kolik ho máte?“

Mafana se obrátil s tímto dotazem na jednoho z mužů a pak přeložil jeho odpověď. „Zdá se, že spoustu. Přinejmenším sedm set metrů nylonového lana.“

„A ještě poslední otázku,“ pravil Juan s pohledem zpátky do míst, kde se ve větru třepetal jeho rozříznutý padák. Náhle ho osvítil nápad jako blesk z čistého nebe. „Umí někteří vaši chlapci šít?“

21

CLONA NEPŘETRŽITÉHO BZUČENÍ hmyzu zavinila, že Daniel Singer téměř přeslechl zvonění svého satelitního telefonu. Naslepo sáhl po aparátu, ležícím uprostřed zavlhlých pomačkaných prostěradel a záhybů moskytiéry. I při spaní měl telefon neustále po ruce, zejména proto, že nevěřil najatým žoldákům, jestli mu ho v noci neukradnou. Za peníze je možné si koupit jenom určitou míru loajality.

„Haló,“ pronesl těžkým hlasem.

„Dane, tady je Nina. Měli jsme tu problém. Někdo se pokusil osvobodit Merricka.“

Singer se v tom okamžení plně probral. „Cože? Pověz mi, co se stalo.“

„Byli čtyři. Tři jsme zajali, čtvrtý ujel na motorce. Susan střelila Merricka do prsou. Tak jsme se vůbec dozvěděli, že tu jsou. Strážní hlídající Mosese Ndebeleho pak našli na střeše padáky.“

„Počkej, Susan střelila Geoffa?“

„Ano. Do prsou. Předstírala, že je také oběť únosu, a když se jí naskytla příležitost, zmocnila se zbraně a postřelila ho. Zastavili jsme mu krvácení a dali nějaký heroin z Janových zásob. Ale neměj obavy, zbytek jsem zabavila.“

Užívání drog byla ta poslední věc, která Singera trápila. „Kdo jsou ti lidé, co přišli zachránit Merricka?“

„Tvrdí, že je najala nějaká společnost, aby vysvobodili jeho a Susan. Nic víc nám neřeknou. Kapitán stráží je chce za svítání popravit, Danny.“ Při posledních slovech jí v hlasu zazněl strach. „Všecko jako by se vymklo kontrole. Nevím, co mám dělat.“

„Tak předně se musíš zklidnit, Nino.“ Singer se nadechl, aby ovládl své nervy a rozmyslel se, jak chce nastalou situaci řešit. Z bažiny s mangrovníky před chatou beze stěn, ve které spal, stoupala pára. Nedaleko odsud ležel jeden z afrických žoldáků a nahlas chrápal. V dálce nad četnými naftovými věžemi plápolaly ohně, chrlící tolik plamenů, až to vypadalo, jako by hořel celý svět. Při pohledu na takovou devastaci přírody se mu dělalo špatně.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se Nina.

Singer chvíli hleděl na světélkující ciferník hodinek, až konečně zjistil, že je půl páté ráno. Ještě než usnul, díval se na poslední předpověď počasí. Podle ní se bouře rodící se nad středním Atlantikem nejspíš stane desátým hurikánem roku, který bude označen jménem. Všechny známky ukazovaly na to, že dosáhne monstrózní velikosti.

Využití Ďáblovy oázy k uvěznění jeho bývalého partnera a následné drobné zásahy do jeho myšlení představovaly pouze první fázi. Vyplňovaly čas, dokud nedorazí nějaká velká bouře a Singer bude moct zahájit druhou fázi své operace. Díky spolupráci matky Přírody a částečně i s pomocí ohřívačů, jež v roce dva tisíce čtyři instaloval u pobřeží Namibie, může hned ráno Merricka dopravit sem do Cabindy.

„Zítra ráno pro tebe pošlu letadlo,“ řekl.

„Hmm,“ nadechla se Nina, ale pak se odmlčela.

„Co se děje?“

„Dane, oni ale chtějí za svítání popravit ty tři zachránce. Hovořili jsme o tom, ale žádný z nás nechce být nablízku, až se to stane. Nálada je skutečně mizerná. Velitel stráží si stále myslí, že se k nám blíží záchranná skupina k osvobození Ndebeleho, a navíc žádná z žen, včetně mě, se ve společnosti těch mužů příliš necítí, jestli chápeš.“

Singer chvíli přemýšlel. „Oukej, asi pětašedesát kilometrů od tebe je jedno místo. Pověděl mně o něm pilot, který mě poprvé vezl do Ďáblovy oázy. Jméno toho místa si nepamatuju, ale uvidíš to na mapě. Jde o mrtvé město, které má poblíž rozjezdovou plochu. Zavolám pilotovi do Kinshasy a řeknu mu, aby za svítání odstartoval. Vezmi si jeden náklaďák a počkej tam na něj. Měl by dorazit někdy před polednem.“

„Díky, Danny. To bude perfektní.“

Singer přerušil spojení. Věděl, že už znovu neusne. Léta pečlivého plánování konečně začínala přinášet plody. O co by však bylo všechno jednodušší, kdyby se byl nevzdal peněz poté, co přinutil Merricka, aby ho vyplatil. Mohl klidně zaplatit za všechno, co potřebuje, a spoustě obtížných kroků se vyhnout.

Jak tak stál, opřený o trámek chaty, pozoroval pekelnou záři nad ropným polem a uvědomoval si, že obtížnost této operace mu naopak daleko víc osladí konečný úspěch. Namáhavou práci nic nenahradí. A to byl možná důvod, proč se vzdal všech svých miliard. Získal je totiž příliš snadno. S Merrickem měli sotva dvacet let, když si nechali patentovat ono odsiřovací zařízení. Strávili samozřejmě spoustu dlouhých hodin, než dovedli systém k dokonalosti. Nebylo to ale nic proti celému dalšímu životu, kdy si užívali bohatství i úspěch.

O co obtížněji musel pracovat, aby dal tuto operaci dohromady, o to víc si vážil úspěchu. Oběti, těžkosti a strádání učinily jeho konečné vítězství cennějším než všechny peníze, které za celý život nashromáždil. A navíc to všechno bylo pro dobro lidstva.

Napadlo ho, nikoliv poprvé, kolik životů zachrání tím, že svět probudí do reality globálního oteplování. Konečné číslo dosahovalo desítek milionů, ale někdy měl pocit, že možná spasí celý lidský rod a že historici se jednou budou ohlížet a považovat tento rok a tuto bouři za mezník, za nímž lidé uvidí světlo a přestanou konečně s vědomou destrukcí planety.

Přemýšlel, jak by se člověk s takovým posláním měl nazývat. Jediné slovo, které ho napadalo, bylo mesiáš. I když ho nezajímal náboženský podtext a všechna náboženství považoval za pouhé mýty, musel připustit, že toto označení je nejlepší.

„Mesiáš,“ zašeptal hlasitě. „Nikdy se nedozvědí, že jsem je zachránil, ale jsem jejich mesiáš.“

Konvoj zmenšený o jedno vozidlo zastavil asi osm kilometrů před Ďáblovou oázou, aby jeho cestující mohli dokončit poslední přípravy na útok. Obešli vězení, takže jim převládající vítr foukal do zad. Cabrillo strávil většinu cesty v prvním náklaďáku s Mafanem, s nímž dolaďovali plán a následně ho koordinovali s Maxem Hanleym a Franklinem Lincolnem. Když konečně domluvili poslední podrobnosti, baterie v jeho mobilu byly prakticky vybité.

Vypadalo to, že Mafana je rád, že má Juana na své straně. Přiznal, že během války byl pouhým seržantem, a scházel mu tedy Cabrillův taktický přehled. Plán, který vymyslel Juan, byl daleko rafinovanější než Mafanův přímý útok a měl i mnohem větší naději na úspěch.

Když Cabrillo vystoupil z náklaďáku, promnul si prsty dolní úsek páteře a snažil se vybavit si fígle profesionálního maséra. Oči měl celé zarudlé od prachu a bez ohledu na to, kolik vypil vody, pořád cítil na zubech písek. Slíbil si, že až tahle noc skončí, dopřeje si tu nejdelší sprchu v životě. Představa teplé koupele však jenom zhoršila pocit únavy. Nebýt kofeinových tablet, které si již před několika měsíci uložil do lékárničky, byl by už dávno padl k zemi, schoulený jako pes.

Několikrát se ostře nadechl a zacvičil rukama ve snaze znovu rozproudit krev. Nakonec se místo toho rozhodl pro krátkou sprchu a nejdelší spánek ve svém životě. Když Mafanovi muži rozložili na zemi jeho padák, Cabrillo probral veškeré své vybavení a odložil stranou vše, co nebylo absolutně nezbytné, včetně svého glocku s pouzdrem, vrhacího nože, polní láhve i lékárničky, plus poloviny munice do H&K automatu. Díky této redukci zátěže mohl nést dvě náhradní rakety do RPG-7, který si půjčil od Mafany.

Ujistil se, že mu zůstal kapesní nůž. Jeho originál byl dárkem od dědečka k desátým narozeninám. Ztratil ho před desítkami let a pak ještě tucet podobných, ale pokaždé, když ho cítil v kapse, vzpomněl si, jak se řízl do prstu týž den, kdy tenhle nádherný dárek dostal. V slzách pak vysvětlil dědečkovi, že za to ostří přece nemůže. Starý pán se usmál a pravil, že právě odmítáním odpovědnosti tuto odpovědnost přiznává.

Pak znovu zavolal Maxovi. „Asi za pět minut zahajujeme útok.“

„S Linkem a Tinym je všechno zařízené,“ informoval ho Max. „George je připravený se svým Robinsonem a my se chystáme na místa. Volal Mark. Spolu s Erikem jsou připraveni za rozbřesku zahájit pátrání po ztracených zbraních. Prostřednictvím sítě kamarádů pilotů se Tinymu podařilo sehnat jednoho z nejlepších pilotů z celé střední Afriky.“

„Oukej, výborně.“

Jak se ti daří, šéfe? Nepřipadáš mi moc nadšený.“

„Jsem v pořádku. Jenom si uvědomuju, že čím je člověk starší, tím je unavenější.“

„Jenom počkej, až budeš muset po šedesátce zvedat svou vrásčitou prdel z postele.“

Juan se uchechtl. „A s touhle krásnou představou musím odejít.“

„Hodně štěstí.“

„Díky. Uvidíme se za pár hodin.“

„Dávám ti k ledu pár piv.“

„Budeme celkem čtyři, takže připrav raději celou bednu.“ S tím Juan přerušil spojení.

Když se Cabrillo posadil a začal si připevňovat roztavenou plastovou destičku k protéze, přitočil se k němu Mafana. Spojení bylo pevné, i když zdaleka ne tak, jako kdyby byly obě části k sobě přivařené, ale pro Juanův záměr to dostatečně stačilo.

„Jsi připraven?“ otázal se bývalý povstalec. „Za hodinu bude svítat a my se ještě musíme dostat do výchozí pozice.“

Juan povstal. „Tak připraven, jak jen můžu být.“

S Mafanovou pomocí se Cabrillo neohrabaně přesunul k rozloženému padáku. Mafanovi muži podle rozkazu rozprostřeli černý nylon na zem a na jeho okraje navršili kupičky písku, aby se pod padák nedostal vítr a neodfoukl ho. Než se nasoukal do postroje, Juan si navlékl batoh s raketami do přenosného odpalovacího zařízení tak, že ho měl na prsou. Hlaveň tohoto zařízení a svůj MP-5 si uvázal těsně pod batoh. Už předtím si pečlivě prohlédl místa, kde jeden Afričan sešil trhliny, které prořízl, když se zbavoval padáku. Teď už se tedy nemusel o nic starat, zajímalo ho jen, jak setřást onu olověnou zátěž strachu, jež ho tlačila v žaludku, a pečlivě se připoutat.

„Počkáme na tvůj signál,“ slíbil Mafana a stiskl Juanovi ruku. „Dnes v noci pomůžeš zachránit náš národ.“

Afričtí povstalci se odebrali ke svým náklaďákům, stojícím asi půl kilometru daleko. Zanedlouho se ozval zvuk startujících motorů. Juan ještě jednou zkontroloval všechny uzly a pak už jen čekal, mírně nakloněný vzad, až ucítí výmluvné trhnutí. Řidič vedoucího tahače měl na plynu opravdu lehkou nohu. Sedm set metrů nylonového lana se postupně napjalo. Cabrillo se ještě víc zaklonil, když ho lano, uvázané kolem hrudníku, sevřelo. Plastová vložka, kterou použil jako lyži, začala se syčením klouzat po písku, tím rychleji, čím více řidič tahače přidával plyn. Padák se zbavil zátěže písku, a když rychlost dosáhla patnácti kilometrů v hodině, začal se plnit vzduchem. Pak s trhnutím vystřelil od země, ale rychlost stále ještě nebyla dostatečně veliká, aby Juanovi umožnila se vznést.

Vzhledem k délce vlečného lana si Juan uvědomoval, že jestliže teď upadne, řidič tahače to nebude vědět. Potáhne ho za sebou až do té doby, než se mu podaří vyvléknout z padákového postroje. Aby udržel rovnováhu, musel se hluboko předklonit. Jak náklaďák zrychloval, napětí lan narůstalo.

Juan zahnul doleva, aby se vyhnul velkému kameni, málem vrazil do jiného a téměř upadl na záda, jak pod ním podjela plastová destička. Zvedl obě nohy, aby pod sebe opět dostal tuto provizorní lyži, přičemž se spoléhal na již částečně naplněný padák, že mu poskytne alespoň vteřinový oddech. Málem padák vyprázdnil, ale podařilo se mu zůstat na nohou a získat znovu rovnováhu.

Nákladní tahač dosáhl rychlosti pětatřiceti, pak čtyřiceti kilometrů v hodině. Juana intenzivně pálila stehna a kolena, ale pak najednou necítil nic. Právě se vznesl.

Do nylonového rukávu teď proudilo dost vzduchu na to, aby přemohl váhu jeho osoby i vybavení. Náklaďák nepřestával zrychlovat a Juan stále stoupal. Výškoměr na zápěstí za chvíli ukazoval šest set třicet metrů. Byla to vzrušující jízda.

„Parašutismus, paralyzování, paralétání.“ Zasmál se. „A to všechno v jednom dni.“

Použil kapesní nůž a přeřízl krátká lanka, poutající plastovou destičku k jeho umělé noze. Přál by si ponechat tento kousek šedozeleného plastu jako suvenýr, ale jestli chtěl bezpečně přistát, neměl na vybranou.

Tažné lano bylo dostatečně volně prověšené, takže let byl relativně hladký, i když zdaleka ne tak jako při pohybu za člunem. Právě tento způsob padákového plachtění se stal nejoblíbenější zábavou snad ve všech rekreačních střediscích na celém světě. Náklaďák hluboko pod ním občas sklouzl do údolí, čímž pokaždé Juanem otřásl jako drakem na provázku, ale nikdy to nebylo moc zlé.

Bylo na Cabrillovi, aby se rozhodl, kdy se odpojit od vlečného lana. Na obloze za ním se objevil první náznak červánků nadcházejícího svítání, jež se vzápětí rozběhly po celém nebi. Z instruktáže, které se zúčastnili ještě na palubě Oregonu, věděl, že do patnácti minut vyjde slunce. Jak se však po poušti začaly rozlévat různé barvy, objevil necelé dva kilometry před sebou hranaté obrysy staveb Ďáblovy oázy. Bez dalšího přemítání rozvázal uzel vlečného lana připevněného k centrální sponě postroje. Lano proběhlo Juanovi mezi rukama, a jelikož padák už nebyl připoutaný k náklaďáku, vystoupal ještě asi o třicet či čtyřicet metrů výš.

Jeden z Mafanových mužů měl za úkol neustále sledovat, kdy padák zmizí z oblohy. Konvoj se zastaví, aby ho nezpozorovali strážní v oáze. Od té chvíle bude zbývat mužům jen několik málo minut, aby zaujali svá místa.

Juan silně táhl za kolíčky, aby co nejvíce prodloužil svůj pobyt ve vzduchu, zatímco ho vítr nesl přímo k budově bývalého vězení. To bylo poprvé, co měl za celou tuto noc trochu štěstí. Jestli vítr vydrží, pak byl víc než dostatečně vysoko, aby doplachtil na střechu věznice.

Zatím bríza spíše sílila a nesla ho jako nějaký list. Pomocí kolíčků mírně upravil směr letu tak, aby se budova vězení nacházela mezi jeho kývajícíma se nohama. Když přelétával hranice Ďáblovy oázy, nebe mělo stále ještě sytě indigovou barvu. Nerozezněl se žádný alarm. Zataháním za řídicí lanka vylil trochu padák v řízeném sestupu. Dopadl tak lehce, jako by jenom sestoupil z posledního schodu na zem.

Otočil se na místě a rychle padák zmačkal v náručí, aby ho vítr neodnesl dolů na nádvoří. Vyvlékl se z postroje, sundal batoh se dvěma raketami, které pak použil jako dočasnou zátěž padáku. Potěžkal automat MP-5 a podrobil parapet zběžné prohlídce. Zaregistroval, kde měl jeho tým zajištěná lana, jež použil k sestupu na nádvoří. Lana byla uříznuta, ale ze silné dřevěné střechy stále ještě čněly šrouby s velkými oky. Nakoukl přes okraj zevní zdi a zjistil, že písek zde je rozhrabaný a jsou v něm otisky motocyklových pneumatik. Dva stroje podle všeho vyrazily obloukem k vratům, zatímco třetí motocykl, ten Linkův, podle stop zmizel v pustině. Dále tu však byl ještě třetí typ otisků, podle velikosti po nákladním automobilu, které rovněž mířily k východu.

Juan připevnil padák k jednomu kovovému oku, rychle si určil bojové cíle a zaujal nejvýhodnější postavení pro zahájení útoku. Měl celkem sedm raket a čtyři cíle, ale počítal s tím, že po tolika letech skladování bude určitá část raketové výzbroje nefunkční. Přesto se mu poměr sil nadmíru líbil.

Zavolal na Oregon. I když vedoucím lodního komunikačního oddělení byl Hally Kasim, útok koordinovala Linda Rossová. Zvedla telefon ještě dřív, než skončilo první cinknutí. „Lindin dům rozkoše a bolesti,“ pronesla na pozdrav.

„Zapiš mě do pořadí na to první,“ zašeptal Juan. „Jsem na místě.“

„Nic jiného jsme ani nečekali. V Cabo jsem viděla létat na padáku sedmdesátiletou babičku, takže na mě jsi moc velký dojem neudělal.“ Její lehký tón zvážněl. „Tiny odstartoval před patnácti minutami. Bude se držet mimo dohled až do patnácti minut po východu slunce. Potom bys měl být schopen domluvit se s Linkem na taktické frekvenci.“

Cabrillo nechtěl riskovat prozrazení zbytečným hovorem, takže neodpověděl.

Jenom ti chci popřát štěstí,“ dodala Linda, „ať odtamtud ty naše chlapce dostaneš. Oregon konec.“

Juan vypnul telefon a uložil ho do pevného pouzdra na boku.

Tři strážní, doposud líně se povalující u předních vrat, náhle zpozorněli, když se otevřely dveře přímo pod místem, kde ležel Juan. Obklopený kamennými střílnami jako v nějakém středověkém hradu měl Juan k dispozici dostatečné krytí, takže mohl pohodlně sledovat dění na nádvoří. Přes ně právě kráčel osamělý muž s baterkou v ruce. Chvíli hovořil s jedním strážným a pak se vrátil stejnou cestou, kterou přišel.

Na Juanova záda dopadly naplno paprsky slunce, jež konečně vyklouzlo nad horizont. I v dlouhém stínu budovy jasně viděl tři dřevěné trámy, zapuštěné do země u zdi nalevo od hlavní brány. Dříve než sluneční světlo zalilo celý dvůr, Juan vytáhl z kapsy nůž a lehkým švihnutím ho poslal směrem k popravčím kůlům. Dopadl na prostřední kolík a sklouzl se po něm. Stejný dědeček, který mu věnoval jeho první nůž, ho také naučil házet podkovy.

Zatímco si Juan chystal raketové odpalovací zařízení, začínali se na nádvoří trousit muži, zprvu po jednom či po dvou, ale zakrátko po celých desítkách. Podle jejich pohybů a dále způsobu, jak se poflakovali, se dalo soudit, že se popravy nemůžou dočkat. Juan odhadoval, že se jich sešlo na sto. A dobrá polovina z nich měla naneštěstí u sebe zbraň. Ze dvora zalétaly vzhůru útržky konverzace a hrubého smíchu až do chvíle, než se dole otevřely dveře. Juan musel hodně natáhnout krk, aby uviděl, jak dvojice členů eskorty vyvádí Eddieho, Mikea a Skiho z budovy věznice. V prsou ucítil slastný pocit hrdosti. Jeho lidé kráčeli dokonale zpříma, ramena pěkně rovně, hlavy zdvižené. Kdyby neměli svázané ruce za zády, určitě by se jejich paže pohybovaly do pochodu. Kráčeli vstříc své smrti jako muži.

Juan zapnul laserová mířidla na své automatické pistoli.

Eddie Seng za svůj život agenta v Číně viděl dost poprav. Zatímco tam je většinou prováděli s tichou efektivitou, místní velitel stráží změnil popravu v show pro své muže, bez pochyby pod vlivem nějakého filmu, pokud šlo o způsob, jak by se takové věci měly dělat.

Kdyby Eddie nebyl sešněrovaný jako krocan a nestál tváří v tvář popravčí četě, byl by se nad absurditou celé situace rozesmál.

Byl statečný muž, statečnější než většina, ale stejně si nepřál zemřít, alespoň ne takhle – bezmocný. V myšlenkách se zatoulal ke své rodině.

I když jeho rodiče byli už pár let po smrti, stále měl v New Yorku desítky tet i strýců a bratranců i sestřenic, více než může spočítat. Nikdo z nich však nevěděl, čím se živí, a nikdo by se ho též během jeho nepravidelných návštěv na to nezeptal. Prostě byl v jejich středu vítán, dokud chtěl mezi nimi zůstat. Zahrnovali ho jídlem, více než dokázal spořádat, a dbali, aby se setkal se všemi dětmi, které se narodily od jeho poslední návštěvy.

Bude je postrádat víc, než si myslel. Nebudou vědět, že je po smrti, až do chvíle, když se u nich objeví Juan s šekem na sedmi či osmimístnou částku, Eddieho podíl v Korporaci. Bez ohledu na to, co jim předseda podá jako vysvětlení tak velikého Eddieho výdělku, dobře věděl, že mu stejně nebudou věřit. Byli to všichni obyčejní těžce pracující lidé, takže budou přesvědčeni, že Eddie se dostal do něčeho nezákonného. Jeho šek zničí a jeho jméno už nikdy nikdo nevysloví.

Eddie stiskl pevněji čelisti a mrkáním rozehnal z očí slzy nad smutným faktem, že přináší rodině ostudu.

Zprvu drobným skvrnám světla, blikajícím na Skiově krku, nevěnoval pozornost, až se podvědomě zarazil. To blikání nebylo nahodilé, byla to morseovka.

„… mám na mušce.“ Jak se zajatci blížili k popravišti, Eddie se musel silou vůle nutit, aby se nerozhlížel kolem sebe. Někde tady byl jejich předseda a užíval laser nejspíš z mířidel zbraně k tomu, aby jim poslal zprávu. Ten mazaný zkurvysyn je odsud dostane.

„Raketomet RPG B4 U připraven. Nůž na zemi prostřední kůl.“

Eddie pochopil, že Cabrillo se chystá užít raketami poháněné granáty k jejich krytí a že na zemi u prostředního kůlu leží nůž. Byl to kůl, ke kterému nejspíš přivážou právě jeho, protože i teď byl uprostřed mezi Mikem a Skiem. Ten plán byl geniální, protože až se je strážní budou chystat přivázat ke kůlům, jejich kamarádi rozhodně nebudou střílet.

„Předsedaje tady,“ sdělil Seng přátelům i přes rámus, způsobený ryčícími vojáky, shluklými kolem. Nebylo třeba říkat nic víc. Bylo jasné, že budou reagovat na vše, co Cabrillo udělá, a odpovídajícím způsobem se tak zařídí podle vývoje situace. Ski odpověděl jen krátkým přikývnutím.

„Však bylo zatraceně na čase,“ zabručel Mike, načež ho strážný udeřil hranou dlaně do týla.

Několik vojáků na ně plivalo, když je míjeli, nebo jim podráželo nohy. Eddie to sotva vnímal. Plně se soustředil na to, jak se zmocní nože, a v duchu si představoval postup, jak rozřízne Skiova plastická pouta.

Když se přiblížili ke kůlům, skupina vojáků se rozestoupila. Za svislými trámy stáli tři vojáci, každý s připraveným kusem provazu v ruce. Jeden z mužů, kteří pochodovali v čele průvodu, hleděl k zemi, právě když dorazili k cíli. Zpozoroval tedy ležící nůž, a dříve než mohl kdokoliv zareagovat, skočil po něm, zvedl ho ze země a strčil do kapsy maskáčů.

Když se otočil tváří k odsouzencům, byl velice překvapen, že na něj Eddie vrhá vražedný pohled.

To byla nejhorší chyba tvého života, kamaráde, pomyslel si Eddie a okamžitě začal v duchu upravovat plán útoku.

Cabrillo vyčkával, skrytý, až na malou část obličeje, před zraky lidí na nádvoří. Navíc se jeho směrem nikdo nedíval, všichni sledovali výhradně vězně. Juan v ruce třímal pažbu raketometu RPG-7, připraven ve vteřině pozvednout zbraň k rameni a vypálit.

Velitel stráží prošel davem jásajících vojáků, radostně na ně občas mávl a salutováním odpovídal na pozdravy. Poskytl jim nečekanou zábavu a nyní se na té slávě hodlal poněkud přiživit. Zastavil se před trojicí vězňů a zvedl ruku, aby utišil rozdivočelý dav.

Juan doufal, že tohoto muže osobně zlikviduje, ale v bitvě žádná záruka neplatí.

Velitel spustil afrikánštinou. Jeho hluboký hlas se odrážel od poněkud stísněných zdí cvičiště. Muži mu naslouchali, jen občas, když řekl něco obzvlášť provokativního, sborově provolávali slávu.

Cabrillo si uměl představit, co jim asi tak povídá. Zajatí tři špioni ze CIA, bia, bia, bia. Ať žije revoluce atd. atd. atd. Nejsem snad ten největší důstojník, jaký vám kdy velel?

Tak už se do toho dej.

Velitel dokončil svou desetiminutovou řeč, otočil se a pokynul třem vojákům, aby zajatce přivázali.

Juan proklouzl na opačnou stranu kamenného bloku, za nímž se dosud skrýval, a zalícil raketomet. Jakmile se v hrubých mířidlech zbraně objevily dveře vedoucí do budovy věznice, stiskl spoušť. Hned jak raketa opustila hlaveň, pohnul se také. Raketa se vznítila a plamenem mu olízla hřbet ruky, když se spěšně přesunoval na místo, kde ukryl další projektil.

Dvouapůlkilová válečná hlavice proletěla přes nádvoří, nechávala za sebou stopu páry a explodovala přesně nad vchodem do bývalých kasáren vězeňských stráží. Výbuch směrované nálože roztrhl překlad nade dveřmi a způsobil částečné zřícení zdi. Uvolněné kamenné kvádry padaly do otvoru dveří, až je dokonale zablokovaly.

V okamžiku, kdy Eddie uslyšel onen typický zvuk nastartování raketového motoru, otočil se na místě a kopl strážného, který se ho chystal přivázat, ze strany do hlavy tak silně, že ho odhodil stranou dva metry. Pak přistoupil k vojákovi, který prve našel nůž. Eddie se dostal na třicet centimetrů za něj a pokračoval kupředu. I když byl strážný dobře o pět centimetrů vyšší, Eddie měl na své straně moment překvapení, takže ho bez potíží podrazil.

Dopadli na zem přesně v okamžiku, kdy první raketa explodovala na zdi vězení. Protože měl stále ještě svázané ruce, Eddie využil setrvačnosti pádu a vrazil bradou do soupeřova hrdla dostatečnou silou, takže mu rozdrtil hrtan. Voják s neprůchodnými dýchacími cestami začal zvracet a chytal se za krk, jako by ho chtěl znovu zprůchodnit.

Eddie se z něho skulil a natáhl se po jeho kapsách. Nemohl se však dostat dovnitř kvůli vojákovu křečovitému tanci. Cítil obrysy Cabrillova malého kapesního nože přes látku maskovací uniformy, takže ho nakonec v záchvatu soustředěné síly i s kusem látky vytrhl.

Prázdnou oblohou nad nádvořím se mihla druhá raketa. Eddie se nenamáhal pátráním po tom, kam dopadla, protože si byl jistý, že jimi předseda systematicky uzavírá všechny možné vchody do vězení. Ski si zřejmě uvědomil, co se děje, protože už ležel necelý metr daleko zády k Eddiemu. Seng se k němu překulil, přitiskl se zády a uvolnil velkému Polákovi zápěstí z plastových náramků.

Ski popadl nůž a přeřízl pouto, které svazovalo Eddieho. Aniž by ztratil třeba jen zlomek vteřiny, odkulil se od Skia, protože věděl, že tento bývalý mariňák už sám zbaví pout Mikea Trona. Když teď Eddie mohl konečně bojovat rukama, sebral jednomu zmatenému strážnému útočnou pušku AK-47, za což ho navíc udeřil do zátylku. Na rozdíl od případu Susan Donleavyové tentokrát svou ránu nijak nemírnil. Voják byl mrtev ještě dřív, než se jeho tělo složilo do prachu.

Otočil se a spatřil, jak jeden strážný míří do místa, kde se Ski pokoušel rozříznout Mikeovy náramky. Eddie ho uzemnil dvojitým úderem, jenž ho poslal mezi několik jeho kamarádů. Zvuk jeho výstřelů brzy pohltila salva z automatických zbraní, namířených podél hradeb s cimbuřím. Z kamenných střílen pálilo na dvacet hlavní a nízkou zídku zahalovalo do oblaku kamenných úlomků a prachu. Eddie se rozběhl za svými druhy. Cestou je kryl výstřely z útočné pušky, dokud si nedokázali najít kryt pod jedním z náklaďáků parkujících na nádvoří.

Zatímco vojáci soustřeďovali palbu podél východní a západní zdi, Cabrillo se držel při zemi a obcházel věznici dokola. Cestou nabil další raketový projektil. Náhle narazil na stěnu proti posledním dveřím, vedoucím do nitra vězení. Doposud nikdo ze strážných nepochopil jeho strategii, podle níž je všechny hodlal uzavřít na přehlídkovém nádvoří. Stačilo však, aby jeden jediný trochu bystřejší důstojník pochopil jeho záměr a poslal muže zpátky do vězení. Věděl, že jejich prvním úkolem by bylo popravit Mosese Ndebeleho, Celý Juanův plán totiž spočíval na předpokladu, že se všichni strážní budou venku dívat na popravu a jemu se podaří zabránit jim v návratu dovnitř.

Narovnal se mezi dvěma obrovskými kameny a vypálil. Musel se pak hned opět skrčit, jelikož dobrý tucet vojáků sledoval zpětně trasu rakety a zasypal jeho chráněnou pozici mračnem střel. Vzduch byl plný prachu a drobných úlomků nábojů. Tentokrát motor rakety nehořel rovnoměrně, čímž raketu poslal kolmo vzhůru. Juan vyklouzl z největší mely a odplížil se asi deset metrů, načež se odmlčel, než ta neuspořádaná střelba pohasne. Juan pak vystrčil svou zbraň MP-5 a vystřílel asi polovinu zásobníku. Mířil do výšky druhého patra, aby náhodou nezasáhl své lidi tam dole.

Nepřítel v odpověď zdvojnásobil palbu, jako by věřil, že prostý součet zásahů dokáže provrtat kámen. Juan ignoroval skučení a pískání kulek, jež mu létaly jen několik centimetrů nad hlavou, a v klidu nabil další raketu. Plížil se po střeše pryč až do míst, kde mohl na poslední dveře vypálit už jen z velice šikmého úhlu. Ocitl se však minimálně patnáct metrů od oblasti, kterou vojáci zasypávali střelbou z pušek AK.

Vzdálenost, o kterou se posunul, mu snad přinese alespoň jednu vteřinu, než ho znovu objeví a zaměří se na něj. Pak ho napadla lepší strategie a odvalil se od zdi obkružující nádvoří. Couval od kraje až do takové vzdálenosti, ze které vkleče už neviděl muže na nádvoří. A, což bylo ještě důležitější, kde ti muži neviděli jeho. Pak se o pár centimetrů posunul vpřed, takže viděl o kousek dál do věznice i o kus níž na protější stěnu. Udělal ještě několik opatrných kroků po kolenou. Tady! Právě zahlédl románský oblouk nad vzdáleným dveřním otvorem, ale přitom neviděl žádné strážné, chaoticky se pohybující v blízkosti vchodu.

Cabrillo pozvedl raketomet k rameni, pečlivě zamířil a dotkl se kohoutku.

Nemohl vidět ani předpokládat, že právě v té chvíli seržant strážní služby pochopil Juanův taktický manévr a vedl tedy nevelkou operační skupinu do dveří, když se nad nádvořím objevila poslední raketa. Jeden z vojáků se nacházel přímo pod dveřním klenutím, když do zdi nad ním narazila směrovaná nálož. Exploze rozesela úlomky kamene po celém nádvoří a kompletně rozmetala celou jednotku. Těsně předtím, než prvního nebožáka zavalily trosky zdi, tlaková vlna z výbuchu mu roztříštila všechny kosti v těle.

Juan se vrhl kupředu, aby viděl výsledky svého útoku. I přes značné poškození byl zničeným dveřním otvorem jasně rozeznatelný temný interiér věznice. V kamenné suti byly místy mezery, kudy se mohl člověk protáhnout. Zpozoroval vojáka, který se vrhl směrem ke dveřím, ve zřejmé snaze proniknout dovnitř. Cabrillo uvolnil pojistku pistole s laserovým zaměřovačem, a když se barevná skvrnka objevila uprostřed mezi strážcovými rameny, jednou rukou vypálil. Zapomněl přitom, že zbraň je nastavená na plně automatickou střelbu. Nicméně vůbec nevadilo, že druhý, třetí i čtvrtý výstřel šly pánubohu do oken. První střela totiž zasáhla strážného přesně tam, kam mířil. Voják narazil do hromady uvolněných kamenů a zůstal bez hnutí ležet.

Cabrillo nabil raketomet už popáté. Přesunul se kousek stranou, aby mohl pálit do dveří kolmo před sebe. Od rozezlených vojáků se zvedl mrak olova, směřující však přesně na místo, kde ještě před chvilkou stál. Postoupil opět o několik centimetrů vpřed, až spatřil horní okraj dveřního otvoru. Vypálil, a jakmile si byl jistý, že se mu podařil zásah do černého, okamžitě ustoupil vzad. Pak tu ruskou starožitnost znovu nabil. I přes zuřivou palbu zaslechl typický rachot laviny. Když se po chvíli odvážil nahlédnout přes hřeben zdi, uviděl, že na místě dveří je teď obrovská kupa neuspořádaných kamenů, kterou v současnosti skrýval oblak prachu.

Strážci se už tedy nemohli do věznice nijak dostat. Bylo načase povolat kavalerii.

Dole na nádvoří si právě velící důstojník mohl strhat plíce, jen aby upoutal pozornost svých mužů. Přepad ze zálohy z nich udělal zběsilce, jediný seržant si uvědomil, že cílem přepadení je izolovat je na nádvoří, zatímco ostatní muži byli radostně lhostejní k tomu, že se nacházejí v potencionálně smrtící zóně. Seržant očekával, že každou chvíli předpokládaní útočníci otevřou ze střechy palbu, která skosí jeho muže jako jehňata na porážce.

Vybral proto tři nejdrobnější muže, hubené mladíky, kteří měli nějakou naději proklouznout přes zablokované vchody do budovy a popravit Mosese Ndebeleho dřív, než ho neznámí útočníci stačí osvobodit. Dalším mužům rozkázal, aby otevřeli venkovní vrata, i když to museli provést obezřetně, to pro případ, že by venku čekaly další nepřátelské jednotky. Při takové střelbě nikdo neslyšel, jestli některá poplašná zařízení rozmístěná kolem věznice nehlásila přítomnost cizích osob.

S uspokojením zabručel, když viděl, jak se jeden z jeho důstojníků snaží zvednout dlouhou trubku a opřít ji o zával, aby po ní vojáci mohli vylézt na střechu. Jakmile se její horní konec dotkl zářezu mezi dvěma kamennými střílnami, vydal se jeden voják s AK-47 na zádech, bez bot a s elánem pavouka bystře po zrezivělém kusu oceli.

Eddie Seng uviděl šplhajícího vojáka příliš pozdě. Měl jen pár vteřin, aby zamířil, ale to už voják dosáhl úrovně střechy a pak zmizel z Eddieho dohledu. Jelikož jeho rozhled z pozorovacího stanoviště byl podvozkem náklaďáku značně omezen, přetočil se na záda a namířil hlaveň pušky do přibližného směru. Jen zlomek sekundy předtím, než zmáčkl spoušť, voják definitivně zmizel. Proto Eddie hněvivě stáhl prst z kohoutku. Bylo zbytečné prozrazovat svou polohu. Juan se bude muset s touto novou hrozbou vyrovnat sám. Raději zacouval hlouběji do stínu pod nákladním autem. Mike mu položil ruku na rameno v uklidňujícím gestu, jímž mu chtěl říct, že nemohl nic víc dělat.

Moc mu to ale nepomohlo.

Cabrillo se skláněl nad raketometem a nabíjel předposlední náboj. Zbývalo ještě otevřít hlavní vrata, aby Mafana se svými lidmi mohl vtrhnout dovnitř a vydat se hledat Ndebeleho a Geoffreyho Merricka. Zasunul střelu do hlavně a narovnal se.

Slunce stálo ještě nízko nad horizontem, takže stíny byly natolik prodloužené, že se jen obtížně určovalo, co je vlastně vrhá. Náhle se však u jeho nohou objevil stín, který tam před vteřinou ještě nebyl. Juan se prudce otočil a stačil jen zahlédnout jednoho muže stojícího zády k nádvoří. Téměř současně onen voják spustil ze své AK palbu. Ostí hlavně, namířené Juanovi do očí, blýskalo jako stroboskop.

Juan se shýbl a vrhl se vlevo, dopadl ramenem na dřevěnou střechu a ještě dřív, než překvapený útočník mohl korigovat směr střelby, měl již raketomet u boku a připravený ke střelbě. Kohoutek sice stiskl, ale mířil spíš instinktivně.

Z hlavně vyrazila střela v oblaku ostře páchnoucích par. Tělo strážného nekladlo dostatečný odpor, aby přivedlo výbušnou hlavici k výbuchu. Dvě a půl kila těžký náboj letící rychlostí tří set metrů za vteřinu však způsobil dost škody díky své kinetické energii. Vrazil strážnému žebra až do páteře a celé tělo smetl ze střechy jako hadrovou panenku, takže přistál mezi svými kamarády asi deset metrů od zdi věznice, na které ještě před chvilkou stál. Tentokrát byla síla nárazu dostatečná k navození výbuchu směrované nálože. Exploze poškodila kosti i měkké tkáně okolostojících a na místě samém vyhloubila kouřící kráter, kolem něhož leželi mrtví a ranění.

Juan tím přišel o předposlední náboj, a jestli nyní netrefí, pak selže celá jejich mise. Spěšně nabil, posunul se kupředu, aby viděl na silnou fošnu, jež zajišťovala bránu, a vypálil. Jen neurčitě si byl vědom skupinky jakýchsi lidí, ochomýtajících se v blízkosti brány a snažících se ji otevřít.

Raketa zasáhla přesně doprostřed vrat, ale nálož nevybuchla. Strážní, kteří padli k zemi, když viděli mihnout se raketu, se pomalu zvedali, jejich lehké pochechtávání přešlo v okázalé veselí, jak si postupně uvědomovali, že byli tentokrát ušetřeni.

Když Cabrillo viděl, co se stalo, strhl ze zad automat, a jakmile se červené světélko laserového zaměřovače zabodlo do blízkosti zabořené rakety, spustil palbu. Rozžhavené kulky ráže 9 mm se zakusovaly do dřeva, kolem létaly třísky. Těsně předtím, než se vyprázdnil zásobník, jedna kulka zasáhla spící nálož. Výsledná exploze pokosila všechny muže, kteří ještě před chvílí oslavovali své štěstí, a rozrazila vrata v záplavě kouřících prken.

Venku, těsně za dosahem senzorů výstražného zařízení, čekaly s tiše předoucími motory čtyři náklaďáky. Jejich posádky tvořili veteráni, utužení v bitvách nejkrvavější občanské války v Africe a do jednoho připravení položit životy za jediného muže, který je podle nich schopen dostat jejich národ z pokraje zkázy.

22

LAWRENCE Z ARÁBIE volá Beau Geste. Ozvi se, Beau.“ Vyčerpán událostmi posledních osmačtyřiceti hodin – a zejména těch posledních dvanácti – Cabrillo úplně zapomněl na taktickou vysílačku, kterou měl u sebe, a na okamžik si skoro myslel, že začíná slyšet hlasy. Pak si ale přece jen vzpomněl, že Lawrence z Arábie je Lincolnův volací znak.

„Zatraceně, Lany,“ odpověděl Juan. „Rád tě slyším.“

„Právě jsem viděl explozi u hlavních vrat. Vypadá to, jako by se sem hrnuli naši noví přátelé.“

„Souhlas. Jakou máš polohu?“

„Jsme asi pět kilometrů daleko ve výšce zhruba sedmnácti set metrů. Ten výbuch zahlédl svým orlím zrakem Gunderson. Jste už připraveni na přistání?“

„Nikoliv,“ odpověděl Cabrillo. „Stále ještě musíme zajistit naše cestující a bude potřeba zařídit, aby Mafanovi muži udrželi místní strážné v šachu až do vašeho příjezdu.“

„Žádný problém, budeme kroužit,“ odvětil Link a pak svým barytonem v legraci dodal: „Nebezpečí se platí od hodiny.“

Juan vrazil nový zásobník do pažby své MP-5 a natáhl závěr, aby první náboj vklouzl do komory. Dříve než se ho někdo pokusil překvapit na střeše, vrhl se na padák, který se vydouval nad stěnu věznice. Padák držel jedním okrajem na ocelovém oku, které dříve zavrtali do střechy jeho muži. To bylo v době, kdy se předpokládalo, že půjde jen o jednoduchý případ osvobození rukojmí z rukou bandy dlouhovlasých ekoteroristů.

Bitva na nádvoří teď však skoro vypadala jako třetí světová válka. Zimbabwané tu bojovali muž proti muži, takže pušky obě strany používaly spíše jako kyje než jako střelné zbraně.

Juan uchopil látku padáku a svezl se přes okraj střechy, takže nohama visel tři podlaží nad nádvořím. Pomalu a opatrně se začal spouštět dolů. Nylon byl stejně kluzký jako hedvábí. Když dosáhl třepetajícího se okraje padáku, byl stále ještě dobrý metr nad otvorem okna. Opřel se botami o zeď, přitiskl kolena k bradě a co nejsilněji se odrazil.

Tělo se vzdálilo od kolmé stěny asi na tři metry, pak ho opět přemohla gravitace a poslala ho bokem napřed zpět k budově. Když narazil do nerovného povrchu kamenného kvádru, myslel, že se mu rozskočí kolena, ale experiment ukázal, že by se to dalo zvládnout, i když za předpokladu perfektního načasování.

Znovu pokrčil nohy a odstrčil se do prostoru, pevně se přidržuje padákové látky. Když dosáhl nejvzdálenějšího místa výkyvu, soustředil se výhradně na temný otvor vedoucí dovnitř věznice. Změnil se směr jeho pohybu, jeho rychlost narůstala a tělo opisovalo část oblouku. Když mířil nohama do okna, pustil se padáku a pokračoval v letu jako kámen vystřelený z praku. Proletěl oknem, jen o několik centimetrů minul parapet a dopadl na podlahu. Několikrát se překulil, až se nakonec zastavil o kovové zábradlí, od něhož bylo vidět na spodní poschodí. Náraz do uvolněného zábradlí vyvolal v liduprázdném prostoru cel docela silný zvukový efekt.

Se zasténáním se postavil. Uvědomil si, že za několik hodin budou jeho záda připomínat pruhování zebry s pravidelným rozestupem odřenin.

Po tak hlučném příchodu už necítil potřebu zachovat anonymitu, takže klidně seběhl z točitých schodů. Ze zpráv, které předával Eddie Linkovi, Juan věděl, že toto křídlo vězení je prázdné. V přízemí se zastavil u otevřených venkovních dveří, rozhlédl se na obě strany a v duchu poděkoval agregátu, že stále ještě vyrábí proud na svícení. Než se vydal chodbou vpravo, rozbil preventivně několik přístupných žárovek. Neměl nejmenší chuť opouštět vězení stejnou cestou, jakou přišel, a nepřál si to nějak moc ulehčovat strážným, kterým by se podařilo vstoupit rozbořenými dveřmi.

Když nakoukl za roh chodby, uviděl před velkými dveřmi stát židli. Přesně tak Eddie popsal místo, kde drželi Merricka. I když jejich prvotní úkol spočíval v osvobození vědce, Cabrillo nyní považoval za prioritní záchranu Mosese Ndebeleho. Proběhl kolem dveří a přitom si představoval, jak Merrickovi únosci zalezli dovnitř a teď probírají, kterak reagovat na výzvy situace.

Budova věznice se nikdy nestačila zbavit horka, jež do sebe akumulovala po mučivé dny, takže teď, kdy začalo svítat, teplo v chodbách vzrůstalo. Jak Cabrillo klusal, vyrážel mu ze všech pórů pot. Byl asi uprostřed chodby, když vtom před sebou zahlédl jakýsi pohyb. Proti němu se vynořili dva štíhlí strážní. Byli mnohem blíž ke vchodu do sousedního prostoru s celami než Cabrillo. Jejich přítomnost napovídala, že právě tady drží svého prominentního zajatce.

Juan se vrhl na zem, přičemž si odřel lokty o kamennou podlahu, ale současně stačil automatem zamířit. Vypálil salvu, jež přinutila oba vojáky vrátit se tam, odkud přišli, a pokračovat za další roh.

Maně si pomyslel, že cestou museli přelézt kupu trosek blokujících vchod. Snažil se nemyslet, že je příliš na ráně a soupeř ho předčí i v počtu zbraní. Doplazil se zpět do míst, kde byla chodba tmavší, a odkulil se na opačnou stranu, aby nepřítele zmátl. Pokaždé, když se jeden ze strážných pokusil přehlédnout chodbu, vypálil. Chodba se začala plnit vůní spáleného prachu. Podlaha kolem Cabrilla byla posetá tlustými mosaznými nábojnicemi.

Znovu se přemístil na opačnou stranu, jen okamžik předtím, než jeden z protivníků spustil opravdu prudkou přehradní palbu. Chodba byla náhle plná kamenných odštěpků a horkých měděných kulek. Juan se pokusil přerušit salvu z automatu vlastní střelbou, avšak strážný se nenechal odradit a pokračoval v palbě.

Dokonce i jeho partner vyklouzl zpoza rohu a zdvojnásobil jeho palebnou sílu. První voják vyrazil tryskem směrem ke vchodu k celám. Dveře buď nebyly vůbec zamčené, nebo jejich zámek ustřelil, protože zmizel uvnitř dřív, než ho Cabrillo stačil sejmout.

Juanovi zbývalo jen několik vteřin, než strážný stačí zavraždit Mosese Ndebeleho. Jako by se ho zmocnil neovladatelný vztek, vyskočil ze země a vyrazil z temného stínu. V běhu pálil od boku. Paprsek z laserového zaměřovače vypadal jako rubínový prst pronikající kouřem. Konečně se zastavil na prsou strážného, označil místo, které zasáhly postupně tři projektily, a odhodily tělo stranou.

Cabrillo pokračoval v běhu. Namísto aby zpomalil a pohodlně prošel dveřmi do vězeňského bloku, narazil ramenem do rámu otevřených dveří, aniž by si toho všiml.

Přímo před ním se nacházela řada cel, uzavřených vpředu železnou mříží. Všechny vypadaly prázdné. Pokud Juan věděl, Ndebele mohl být klidně až na druhém či třetím podlaží a strážný měl obrovský náskok. Pak náhle, na pozadí vlastního sípáni a bušení srdce, zaslechl nějaké hlasy vycházející zpoza cel. Jeden z nich byl docela melodický, chlácholivý, rozhodně ne prosebný křik odsouzence, ale spíše plný otcovského porozumění, hlas kněze udělujícího rozhřešení.

Vyrazil kolem rohu. Strážný stál přímo před jednou z cel. Snad půl metru od něj u mříží se nacházel nějaký muž ve špinavé vězeňské uniformě. Voják mířil svou AK-47 na Ndebeleho hlavu. Ten stál klidně, s rukama volně podle těla, jako by ani nehovořil se svým katem, ale spíše s přítelem, kterého nějaký čas neviděl.

Juan pozvedl zbraň k rameni a neomylně zamířil laserový paprsek doprostřed vojákova zpoceného čela ve chvíli, kdy se Afričan obrátil ke Cabrillovi. Ten stanul asi deset metrů od obou mužů. Voják se okamžitě snažil zamířit na nový cíl, ale Cabrillo stačil mezitím stisknout spoušť. Závěr hlasitě narazil na prázdnou komoru. Cvaknutí kovu o kov bylo překvapivě dost hlasité, ale zdaleka se nemohlo rovnat tomu, co mělo přijít.

Strážný mířil svou zbraní někam mezi Juana a Mosese Ndebeleho. Ztratil půl vteřiny, kdy se rozhodoval, zda splnit rozkaz, nebo zlikvidovat Cabrilla. Došel k závěru, že zvládne obojí, dříve než Cabrillo stačí znovu nabít nebo tasit jinou zbraň. Jako prvního si tedy vybral Ndebeleho.

Juan upustil automat Heckler & Koch a vykopl svou umělou nohu k hrudníku, takže rukama objal lýtko. Kolenem se opíral o rameno, jako by tiskl zbraň.

Hlaveň vojákovy pušky byla jen několik stupňů od přímého směru na Ndebeleho, když Juanovy prsty nalezly knoflík zanořený do plastového povrchu jeho bitevní nohy. Knoflík byl vlastně pojistkou, která mu dovolovala stisknout spoušť na opačné straně končetiny.

Protéza obsahovala jeden z dalších triků Kevina Nixona z Koutku zázraků – pětačtyřicet centimetrů dlouhou niklovou trubici ráže.44. Dvoudílná spoušť zaručovala, že zbraň nikdy nespustí neúmyslně. Když Juan stiskl druhý knoflík, zbraň vystřelila silou, která setřásla prach z trámů a v podrážce boty zanechala téměř centimetrový otvor.

Zpětný náraz ho povalil na zem. Rychle se zvedl, trhnutím vyhrnul manžetu kalhot a tasil automatickou pistoli Kel Tec.380. Nebylo však čeho se obávat. Náboj ráže.44 s dutou špičkou zasáhl strážce do pravé paže, a protože stál ke Cabrillovi bokem, projel celým hrudníkem a cestou trhal všechny orgány, na které narazil. Otvor výstřelu na opačném rameni měl velikost talíře.

Moses Ndebele tiše zíral na Juana jako omráčený. Předseda s cvaknutím zasunul do pistole čerstvý zásobník a vrátil Kel Tec do jeho skrýše v protéze. Zajatec měl na vězeňské uniformě krvavé skvrny, po jedné tváři mu stékal karmínový čůrek. Dále Juan zaregistroval na Ndebeleho holých pažích stopy po popáleninách, otoky kolem očí a úst i skutečnost, že přenášel váhu jen na jednu nohu. Juan pohlédl na bosé Ndebeleho nohy. Jedna vypadala normálně, zato druhá byla tak oteklá, že připomínala fotbalový míč. Vypadalo to, že každá kost od kotníku až po konce prstů je zlámaná.

„Pane Ndebele, jsem tady spolu s armádou vašich příznivců, vedených mužem jménem Mafana. Hodláme vás odsud dostat.“

Africký vůdce zavrtěl hlavou. „Zatracený blázen. Když mě uvěznili poprvé, řekl jsem mu, aby něco takového ani nezkoušel. Měl jsem vědět, že mě neposlechne. Můj starý přítel Mafana si vybírá pouze ty příkazy, které chce poslouchat.“

Juan ho gestem vyzval, aby ustoupil stranou. Hodlal odstřelit zámek dveří do cely. Ndebele musel poskakovat, aby se poraněnou nohou nedotýkal země. „Mám jednoho přítele jménem Max, který mi dělá to samé.“ Juan zachytil Ndebeleho pohled. „A musím přiznat, že má většinou pravdu, když nějaký rozkaz nechce poslechnout.“

Vypálil dvě rány do starého železného zámku a opřel se o dveře, které se v protestujících pantech pohnuly. Ndebele se chystal vyhopsat z cely, ale Juan ho zvednutím ruky zarazil.

„Ven půjdeme jinudy.“

Když Linda Rossová zkoumala Ďáblovu oázu, narazila na zprávu o jednom vězni, který se pokusil rozšířit patnácticentimetrový kanalizační otvor ve spodní řadě cel. Chodbař je obden kontroloval, a když zjistil, že onen muž lžící nebo nějakým podobným předmětem škrabe čtvrt metru silný kámen, aby zvětšil otvor natolik, že by se jím protáhl, okamžitě tento objev hlásil strážím. Ti pak násilím vecpali vězně do tohoto otvoru, přičemž mu zlámali všechny kosti, až tomu chudákovi čněla ven pouze hlava.

Pak se už nikdo nikdy o útěk touto cestou nepokusil.

Juan podal Ndebelemu MP-5 a požádal ho, aby je kryl. Sám se pak posadil u kanalizačního otvoru. Spěšně si svlékl botu a uvolnil zbývající množství výbušniny. Vymodeloval plastickou trhavinu do dlouhého hada, kterého stočil do kruhu na dně kanalizační jímky. Zpoza kotníku protézy uvolnil detonátor a časový spínač nastavil na jednu minutu, tedy dost dlouhou dobu na to, aby Ndebeleho odvedl do bezpečí.

S botou v ruce zastrčil detonátor do měkké plastické výbušniny a pak opustili celu. Mosese nesl raději přes rameno, aby nemusel zatěžovat zraněnou nohu. Bomba vybuchla jako sopka. Objevil se gejzír plamenů, kouře a kusů kamene, jež se odrážely od stropu. Tou dobou měl už Cabrillo botu zase obutou, i když vázáním tkaničky se nezdržoval. Jak předpokládal, použitá trhavina k plánovanému účelu víc než dostačovala. Otvor v podlaze byl nyní půldruhého metru široký, s černými nerovnými okraji.

Sestoupil do otvoru a pomohl Ndebelemu. Jakmile ten zavadil zlámanou nohou o zem, sykl bolestí.

„Jste v pořádku?“

„Myslím, že až přijde čas, zeptám se vás, kde jste dostal tu umělou nohu. Nepočítám, že by mi ta moje zůstala.“

„Bez obav. Znám výborného doktora.“

„Tak výborný zase být nemůže, když jste přišel o nohu.“

„Věřte mi. Začala pro mě pracovat až poté, co mi vlastní nohu ustřelili.“

Společně se prodírali tunelem, kterým vál suchý pouštní vítr a vysoušel tekutý lidský odpad, padající sem shora, takže pominula nutnost vynášet kbelíky se špínou.

Moc prostoru tady nebylo, takže se museli v nečistotě místy plazit po loktech a po kolenou. Juan je vedl k východní straně budovy, která byla nejblíž přistávací dráze. Vítr jim vál naštěstí do zad, takže poletující písek je neškrabal v obličeji. Na hranici budovy se doplazili po pěti minutách. V porovnání s temným stísněným interiérem věznice se zdálo slunce pražící otvorem ve zdi zvláště zářivé a jasné. Oba muži leželi bok po boku těsně před tímto otvorem.

Cabrillo zapnul vysílačku. „Beau Geste Lawrencovi z Arábie. Jak mě slyšíš, Larry?“

„Slyším tě jasně,“ odpověděl Link. „Jaká je u vás situace?“

„Mám teď vedle sebe domorodého hosta. Právě jsme dorazili k venkovní zdi. Dívám se odsud na přistávací dráhu. Dejte mi patnáct minut, abych zajistil náš primární cíl, a pak nás přijeďte vyzvednout. Naši chlapci budou vědět, že jakmile uvidí letadlo, mají se k němu vrhnout.“

„Nikoliv, Beau. Jak to vypadá, naši spojenci dostávají pořádně na frak. Ti patnáct minut rozhodně nevydrží. Jdu na přistání.“

„Tak mi dej alespoň deset minut.“

„Předsedo, já si nevymýšlím. Tolik času prostě nemáme. Jestli okamžitě nepřistaneme, tak z Mafanových mužů nepřežije ani jeden. Tohle přece nebyla sebevražedná operace. Dlužíme jim to, měli bychom krýt jejich ústup.“ Dokonce ještě když Link mluvil, objevilo se na nebi velké nákladní letadlo. „Právě jsem dostal zprávu od Maxe, že se trochu mění i naše situace.“

Neodkladným přistáním Link donutil Cabrilla, aby se přizpůsobil. Moses by to od věznice na přistávací plochu sám rozhodně nezvládl. Juan ho bude muset nést. Letoun byl na zemi příliš zranitelný, než aby na něj čekal, až se vrátí do vězení a osvobodí Geoffreyho Merricka. A navíc, jakmile Mafana se svými muži začne ustupovat z věznice, strážní mu bezesporu budou v patách. Bez letecké podpory by se z ústupu otevřenou pouští zaručeně stal krvavý masakr.

Pokud šlo o změnu situace, o níž Max Hanley hovořil, Juan se musel spolehnout, že jeho zástupce má daleko lepší přehled o celkovém vývoji než on.

Starý de Havilland Caribou vypadal neohrabaně. Kormidlo bylo vysoké jako třípodlažní dům a kokpit se krčil nad tupým nosem letounu. Vysoko umístěná křídla umožňovala relativně značně veliký náklad a také neuvěřitelně krátký rozjezd i přistání. Tento stroj, který si Tiny Gunderson pronajal, byl bíle natřený a po celé délce trupu běžel vybledlý modrý pruh.

Juan viděl, že pilot při posledním přiblížení rovná letadlo do směru přistání. Byl čas vyrazit.

„Jdeme,“ vyzval Mosese Ndebeleho a vyškrabal se zpod budovy. Zvuk střelby na nádvoří tlumily silné zdi věznice, ale stále to vypadalo, jako když se dobře tisíc mužů pere o život.

Když oba muži stáli na nohou, Juan si přehodil H&K do levé ruky a skrčil se, aby si afrického vůdce přehodil přes rameno. Ndebele byl vysoký muž, avšak léta věznění jeho postavu změnila, takže byl jen sotva něco víc než kost a kůže. Nyní mohl vážit necelých šedesát kilo. Za normálních okolností by Cabrillo neměl žádný problém unést takovou váhu, avšak teď bylo jeho tělo unavené hodinami nepřetržitých fyzických nároků.

Juan narovnal nohy. Ústa měl stažená do neradostné grimasy. Jakmile měl Ndebeleho bezpečně na rameni, poklusem vyrazil. Boty se mu bořily do měkkého písku, nohy se mu při každém kroku chvěly a záda bolela. Pozorně sledoval boční stranu vězeňského areálu, kde byla hlavní vrata, ale zatím se nikdo z Mafanových mužů o stažení z bojiště nepokusil. Všichni dál bojovali se strážnými, vědomi si toho, že čím déle vytrvají, tím větší naději na úspěšný útěk bude jejich vůdce mít.

Třiadvacet metrů dlouhý dvoumotorový nákladní letoun se dotkl země, když byl Cabrillo asi v polovině cesty k přistávací ploše. Tiny obrátil směr pohybu vrtulí a prudce přidal plyn. Zvedla se opravdová písečná bouře, která zahalila celé letadlo oblakem prachu. Tímto manévrem se však zkrátila potřebná délka přistávací dráhy na méně než dvě stě metrů, takže před strojem zůstalo bohatě prostoru ke startu proti větru, aniž by se letadlo muselo vracet na začátek startovací dráhy. Gunderson postavil listy vrtulí na hranu, takže už nezabíraly, ale jen konzumovaly část energie motorů o výkonu 1500 koní. Celá konstrukce letadla se otřásala nespotřebovanou energií.

Juanovu pozornost přilákal nějaký pohyb po jeho levém boku. Když se ohlédl, uviděl, jak z brány vězení vyráží jeden z Mafanových náklaďáků. Muži na jeho korbě nepřestávali pálit směrem do nádvoří, zatímco řidič zamířil k letadlu. Za okamžik se zjevila i tři zbývající nákladní auta, avšak žádné se nepohybovalo zdaleka tak rychle. Zachránci se i teď pokoušeli co nejdéle bránit strážným v pronásledování uprchlíka.

Juan znovu soustředil pozornost na Caribou. Právě spouštělo nakládací rampu, na jejímž konci stál Franklin Lincoln s útočnou karabinou v ruce. Mávl na Juana, aby pokračoval dovnitř, ale pohled měl upřený na blížící se náklaďák. Vedle něho stál další černoch, jeden z Mafanových mužů, jehož Juan minulou noc poslal na schůzku s letadlem.

Země pod Cabrillovýma nohama se postupně zpevňovala, jak se blížil ke štěrkem pokryté přistávací ploše, takže teď vyrazil prudce kupředu. Vyplavený adrenalin mu pomáhal ještě několik minut nevnímat bolest.

Juan dorazil k letounu a opile se vypotácel po rampě jen pár vteřin předtím, než těsně za koncem rampy prudce zastavil vedoucí náklaďák. Doktorka Huxleyová už čekala se svým lékařským vybavením. Na lanko natažené pod stropem zavěsila infuzní sáčky s fyziologickým roztokem. Byly již napíchnuté žilními kanylami, připravené nahradit krev zraněných bojovníků. Juan položil Ndebeleho na jednu lavičku s nylonovou sítí místo sedačky a rozhlédl se, kde by mohl pomoct.

Link mezitím otevřel korbu náklaďáku. Na podlaze tam ležel tucet raněných a i přes řev leteckých motorů bylo slyšet jejich sténání. Po zadní postranici kapala na zem krev.

Lincoln zvedl prvního muže a odnesl ho do nákladového prostoru letadla. Ski ho následoval s dalším zraněným. Mike s Eddiem se společně chopili třetího pacienta připomínajícího medvěda, jehož kalhoty byly od stehen dolů prosáklé krví. Juan pomohl vystoupit jednomu zraněnému, který byl schopen chůze, ale tiskl si paži k hrudníku. Byl to Mafana. Měl popelavý obličej, ale když spatřil Mosese Ndebeleho, jak se vsedě opírá o stěnu nákladového prostoru, radostí vykřikl. Oba ranění se pozdravili, jak nejlépe to šlo.

Od věznice se právě odpoutaly zbývající nákladní vozy z původního konvoje a zamířily do pouště. Od jejich kol stoupaly spirály prachu. Za chvíli se objevila dvě další vozidla. Jedno z nich vystartovalo za ujíždějícími vozidly s náhonem na všechna čtyři kola, druhé zamířilo k letištní ploše.

„Předsedo,“ vykřikl Link i přes hluk motorů, když vstoupil na rampu s dalším zraněným. „Tenhle je poslední. Pověz Tinymu, aby nás odsud rychle dostal.“

Juan souhlasně kývl a začal se proplétat do přední části letadla. Tiny se vykláněl ze svého sedadla, a když mu Cabrillo ukázal zvednutý palec, okamžitě se otočil k palubní desce. Postupně změnil nastavení listů vrtulí a velké letadlo se dalo do pohybu.

Cabrillo se opět vrátil dozadu. Julie právě rozstřihovala košili jednomu zraněnému a odhalovala tak dvě rány po kulkách na hrudníku. Z obou otvorů vycházely bubliny. Měl poraněné plíce. Julie neohroženě, bez ohledu na velice nehygienické podmínky i na poskakování letounu při rozjezdu, pokračovala v třídění raněných a jejich ošetřování.

„To jsi to musel nechat až na poslední chvíli?“ otázal se Eddie, když se k němu Juan přiblížil. Přitom se ale šklebil.

Cabrillo stiskl nabízenou ruku. „Však víš, jaký jsem to váhavec. Jste v pořádku, chlapci?“

„Pár šedivých vlasů, ale jinak nic vážného. Někdy mi budeš muset vyprávět, jak jsi tady, uprostřed ničeho, schrastil armádu.“

„Velcí kouzelníci nikdy neodhalují svá tajemství.“

Letadlo nabíralo rychlost a vbrzku předhonilo nepřátelský náklaďák. Otvorem otevřené rampy Juan zahlédl, jak z něho vztekle vypálili několik ran, ale pak řidič prudce zabrzdil, otočil auto a vydal se pronásledovat zbytek Mafanových mužů. Z vrat věznice vyrazil třetí a pak ještě čtvrtý náklaďák. Oba zamířily stejným směrem.

Tiny přitáhl řídicí páku a starý Caribou se zvedl. Vibrace, které dosud stále narůstaly, až se Juan začal obávat, že přijde o všechny plomby v zubech, náhle konečně ustaly. Jelikož rampa musela zůstat otevřená, pacienti byli přestěhováni do přední části letadla. Link stál na rampě, kde ho přidržovalo lanko upevněné v ocelovém kruhu na podlaze a končící na zádech jeho bojové vesty. Měl helmu s mikrofonem, takže mohl komunikovat s Tinym v kokpitu. U nohou mu ležela podlouhlá bedna.

Juan se připnul na tentýž kotevní kruh a přiblížil se k mohutnému bývalému příslušníkovi SEAL. Kabinou se proháněl horký vítr, jak Tiny nakláněl stroj, aby se dostal za vozidla strážných. Ti s novějšími dopravními prostředky už stačili stáhnout polovinu náskoku Mafanových lidí.

Nákladní automobily se blížily k hlubokému údolí mezi vysoko se tyčícími dunami, když se nad nimi přehnal letoun. Obě skupiny byly sotva tři čtvrtě kilometru od sebe. Tiny udržoval výšku asi tří set metrů a sledoval směr údolí. To však po chvíli náhle zmizelo. Nepokračovalo tedy dál do pouště, ale bylo jen asi pět kilometrů dlouhé a pak slepě končilo. Úplně vepředu stála vysoká strmá duna, kterou budou náklaďáky zdolávat jenom krokem.

„Vezmi nás zase zpátky,“ zavolal do mikrofonu Link. „Dostaňme se za ně.“

Pokynul Mikeovi a Eddiemu, aby se k němu připojili. Oba se rychle připnuli ke kotevnímu kovovému oku, ale museli se pořádně naklánět, aby se udrželi na nohách, protože Tiny právě nasadil na obrat. Link otevřel bednu.

Uvnitř byly čtyři Mafanovy raketomety. To byl pravý důvod, proč Juan poslal jednoho z Mafanových mužů, aby se spojil s Linkem.

Link pak podal každému jednu zbraň.

„To bude tedy fantastická střelba,“ prohodil pochybovačně Mike. „Čtyři náklaďáky. Čtyři raketomety. My se pohybujeme rychlostí sto dvaceti uzlů, oni jedou asi osmdesátkou.“

„Ty malověrný,“ křikl na něj Link v odpověď.

Letadlo se opět srovnalo nad začátkem údolí. Tiny poněkud klesl, jak se vyrovnával se stoupajícími vzdušnými proudy. V té chvíli se písečné duny míhaly jen asi třicet metrů od konců křídel. Link naslouchal pilotovu odpočítávání, za jak dlouho minou konvoj pronásledovatelů. Když pozvedl svůj raketomet k rameni, ostatní ho následovali.

Link ukázal na Juana a Skia. „Miřte na základnu té duny nalevo od konvoje. Mike a já si vezmeme dunu vpravo. Umístěte rakety asi dvacet metrů před vedoucím náklaďákem.“

Tiny ještě o něco klesl, ale pak rychle zamířil vzhůru, protože se s letadlem dostal na dostřel ze země. Stabilizoval výšku právě ve chvíli, kdy minulí poslední vozidlo. Juan s ostatními jen na letmou chvíli zahlédli, jak každá hlaveň strážných, každá jejich zbraň na ně chrlí oheň.

„Teď!“

Vystřelili z raketometů současně. Z hlavní vyklouzly čtyři rakety, vzňaly se a v čistém vzduchu zanechaly za sebou klikatou bílou kondenzační stopu. V okamžiku, kdy válečné hlavice narazily do základny dun, bylo letadlo dokonce již před Mafanovými náklaďáky. Směrované nálože explodovaly s oslepující erupcí písku. A i když tyto ve srovnání s mohutností dun vypadaly bezvýznamně malé, svůj účel splnily.

Výbuchem raket byla narušena rovnováha mezi strmostí dun a jejich výškou. Po srázu se začal hrnout nejprve tenký potůček písku, který však zrychloval a mohutněl, až to vypadalo, že se obě strany kaňonu daly do pohybu proti sobě. A uprostřed tohoto dopuštění se pohyboval konvoj strážných.

Dvojice lavin dopadla na dno údolí. Lavina z pravé strany se pohybovala o něco rychleji, takže když dorazila ke konvoji, povalila všechna vozidla na bok. Muži se zbraněmi vypadli z aut, jen aby je vzápětí zavalila lavina z druhé strany a pokryla je deseti metry písku.

Jejich hrob označoval pouze vznášející se oblak prachu.

Link stiskl vypínač a rampa se začala zavírat. Všichni čtyři muži se přesunuli do nitra nákladového prostoru.

„Co jsem ti říkal?“ ušklíbl se Link na Mikea. „Brnkačka.“

„Velké štěstí, že tu bylo to údolí,“ opáčil Mike.

„Houbeles štěstí. Objevil jsem ho, když jsem tudy včera v noci uháněl. Juan nasměroval Mafanovy řidiče výslovně sem, abychom mohli strážné vyřídit jedním vrzem.“

„To bylo pěkně fikané, předsedo,“ přiznal Trono.

Juan se ani nepokusil skrýt samolibý úsměv.

„To tedy bylo. To tedy jo.“ Pak obrátil pozornost k Linkovi. „Má Max všechno připravené?“

„Oregon je vyvázán v přístavu ve Swakopmundu. Max na nás bude čekat na letišti s tahačem s návěsem, na němž bude mít prázdný lodní kontejner. Do něj naložíme raněné a sami se přesuneme na loď. Max pak odjede na přístaviště, kde už bude čekat celník s kapsami nacpanými bakšišem, který podepíše nákladní protokol, a my kontejner nalodíme.“

„A Mafanovi muži budou pokračovat do Windhoeku,“ shrnul Juan, „odkud můžou odletět kamkoliv, kde pro Ndebeleho nalezneme bezpečný úkryt.“ Pak jeho hlas zhořkl. „Všechno by bylo v pořádku, jen kdybychom byli osvobodili také Geoffreyho Merricka. Takhle jsme jenom přišli o šanci ho znovu najít. Jsem si jistý, že únosci opustili Ďáblovu oázu pět vteřin poté, co odtamtud odešli strážní.“

„Ty malověrný,“ pronesl Link již podruhé a smutně potřásl hlavou.

Nina Visserová seděla ve stínu plachty zakrývající ložnou plochu náklaďáku, když uslyšela jakýsi bzučivý zvuk. Psala právě deník, což dělala pravidelně již od svých patnácti let. Za ta léta zaplnila řadu sešitů s vědomím, že jednou budou představovat důležitý zdroj poznatků pro jejího životopisce. O tom, že bude jednou natolik slavná, aby se o ní napsala kniha, nikdy ani náznakem nepochybovala. Hodlala se stát jednou z veličin ekologického hnutí, něco jako spoluzakladatelé Greenpeace Robert Hunter a Paul Watson.

Právě probíhající operaci v tom samozřejmě zmiňovat nebude. Tento úder bude dirigovat z pozadí. Zaznamenávala ho jenom čistě ze zvyku, jelikož věděla, že tento sešit bude muset zničit, jako konečně všechny písemnosti týkající se její účasti v machinacích Dana Singera.

Zaklapla poznámkový blok a zastrčila tužku do spirály v jeho hřbetu. Když opustila stín pod plachtou, jako by otevřela dvířka pece. Odpolední slunce nemilosrdně pražilo. Zastavila se, oprášila kalhoty na zadku, zastínila si rukou oči a zapátrala na obloze po letadle, které Danny přislíbil. Dokonce i se slunečními brýlemi jí trvalo několik vteřin, než zpozorovala malý zářivý drahokam blýskající se na obloze. Zpod plachty se vysoukalo pár přátel včetně Susan a připojili se k ní. Všichni byli po cestě unavení a žízniví, protože si nevzali dostatek vody.

Nejhůř se cestovalo Merrickovi, protože byl svázaný a v ústech měl roubík. Navíc ho opřeli o boční postranici, kde byl jen nepatrný stín. Od chvíle, kdy do něj vpravili injekci heroinu, se ještě neprobudil. Jeho sluncem spálenou tvář vroubil zaschlý pot. Kolem rány bzučely mouchy.

Letadlo provedlo přelet nad udupanou přistávací plochou a rozjásanou skupinkou. Pilot zamával křídly a obrátil stroj zpět. Vznášel se podél přistávací dráhy ve výšce asi třiceti metrů a teprve pak klesl k zemi. Pilot rychle ubral plyn a začal pojíždět do blízkosti náklaďáku, stojícího na okraji pole. Opuštěné město bylo jen pár set metrů za nimi. Zbývala z něj pouhá hrstka rozpadajících se domů, které poušť pozvolna stravovala.

Zadní rampa letounu pomalu klesla a připomněla tak Nině středověký padací most. Z letadla vystoupil nějaký neznámý muž a přistoupil ke skupince. „Nina?“ křikl přes řev motorů.

Nina k němu vykročila. Já jsem Nina Visserová.“

„Ahoj,“ pozdravil ji přátelským tónem. „Dan Singer chtěl, abych vám vyřídil, že vláda Spojených států má program nazývaný Echelon. S jeho pomocí můžou odposlouchávat prakticky každý elektronický hovor na světe.

„No a?“

„Měla byste být opatrnější ohledně toho, co říkáte do mobilního telefonu. Včera v noci vás někdo poslouchal.“ Teprve jí docházel smysl těch slov, když Cabrillo náhle změnil přátelské chování, vytáhl pistoli, kterou měl dosud vzadu za pasem, a namířil jí Nině na čelo. Na rampě letadla Caribou se objevili tři další muži vedení Linkem. Všichni byli ozbrojeni automaty MP-5, kterými si střídavě brali na mušku jednotlivé osoby před sebou. „Doufám, že se vám tady venku líbí,“ pokračoval Juan. „Máme dost našlapaný časový rozvrh, takže vás nemůžeme brát s sebou, abychom vás předali policii.“ Vtom se jeden z ekologických fanatiků pohnul a přešlápl, aby se opřel o bok náklaďáku. Juan vypálil dost blízko jeho nohy, až kulka ustřelila okraj gumové podrážky. „Rozmysli si to.“

Zatímco Link držel stále ještě šokovanou skupinu v šachu, Juan osvobozoval Merricka z pout. Další dva příslušníci Korporace naopak poutali členy ekologického hnutí plastovými náramky. Merrick byl stále v bezvědomí a košili měl potřísněnou zaschlou krví. Julie zůstala na Oregonu, aby se mohla věnovat osvobozeneckým vojákům ze Zimbabwe, ale ve výsadku byl jeden z jejích zdravotníků. Juan mu Merricka předal a vrátil se zpět na slunce. Nesl dva kanystry s vodou.

„Když budete dodržovat přídělové hospodaření, měla by vám ta voda vydržet takový týden.“ Hodil oba kanystry na ložnou plochu nákladního auta.

Pak auto prohledal a v palubní přihrádce nalezl Ninin mobilní telefon. Dále objevil ještě dvě útočné pušky a jednu pistoli.

„Děti by si neměly hrát se zbraněmi,“ prohodil přes rameno, když se vracel k letadlu. Pak se zarazil a vrátil se ke skupině. „Skoro jsem zapomněl.“

Přehlédl tváře, až narazil na osobu, jež se snažila skrýt za jedním vousatým obrem. Juan k ní přistoupil a popadl Susan Donleavyovou za paži.

Mládenec, který ji zjevně ochraňoval, se ohnal po Cabrillově hlavě. Pokus to byl poněkud neohrabaný, takže Juan se stačil úderu vyhnout a vzápětí už měl tento bojovník devítimilimetrovou pistoli opřenou mezi udivenýma očima. „Nechceš to zkusit ještě jednou?“

Mládenec ustoupil stranou. Juan nasadil Susan Donleavyové pouta hodně těsně, aby si uvědomila, že bude hůř, a postrkoval ji před sebou k letadlu. U rampy se zarazil a obrátil se na dva příslušníky Korporace, kteří měli zůstat na místě. Ti z letadla právě vynášeli gumovou nádobu obsahující naftu pro náklaďák. „Víte, co máte dělat?“

„Zajedeme nějakých padesát kilometrů hlouběji do pouště a tam je vysadíme.

„Tím pádem je letadlo vyslané Singerem nikdy nenajde,“ dodal Juan. „Jenom nezapomeňte zaznamenat na GPS jejich pozici, abychom je mohli později vyzvednout.“

„Pak pojedeme do Windhoeku, někde odstavíme ten náklaďák a najdeme si hotel.“

„Ohlaste se lodi, hned jak tam dorazíte,“ připomněl jim Juan a potřásl si s nimi rukou. „Možná vás budeme schopni dostat ven, ještě než se vydáme na sever Konga pro zbraně.“

Než Cabrillo zmizel se svým vězněm uvnitř letadla, ještě na ekology zavolal: „Uvidíme se za týden.“

Link se za ním vydal v poklusu, a jakmile se ocitl na palubě, Tiny přidal plyn. Devadesát vteřin po přistání byli zase ve vzduchu. Za sebou zanechali osm upřímně překvapených rádoby ekoteroristů, kteří vlastně nikdy nepochopili, co se to na ně sesypalo.

23

„VÍTEJ ZPÁTKY, PŘEDSEDO,“ pozdravil Max Hanky Juana, když vystoupal po žebříku na palubu Oregonu.

Ti dva si podali ruce. Je to skvělé být zpátky,“ odpověděl Cabrillo, který se vší silou snažil udržet oči otevřené. „Posledních dvanáct hodin bylo nejhorších v mém životě.“ Obrátil se, aby zamával Justusu Ulengovi, namibijskému kapitánovi Pinguinu, člunu, na kterém se původně plavili Sloane Macintyreová a Tony Reardon, když byli přepadeni. Juan najal tohoto rybáře v Terrace Bay, kam se po útoku na svůj člun uklidil.

Dobře naladěný kapitán se otočil směrem ke Cabrillovi a dotkl se baseballové čapky. Široce se usmíval, protože právě dostal pořádně tlustý svazek bankovek za vcelku jednoduchou zakázku, kdy měl dopravit Juanovu společnost na nákladní loď, zdržující se těsně za dvanáctimílovou hranicí namibijských výsostných vod. Jakmile se člun dostatečně vzdálil od Oregonu, nákladní loď vyplula k severu, stále zrychlujíc. Z jediného komínu se valila hustá imitace kouře.

Geoffreyho Merricka vyzvedli na palubu v lékařském koši. Julie Huxleyová se nad ním skláněla už cestou, bez ohledu na to, že cípy bílého pláště vláčela v kaluži oleje. Pod pláštěm měla zelené sálové oblečení potřísněné krví. Záplatovala a dávala dohromady raněné muže od chvíle, kdy byl otevřen kontejner, který Max použil k transportu obětí bojů. Spolu s ní tu byli dva zdravotníci, připravení odnést Merricka dolů na lodní ošetřovnu. Julie však chtěla Merricka co nejdřív alespoň orientačně vyšetřit.

Jakmile Susan Donleavyová vstoupila na palubu Oregonu, Mike, Ski a Eddie ji eskortovali se zavázanýma očima do lodního vězení. Bylo patrné, že skutečnost, že s ní nikdo nepromluvil od chvíle, kdy ji Juan v poušti chytil, ji deptá. Rozhodně nebyla ani zdaleka poražená, ale v zevní fasádě se začínaly objevovat první trhliny.

„Co si o tom myslíš, doktorko?“ otázal se Juan, když Julie schovala stetoskop.

„Plíce jsou čisté, ale srdeční akce je poněkud slabá.“ Pohlédla na plastovou láhev fyziologického roztoku, kterou jeden z jejích zřízenců držel nad ležícím Merrickovým tělem. „Tohle je třetí jednotka fyziologu. Ráda bych do něho dostala nějakou krev, abych mu zvedla tlak dřív, než začnu pátrat po kulce. Tu má stále ještě v sobě. Nelíbí se mi to jeho bezvědomí.“

„Nemohlo by to být v důsledku heroinu, který mu dali v Ďáblově oáze?“

„Ten by měl být touhle dobou už vyloučený z organismu. Musí jít o něco jiného. Taky má teplotní špičky a rána vypadá infikované. Musím mu nasadit antibiotika.“

„Co ostatní? Moses Ndebele?“

Zachmuřila se. „Dva jsem ztratila a jeden se zatím drží jen tak tak. Ostatní měli převážně jen poranění měkkých tkání. Pokud nechytí do ran infekci, budou v pořádku. Moses je ale něco zatraceně jiného. Lidská noha má šestadvacet kostí. Já jsem na jeho rentgenovém snímku napočítala padesát osm úlomků a pak jsem to vzdala. Jestli mu má ta noha zůstat, musíme ho do dvou dnů dostat k ortopedovi.“

Cabrillo přikývl, ale nic neřekl.

„Jak se daří tobě?“ zeptala se ho Hux.

„Cítím se hůř, než vypadám,“ přiznal s unaveným úsměvem Juan.

„To se potom musíš cítit pěkně svinsky, protože vypadáš hrozně.“

„To je tvoje oficiální lékařská diagnóza?“

Julie mu položila dlaň na čelo, jako matka zjišťující teplotu u dítěte. „Jo.“ Pokynula svým lidem, aby zvedli Merrickova nosítka, a zamířila k nejbližšímu palubnímu průlezu. „Budu dole, kdybys mě potřeboval.“

Cabrillo na ni najednou zavolal, protože si vzpomněl na něco, o čem si byl jistý, že nezapomene. „Julie, jak se daří Sloane?“

„Výborně. Vyhodila jsem ji z ošetřovny a pak i z kajuty pro hosty, protože jsem ji potřebovala na intenzivní péči. Dokonce jsem ji využila na nějaké pomocné práce. Teď bydlí s Lindou. Chtěla tu zůstat a počkat na tebe, ale poslala jsem ji do postele. Měli jsme tu pár hodně rušných hodin a ona je stále ještě zesláblá.“

„Díky,“ oddechl si Juan a Julie zmizela se svým týmem v podpalubí.

Maxovi, který se k němu přitočil, se z dýmky linula vůně jablka a cedrového dřeva. „To bylo zatraceně prozíravé, že jsi mým prostřednictvím kontaktoval Langstona, aby pronikl do Echelonu.“

První, co Juan udělal, když se dozvěděl o selhání pokusu o osvobození Geoffreyho Merricka, bylo, že dal pokyn Maxovi, aby zatlačil na Overholta s cílem využít program Národní bezpečnostní agentury Echelon. Na celé zeměkouli každou vteřinu probíhají desítky milionů elektronických přenosů dat: mobilní telefony, klasické telefony, faxy, satelitní telefony, vysílačky, e-maily, webové stránky. V centrále Národní bezpečnostní agentury ve Fort Meade jsou celé hektary vzájemně propojených počítačů, jež pročesávají všechna pásma a pátrají po specifických frázích či slovech, jež by mohly zajímat americkou zpravodajskou službu. I když tento počítačový systém nebyl proponován na on-line odposlouchávací zařízení, s vhodnými zadanými parametry – jako například hovor pocházející z místa Ďáblovy oázy nebo obsahující slova jako Merrick, Singer, zajatec, osvobození, Donleavyová – je Echelon schopen nalézt jehlu v kupce kybernetického sena. Přepis rozhovoru Niny Visserové s Danielem Singerem dostal Max e-mailem na palubu Oregonu zhruba tři minuty po ukončení telefonátu.

„Měl jsem pocit, že poté, co v té oáze dopadli naše hochy, bude se s ním chtít velitel tamního vězení, ať už Singer ustanovil kohokoliv, spojit a vyžádat si nové pokyny.“ Juan si dlaněmi promnul oči, aby z nich vyhnal únavu. Je to jenom banda amatérů. Nedalo se čekat, že by měli připravený nějaký náhradní plán.“

„Co jsi provedl se zbytkem únosců?“ chtěl vědět Max. Dýmka mu mezitím vyhasla, ale vál příliš silný vítr, než aby se pokusil znovu ji zapálit.

Juan vykročil k palubnímu průlezu, v duchu již v zaskleném sprchovém koutu s tak horkou vodou, jak jen vydrží. Max se mu držel po boku. „Nechal jsem je venku v poušti se zásobou vody na týden. Řekl jsem Langovi, aby kontaktoval Interpol. Můžou s namibijskými úřady koordinovat jejich vyzvednutí. Pak by je měli vypovědět do Švýcarska, aby se tam zodpovídali z trestného činu únosu a Susan Donleavyová navíc z pokusu o vraždu.“

„Proč ji ale vozit sem? Proč ji nenechat, aby shnila s ostatními?“

Cabrillo se zarazil a otočil se na starého přítele. „Protože mládenci z Národní bezpečnostní agentury nedokázali lokalizovat Singera a já jsem přesvědčený, že ona ví, kde je, a dále proto, že všechno ještě neskončilo. Zdaleka ne. Unos Merricka představoval jenom úvodní gambit plánu jeho bývalého partnera. Budu s ní mít ještě dlouhý rozhovor.“

Za okamžik došli k Juanově kajutě, ale pokračovali v hovoru, zatímco si Juan svlékl zašpiněnou uniformu a hodil ji do koše s prádlem. Boty odložil do odpadu, ale nejdřív z nich vysypal čtvrt šálku písku, který se dostal dovnitř otvorem po kulce kalibru.44. „Dobře že jsem to necítil,“ poznamenal bezmyšlenkovitě. Odepjal si bojovou nohu a odložil ji stranou. Hodlal ji odevzdat personálu Koutku zázraků, aby znovu nabili zbraň a jemné mechanismy očistili od prachu a písku.

„Mark s Ericem se ohlásili asi před hodinou,“ pokračoval Max. Seděl na okraji měděné masážní vany, zatímco Juan se nořil do oblaků páry, vycházejících ze sprchy. „Prohlédli zhruba půltřetího tisíce čtverečných kilometrů, a stále není ani stopa po těch zbraních, ani po Konžské revoluční armádě Samuela Makamba.“

„Co CIA?“ zavolal Juan přes šumění vody bičující jeho kůži. „Copak žádný z jejich aktivistů v Kongu nemá nějaké vodítko k Makambovi?“

„Vůbec nic. Jako by se ten chlap dokázal načisto vypařit, kde se mu zachce.“

„Jeden chlápek může zmizet, ne ale pět nebo šest set jeho příznivců. Jak Murphy prováděl to pátrání?“

„Začali u přístavu a pokračovali ve stále širších kruzích, přičemž se všechny kruhy pro jistotu překrývaly o více než třicet kilometrů.“

„Hranici mezi Konžskou republikou a Demokratickou republikou Kongo představuje řeka,“ konstatoval Juan. „Drží se na jih od této linie?“

„Když ponecháme stranou podobnost v názvech, tak ty země mají mezi sebou dost neujasněné vztahy. Jelikož naši piloti nedostali povolení ke vstupu do Konžské republiky, ano, drží se jižně od hranice.“

„O co se vsadíš, že Makambo odvezl ty zbraně na sever?“

„Je to možné,“ souhlasil Max. „Jestli severní soused Konga chrání jeho armádu, pak by to mohlo vysvětlovat, proč ho nikdy nechytili.“

„Už nám zbývá jenom posledních pár hodin, než se vybijí baterie těch našich štěnic.“

Juan zavřel vodu a otevřel dveře sprchového koutu. Byl sice čistý, ale nikoliv nějak zvlášť osvěžený. Max mu podal huňatý ručník z brazilské bavlny. „Zavolej Markovi a vyřiď mu, aby udělal všechno, co je zapotřebí, ale aby se dostal přes hranice a zahájil tam pátrání. Ty zbraně nejsou dál než nějakých dvě stě, dvě stě padesát kilometrů od řeky. Tím jsem si jistý.“

„Hned mu zavolám,“ řekl Max a zvedl se z hradu.

Juan měl vlasy sestříhané hodně nakrátko, takže si je teď nemusel ani kartáčovat. Použil desodorant a usoudil, že s třicetihodinovým strništěm na bradě vypadá nebezpečněji, takže holicí strojek zase odložil. Temné kruhy pod očima a zarudlá bělma mu dodávaly démonický vzhled. Oblékl se do černých pracovních kalhot a černého trička. Pak zavolal do Koutku zázraků nějakému technikovi, aby mu připravili bitevní nohu. Cestou do nákladového prostoru se stavil v kuchyni, kde si vzal nějaký sendvič.

Linda Rossová na něj čekala před nákladovým prostorem. Držela v ruce obrazový přijímač BlackBerry, který zachycoval signály z lodní sítě průmyslové televize.

„Co je nového s naším hostem?“ zeptal se Juan, když k ní došel.

„Podívej se sám.“ Naklonila miniaturní přístroj tak, aby Cabrillo viděl na obrazovku. „Och, chtěla jsem ti pogratulovat k úspěšné záchranné akci.“

„Měl jsem spoustu pomocníků.“

Susan Donleavyová byla připoutaná k nerezovému balzamovacímu stolu uprostřed nákladového prostoru, kde si včera Juan balil padák. Jediným zdrojem světla tu byla silná osamocená halogenová lampa, která vrhala prudké světlo na stůl a těsně kolem něho, takže nebylo vidět, co je v okolí. Záběry snímala kamera umístěná těsně nad zdrojem světla.

Susaniny vlasy byly celé zplihlé díky dlouhému pobytu na poušti bez dostatku vody pro osobní hygienu a kůži na předloktích měla samou skvrnu po pokousáni hmyzem. Z obličeje jí zmizela všechna krev, takže vypadala naprosto vyčerpaně, a dolní ret se jí nepřestával chvět. Celé tělo jí pokrýval pot.

„Kdyby nebyla připoutaná, v mžiku by si okousala všechny nehty,“ poznamenala Linda.

„Jsi připravená?“ otázal se jí Juan.

„Jenom si procházím pár bodů. Už jsem nějaký čas nikoho nevyslýchala.“

„Jak vždycky říká Max, je to stejné jako s jízdou na kole. Jakmile to jednou zvládneš, už to nikdy nezapomeneš.“

„Já jenom proboha doufám, že Max ve své žádosti o zaměstnání neuvedl mezi svými vlastnostmi smysl pro humor.“ Linda vypnula obrazovku a pravila. „Pojďme na to.“

Juan otevřel dveře do nákladového prostoru. Ovanul ho horký vzduch. Termostat byl nastaven na osmatřicet stupňů. Podobně jako osvětlení i teplota tvořila součást techniky výslechu, kterou Linda hodlala zlomit Susan. Oba vyšetřovatelé vstoupili potichu dovnitř, ale zůstali mimo světelný kužel, tedy prakticky neviditelní.

Museli Susan přiznat dobré nervy, protože skoro celou minutu nepromluvila. Teprve pak se otázala „Kdo je tam?“ V hlase se jí začala ozývat panika.

Cabrillo i Rossová zůstali zticha.

„Kdo je tam?“ opakovala Susan, tentokrát už pronikavěji. „Takhle mě držet nesmíte. Mám nějaká práva.“

Mezi panikou a hněvem vede jen velice tenká čára a největším uměním při výslechu je vyvarovat se jejího překročení. Vyšetřovatel by nikdy neměl dovolit, aby se strach vyslýchaného změnil ve vztek. Linda to ale načasovala dokonale. Podle napětí svalů na Susanině krku sledovala, jak se postupně objevují známky zuřivosti, projevující se změnami výrazu obličeje. Okamžik předtím, než Donleavyová začala hystericky vřískat, vystoupila Linda ze stínu do kuželu světla. Susan doširoka rozevřela oči, když zjistila, že je s ní v nákladovém prostoru další žena.

„Slečno Donleavyová, byla bych ráda, aby bylo hned od počátku naprosto jasné, že žádná práva nemáte. Jste na palubě lodi pod íránskou vlajkou, plující v mezinárodních vodách. Není tu nikdo, kdo by vás jakýmkoliv způsobem zastupoval. Máte na výběr pouze dvě možnosti. Jen dvě. Buď mi povíte, co chci vědět, nebo vás předám profesionálnímu vyšetřovateli.“

„Co jste vlastně zač? Najali vás, abyste osvobodili Geoffreyho Merricka, že ano? Teď ho máte, tak mě předejte policii nebo něco takového.“

„Dáváme přednost ‚něčemu takovému‘,“ opáčila Linda. „A do toho patří i vaše odpověď na otázku, kde se v současnosti nalézá Daniel Singer a jaké má plány.“

„Já nevím, kde je,“ odpověděla rychle Susan.

Příliš rychle, pomyslela si Linda. Zavrtěla hlavou, jako by byla něčím zklamaná. „Doufala jsem, že budete lépe spolupracovat. Pane Smithi, připojil byste se k nám laskavě?“ Juan popošel několik kroků vpřed. „Toto je pan Smith. Až donedávna byl zaměstnancem vlády Spojených států a náplní jeho práce bylo získávání informací od teroristů. Možná jste slyšela jisté fámy o tom, jak americká vláda převáží vězně do zemí, které mají řekněme poněkud shovívavější náhled na mučení. Pan Smith byl právě tím mužem, který ze zajatců dostával potřebné informace, a to jakýmkoliv způsobem.“

Susan hleděla na Juana a spodní ret se jí znovu roztřásl.

„Je pravda, že byl pokaždé úspěšný, a to i v případech těch nejtvrdších mužů, kupříkladu těch, kteří bojovali proti Rusům v Afghánistánu, následně pak proti našim jednotkám, mužů, kteří přísahali, že raději zemřou, než by se poddali nevěřícímu.“

Juan lehce sjížděl rukou po zevní straně Susaniny paže. Bylo to spíše laskání milence než mučitele, ale ona celá ztuhla a snažila se odtáhnout. Pouta jí však nedovolila než pouze několikacentimetrový pohyb. Hrozba bolesti účinkovala daleko efektivněji než samotná bolest. Susan si v duchu představovala mučení daleko horší, než by Juan s Lindou dokázali kdy vymyslet. Takže ji teď nechávali, aby se mučila sama.

Lindino načasování bylo opět perfektní. Susan se všemi silami snažila udržet na uzdě svou představivost a zaplašit všechny ty hrůzy, které se jí honily hlavou. Zatím se jí dařilo nalézt v sobě odvahu čelit čemukoliv, co ji čeká. Linda měla proto za úkol uvést ji do nejistoty.

„Nemám ponětí, co dělá se ženami,“ prohlásila Linda tiše, „vím ale, že tady nebudu, abych to zjistila.“ Sklonila se, až se na několik centimetrů svým obličejem přiblížila k Susanině. Přitom však dbala na to, aby Juan byl stále v zorném poli zajatkyně. „Povězte mi, co chci vědět, a nic se vám nestane. Slibuju.“

Juan se musel ovládat, aby se nesmál, protože Susan Donleavyová se náhle podívala na Lindu s takovou důvěrou, že najisto věděl, že se dozví vše, co chtěli, ba ještě víc.

„Kde je Daniel Singer, Susan?“ zašeptala Linda. „Povězte mi, kde je.“

Susanina ústa se pohybovala, zatímco v duchu sváděla boj mezi pocitem zrady, který se jí musel nutně zmocnit, a rozhodnutím prozradit, co zajisté věděla. Pak náhle do Lindiny tváře plivla. „Polib si prdel, ty čubko. To ti nikdy neřeknu.“

Jedinou Lindinou reakcí bylo, že si otřela tvář. I nadále však zůstal její obličej v blízkosti Susan. Znovu šeptala. „Musíte chápat, že já to nechci udělat. Doopravdy nechci. Vím, že je pro vás důležité chránit životní prostředí. Možná jste odhodlána za tuto věc i zemřít, avšak netušíte, co vás čeká, jakou bolest budete muset snést.“

Pak se Linda vzpřímila a pokynula Juanovi. „Pane Smithi, omlouvám se, že jsem vás přemluvila, abyste s sebou nenosil své nástroje. Myslela jsem, že bude víc spolupracovat. Teď spolu dojdeme pro vrtačku a všechno ostatní a pak nechám vás dva o samotě.“ Znovu pohlédla na Susan. „Uvědomujete si, že po dnešku ucuknete hrůzou pokaždé, když se na sebe podíváte do zrcadla?“

„Neexistuje nic, co bych pro Dana Singera neobětovala,“ prohlásila vyzývavě Susan.

„Zeptejte se ale sama sebe – co je on ochoten obětovat pro vás?“

„Tady se nejedná o mě. Jde o záchranu planety.“

Linda se rozhlédla kolem sebe, jako by po něčem pátrala. Já tu ale nikoho jiného kromě nás nevidím, Susan, takže se rozhodně jedná o vás. Singer je někde daleko na bezpečném místě, zatímco vy jste tady přivázaná ke stolu. Zamyslete se nad tím chvilku. A pak se taky zamyslete nad tím, jak dlouho budete s důsledky svého dnešního rozhodnutí žít. Cekají vás léta nesvobody. Můžete si je odsedět buď v nějakém namibijském vězení, nebo v pěkné teploučké cele v Evropě, s tekoucí vodou a kavalcem, který není prolezlý blechami. Ještě jsme se nerozhodli, komu vás nakonec vydáme.“

„Jestli mi ublížíte, postarám se, abyste za to zaplatili,“ vyprskla Susan.

Linda tázavě pozvedla obočí. „Pardon? Abychom za to zaplatili?“ Uchichtla se. „Vždyť ani nemáte potuchy, kdo jsme, takže jak nás chcete přimět, abychom zaplatili? Ještě pořád vám to nedošlo. My vás vlastníme, vaše tělo i duši. Můžeme s vámi dělat, co nás napadne, a to naprosto beztrestně. Vy už nemáte žádnou svobodnou vůli. Tu jsme vám vzali v okamžiku vašeho zatčení, a čím dřív to pochopíte, tím dřív tohle všechno skončí.“

Na to Susan Donleavyová odpověď neměla.

„Tak jak? Povězte mi, co Dan Singer plánuje, a já se postarám, aby vás předali švýcarským úřadům s obviněním ze spoluúčasti při únosu. Přesvědčím Geoffreyho Merricka, aby zapomněl na to obvinění z pokusu o vraždu.“ Zatím jí Linda hrozila bičem, bylo tedy na čase použít cukr. „Nemusíte mi ani říkat, kde teď je, rozumíte? Jenom mě seznamte s všeobecnými rysy jeho plánů a váš život bude nepředstavitelně snazší.“

Linda udělala rukou gesto připomínající rozkolísané váhy a pokračovala. „Dva či tři roky strávit ve švýcarském vězení nebo desetiletí hnít ve věznici třetího světa. No tak, Susan, ulehčete si to. Povězte mi, co plánuje.“

Jako součást techniky výslechu Linda neustále do Susan vtloukala představu, jak to bude všechno jednoduché, jak může všechno získat a nic ztratit, jen když se jí svěří. Kdyby Juan nechtěl onu informaci tak rychle, byla by k navázání rozhovoru užila jinou otázku, takovou, která s jejich problémem nijak nesouvisí. Přesto však i tak dosahovala určitého pokroku. Odpor, který ještě před chvílí sálal z rysů Susan Donleavyové, se pomalu měnil v nejistotu.

„Nikdo se to nikdy nedoví,“ přesvědčovala ji Linda. „Povězte mi, co chce dělat. Předpokládám, že půjde o nějakou demonstraci, něco, co chce Merrickovi ukázat. Je to tak, Susan? Jenom kývněte, jestli mám pravdu.“

Susanina hlava se ani nehnula, ale zato lehce sklopila oči.

„Vidíte, nebylo to tak těžké,“ cukrovala Linda na Susan způsobem, jakým se chválí dítě, když spolkne svou medicínu. Jaký druh demonstrace? My víme, že to má cosi společného s ohříváním mořského proudu Benguela.“

V Susanině obličeji se objevil šok a překvapením pootevřela ústa.

„Správně. Našli jsme dynamo na výrobu elektrického proudu pohybem mořských vln a také podmořské ohřívače. Ty jsme už před časem vypnuli. Část Singerova plánu máme už nyní vyřešenou, ale to v této chvíli není důležité. Podstatný je ten zbytek, který mi řeknete.“

Když Susan dál mlčela, Linda rozhodila ruce. „To je mrhání mým časem. Pokouším se udělat vám laskavost, ale vy odmítáte pomoct sama sobě. Prima. Jestli to chcete takhle, pak to je už práce pro pana Smithe.“ S těmito slovy Linda vykráčela z nákladového prostoru s Juanem v patách. Zavřel za nimi dveře a zamkl.

Ježíšikriste, ty ale dokážeš vyděsit,“ přiznal Juan.

Linda hleděla na obrazový záznam na přijímači BlackBerry a odpověděla, aniž vzhlédla. „Evidentně nikoliv dostatečně děsivě. Myslela jsem, že se zlomí.“

„Co teď dělá?“

„Pokouší se nepočůrat.“

„Takže, teď budeme čekat?“

„Vrátím se za půl hodiny,“ oznámila Linda. „To jí poskytne dost času, aby mohla přemýšlet o tom, co přijde.“

„A když stále ještě nebude ochotná mluvit?“

„Vzhledem k nedostatku času, ve kterém by pořádně změkla, nebudu mít na vybranou a budu muset použít drogy, což mimochodem nenávidím. Je totiž příliš snadné přimět vyšetřovaného, aby vypověděl spíš to, co si přeješ, než pravdu.“ Linda se znovu podívala na drobnou obrazovku. „Na druhou stranu…“ Zvedla ruku s roztaženými prsty a pak tiše jeden po druhém odpočítávala. Když skrčila do dlaně poslední prst, Susan Donleavyová začala na druhé straně zamčených dveří ječet.

„Vraťte se! Prosím vás! Povím vám, o co se pokouší!“

V Lindiných očích se objevil stín. Spíše než aby byla spokojená, cítila smutek.

„Co je?“ zeptal se jí Juan.

„Nic.“

„Pověz mi to. Co se stalo?“

Vzhlédla k němu. Já tohle dělám k smrti nerada. Chci tím říct, takhle lámat lidi, lhát, jen abych z nich dostala to, co chci. Z toho jsem potom, já nevím, vevnitř jakoby mrtvá. Vetřu se do něčí mysli, abych tam vyslídila nějakou informaci, a nakonec skončím tím, že o nich vím všechno – jak přemýšlí, jaké mají naděje i sny, znám každé jejich tajemství, které by jinak nikdy neprozradili. Za pár hodin budu o Susan Donleavyové vědět víc než kdokoliv jiný na světě. To ale není totéž, jako by se ti svěřoval přítel. Tohle je kradení informací. Dělám to k smrti nerada, Juane.“

„To jsem netušil,“ pronesl potichu. „Kdybych to byl věděl, nežádal bych tě o to.“

„Proto jsem ti to nikdy neřekla. Najal jsi mě, jelikož mám nějakou průpravu, kvalifikaci, kterou nemá žádný další člen posádky. A jenom proto, že se mi nelíbí část mých povinností, neznamená, že je nemusím plnit.“

Juan ji objal kolem ramen a jemně stiskl. „Budeš v pořádku?“

„Jo. Nechám ji pár minut vřískat a pak se k ní vrátím. Až skončím, tak tě vyhledám. Pak si dám o sklenku víc vína a pokusím se vypudit Susan Donleavyovou z hlavy. Běž si taky odpočinout. Vypadáš hrozně.“

„Nejlepší nápad, jaký jsem dneska slyšel.“

Obrátil se k odchodu. Na mysli mu vytanula otázka, kolik toho každý z nich obětuje Korporaci. Vždycky si byli vědomi fyzického nebezpečí, které jim hrozí, jakmile přijmou nějakou zakázku, ale ještě existovala skrytá cena. Zasahovat do boje utajeně však znamenalo, že každý z nich musel být vnitřně přesvědčen, že jde o spravedlivou akci. Nebyli vojáky, kteří by se mohli vymluvit na to, že pouze poslouchají rozkazy. Rozhodli se dobrovolně, že budou chránit existenci svobodné společnosti, a to i za cenu, že by sami museli překročit společností uznávané hranice.

Juan sám pociťoval toto břímě snad nejčastěji. A zatímco Korporace pravidelně prosazovala k dosažení svých perfektních výsledků mezinárodní právo, existovalo mnoho šedých zón, po jejichž okraji se pohybovali až nepříjemně často.

Když však kráčel zpátky do své kajuty, uvědomoval si, že žádná jiná alternativa neexistuje. Nepřátelé, kterým čelil za svého působení v CIA, většinou dodržovali pravidla hry. Ale veškerá pravidla padla v okamžiku, kdy se legitimní formou útoku stalo nalétání letadel do mrakodrapů. Války se již nevedly mezi armádami v poli. Bitvy se odehrávaly v metru a v mešitách, v nočních klubech a na tržištích. Až se zdálo, že kdokoliv vlastně může cokoliv.

Juan došel do svého apartmá a zatáhl závěsy přes okénka. Teď, když mu do postele zbývalo už jenom pár metrů, zasáhla ho taková vlna únavy, že až zavrávoral. Svlékl se a vklouzl mezi chladná prostěradla.

Navzdory vyčerpání však spánek dlouho nepřicházel.

24

JUAN PODLE ROZPTÝLENÉHO SVĚTLA barvy krve, pronikajícího kolem závěsů, věděl, že spal jenom pár hodin, když zazvonil telefon. Posunul se k zadnímu čelu postele s pocitem, jako by měl za sebou patnáct kol se světovým šampiónem v těžké váze, v nichž prohrál.

„Haló,“ dostal ze sebe a jazykem si olízl pusu, aby se zbavil lepkavých slin.

„Omlouvám se, že tě ruším hned z prvního spánku.“ Byl to Max. Když nic jiného, tak v jeho hlase zaznívalo potěšení, že může předsedu zburcovat. „Je tu významný vývoj situace. Svolal jsem schůzi do zasedačky. Za patnáct minut.“

„Podráždil jsi moji zvědavost.“ Juan odhodil prostěradla stranou. Kůže kolem konce pahýlu byla rudá a oteklá. Jeden z Juliiných zdravotníků byl profesionální masér a Juan věděl, že se mu bude muset na ten pahýl podívat, jestli má vůbec ještě fungovat.

„Singerovým plánem je vytvořit největší olejovou skvrnu v historii. Pomáhají mu přitom žoldáci, kterým jsme my dodali zbraně.“

Tato novinka vypudila z Cabrillova mozku i poslední stopy spánku.

Do zasedací místnosti dorazil za čtrnáct minut se stále ještě mokrými vlasy ze sprchy. Maurice pro něj připravil kávu a omeletu s párkem a cibulkou. Jeho první myšlenka patřila Lindě Rossové. Drobná zpravodajská pracovnice seděla na svém obvyklém místě, s otevřeným laptopem před sebou. Její bledý obličej měl křehký vzhled porcelánové panenky a její obvykle jasné oči byly zašlé jako staré mince. Ačkoliv od začátku vyšetřování Susan Donleavyové uplynulo teprve pár hodin, zdálo se, jako by Linda zestárla o několik let. Pokusila se sice Juanovi poslat úsměv, ale ten jí odumřel na rtech. Juan dal přikývnutím najevo, že jí rozumí.

Přítomni byli i Franklin Lincoln a Mike Trono, kteří zastupovali chybějícího Erica Stonea a Marka Murphyho.

Max dorazil jako poslední, a když vstupoval do místnosti, ještě hovořil do mobilu. „Správně. Pobřežní naftové těžební zařízení. Nevím přesně kde, ale pilot musí mít nějakou představu.“ Odmlčel se a chvíli poslouchal. Já vím, některé štěnice už touhle dobou nevysílají. Také ale vím, že jste jich pár posílili, takže jsou dosud funkční. Jenom se k nim musíte dostat blíž, abyste je objevili.“

„Murphy?“ zeptal se Juan, když spěšně polkl sousto omelety.

„Chci, aby se soustředil na pobřeží. Provedl jsem si malý průzkum a zjistil, že v ústí řeky Kongo je celý řetězec příbřežních ropných vrtných plošin, který se stáčí k severu do provincie Cabinda v Angole.“

„Angola leží ale jižně od Konga,“ ozval se Eddie.

„To jsem si taky myslel.“ Max se pohodlně usadil v křesle. „Ale severně od řeky je taková malá enkláva, která sedí na miliardách barelů ropy. Ať je to pravda nebo ne, bylo mi řečeno, že Angola dodává Spojeným státům víc surové nafty než celý Kuvajt. To tedy elegantně vyvrací všechny vznešené bláboly o tom, že ta válka před pár lety byla vedená kvůli ropě.“

Juan se obrátil na Lindu. „Nechtěla bys nás zasvětit?“

Narovnala se v ramenou. „Jak všichni víte, Daniel Singer přinutil Geoffreyho Merricka, aby ho vyplatil ze společného podniku. Poté Singer tyto peníze využil k založení ekologických skupin – ochránců dešťových pralesů v Jižní Americe a bojovníků proti pytlákům v Africe. Za lobbistické peníze je v různých hlavních městech světa možno získat všelijakou podporu. Poté si však začal uvědomovat, že všechny ty vynaložené peníze dokázaly jen nepatrně změnit všeobecný přístup lidí. Ano, zachránil pár zvířat a nějaký ten kus přírody, ale na zásadní problém to žádný dopad nemělo. Tím problémem byla skutečnost, že i když lidé mají plnou pusu péče o životní prostředí, jakmile dojde na dolary a centy, nikdo není ochoten obětovat svůj životní styl za cenu příslušných změn.“

„Takže Singer se rozhodl být radikálnější?“ otázal se Juan.

„Spíš by se dalo říct – fanatičtější.“ Linda chvíli hleděla do počítače. „Podle Susan se spojil se skupinou lidí, kteří vypalovali v Coloradu, Utahu a Vermontu nově budované domy a ničili majetek na parcelách obchodníků realitami. Susan tvrdí, že do nádrží paliva náklaďáků na svážení dřeva házeli golfové míčky a do oleje sypali písek.“

„Golfové míčky?“ opakoval překvapeně Link.

„Zřejmě je nafta rozpustí a v motoru pak působí jako gumové provázky. Udělají tak víc škody než cukr nebo sůl. Singer se chlubil, že zapříčinil škodu ve výši přinejmenším padesáti milionů, ale ani to mu nestačilo. Uvažoval o zaslání poštovních bomb na adresy vrcholných představitelů naftového průmyslu, ale pak si to rozmyslel. Došlo mu, že by to nejspíš zabilo nějakého ubohého poštovního úředníka. Dále uznal, že by to život nikomu nezměnilo.

Tehdy se dozvěděl, že hurikánové sezóny v následujících dvou letech budou zvlášť kruté. I když to je samozřejmě součástí přírodního cyklu, napadlo ho, že média budou tyto změny chtít spojovat s globálním oteplováním, a přemýšlel, jestli by ty bouře nemohl ještě nějak vylepšit.“

„Takže jsme měli pravdu ohledně těch podmořských ohřívačů, nainstalovaných podél pořeží Namibie.“ Od Cabrilla to byla spíše otázka než konstatování.

„Přerušil veškeré vazby s ekologickým hnutím a začal uskutečňovat svůj plán. Najal si nejlepší klimatology a oceánografy, aby mu vypočítali optimální velikost a umístění ohřívačů. Ti se podle Susan domnívali, že jde o ryze akademickou otázku, a ne o skutečný záměr. Měli navrhnout posunutí proudu Benguela tak, že se pobřeží západní Afriky o několik stupňů oteplí. A jak jsme říkali už dřív, vyšší teplota vody znamená větší odpařování a tím pádem větší a mohutnější bouři.

Jakmile se hurikán jednou vytvoří, už je nemožné ho měnit,“ pokračovala Linda. „Dokonce ani nukleární výbuch by nezměnil strukturu oka bouře, rychlost větru nebo směr postupu.

Nicméně Singer věří, že působením na příčiny vzniku hurikánu dokáže stvořit jev, který on nazývá hypercanes, tedy bouři kategorie vyšší než 5 podle Saffír-Simpsonovy stupnice.“

„Co to má ale společného s vyhozením vrtných plošin do vzduchu?“ chtěl vědět Eddie, který si z Juanova servisu nalil šálek kávy.

„V tom právě Singer výrazně hraje na podněcování strachu prostřednictvím médií. Surová ropa, čerpaná z vod v blízkosti řeky Kongo, obsahuje nejvyšší procento benzenu. V aljašské ropě je ho asi jeden díl na tisíc dílů ropy. Ropa z některých novějších vrtů u pobřeží Angoly a Konga obsahuje až stonásobně vyšší koncentraci. Navíc je kontaminovaná arzenem. Ten se sice v rafineriích odstraní, ale když se ropa dostane na povrch, obsahuje docela žíravou příměs kyseliny arsenobenzenové, známého a sledovaného karcinogenu.“

„Copak chce, aby onemocněly kmeny domorodců západní Afriky?“ otázal se Link, znechucený tou představou.

„Ne tak docela, i když určité poruchy zdraví tu budou. Jemu ale jde hlavně o to, aby se naftová skvrna co nejvíc rozšířila a část ropy se mohla odpant.

„A jakmile se ty páry dostanou do vzduchu,“ uzavřel debatu Juan, „západní vítr donese tyto toxické výpary přes oceán k Východnímu pobřeží.“

„Koncentrace přitom nebudou tak vysoké, aby obyvatelé Spojených států onemocněli okamžitě,“ dodala Linda. „Singer ale sází na paniku z toxického hurikánu, který udeří na pevninu. Tím by dosáhl požadované pozornosti.“

„Řekněme, že by se mu podařilo rozlít velké množství ropy,“ vmísil se Mike. „Copak by se nedala ta ropa odstranit dřív, než se stane hrozbou?“

„To by bylo obtížné ze dvou důvodů,“ odpověděl Juan. „Za prvé, zákony postihující znečištění ropou jsou v téhle části světa hodně měkké. Rozhodně by neměli dost lodí, schopných zachycovat plovoucí nečistoty, stejně jako prostorů na uskladnění toho sajrajtu. A za druhé, opravte mě, jestli se mýlím, Singer plánuje poškodit dost velké množství těžebních plošin, takže ani s dostatečným vybavením by to havarijní čety nezvládly.“

„To je tak v kostce všechno,“ souhlasila Linda. „Místní dělníci by dokázali ještě tak zlikvidovat náhodnou kontaminaci vody, způsobenou špatným naložením tankem nebo dokonce i proděravěním trupu, ale Singerova armáda by jim v práci zabránila a navíc by s ropou prýštící z potrubí a poničených plošin stejně nemohli nic dělat.“

Jak dlouho bude trvat, než se rozlitá ropa začne odpařovat do atmosféry?“ chtěl vědět Max.

„Začne se vypařovat okamžitě,“ ujistila ho Linda. „Trvalo by ale asi tak týden, než by se tyto páry dostaly přes Adantik. Proto mají Singerovi žoldáci za úkol držet vrtné plošiny co nejdéle. Jestliže se jim to podaří alespoň po dva dny, pak znečištění bude asi stokrát větší než po ztroskotání tankeru Exxon Valdez.“

Juan přejel pohledem po tvářích přítomných a pravil: „Naším úkolem tedy bude zabránit jim v útocích na vrtné plošiny, a kdybychom na některé přišli už pozdě, pak je budeme muset dobýt zpět.“

„S tím by mohl být problém,“ poznamenal Eddie. Složil ruce před sebou na stole. „Lindo, ty jsi říkala Maxovi, že Singer najal Samuela Makamba, aby zaútočil na ropné plošiny?“

„Susan Donleavyová zmínila jeho jméno stejně jako tu jeho Konžskou revoluční armádu. Jde o ryze žoldáckou záležitost. Pro Makamba v tom není žádný politický cíl. Za pár milionů Singerových dolarů je Makambo ochoten nabídnout i kanonenfutr.“

„Skvělý chlapík,“ poznamenal sarkasticky Link. Jeho muži ho následují z politického přesvědčení, zatímco on je najímá, aby zemřeli pro někoho jiného. Nenávidím Afriku.“

„To ti nemám za zlé,“ souhlasil Eddie. „Nemůžeš ale pochopit náš problém? Dodali jsme mu dostatek AK-47, raketometů i munice k vyzbrojení přinejmenším dvou set mužů.“

Juan okamžitě porozuměl. „Oregon má dostatečnou palebnou sílu, aby se vyrovnal polovině světových námořních sil, ale ani to nestačí na pár teroristů na vrtných plošinách, kteří využívají místních dělníků jako živých štítů.“

„Přesně tak.“ Eddie se předklonil. „Znovuzískání vrtných plošin bude vyžadovat boj muže proti muži. Všichni členové naší posádky jsou schopní bojovníci, ale jestliže Makambo obsadí víc než pět plošin a na každou z nich umístí stovku mužů, nedokážeme je znovu dobýt, aniž bychom přišli minimálně o dvě třetiny až tři čtvrtiny našich lidí.

A nemyslete si, že angolská armáda nebo policejní složky budou nějak nápomocné,“ dodal. „Bude jim trvat přinejmenším dva dny, než se zorganizují. Tou dobou ale Singer přemění celou deltu Konga v jednu páchnoucí olejovou skvrnu a poškodí vrtné plošiny natolik, že únik ropy nebude možné třeba nikdy zastavit. Jestli se nám nepodaří jeho útokům na platformy zabránit, pak nám bude zbývat maximálně den na jejich znovuzískání.“

Eddieho střízlivé hodnocení zůstalo viset ve vzduchu, jelikož ho nikdo nedokázal vyvrátit.

Vtom se ozvalo tiché zaklepání na otevřené dveře. Juan se otočil a ke své radosti zjistil, že ve vchodu stojí Sloane Macintyreová. Měla na sobě plandavé šortky a bílé tričko. Jednu paži měla před břichem zavěšenou na šátku. Vlasy měděné barvy jí ve vlnách splývaly přes ramena. Bylo to taky poprvé, kdy ji viděl nalíčenou. Mascara a oční stíny zvýraznily hloubku jejích očí a jemný make-up na tvářích dokonale maskoval bledost stále ještě zotavujícího se těla. Rty měla plné a zářící.

„Doufám, že nevyrušuji,“ pronesla s úsměvem, který ji usvědčoval z přesně opačného přesvědčení.

Juan vstal. „Ale vůbec ne. Jak se cítíte?“

„Fajn, díky. Doktorka Huxleyová říká, že do dvou týdnů budu jako nová, když budu dodržovat režim její fyzioterapie. Celá posádka ale teď hovoří o záchranné akci, kterou jste provedl, a jak jste osvobodil nejen své muže a Geoffreyho Merricka, ale i nějakého místního potentáta ze Zimbabwe.“

„Věřte mi, to byla týmová práce.“

„Jenom jsem tu zaslechla hlasy a chtěla jsem vás pozdravit.“ Pohlédla na Juana. „Stále mi ještě dlužíte vysvětlení, co vlastně vy všichni děláte a kde jste získali tuhle neuvěřitelnou loď.“

„Všecko vám povím, slibuju.“

„To byste radši měl.“ Pak pohlédla na Lindu. „Uvidíme se ve vaší kajutě.“

„Nashle, Sloane.“

„Co tedy k čertu budeme dělat?“ otázal se bez okolků Max, aby vrátil konverzaci k původnímu tématu.

„Můžeme předně kontaktovat Langstona,“ promluvila Linda. „Jestli nebude moct zařídit, aby sem byly vyslány jednotky rychlého nasazení, mohl by alespoň věrohodně varovat vlády Angoly a Konga před reálnou teroristickou hrozbou.“

„Jaképak máme s těmi státy vztahy?“ otázal se Link.

„Nemám ponětí.“

„Co takhle spojit se s některými našimi lidmi, kteří odešli z Korporace, jako třeba Dickem Truittem, Carlem Gannonem nebo Bobem Meadowsem,“ navrhl Mike. „Vím, že Tom Reyes vede v Kalifornii agenturu, která cvičí tělesné strážce.“

„Mají naftové společnosti vlastní bezpečnostní složky?“ chtěl vědět Max. „Předpokládám, že mají. Juane?“

„Co je?“

„Nenudíme tě?“

„Ne.“ Znovu se zvedl. „Hned jsem zpátky.“

Vyběhl ze dveří ještě dřív, než se ho mohli zeptat, kam jde. Kráčel chodbou, široká ramena shrbená, hlavu skloněnou. Vždycky se rozhodoval snadno a rychle a ani tentokrát to nebylo jiné. Než však začne jednat, potřeboval položit jednu otázku. Sloane dohonil před kajutou Lindy Rossové.

Juane,“ řekla, překvapená jeho příchodem a smrtelně vážným výrazem.

„Jak moc jste si jistá, že ty diamanty byly na palubě Rove}“ otázal se zprudka. K tomu, co ho napadlo, ani docela podstatné finanční možnosti Korporace nedostačovaly a pochyboval, že by jeho plány mohla adekvátně podpořit CIA.

„Prosím?“

„Rove. Jak moc jste si jistá, že ty diamanty byly na její palubě?“

„Nejsem si jistá, co…“

„Kdybyste se měla vsadit, jakou byste měla šanci? Sto ku jedné? Tisíc ku jedné? Kolik?“

Za okamžik se už vzpamatovala. „H. A. Ryder byl svého času ten nejlepší průvodce v celé Africe a poušť znal líp než kdokoliv jiný. Vím jistě, že ty muže přes Kalahari převedl. A když dorazili na pobřeží, měli kameny u sebe.“

„Pak tedy jsou na Rove.“

„Ano.“

„Jste si jistá.“

„Naprosto.“

„Oukej. Díky.“

Otočil se k odchodu, ale Sloane mu položila ruku na paži a zarazila ho. „Co to má všechno znamenat? Proč se mě vyptáváte na diamanty?“

„Protože je hodlám slíbit někomu, kdo mi pomůže.“

„Přece ani nevíte, kde Rove je. Než ji najdete, může to trvat roky.“

Juan se ďábelsky usmál. „Mám někoho, kdo mi dluží laskavost, a ten ji pro mě najde.“

„Komu hodláte ty diamanty věnovat a proč?“

Zaražená jeho otevřeností na chvíli zapomněla, pro koho pracuje a co ji v prvé řadě přivedlo do Namibie. „Počkejte okamžik. Ty kameny vám přece nepatří. Ty náleží mé společnosti.“

„Podle námořního práva patří tomu, kdo je nalezne. Pokud jde o to, proč je chci, pojďte se mnou.“

Juan se nejprve zastavil ve své kajutě a něco si vzal ze sejfu. Když dorazili ke kajutám pro návštěvy, Juan zaťukal a vstoupil dovnitř. Moses Ndebele seděl v obývacím pokoji na zemi a povídal si se čtyřmi svými muži. Všichni byli mohutně obvázaní. Na podlaze se válely hole a berle jako v parodii dětské hry mikádo. Ale nic z toho nikomu z přítomných nevadilo. Usmívali se, protože jejich vůdce se vrátil.

Moses se pokusil vstát, ale Juan mu pokynul, aby zůstal sedět. „Vaše doktorka Huxleyová mi sdělila, že nebudu muset shánět novou nohu,“ řekl Ndebele.

„To rád slyším. Můžu sice docela dobře fungovat i s jednou nohou, ale sakra moc bych si přál mít obě,“ přiznal se, když si potřásali rukou. „Mohl bych s vámi mluvit soukromě?“

„Samozřejmě, kapitáne.“ Pronesl několik slov a jeho příznivci se pomalu zvedli ze země a odklopýtali do ložnice. Juan čekal, až se zavřou dveře, a teprve pak promluvil.

„Jaká je šance, že svrhnete vládu a vrátíte Zimbabwe prosperitu?“

„Jste muž, takže budeme mluvit jako muži. Mám statečné bojovníky, ale jen pár zbraní. Když tedy lidé povstanou, aby podpořili špatně vyzbrojenou revoltu, vládní vojáci civilisty snadno postřílejí. Moje vláda je bezohledná a její představitelé jsou ochotni dopustit se jakékoliv ukrutnosti, jen aby zůstali u moci.“

„Co by je mohlo svrhnout?“

„Jako obvykle. Peníze a čas.“

„S časem nic nenadělám, ale co kdybych dokázal vaše hnutí financovat?“

„Kapitáne, já vím, že jste statečný a čestný muž, ale teď mluvíte o desítkách milionů dolarů.“

„Pane Ndebele, já hovořím o stovkách milionů dolarů.“ Juan se na okamžik odmlčel, aby jeho prohlášení řádně vyznělo, a pak dodal. „Všechny ty peníze jsou vaše, ale potřebuju od vás cosi na oplátku.“

„Zatím se vás nebudu na ty peníze ptát,“ prohlásil Moses. „Přátelé o takových věcech nemluví. Jakou laskavost máte na mysli?“

„Potřebuju stovku vašich nejlepších bojovníků,“ odpověděl Cabrillo. Pak mu objasnil situaci. Ndebele naslouchal beze slova, jen Sloane se překvapením zajíkla, když Juan popisoval, jak hurikán přinášející jedovaté páry útočí na Spojené státy a nejspíš zasahuje její rodnou Floridu.

„Mí lidé jsou ochotni se obětovat pro své děti a budoucnost naší země,“ prohlásil Ndebele, když Juan domluvil. „Vy mě ale žádáte, abych je poslal do bitvy, ve které nic nezískají, zato ale mnoho riskují. Za to, co jste pro mě udělal, bych bojoval po vašem boku, kdykoliv byste mě o to požádal. Nemůžu ale svým lidem nařídit, aby udělali to samé.“

„Budou přece bojovat za svoji zemi,“ opáčil Juan. „Tímto způsobem si zajistíte finanční zdroje potřebné ke svržení vlády a k návratu Zimbabwe k demokracii. Za což jste bojovali již od chvíle, kdy jste poprvé získali nezávislost. Nehodlám vám lhát a tvrdit, že se všichni z bitvy vrátí. Tak tomu nebude. Nicméně jejich oběť bude pro vaše příznivce nesmírným povzbuzením. Vysvětlete jim, čeho tím dosáhnou, a oni to udělají pro vás, pro vaši zemi i, což je nejdůležitější, pro sebe.“

Ndebele nic neříkal a chvíli jenom hleděl Juanovi přímo do očí.

„Vezmu to na indabu, radu mužů.“ Pak mávl směrem k zavřeným dveřím ložnice. „A nechám je, aby rozhodli.“

„Víc od vás nemůžu chtít,“ řekl Juan a potřásl znovu Ndebeleho rukou. Z kapsy vytáhl sáček a obrátil Ndebeleho ruku dlaní vzhůru. Pak mu do ní vysypal hrst nebroušených diamantů, které získali výměnou za zbraně. „Považujte to za gesto dobré vůle. Jsou vaše bez ohledu na vaše rozhodnutí. Tady na stole je interkom. Spojařský důstojník, který se vám ozve, bude schopen mě kdykoliv najít.“

Venku na chodbě popadla Sloane Juana za ruku. „Je to všechno pravda? A kde jste přišel k těm diamantům?“

„Naneštěstí je to pravda. Daniel Singer měl celá léta, aby to všechno pečlivě naplánoval, a my máme jenom pár dní na to, abychom ho zastavili. Pokud jde o to, odkud ty diamanty pocházejí, je to dlouhá historie.“

„Počítám, že si budu muset i na tohle vyprávění počkat.“

„Omlouvám se, ale ano. Musím se vrátit na schůzi. Je toho moc, co potřebujeme společně probrat.“

Sloane mu pustila ruku. „Chtěla bych, abyste věděl, že vám pomůžu, jak jen to půjde.“

„Výborně, protože jakmile objevíme Rove, budu vaši pomoc potřebovat. Rád bych, abyste donutila vaše šéfy koupit ty diamanty.“

„To,“ odpověděla s ušklíbnutím, „udělám s potěšením.“

Než se vrátil do konferenční místnosti, Cabrillo zašel ještě do své kajuty, aby zatelefonoval z lodi na břeh. Na východním pobřeží bylo časné ráno, ale předpokládal, že člověk, se kterým chce mluvit, je už ve své kanceláři.

Juan měl přímé číslo, takže když někdo na druhé straně zvedl sluchátko, pronesl bez úvodu: „Dlužíš mi nohu, ale budeme si kvit, když přiložíš ruku k dílu.“

„Cabrillo, to už je nějaká doba, co jsme se neviděli,“ odpověděl Dirk Pitt ze své kanceláře v nejvyšším patře budovy NUMA, odkud byl výhled na Washington, D. C. „Co pro tebe můžu udělat?“

25

OREGON SE HNAL NA SEVER jako chrt, poháněný svými fenomenálními motory a netrpělivostí posádky. Aktivita panovala ve všech lodních sekcích. Ve zbrojním skladu pět mužů vybalovalo zbraně, které ponesou Ndebeleho muži, čistili je od vazelíny a plnili stovky zásobníků náboji. Ostatní členové zbrojní sekce kontrolovali lodní obranný systém, ujišťovali se, že muniční zásobníky jsou plné a slaný vzduch nezkorodoval mechanismy kulometů, ani Gatlingových kanónů.

Dole v lodním bazénu kontrolovali technici dvojici ponorek Oregonu. Stroje byly zbaveny většiny výstroje a naopak vybaveny silnějšími pohlcovači kysličníku uhličitého, aby se tak zvýšil počet přepravovaných lidí. Rovněž poopravili protiodrazový potah trupu, díky němuž byly oba stroje pod vodou prakticky nevystopovatelné. K tomu všemu burácel kompresor, plnící tucty potápěčských bomb pro případ, že by byly zapotřebí.

Séfkuchař i jeho zástupci v kuchyni měli také pohotovost, jelikož připravovali bojové dávky, zatímco stevardi zatavovali jídlo do vakuových balíčků, okamžitě jak je kuchyně dodala. Na ošetřovně doktorka Huxleyová se svým personálem připravovala operační sál na příliv zraněných.

Juan Cabrillo seděl ve svém obvyklém křesle v operačním středisku, zatímco kolem něho jeho personál v závratném tempu připravoval loď i sebe na nadcházející bitvu. Pročítal každou přicházející zprávu o stavu připravenosti plavidla, všechny detaily byly stejně důležité.

„Maxi,“ zvolal, aniž by zvedl oči od monitoru počítače. „Mám tady údaj, že tlak v protipožárním systému je o sedm a půl kilogramu nižší.“

„Nařídil jsem kontrolní test v nákladovém prostoru. Během hodiny by systém měl mít tlak normální.“

„Oukej, Hali, jaký je přepokládaný čas příjezdu George?“

Hali Kasim si z jednoho ucha stáhl sluchátko. „Právě odstartoval z Cabindy v Angole, s Ericem a Murphym na palubě. Měli bychom se setkat za dvě a půl hodiny. Ozve se deset minut před příletem, abychom měli čas zpomalit a připravit hangár.“

„A co Tiny? Kde ten je?“

„Deset tisíc metrů nad Zambií.“

Juan si zhluboka oddechl. Tento plán, podobně jako řada jiných v poslední době, byl spíchnutý horkou jehlou. Největším problémem bylo, jak dostat stovku nejlepších Mosesových mužů z uprchlického tábora nedaleko průmyslového města Francistown v Botswaně. Na rozdíl od většiny států subsaharské Afriky v Botswaně kvetla korupce velice málo, takže dostat bojovníky na palubu letadla bez platných pasů bylo dražší, než se Cabrillovi zamlouvalo. Tinyho přítel, místní pilot, pro ně zase vyjednal podmínky přijetí v Cabindě a zajistil, že jejich přistání bude bezproblémové. Oregon se vyváže u hlavního městského mola zhruba pět hodin po přistání letounu a zůstane na svém kotvišti tak dlouho, dokud cestující z letadla nenastoupí.

Z tohoto místa budou pokračovat na sever k ropným polím nacházejícím se u pobřeží, kde Murphy s Ericem zaznamenali tři z deseti AK-47 s rádiovou štěnicí dodanou Korporací. Zbraně byly koncentrované v jedné bažině, necelých osm kilometrů od mohutného terminálu pro nové tankery a zhruba deset minut plavby člunem z dobrého tuctu příbřežních vrtných plošin.

Jakmile se ohlásil Murphy, Juan zkontaktoval Langstona Overholta. Lang poté upozornil ministerstvo zahraničí, které tak mohlo vydat oficiální varování vládě Angoly. Nicméně kola diplomacie se otáčejí velice pomalu, takže Juanova informace se zatím válela ve Foggy Bottom, zatímco tvůrci politiky dávali zmateně dohromady příslušné prohlášení.

Kvůli menší občanské válce, která se odehrávala na celém území provincie Cabinda, zmobilizovaly naftařské společnosti, jež měly pronajatá těžební zařízení, vlastní bezpečnostní aparát.

Terminál tankerů a ubytovny dělníků byly oploceny a pod dohledem ozbrojených stráží. Cabrillo uvažoval o tom, že zavolá přímo příslušným korporacím, ale věděl, že jeho varování budou ignorovat. Stejně tak věděl, že až doposud nasazené bezpečnostní síly stačí na zastrašování zlodějů a lidí, kteří tam nemají co dělat, rozhodně však nejsou schopné odrazit útok armádních jednotek. Jediným výsledkem jakéhokoliv varování, které by jim poslal, by byl větší počet mrtvých strážných.

Rovněž tak se z Murphyho leteckého průzkumu dozvěděl, že v chudinských osadách kolem naftových zařízení žijí stovky lidí. V případě, že by se střety odehrávaly uvnitř zařízení, byl by počet raněných civilistů rozhodně mnohem menší.

Linda Rossová vstoupila do operačního střediska se Sloane Macintyreovou v závěsu. Sloane se zastavila, jakmile prošla dveřmi dovnitř. Poklesla jí poněkud brada, když se rozhlédla po futuristicky vybaveném velitelském centru. Hlavní monitor na čelní lodní přepážce byl rozdělen do desítek kamerových záběrů všeho, co se děje na celé lodi, plus venkovní pohled na lodní příď, probíjející se mořem.

„Linda říkala, že budu mít lepší představu o tom, co vlastně všichni děláte, když půjdu s ní,“ vydechla Sloane nakonec a přistoupila k Juanovi. „Myslím, že jsem ještě zmatenější, než jsem byla před pěti vteřinami. Co tohle všechno znamená?“

„To je srdce i duše celého Oregonu,“ prohlásil Juan. „Odsud můžeme ovládat kormidlo, motory, komunikaci, bezpečnostní týmy, stejně jako lodní integrovaný zbraňový systém.“

„Takže jste od CIA?“

„Jak už jsem vám řekl, býval jsem. Tady jsme privátní osoby, provozující nízkopříjmovou společnost, která provádí nezávislou bezpečnostní činnost. Ačkoliv připouštím, že CIA nám během několika let přenechala spoustu zakázek, obvykle spojených s misemi, na něž by bylo nejlíp zapomenout.

Naší poslední zakázkou byl prodej zbraní skupině afrických revolucionářů. Tyto zbraně byly uzpůsobeny tak, aby se rebelové dali později vysledovat. Naneštěstí jsme byli zrazeni dvojitým agentem, což jsme se však dozvěděli teprve až během operace na záchranu Geoffreyho Merricka. Takže teď pokračujeme v pátrání po zbraních, jenže se zdá, že Merrickův bývalý partner má s těmi zbraněmi jiné plány.“

„Tak za prvé, kdo vám zaplatil za ty zbraně?“

„To byla dohoda mezi naší a konžskou vládou. Většina peněz pochází ze CIA, zbytek měl vynést prodej krvavých diamantů, jež jsme dostali výměnou za zbraně.“

„Těch diamantů, které jste věnoval Mosesovi Ndebelemu za jeho pomoc?“

„Správně. Hele, tak se mi zdá, že to vysvětlování nebylo zase až tak dlouhé,“ zavtipkoval Juan.

„A tímhle se živíte?“ zeptala se udiveně a hned si odpověděla: „Ale samozřejmě. Viděla jsem šaty v Lindině skříni. Vypadá to skoro jako v nějakém butiku na Rodeo Drive.“

„Předsedo, můžu s tebou mluvit soukromě?“ požádala ho Linda.

Juanovi se tón jejího hlasu nelíbil. Zvedl se z křesla a nabídl ho teatrálně Sloane se slovy: „Loď je vaše.“ Pak zavedl Lindu do vzdáleného koutu místnosti. „Co se děje?“

„Probírala jsem své poznámky z výslechu. I když si nejsem úplně jistá, domnívám se, že Susan Donleavyová něco tají.“

„Něco?“

„Ne, nic o Singerových cílech tady. O tomhle tématu jsem z ní dostala všechno, co jsem mohla. Je to něco jiného. Nemůžu to ale nějak přesně pojmenovat.“

„Netýká se to třeba načasování celé operace?“ nadhodil Juan.

„Možná. Já nevím. Jak tě to napadlo?“

„Kvůli tomu jsem skoro celou noc nespal.“ Pak trochu rozvedla svou starost. „Singer se tomu věnuje už řadu let, myslím těm generátorům a ohřívačům, a najednou hodlá udeřit na ropný komplex, aby zamořil moře několika miliony tun toxického bláta. Ale proč? Proč zrovna teď? Očekává sice, že hurikán přesune toxické výpary přes celý Atlantik, ale nemůže předpovídat, kde a kdy se ta bouře vytvoří.“

„A ty myslíš, že třeba může?“

„Podle mě si to myslí.“

„To je ale nemožné. Alespoň s nějakou přesností. Hurikány vznikají a rostou nesystematicky, náhodně. Některé z nich nikdy nezesílí nad úroveň tropické tlakové níže a prostě se jenom nad mořem rozpadnou.“

„Přesně tak, ale to by jeho záměrům rozhodně nevyhovovalo.“

„Myslíš, že ví, že se objeví nějaká větší bouře, která dokáže přemístit jedovatý mrak na opačnou stranu oceánu?“

„Myslím dokonce ještě něco navíc. Myslím, že ví, kudy povede trasa hurikánu a kde překročí pobřeží Spojených států.“

Jak by to ale mohl vědět?“

Juan přejel rukou po svých nakrátko sestříhaných vlasech. To byla také jediná zevní známka frustrace. „Právě to mi nedalo spát. Vím, že nemohl předpovídat hurikány, a už vůbec ne jejich trasu, ale Singerovy aktivity nás vedou k tomuto závěru. Dokonce i kdybychom tu nebyli my, Makambovi muži budou nakonec poraženi a únik ropy zastaven. Takže Singer nemůže zaručit, že páry odcestují dost daleko a udrží se ve vzduchu dost dlouho, že je do sebe nasaje hurikán, a když už se to stane, že nedojde ke spontánnímu rozpadu bouřky. Pokud ovšem neexistuje ještě nějaký další prvek, o němž nemáme zatím ani tušení.“

„Můžu to zkusit ještě jednou se Susan,“ nabídla Linda. „Ukončila jsem vyšetřování ve chvíli, kdy jsem se dozvěděla vše, co jsem chtěla, o útoku na ropná zařízení.“

Juan na ni hleděl s pýchou. Hodlala se vzdát větší části své duše. A jakkoliv ji toužil chránit před výslechem Susan Donleavyové, věděl, že se toho Linda bude muset stejně znovu odvážit.

„Něco v tom je,“ povzdechl si. „A já vím, že to dokážeš najít.“

„Udělám, co budu moct.“ Linda se obrátila k odchodu.

„Informuj mě průběžně.“

Patnáct kilometrů severně od místa, kde Tiny Gunderson seděl ve svém letadle na letišti se stovkou nedočkavých vojáků, Daniel Singer právě hovořil s generálem Konžské revoluční armády Samuelem Makambou. Do svítání zbývaly asi dvě hodiny a džungle pomalu začínala utichat, jak se noční hmyz a zvěř uchylovali ke spánku. Přesto vzhledem k množství vrtných plošin, korunovaných plamenem hořícího zemního plynu a nalézajících se podél pobřeží, bylo s podivem, že si tato stvoření udržela svůj denní rytmus. Kolem polehávali nejzkušenější vojáci, jež byl Makambo ochoten obětovat pro účely této mise. V čele čtyřsethlavého expedičního sboru stál plukovník Raif Abala. Byl zde ze dvou důvodů: z trestu za debakl na řece Kongo, kde nechal obchodníky se zbraněmi uniknout i s diamanty, a dále protože Makambo podezíral plukovníka ze zadržování několika kamenů při obchodu s krvavými diamanty. Kdyby se Abala z mise nevrátil, Makambo by toho příliš nelitoval.

Rebelové se skrývali na dohled v blízkosti táborů usedlíků, jež vyrostly v okolí ropných zařízení vlastněných ropným gigantem Petromax. Byli oblečeni do normálních, i když potrhaných šatů a chovali se, jako by sem přišli hledat práci. Jejich zbraně a čluny s přívěsnými motory byly skryté v houští mangrovníků, kolem kterého byly rozestavěny stráže, jež odrazovaly rybáře a lovce zvěře, aby se příliš nepřibližovali.

„Plukovníku,“ pravil Makambo, „znáte svou povinnost.“

Už jenom svou mohutností představoval Samuel Makambo velitelskou osobnost. Přestože svalstvo původně vypěstované v boji se pozvolna měnilo v tuk, stále ještě měl neuvěřitelnou sílu. Liboval si v zrcadlových brýlích, podobně jako jeho učitel a vzor Idi Amin, a nosil důstojnickou vycházkovou hůl, které se říkalo sjambok, vyrobenou z hroší kůže. Pistole ve dvojici pouzder byly na zakázku vyrobené beretty. Jen jejich zlaté intarsie stály malé jmění.

„Ano, pane,“ odpověděl okamžitě Abala. „Sto mužů se na člunech přeplaví na nákladní terminál umístěný v moři i na samotné vrtné plošiny, zatímco většina mých sil se soustředí na zajištění technického zázemí.“

„Je nezbytné obsadit sál s generátory a sál regulace čerpadel,“ připomněl Dan Singer, autor scénáře útoku. „A přitom nesmí být zařízení poškozeno.“

„Útok na tato dvě místa provedou mí nejlepší muži. Obsadí je ve chvíli, jakmile my ostatní překonáme ochranný plot.“

„Vědí vaši muži, jak se ty regulátory obsluhují?“ dožadoval se Singer.

„Rada z nich byla zaměstnaná právě v tomto zařízení, dokud vláda nezakázala příslušníkům našeho kmene pracovat v konžském naftovém průmyslu,“ odpověděl Abala. „Jakmile se tanker, na který právě čerpají naftu, odpojí od terminálu, vědí, jak pustit pumpy naplno tak, aby ropa tekla do moře.“

„A co na ropných plošinách?“

„Tam zničí podmořská potrubí, jimiž se čerpá nafta do zásobníků na břehu.“

Singer si přál, aby dokázali vyhodit do povětří celý bok obrovských skladových nádrží, ty však byly zapuštěny v podzemních pevnůstkách, takže nafta by nevytekla nikam daleko. Aby se mohla odpařovat, musela totiž tvořit tenkou vrstvu na pokud možno co největší ploše. Obrátil se k Makambovi. „Za každou hodinu, po kterou vaši lidé udrží terminál a nafta poteče do moře, bude na vaše švýcarské konto automaticky převáděn milion dolarů.“

„Tyto peníze budou z té dálky podporovat mou revoluci a vylepšovat kvalitu života mých lidí,“ pronesl vůdce partyzánů s naprosto vážnou tváří. Singer nicméně věděl, že lví podíl těchto peněz na Makambově účtu zůstane. „Souhlasil jsem s tímto obchodem, takže nyní vyzývám naše vojáky k boji za lepší budoucnost nás všech.“

Když Singer pátral po žoldácích, podrobně si Makamba i jeho Konžskou revoluční armádu prověřil. Zjistil, že nejsou nic jiného než suroví řezníci, kteří používají mučení a zastrašování bezbranných civilistů jen proto, aby si zajistili proviant. Při posuzování konfliktů z pohledu kmenové příslušnosti došly skupiny aktivistů v oblasti lidských práv k závěru, že celá Konžská revoluční armáda zabila víc vlastních lidí než vláda, proti které bojovali. Makambo tak prostě byl jedním z příkladů despotické povahy afrických politiků.

„Výborně,“ řekl Singer. „Takže je načase, abych odjel.“

Plánoval, že opustí Cabindu den před zahájením útoku, ale zdržel se tak dlouho, jak se jen odvažoval, a beznadějně doufal, že dostane zprávu od Niny Visserové. Když dorazilo letadlo na místo schůzky, Nina ani její kolegové tam nebyli, ačkoliv stopy pneumatik v blízkosti rozjezdové dráhy svědčily o něčí přítomnosti v nedávné minulosti. Pilot se je pokusil sledovat ze vzduchu, ale po několika kilometrech je ztratil. Neutichající vítr dokázal povrch pouště dokonale vyhladit. Pilot kroužil nad celou oblastí, dokud měl palivo, ale nakonec se musel vzdát a vrátit se do Windhoeku, aniž by nalezl jedinou známku po pohřešovaných.

Singer mu rozkázal vrátit se do Cabindy, aby odsud mohli pokračovat do přístavního města Nouakchott v Mauretánii, kde čekal postarší tanker o výtlaku sto tisíc tun, tajně pronajatý od jedné libyjské společnosti. Jmenoval se GulfofSidra a celou svou kariéru strávil brázděním Středozemního moře, po němž dopravoval libyjskou ropu do Jugoslávie a Albánie.

Když si loď v doprovodu Susan Donleavyové poprvé prohlížel, poznamenala Susan, že by tanker mohl představovat dokonalý inkubátor pro její výzkum organického vločkování. Námořní technická firma, kterou Singer najal, aby tanker prohlédla, se o jeho trupu vyjádřila, že snese trvalou tepelnou zátěž ve výši šedesáti stupňů, i když, jak uvedli ve své zprávě, neznají jediný ropný terminál, kde by čerpaná substance někdy dosáhla v nějakém hlubokém podzemním ložisku takové teploty. Singer poté obchod uzavřel, obdržel pro loď liberijskou registraci, zdaleka nejsnáze dosažitelnou, a ani se neobtěžoval změnit lodi jméno.

Susan poté dohlédla na nasazování svých mazlíčků produkujících teplo a čas od času je zkontrolovala až do chvíle svého „únosu“. Podle jejích zpráv bylo všechno v pořádku, takže Singer věděl, že nemusí být při zahájení akce osobně přítomen. Přesto se však mohlo stát něco, co by si vyžádalo jeho přítomnost a zkušenosti. Ztráta Niny a její skupiny ho příliš netrápila, jen si přál, aby tu měl s sebou Susan. Tvorba vloček byla jejím duchovním dítkem, a když se mu se svým objevem a jeho potencionálním využitím pochlubila, vznesla také požadavek, že chce být přítomna při konečné fázi operace.

A pak tu byl Merrick. Singer toužil vidět ten jeho samolibý obličej dočista konsternovaný, až se stane svědkem zrodu nejničivějšího hurikánu, jaký kdy zasáhl Spojené státy, a uvědomí si, že vinu za tuto katastrofu nese on a jemu podobní znečišťovatelé životního prostředí. Singer Merrickovi o svém plánu pověděl, takže teď jenom doufal, že jeho expartner je naživu a uvědomí si, co se to doopravdy děje.

Vzhledem ke speciální povaze ovládání supertankeru se nemohl spolehnout na partu dlouhovlasých ekologů a byl tedy nucen najmout profesionální posádku, muže, jejichž mlčení se dalo koupit. Kapitánem byl řecký alkoholik, který přišel o svou kapitánskou licenci, když jednou v Perském zálivu najel s tankerem na břeh. Funkci hlavního inženýra vykonával další Řek, který se nedokázal zříct lahve. Neměl zaměstnání od jedné havárie, kdy v kotelně explodovalo trubkové parní vedení a zabilo čtyři jeho asistenty. Vyšetřovací výbor ho sice oficiálně očistil, ale pověst nespolehlivého člověka jeho kariéru stejně zničila.

Vedle těchto dvou výtečníků vypadal zbytek posádky jako sbor svatých.

„Útok zahájíte za svítání?“ otázal se Singer.

„Jo. Máte tedy dost času nasednout do letadla,“ odpověděl Makambo s náznakem posměchu. Ne že by on sám byl útoku přítomen. Čekal na něj rychlý člun, aby ho bleskově dopravil podle pobřeží zpět na řeku Kongo.

Singer jeho tón přešel. Zvedl se. „Pamatujte, každá hodina znamená milion dolarů. Jestli vaši muži dokáží odrážet bezpečnostní složky a angolskou policii, která se jistě zorganizuje, po dobu osmačtyřiceti hodin, přidám ještě pětimilionovou prémii.“ Pohlédl na Abalu. „A dalších pět milionů pro vás, plukovníku.“

„Pak tedy křičte na poplach,“ použil Makambo své oblíbené rčení, „a vypusťte válečnou lítici.“

26

JUAN STÁL NA OTEVŘENÉM křídle lodního můstku a pozoroval staré školní autobusy, jak se plíží přes navigaci, vedoucí k jedinému molu Cabindy. Všechny ty staré ojetiny byly křiklavě natřené a z výfuků se valil odporný kouř, jak jejich motory pracovaly naplno. Prokličkovaly mezi lodními kontejnery a nějakými darovanými zemědělskými stroji, které právě vyložili z ruské nákladní lodi, kotvící před Oregonem.

Jelikož balastní nádrže byly prázdné, aby se loď dostala na poměrně mělké kotviště, měl z výšky dobrý výhled na město i na kopce za ním. V právě se probouzejícím svítání si povšiml, že ve městě nejblíže naftovým polím se toho mnoho z ropného bohatství Angoly nespotřebuje.

Dole na přístavní hrázi stáli Max Hanley a Franklin Lincoln s celníkem a vyčkávali. Oblečeni jako pravé přístavní krysy plně ladili se sešlým zevnějškem. Ke skupině se připojil i pilot – přítel Tinyho Gundersona, který se přišel ujistit, že všechno probíhá hladce, stejně jako starý Ndebelův seržant Mafana. Celník již předal svou aktovku manželce, která se dostavila na přístaviště za jediným účelem – převzít úplatek a odnést ho domů.

Z paluby velitelského můstku se náhle vynořil výtah z operačního střediska. Linda Rossová ani nečekala, až se dostane na úroveň paluby, ale vyklouzla z něj a spěchala ke Cabrillovi.

Juane, nemáš zapnutý telefon,“ vyhrkla rozčileně. „Útok začal. Hali odposlouchává hovory z Petromaxu s jejich vedením v Delawaru. Odhadují, že na vrata areálu zaútočilo přinejmenším čtyři sta mužů. A z vrtných plošin hlásí, že se k nim blíží velký počet malých člunů. Jejich bezpečnostní službu útočníci prostě převálcovali.“

Juan doufal a modlil se, aby měli alespoň jeden den na práci s jednotkami Mosese Ndebeleho, ale přitom od počátku věděl, že se mu toto přání nesplní. Musel pouze věřit, že čas neotupil jejich bojové umění, které získali během kruté občanské války před téměř třiceti lety.

Cabrillo udělal z rukou kornout a křikl Maxovo jméno. Když Hanley zvedl hlavu a pohlédl směrem k němu, mávnutím ruky ho pobídl, aby urychlil nakládání. Max cosi prohodil směrem k Mafanovi právě ve chvíli, kdy u lodní lávky se skřípěním zastavil první autobus. Otevřely se dveře a vyrojila se řada mužů. První z nich přistoupil k Mafanovi a objal ho s blahopřáním za záchranu Mosese Ndebeleho, avšak Afričan jej nejspíš pobídl, aby se co nejrychleji nalodili. Muži se v zástupu vydali na hlavní palubu, zatímco na hrázi přístaviště zastavovaly další a další autobusy.

Juan zapnul mobil a zavolal do hangáru, kde, jak věděl, se nacházel George „Gomez“ Adams se svojí helikoptérou. Pilot se ozval na druhé zazvonění.

„Létejte se společností Night Airlines.“

„Georgi, tady je Juan.“

„Co se děje, předsedo?“

„Singerovi muži zahájili útok. Jakmile opustíme přístav, chci vyslat sondu UAV.“ Tato automatická letecká sonda byla vlastně modelem skutečného letadla, vybaveným miniaturními kamerami a infračervenými detektory.

„Nechám ji připravit,“ slíbil Adams. „Nemůžu ale pilotovat oboje, jestli budeš potřebovat helikoptéru.“

„Spolu s Ndebeleho muži přijde na palubu také Tiny. Ten ji bude řídit. Od tebe jenom chci, abys ji připravil a uvedl do pohotovosti.“

„Hned se do toho dám.“

Cabrillo znovu nahlédl přes zábradlí. Po lodní lávce pochodovaly dvě řady mužů. Žádný z nich neměl nadváhu, což ho nepřekvapovalo, protože žili v utečeneckých táborech. Nicméně mezi nimi zahlédl několik obrů. Viděl víc šedivých hlav, než doufal, ale bývalí bojovníci za svobodu vypadali schopně. Nebyli to žádní sehnutí stařečkové, ale štíhlí, dychtiví vojáci, znalí svých úkolů.

Zavolal Eddiemu Sengovi, aby ho poslal uvítat příchozí, avšak ředitel pozemních operací už stál u ústí lodní lávky a směroval vojáky do jednoho nákladového prostoru, kde čekal Moses Ndebele, aby k nim promluvil. Zde budou též vybaveni útočnými puškami, municí a další potřebnou výzbrojí.

Pod časovým tlakem, vyvolaným již probíhajícím útokem Makambových vzbouřenců, dosáhli Juanovi lidé nových vrcholů efektivnosti. Juan ani nic jiného nečekal.

Eric Stone sledoval procesí v operačním centru na zavřeném televizním okruhu. Jakmile Max s Linkem následovali za posledním příchozím vojákem, začala se zvedat lodní lávka. Když Juan pohlédl vzhůru, uviděl, jak se z komínu Oregonu valí oblaka hustého kouře. Zdánlivě nefunkční vnitřní komunikační systém, nacházející se těsně za dveřmi vedoucími na otevřené křídlo můstku, se rozcinkal.

Jsme připraveni,“ ohlásil Eric Juanovi. Ten pohledem přelétl celou délku lodě až k zádi, kde u zadních vyvažovačích lan čekal přístavní dělník. Na daný pokyn sesmekl smyčku z pacholete a nechal ji sklouznout do vody. Lodní vrátek začal okamžitě lano navíjet. Juan pak opakoval gesto i směrem k přídi, kde čekal další dokařský dělník. Dříve než mohl Stoneovi oznámit, že jsou volní, uviděl, jak se vaří voda mezi bokem Oregonu a břehem díky naplno pracující boční vrtuli. Jakmile minuli záď ruské nákladní lodi, Eric nechal zapnout magnetohydrodynamické motory. Udržoval jen mírnou rychlost, aby příliš rychlý pohyb nezbortil příď nebo ji nepotopil pod hladinu. Teprve když se vzdálili na dva kilometry od přístavu, začali přidávat plyn.

Juan se ještě pár okamžiků zdržel na otevřeném křídle můstku. Věděl, že až do skončení celé mise to jsou poslední vteřiny klidu a míru. Obavu, kterou na okamžik pocítil, když mu Linda oznámila, že útok začal, vystřídal nový pocit. Ten pocit dobře znal. Vyvolala ho první vlna vyplaveného adrenalinu. Skoro jako by dokázal přesně určit okamžiky, kdy nadledvinky pumpují hormon do organismu.

Pahýl nohy stále ještě bolel, on to již ale necítil. Bolela ho i záda, což už rovněž nevnímal. Nechyběl mu dokonce ani spánek, i když měl mnohahodinový deficit. Myšlení se soustředilo na úkol, který stál před ním, a tomu odpovídalo i celé tělo, připravené splnit vše, co od něj bude vyžadováno.

Obrátil se k Lindě. „Připravena?“

„Ano, pane.“

Cestou výtahem dolů do operačního centra se jí zeptal na Susan Donleavyovou.

„Měla jsem v plánu si s ní dnes promluvit, ale, no…“

„Žádný problém,“ ujistil ji Juan. Dveře zdviže se otevřely. „Hali? Jaký je poslední stav?“

„Petromax se pokouší kontaktovat prozatímní úřady, aby je informovali o napadení, ale místní vláda doposud nezareagovala. V ubytovnách dělníků je klid. Nápor se soustředí výlučně na čerpací terminál a na ropné plošiny v blízkosti pobřeží. Zdá se, že dvě z nich už jsou pod kontrolou teroristů, zatímco další dvě se brání. Používají protipožární vodní děla. Jeden z nástrojařů vyslal zprávu o tom, že při přestřelce přišel o dva muže a že se nejspíš už moc dlouho neubrání.“

„Ericu, kdy tam dorazíme?“

„Tak za hodinu.“

„Murphy, jaký je stav výzbroje?“

Mark Murphy zvedl hlavu, aby se podíval Juanovi do obličeje. „Máme nabito, předsedo.“

„Oukej, dobře. Och, ještě něco, mládenci. Jak jste našli ty označené zbraně, to se vám povedlo. Bůh ví, že by to všechno bylo ještě horší, kdybychom se teď plácali kolem řeky Kongo.“

Cabrillo se otočil a zamířil ke své kajutě, když si všiml, že na pracovišti v pozadí místnosti sedí Chuck „Tiny“ Gunderson. Na stole před sebou měl obrazovku počítače. Na monitoru se právě pohyboval George Adams, který čistil čočky kamery, upevněné na špici bezpilotní automatické sondy.

„To vypadá dobře,“ pronesl Tiny do mikrofonu. Pak sáhl na klávesnici. „Ustup zpátky, zažíhám motor.“

Kamera se rozechvěla, jak se motorek rozběhl.

„Oukej, naskočila zelená. Vzhůru, vzhůru a pryč.“

Obraz se začal pohybovat, automat zrychloval po startovací rampě, kolem příďového jeřábu Oregonu a pak přes zábradlí. Tiny zatlačením joysticku zamířil nosem dolů, získal rychlost výměnou za výšku, pak páku přitáhl k sobě a poslal průzkumníka vzhůru do nebe.

Juan se vrátil do kajuty, aby se připravil. Dříve než si navlékl znovu nablýskanou bojovou nohu a tmavé maskovací oblečení, zapnul si počítač, na kterém se promítaly živé záběry z automatické sondy. Zatímco si připravoval arzenál, stačil jedním okem sledovat monitor.

Metr a čtvrt dlouhý model se nyní pohyboval ve výšce zhruba tří set třiceti metrů a právě přelétal dlouhý poloostrov, který musel Oregon obeplout, aby se dostal k terminálu Petromaxu. Výkonnější vysílačka na palubě jim však umožnila rozšířit pracovní dosah automatické sondy z pětadvaceti kilometrů na pětašedesát, takže už se nemusela stále držet v takové blízkosti mateřské lodi. Mihla se nad nějakou farmou, džunglí a nakonec i nad bažinami s mangrovníky, které, s výjimkou jediné cesty, dokonale oddělovaly přístav od zbytku Cabindy.

Tiny klesl na sto padesát metrů nad hojně využívanou cestou. Několik kilometrů od příjezdové odbočky k terminálu byla náhle cesta prázdná, nákladní auta zmizela. Juan se právě zamýšlel nad důvodem, když kamera vzápětí ukázala několik pokácených stromů ležících přes cestu. Velké nákladní cisterny se tady nemohly otočit, jelikož terén kolem silnice byl příliš měkký. Zde budou zapotřebí buď mohutné buldozery, nebo týden intenzivní práce s řetězovou pilou, než se tyto překážky podaří odstranit. Kdyby sem angolská vláda vyslala vojsko, to by muselo bojová vozidla opustit a nechat je stát tady, dost daleko od cíle.

Když Cabrillo studoval satelitní snímky vzdáleného přístavu, skoro předpokládal, že se něco takového stane, protože to bylo přesně takové opatření, jaké by učinil on sám, kdyby měl velet přepadení.

Sledoval, jak Tiny těsně před terminálem přiměl letadélko vystoupat. Z výšky tří set metrů zprvu vše vypadalo normálně. Dvousetakrový podnik se rozkládal podél pobřeží s mohutnou nádrží v nejjižnějším koutu a s oddělenými objekty ubytoven i rekreačních zařízení pro dělníky v severní části areálu. Mezi nimi se táhly kilometry potrubí o stovce různých průměrů, proplétajících se v bludišti, v němž se mohli vyznat snad jen jejich projektanti. Byla tu skladiště, větší než Juan kdy viděl, stejně jako přístav pro pomocné lodě a pracovní čluny, které převážely personál na vrtné plošiny a zpátky. Z areálu vycházela půldruhého kilometru dlouhá cesta vedoucí k nakládacím kotvištím supertankerů, odkud se surová ropa rozvážela do celého světa. Na jednom takovém místě byl vyvázán asi třistametrový tanker s prázdnými nádržemi, alespoň pokud bylo možné soudit podle šířky pásu rudého nátěru proti mořské vegetaci viditelného nad čárou ponoru.

Dále Cabrillo uviděl velkou budovu vystavěnou na zvlášť zpevněné základně nedaleko jedné z nejvyšších ventilačních věží terminálu. Z průzkumu, který provedli jeho lidé, Juan věděl, že uvnitř jsou tři proudové motory General Electric, vyrábějící elektřinu pro celý podnik. Z této budovy se táhly dráty vysokého napětí do všech koutů přístavu.

Pět kilometrů od břehu se nacházela řada několika desítek vrtných plošin zasahující k severu jako umělé souostroví. Každá plošina pak byla potrubím spojená s terminálem. I když tyto plošiny nebyly tak velké, jaké Cabrillo viděl v Severním moři či v Mexickém zálivu, každá dosahovala výšky přinejmenším sedmdesáti metrů. Jejich nástavby držely z dosahu vln masivní podpůrné sloupy.

To vše vypadalo normálně až do chvíle, kdy se člověk zadíval pozorněji. Některé viditelné plameny neměly původ v unikajícím hořícím zemním plynu. Naopak tam bylo v plamenech několik nákladních aut a také pár budov zahaloval kouř se sazemi. Drobné postavičky ležící neuspořádaně po dvoře byly mrtvoly dělníků, zastřelených Makambovými vojáky. Co se Juanovi zprvu jevilo jako stíny, byly ve skutečnosti kaluže krve.

Tiny Gunderson pak přeletěl přes linii pobřeží a pokračoval nad navigací. Trubky vedoucí naftu do plovoucího doku připomínaly svým průměrem železniční vagóny. Juan zaklel, když spatřil, jak se kolem nakládacích portálů hemží několik mužů. Odstranili je z tankeru a teď se tedy surová ropa valila čtyřmi mohutnými proudy do moře. Znečištění již zachvátilo prostor kolem mola a každou vteřinu se šířilo. Jeden z mužů musel zahlédnout vznášející se sondu, protože několik vojáků náhle zvedlo hlavy, zatímco jiní spustili na letadélko palbu.

Naděje na zásah byly vskutku mizivé, ale Tiny přesto raději se sondou unikl a zamířil k nejbližší platformě v moři. Již ze vzdálenosti půl kilometru Juan viděl, že je celá obklopená ropou. Surová ropa je dostatečně těžká, takže vyrovnává, žehlí vlny, které se derou pod ní. Jediné, čeho je pak oceán schopen, je mírné pohupování, připomínající líné čeření černého sametu. Převládající proud již protahoval skvrnu severním směrem. Ta neustále narůstala ropou tryskající z vrtné plošiny jako hustý černý déšť. Když se letecká sonda přiblížila druhé plošině, již měli teroristi pod kontrolou, Cabrillo si všiml, že olejová skvrna je ještě větší než v prvním případě.

I když to samozřejmě bylo nemožné, Juanovi se zdálo, že cítí ostrý chemický pach surové ropy, jak se proudy vlévá do moře. Pálilo ho v noso-hltanu a oči mu slzely. Pak si uvědomil, že cítí prudkou ošklivost ze záměrného ničení životního prostředí a z nesmyslného mrhání lidskými životy. Singerova demonstrace byla největším aktem ekoterorismu v historii, a jakkoliv sám tvrdil, že hodlá zachránit planetu, za jeho aktivity Země krutě zaplatí.

A jestli Korporace neuspěje, pak následky této havárie postihnou celý svět.

Juan posbíral svou výstroj a zamířil do nákladového prostoru. Když tam dorazil, nalezl uvnitř asi stovku mužů. Jen pár z nich byli jeho lidé, zbytek patřil Mosesovi Ndebelemu. Afričané už vyfasovali zbraně a munici, stejně jako části oblečení, které jim chyběly. Většinou to byly pevné boty. Všichni seděli na podlaze a zaníceně naslouchali slovům svého vůdce, jenž stál na stupínku z dřevěných palet. Nohu měl staženou gázovým obvazem a berle stály opřené o přepážku za řečníkem. Juan nevešel až dovnitř, ale raději se jen opřel o rám dveří a poslouchal. Jazyku nerozuměl, ale to vůbec nevadilo. Slyšel vášnivé zaujetí v Ndebeleho slovech a viděl, jaký má na posluchače vliv. Bylo to přímo hmatatelné. Hovořil jasně, očima přejížděl po mužích před sebou, na každém z nich na okamžik utkvěl pohledem, než opět pokračoval dál. Když upřel oči na Juana, tomu se v prsou něco sevřelo, jako by se Ndebele dotkl jeho srdce. Přikývl a Moses mu odpověděl stejným gestem.

Když skončil proslov, ozval se hromový aplaus, který ozvěna v nákladovém prostoru ještě zesilovala. Uplynuly plné dvě minuty, než se hlasité volání a potlesk začaly zklidňovat.

„Kapitáne Cabrillo,“ zvolal Moses přes hlasitý ruch. Muži vzápětí ztichli. „Pověděl jsem svým lidem, že když budou bojovat po vašem boku, bude to, jako by bojovali vedle mne. Ze vy a já jsme nyní bratři, kvůli tomu všemu, co jste pro mě udělal. Řekl jsem jim, že máte sílu slona, lstivost leoparda a divokost lva. Vysvětlil jsem jim, že ačkoliv dnes bojujeme na cizí půdě, právě tímto dnem si začínáme brát zpátky svou vlastní zem.“

„Neuměl bych to říct líp,“ odpověděl Juan. Napadlo ho, jestli by také neměl muže oslovit, ale viděl v jejich očích, i v tom, jak se nyní drželi, že by je už nedokázal víc inspirovat. Proto prostě řekl: „Chtěl bych vám všem poděkovat za to, že jste můj boj vzali za svůj. Prokazujete mi čest a prokazujete čest i své zemi.“

Upoutal pozornost Eddieho Senga a přivolal si ho. „Máš už rozmyšlený rozvrh služeb?“

„Mám to tady.“ Poklepal na elektronický zápisník. „Mafana mi pomohl roztřídit muže, ještě než přijeli, takže mám docela slušnou představu o jejich schopnostech. Mám tu také zasedací pořádek ve všech člunech, které se zúčastní útoku.“

„Nějaká poslední vylepšení plánů, které jsme připravili?“

„Žádná, předsedo.“

„Tak tedy oukej. Spusťme to.“

Juan povede útok na jednu vrtnou plošinu, kterou už teroristi obsadili, a Eddie bude atakovat druhou takovou. Oba tedy shromáždili skupinky

Zimbabwanů, kteří měli jít s nimi, a odebrali se k bazénu. Ostatní využijí k přepravě záchranné čluny a celou flotilu dalších drobných plavidel, se kterými vyrazí proti terminálu a samotnému zařízení v koordinovaném útoku s Oregonem, který pod Maxovým vedením bude účinkovat jako palebná podpora.

Když kráčeli do podpalubí, ozval se z operačního centra Max. „Jenom vám chci oznámit, že v pozici vhodné k vypuštění ponorek budeme za deset minut.“

Juan si zkontroloval hodinky. Eric je sem tedy zavezl ještě rychleji, než slíbil. „Poté, co opustíme loď, nám bude trvat dalších dvacet minut, než se dostaneme k plošině. Takže se nepřibližujte, dokud vás nezavoláme.“

„Já při včerejší večerní instruktáži dával pozor,“ pronesl šibalsky Max. „Takže těsně předtím, než zahájíš protiútok, my vyrazíme proti terminálu a vyšleme čluny. Smeteme také všechny teroristy útočící na další dvě vrtné plošiny a pak zaujmeme pozice před přístavištěm. Jestli budeme dost blízko a budeme schopni je krýt, pak Ski s Linkem vyrazí v útočném člunu SEAL, aby podpořili boj o navrácení nákladového mola.“

„Doufejme jenom, že Linda má pravdu a Makambovi muži nejsou odhodláni bránit terminál až do úplného konce. Jestli na ně udeříme dost silně a rychle, doufejme, že se vzdají.“

„Ale co když se mýlíš a tamti chasníci budou přesvědčeni o smyslu své mise?

„Pak to bude zatraceně dlouhý den.“

S lodí stále v pohybu zůstávaly dveře v trupu pod bazénem zavřené, avšak kovová mříž nad otvorem byla odstraněna a větší ze dvou ponorek Oregonu, dvaadvacetimetrový Nomad 1000, stála v podpěrné konstrukci nad otvorem. Nomad byl schopen se potopit do hlouby více než tři sta metrů, proto se honosil celým chumáčem světel v okolí svého tupého nosu a manipulačním ramenem, ohebným a jemným jako lidské rámě, ale přitom schopným trhat ocel. O něco menší Discovery 1000 byla zavěšena nad Nomadem a bude vypuštěna, teprve až odpluje její větší bratr.

Juana bude doprovázet Linda, zatímco Jerry Pulaski byl připraven připojit se k Eddiemu. Útoku na pobřeží budou velet Franklin Lincoln a Mike Trono, kteří již shromažďovali své lidi v záchranném člunu i v člunové garáži uprostřed lodě. Technici ještě naposledy kontrolovali obě ponorky, takže Juan neměl na práci nic jiného, než poplácat rukou trup podmořského vozítka pro štěstí a pak již vystoupat po žebříku, přidržovaném jedním členem posádky. Když se dostal na konec žebříku, loď se lehce rozhoupala. Rychle zasalutoval Eddiemu a vklouzl palubním průlezem do nitra ponorky.

Uvnitř se Juan přemístil do kokpitu, stísněného prostoru s dvojicí sklopených sedadel, obklopených tucty počítačových monitorů, ovládacími panely a triem venkovních okének. I když byla tato ponorka větší než Discovery, interiér byl vlastně menší díky tloušťce stěn trupu, objemným bateriím, schopným dodávat energii po dobu šedesáti hodin, a skutečnosti, že na palubě byla i dekompresní potápěčská komora. Juanovi lidé ponorku zbavili všeho, co nebylo úplně nezbytné, čímž zvýšili její přepravní kapacitu z šesti na osm lidí, tedy stejný počet, jaký nesla Discovery. V každém případě to byla velice slabá invazní síla k útoku na ropné plošiny, kterou bude doprovázet jen elita Ndebeleho bojovníků.

Linda se připlazila za ním, ale zatím si nesedla. Ukazovala totiž pasažérům, jak se bezpečně připoutat. Juan zatím procházel body kontroly před ponořením.

Cabrillo zapojil sluchátka do komunikačního panelu. „Nomad Oregonu. Toto je zkouška komunikace. Jak mě slyšíte?“

„Pět na pět, Nomade,“ odpověděl okamžitě Hali. „Téměř jsme už dokončili zpomalování, předsedo. Vrata bazénu se budou moct otevřít za jednu minutu.“

„Rozumím.“

Ohlédl se přes rameno a spatřil, jak se Linda plíží na své sedadlo a odkládá svůj automat s tlumičem vedle Juanova. „Jsou vzadu všichni usazení?“ Jedna dvojice mužů nevypadala příliš šťastně ze stísněného prostředí, zejména poté, když se pevně zavřel palubní příklop. Všichni však dokázali opakovat Juanovo gesto se zdviženým palcem. „Mafano, jste v pořádku?“

Ačkoliv byl tento bývalý seržant během osvobozování Mosese lehce raněn, trval na tom, že musí Cabrilla doprovázet. „Teď teprve líp chápu bibli.“ Juanův obličej vyjadřoval zmatek, takže Mafana musel dodat: „Jonáš a velryba.“

„Bude to jenom krátká jízda a nebudeme hloub než nějakých patnáct metrů pod hladinou.“

Série stroboskopických lamp rozmístěných v prostoru vysokém asi tři poschodí začala blikat a rozezvučel se klaxon, i když Juan uvnitř ponorky to boží dopuštění neslyšel. Pohlédl jen průzorem dolů a zjistil, že se vrata v kýlu lodi pomalu rozevírají. Voda se začala šplhat po kovových stěnách a rychle zaplnila bazén až do výše čáry ponoru Oregonu.

S mechanickým cvakáním se stojan, na němž miniponorka stála, ponořil pod hladinu. Voda stoupala přes průhledy kabiny a interiér Nomadu znatelně potemněl. Nyní ho osvětlovala pouze záře monitorů a nízkovoltážních lampiček z prostoru cestujících. Jakmile se ponorka začala vznášet, podstavec se automaticky složil.

„Jste volní,“ zavolal jeden člen posádky Juanovi do sluchátek.

„Potvrzuji.“ Juan stiskl knoflík vyrovnávání vztlaku a do zátěžových komor vpustil vodu. Během několika vteřin se ponorka prosmýkla otvorem ve dně Oregonu do volného oceánu. „Nomad je pryč. Můžete vypustit Disco.“

Přidal otáčky motoru, zaposlouchal se do mechanického vrnění, jak se vrtule zakusovaly do vody, a nastavil počítač, aby je udržoval v patnácti metrech, tedy dostatečně hluboko, aby pozorovatel na úrovni hladiny neviděl matně černý trup ponorky. Hlavní počítač Oregonu již vypočítal kurz a zadal ho do počítače na palubě miniponorky, takže Juan neměl na práci nic jiného, než si užívat radosti z jízdy.

O pět minut později jim Eddie spokojeně oznámil, že úspěšně vypustili Discovery, která je na cestě ke druhé vrtné plošině.

Jelikož maximální rychlost těchto ministrojů byla pouhých deset uzlů, zdála se cesta ke břehu nekonečná. Juan si uvědomoval, co je příčinou jeho frustrací; každá minuta totiž představovala stále více ropy unikající do moře. Kdyby si myslel, že to pomůže, vylezl by ven a pomáhal tlačit.

„Oregone, tady je Disco,“ ozval se Eddie v akustickém pojítku. „Dorazili jsme na místo a vznášíme se těsně pod hladinou. Ta skvrna musí mít přinejmenším pět kilometrů v průměru.“

„Disco, tady je Nomad,“ ozval se Juan. „Počítač nás dostane pod vrtnou plošinu během tří minut.“ Podle temného oceánu věděl, že jeho miniponorka pluje už nějaký čas rovněž pod naftovou skvrnou.

GPS systém miniponorky ji vedl mezi dvěma sloupy podpěr a nakonec ji zastavil jen několik desítek centimetrů od třetí nohy, na níž byl podle záběru bezpilotního letadýlka žebřík, vedoucí až na vrchol plošiny.

„Houstone, Nomad přistál.“

„Rozumím, Nomade,“ odpověděl Hali. „Dej nám minutu, aby mohl Tiny ještě jednou zkontrolovat, že tam dole nemáte žádnou společnost, a pak se budete moct vynořit a otevřít poklopy.“

Juan připojil svoje sluchátka na osobní vysílačku, vysoukal se z polstrovaného sedadla a opatrně se přesunul k palubnímu průlezu, M-5 přes rameno. Mafana a jeho muži si rozepnuli bezpečnostní pásy.

„Juane,“ volala Linda z opačného koutu miniponorky, „Hali říká, že tam nikdo není. Tiny ale odhaduje, že na vrtné plošině se motá přibližně třicet teroristů.“

„Nebudou se motat dlouho,“ zamumlal, a pak nařídil Lindě opatrně pustit do balastních nádrží vzduch.

Jako stvoření z nějakého hororového filmu se Nomadova široká záda pomalu vynořila z kouřící vrstvy nečistot pokrývajících hladinu pod ropnou plošinou. Mastná špína stékala po trupu, ale byla příliš lepkavá, takže se zachytila na každičkém výběžku. Na obrubníku přístupového poklopu a na kormidlech lpěly celé chuchvalce nafty.

„Masky,“ řekl Juan a ústa i nos si zakryl rouškou. Julie před časem prováděla výzkum toxicity surové nafty a jejího vlivu na lidské tělo a došla k závěru, že pokud expozice netrvá déle než dvě hodiny a člověk se zdržuje v dobře ventilovaném prostoru, není zapotřebí nosit nepohodlnou plynovou masku.

Juan stiskl vypínač otevírající příklop a o krok ucouvl, když ho do obličeje udeřil výrazný chemický pach. Z blízkosti takového množství ropy mu začaly slzet oči.

Vysoukal se z ponorky a připojil se lanem ke kovovému trupu. Kolem nejbližší podpůrné nohy se táhla úzká plošina, celá porostlá vilejši a jinými mořskými živočichy. Juan na ni přeskočil, odvázal poutači lano a připojil se ke stupačkám. Pohyblivá podpěra nacházející se mezi rohovými sloupy byla spuštěná z plošiny do oceánu, takže mohla odvádět naftu, která pak byla přečerpávána do zásobníku na břehu. Na rozdíl od některých jiných ložisek zde byla ropa pod dostatečným tlakem, tudíž nemusela být aktivně vypuzována. Prýštila úplně volně. Takže teroristi buď poničili systém trubek na základně, nebo otevřeli některé ventily. Z úrovně plošiny se ropa valila zpět do moře ve vodopádu připomínajícím třpytivý obsidián, který se však v ranním slunci různě prohýbal a jiskřil. Hluk, se kterým dopadal na olejovou hladinu, připomínal hromobití.

Juan odtrhl zrak od fascinující podívané a pohlédl směrem na moře, kde muži začali opouštět Nomad. Oregon směřoval k pobřeží. I když stále vypadal jen jako ošklivá průmyslová loď, spíše funkční než pěkná na pohled, s palubou podobnou zmrzačenému lesu jeřábů a s trupem skvrnitým po různých amatérských nátěrech, ještě nikdy mu nepřipadal tak krásný. Max mířil ke třetímu vrtu, kde zaměstnanci Petromaxu stále ještě odráželi nájezdy teroristů, ale už před chvílí hlásili, že se připravují k opuštění vrtné plošiny v záchranném člunu. Muži bránící čtvrtou plošinu vysílali naopak do éteru sliby, že se nikdy nevzdají.

Poté, co byly palubní otvory vodotěsně uzavřeny, Linda vystoupila jako poslední z Nomadu na plošinku ochozu. „Pojďme,“ křičela přes rachot tryskající nafty. „Ten vzduch tady dole mi škodí na pleť. Doslova cítím, jak mi ropa zalepuje póry.“ Pak s rozpustilým úšklebkem dodala. „Můžete se vsadit, že Korporace zaplatí přesně ty lázně, které si vyberu.“

27

KDYŽ SE OREGON OBJEVIL nad obzorem, nikdo ze vzbouřenců v rychlém člunu s přívěsným motorem, tančícím kolem sloupovitých nohou třetí plošiny, mu nevěnoval pozornost. Jejich jediným cílem bylo vyšplhat po stupních a ovládnout základnu. Tuto snahu doposud mařili dělníci z vrtné plošiny, kteří na ně namířili vodní děla, jejichž proudem shazovali jednoho útočníka po druhém. Nebylo to však zdaleka tak jednostranné. Muži ve člunech bez přestání pálili vzhůru podél dvanáctimetrové nohy a občas se jim podařilo zasáhnout nějakého zaměstnance Petromaxu. Někdy jen klesl na palubu, jindy však přepadl přes okraj plošiny a zřítil se do vody. Nato útočníci pokaždé zajásali. Byla to opotřebovací válka mezi stříkacími pistolemi a automatickými zbraněmi, takže výsledek bitvy byl bohužel jasný.

Mark Murphy seděl v sekci zbraní operačního střediska a současně sledoval záběry šesti kamer, stejně jako aktuální stav integrovaného arsenálu na palubě Oregonu. Eric Stone seděl hned na vedlejším stanovišti, jednu ruku na joysticku, tou ovládal kormidlo a směrovací trysky pump, druhá ruka lehce spočívala na pákách plynu.

„Pane Stone, zaveďte nás na pět set metrů od plošiny,“ pronesl Max z velitelského křesla. „A vykliďte příď, aby se do boje mohl zapojit Gat-ling. Weppsi, odsuňte pláty krytů Gatlingu a připravte se k palbě na můj rozkaz.“

Tiny Gunderson kroužil s bezpilotní sondou nad plošinou, takže si Max mohl pohodlně vybrat cíle. Murphy označil čtyři čluny rojící se pod plovoucí plošinou jako Tango jedna až čtyři, a jakmile je zadal do počítače, elektronický mozek lodi je nepřetržitě sledoval. Vysoko na přídi se rozběhl šestihlavňový GE M61A1, jeho rotující hlavně střídavě klesaly a stoupaly, jak počítač kompenzoval pohyb lodi, vliv vln jemně rozechvívajících trup i rychlost sledovaných motorových člunů.

„Nomad Oregonu, dorazili jsme k plošině,“ ozval se ze skrytých reproduktorů Juanův hlas.

„Taky bylo načase, Nomade,“ škádlil ho Max. „Discovery už čeká dvě minuty.“

„Stavili jsme se cestou na kafe a koblihy. Jste na pozici?“

„Čekáme už jen na tvé slovo a spustíme záchranný člun. Pak bude čas vyrazit.“

Jsme připraveni.“

Max přeladil na jiný kanál. „Operační středisko záchrannému člunu. Mikeu, jsi tam?“

„Jsme připraveni,“ odpověděl Trono. Jeho hlas díky maximálnímu soustředění zněl naprosto neutrálně, bez emocí.

„Záchranný člune, pusťte se do toho a hodně štěstí.“

Venku na palubě, chráněný trupem lodi před pohledy z plošiny, byl připravený záchranný člun se šedesáti bojovníky za svobodu tak namačkanými, že si málem vzájemně seděli na klíně. Teď ho jeřáb zvedl z podpůrné konstrukce a přenesl nad zábradlím. Pak ho člunové výložníky pomalu spustily do vody. Jakmile dosedl na hladinu, Mike rozkázal uvolnit lana a nastartovat motor.

Když Trono po šesti letech strávených jako záchranářský parašutista opustil vojenské letectvo, měl na kontě pět vyproštěných pilotů po haváriích. Po odchodu se stal profesionálním závodníkem motorových člunů. Vzrušení z letu nad vodou rychlostí víc než sto šedesát kilometrů v hodině sice poněkud uspokojilo jeho adrenalinové požadavky, ale na možnost stát se součástí Korporace doslova přímo skočil. Nakonec s sebou přinesl zkušenosti jednoho z nejlepších pilotů motorových člunů na světě.

Teď se mu podařilo zvednout záchranný člun do klouzavé polohy prakticky okamžitě. Nato narovnal plovací křídla a přidal plný plyn. Nevzhledný člun se rozletěl nad hladinou jako létající ryba. Stále se držel stranou teroristů a čekal na rozkaz, aby se obrátil na východ a přistál v blízkosti nádrže terminálu Petromaxu. Odtud pak vojáci povedou protiútok, kterým hodlali vyrvat z rukou Makambových mužů kontrolu nad zařízením.

Na plošině, která byla cílem Oregonu, došlo k nečekané explozi. Tiny zamířil kameru na dvojici rebelů v jednom z hliníkových člunů, takže bylo vidět, jak znovu nabíjejí raketomet. Plameny a hustý dým na kovové lávce označovaly místo, kde ještě před okamžikem stáli dva zaměstnanci plošiny a zalévali útočníky stovkami galonů mořské vody. Oba muži zmizeli a z vodního děla zbyly jen pokroucené trosky.

„Mám tady další hovor z plošiny na vedení Petromaxu v Delaware,“ řekl Hali se zdviženým prstem. „Opouštějí vrtnou plošinu.“

„To tedy ne,“ vyhrkl Max. „Weppsi?“

Mám je.“

Mark uvolnil bezpečnostní pojistky Gatlingu a do počítače zadal příkaz k palbě. Rychlokanon dokázal chrlit proud dvacetimilimetrových nábojů s ochuzeným uranem frekvencí šesti tisíc za minutu. Murphy snížil rychlost rotace hlavní, takže během dvou vteřin překotného nabíjení munice vylétlo ze zbraně pouhých osmdesát střel. Nicméně i tak zvukový doprovod připomínal bzučení pily.

Rozjásaní teroristi nacházející se pod plošinou se nikdy nedozvěděli, co je to zasáhlo. Jednu chvíli se tu pohybovaly čtyři čluny, aby okamžik nato dva z nich zmizely v oblaku úlomků hliníku a kusů těl.

Gatling zničil Tango dvě a čtyři. Kormidelník člunu Tango jedna zahlédl, odkud pocházela smrtící salva, protože s lodí střelhbitě zmizel na odvrácené straně sloupu, odkud se v dohledu z Oregonu již neobjevil. Počítač čekal na člun poněkud déle, než by se Murphymu líbilo, takže přepnul ovládání Gatlingu z automatické kontroly střelby a současně si zapamatoval, že musí ověřit programování systému.

Na hlavním panelu ploché obrazovky se objevila síť cílové oblasti, znázorňující aktuální směřování hlavní a zahnutý šedivý bok podpůrného sloupu. Poněkud rozšířil záběr, až kamera zachytila čtvrtý člun s přívěsným motorem řítící se k sousední vrtné plošině. Drobný pohyb joystickem posunul náměr kanónu na ujíždějící plavidlo, načež celou vteřinu trvající salva je smetla z hladiny.

Znovu zbraň přepnul na automatiku a vícehlavňový kanón se vzápětí otočil zpět a zamířil na poslední člun pod plošinou. Zpoza sloupu se na chvilku objevila nepatrná část zádi útočného člunu, cíl ne větší než decimetr čtverečný. Dokonce i na vzdálenost pěti set metrů od pohybující se lodi to bylo víc než dost. Gatling se ozval znovu. Přívěsný motor vybuchl, doslova rozmetal celý člun včetně jeho osmičlenné posádky. Někteří muži skončili v moři, jiné výbuch vrhl na podpůrné sloupy a dva prostě při explozi zmizeli.

„Plošina číslo tři je zajištěná,“ prohlásil Mark a zhluboka si oddechl.

„Kormidelníku, zavezte nás k poslední plošině, na kterou ti darebáci útočí,“ zamručel Max. Dobře věděl, že oba týmy miniponorek to nebudou mít lehké.

Cabrillo si myslel přesně to samé, když se krčil na otevřeném žebříku, visícím přes okraj platformy. Hluboko pod ním pulzovala olejová skvrna jako živočich, který současně okolní oceán zabíjí. Inkoustově černý květ nyní sahal, kam až mohl Juan dohlédnout, což znamenalo, že nejspíš již zasáhl i betonový vlnolam táhnoucí se napříč před terminálem Petromaxu. S čerstvým jižním větrem nebyl zápach ropy tak pronikavý jako prve dole, ale vzduch měl přesto typickou chemickou příchuť nafty.

Na rozdíl od mamutích vrtných plošin v Severním moři nebo v Mexickém zálivu, v nichž mohou žít stovky dělníků po celé měsíce a které jsou vyšší než městské mrakodrapy, tato plošina neměla víc než nějakých pět set čtverečných metrů a dominovala jí pavoukovitá vrtná věž a světle natřený mobilní jeřáb, používaný k vyzdvihování dodávek ze zásobovacích lodí.

Dále tam bylo několik konstrukcí s kovovými stěnami, přilepených k palubě a přečnívajících přes její okraje. Jedna z budov byla řídicím centrem, další z nich skrývaly strojovnu, potřebnou pro regulaci toku surové ropy z vrtu na dně. Palubu křížily četné trubky a povalovaly se tu části vybavení – polámané vrtáky, kusy vrtacího lana, pár drobných kontejnerů. I když byla plošina stará jen několik let, paluba se mastně leskla a vůbec vykazovala známky špatné péče. Juana napadlo, že je dobře alespoň to, že nikde nejsou vidět mrtví.

U základny vrtné věže se nacházel věčně činný vulkán ropy, tryskající přímo z hlubin země. Ebenová fontána dosahovala výšky pěti metrů a pak vlastní vahou padala k zemi, okamžitě nahrazována další přitékající ropou. Proud nafty pak pokračoval otvory kolem rotačního stolu a odtud do Atlantiku. S takovou spoustou unikající nafty nebylo možné přesně říct, jestli došlo k trvalému poškození trubek nebo byly násilně otevřeny bezpečnostní ventily.

Přitom si Juan musel být stále vědom, že jediná zbloudilá jiskra může všechnu tu naftu podpálit. Následná exploze by nejspíš pokácela všechny stromy na břehu.

Když spolu se členy své skupiny poprvé vkročil na plošinu, všude kolem se hemžili teroristé. Jen občas se některý z nich bez většího zájmu podíval přes okraj konstrukce, jestli se nikdo nepřibližuje, ale celkově všichni dělali dojem, že mají situaci pevně v rukou.

Teprve když se ke třetí vrtné plošině přiblížil Oregon a smetl jejich kamarády z povrchu zemského jako nějaké plevy, vrátili se znovu k jakési disciplíně. Velitel třicetičlenného kontingentu zorganizoval hlídky, jež měly dávat pozor na blížící se plavidla, a další skupině nařídil připravit ke střelbě raketomety pro případ, že by se nákladní loď přiblížila na dostřel. Juan se svým mužstvem se skryl ve skladu řetězů na spodní z dvojice palub plošiny. Po kovových lávkách obcházeli kolem dokola čtyři strážní.

Teď, když se Oregon přesouval dál podél linie vrtných plošin, bdělost teroristů přece jen poněkud ochabla. Jejich pozornost povolila, když se shromáždili u zábradlí na opačné straně paluby, odkud sledovali, co udělá velká loď s jejich druhy, útočícími na poslední vrtnou plošinu. Juan si připomenul, že mnozí z Makambových bojovníků jsou pouzí chlapci, a pochyboval, že by generál rebelů Danielu Singerovi přenechal ty nejlepší vojáky, bez ohledu na to, kolik dostal zaplaceno. Nehodlal pátrat, nakolik sem tyto muže přivedla bída a beznaděj; prostě zde byli, prováděli teroristickou činnost a někdo je musel zastavit.

Poklepal na rameno Mafanovi, aby ho vystřídal na vrcholu schodiště, a sám se stáhl dolů, aby si promluvil s Lindou Rossovou. „Tohle byla první plošina, na kterou zaútočili, takže předpokládám, že se jí zmocnili bez odporu,“ zašeptal, i když by ho přes burácení vodopádu ropy dopadajícího na hladinu stejně jistě nikdo neslyšel. „Teprve když napadli druhou plošinu, začala její posádka bojovat.“

„Myslíš, že je sehnali dohromady a někde uvnitř zamkli?“

„Já vím, že ti chlápci jsou naprosto nelítostní, ale tahle možnost by byla praktičtější než stovku dělníků zabíjet.“

„Chceš, abych to šla zjistit?“

Juan přikývl. „Až se zmocníme plošiny, budeme je potřebovat, aby zavřeli přívod ropy, a jestli nezbyli žádní dělníci na Eddieho platformě, pak jich budeme muset část transportovat ještě tam. Vezmi si tři muže a prohlédněte vnitřní prostory. Musí to být nějaká odpočívárna nebo jídelna, něco dost velkého, aby se tam vešlo celé osazenstvo.“

„Jdu na to.“

Cabrillo se musel usmát, když viděl, jak Linda vede tři muže, každého dvakrát většího než ona, a prochází s nimi dveřmi na plošinu. Připomnělo mu to Zlatovlásku se třemi medvědy. Pak se vyšplhal po schodech zpět k Mafanovi a lehl si vedle něho. Znovu přehlédl celou scénu, odhadl úhly střelby, místa vhodná ke krytí i rezervní prostory, kam by se v případě nutnosti mohli stáhnout. Cítil, jak se na něj Mafana dívá.

„Ty bys na ně chtěl prostě udeřit, že?“ zeptal se ho Cabrillo.

„Nic lepšího mě nenapadá,“ přitakal s širokým úsměvem. „A doposud se mi to vždycky osvědčilo.“

Juan zavrtěl hlavou a vydal Mafanovi příslušné rozkazy. Seržant je pak předal mužstvu. Afričan beze slova vyšplhal zbytek schodů k jejich vrcholu. Cabrillo naplánoval přepadení s rafinovaností šachového mistra, posunujícího figurky k závěrečnému gambitu.

Přestože byli muži uvyklí bojovat v džungli, i v tomto nezvyklém prostředí se pohybovali dobře, plížili se přes otevřenou palubu s trpělivostí zkušených lovců – lovců, kteří strávili mládí lovem té nejnebezpečnější zvěře – jiných lidí. Trvalo jim deset minut, během nichž se rozmístili. Juan pak zkontroloval, jestli je každý tam, kde má podle něho být. Poslední věc, kterou si přál mít na svědomí, bylo zranění vlastními lidmi.

Nakonec s uspokojením sám překonal posledních pár schodů a tryskem se přemístil k rohu blízko stojícího kontejneru. Přitiskl se těsně k němu a již potřetí se přesvědčil, že pojistka na jeho útočné pušce je vypnutá. Velitel teroristů se v té chvíli nacházel asi sto metrů daleko a hovořil do velké vysílačky, nejspíš s velitelem celé akce, který pravděpodobně zůstal na břehu. Juan přitiskl MP-5 pevně k rameni a umístil červenou laserovou značku nepříteli na hruď, jen kousek nalevo od středu.

Vzápětí laserovou červenou značku nahradil otvor po kulce velikosti deseticentu. Muž se prostě složil, jako by mu náhle z těla zmizely všechny kosti. Tlumič zamaskoval výstřel, takže nikdo nic neslyšel, jen několik mužů si všimlo, jak jejich velitel jde k zemi. Skoro to vypadalo, jako by rebelové byli součástí jednoho organismu s jedním mozkem, protože všichni zbystřili v jediném okamžiku. Pevněji uchopili zbraně a rozprchli se do úkrytů.

Když jeden z Cabrillových mužů spustil palbu z AK-47 bez tlumiče, vydané z lodních skladů, odpověděla mu ihned střelba ze třiceti hlavní. Nad palubou křižovala hejna kulek všemi směry, vyjma jediného. Juan si totiž od začátku dával zatracený pozor, aby neumístil své lidi do blízkosti vrtné věže. Nepřátelská střelba v těsném okolí těkavé kapaliny vyvěrající z hlubin by mohla vyvolat nechtěnou komplikaci.

Během počátečních vteřin boje bylo zasaženo celkem šest pirátů a Juan dostal ještě další dva střelbou automatem od boku, když se náhle vynořili zpoza kontejneru. Nicméně zuřivost a intenzita bojů v průběhu ještě vzrostla. Jeden z Juanových mužů byl při přesunu do sekundárního úkrytu zasažen do nohy. Skulil se na tvrdou palubu, ani ne tři metry od Juana. Ten bez rozmýšlení spustil krycí palbu, bleskově vyrazil do volného prostoru, popadl muže za límec a vtáhl ho do krytu.

„Ngeyabongo“ vyhrkl muž namáhavě a silou si tiskl krvavé stehno.

„Rádo se stalo,“ odpověděl Juan, jenž pochopil pocity, i když nerozuměl slovům. Ale za okamžik se svět obrátil nohama vzhůru. To na opačném boku kontejneru explodoval granát poháněný raketou.

Linda si přála, aby světla uvnitř plošiny byla vypnutá. To by pak mohla použít zařízení k nočnímu vidění a získat tak výhodu. Světla v chodbách však dále jasně zářila.

Spodní patro plošiny tvořily většinou stroje, umístěné ve čtyřech prostorných halách, ale když vyšplhali o patro výš, ocitli se v bludišti chodeb a různých pospojovaných místností. Zde nalezli též několik nevelkých ubytoven pro dělníky, trávící na plošině víc než jednu směnu, stejně jako luxusnějších kanceláří pro administrativní personál.

Postupovali jen pomalu, protože kontrolovali každou místnost, ale jinak to nešlo. Začínala cítit, že je dači čas. Čím déle to bude trvat, tím déle bude muset předseda bojovat v čele poloviční jednotky. Souhlasila s jeho taktikou, ale přála si zapojit se trochu víc do aktivního boje.

Nakoukla za další roh a uviděla, že po obou stranách dveří se opírají dva ozbrojenci, každý s AK na řemenu. Rychle stáhla hlavu zpět, avšak náhlý pohyb upoutal pozornost rebelů. Linda namířila na své oči, gestem ukázala za roh a zvedla dva prsty. Posunková řeč byla téměř univerzální pro všechny, kteří bojovali ve válce. Také její dva průvodci chápavě přikývli. Ukázala na jednoho z nich a gestem ho vyzvala, aby si lehl na podlahu. Muž zavrtěl hlavou a ukázal na kamaráda, posunkem naznačil střelbu a zdvihl oba palce. Ne, říkal právě, tento muž je lepší střelec. Linda odstřelovače schválila, takže ten zaujal polohu.

Laserový zaměřovač na jejím H&K kreslil po stropě fantaskní tvary, jak se po centimetrech blížila k rohu. Těsně předtím, než vyhlédla zpoza rohu, sklonila zbraň do pohotovostní polohy. Pak dvakrát zasáhla vzdálenějšího rebela do prsou a ve stejný okamžik odstřelovač zasáhl toho bližšího. Cvaknutí jeho AK úplně překrylo tiché zašeptání její automatické pistole.

Kolem rohu se následně prohnal celý její tým a zamířil ke dveřím. Ve vzdáleném ohybu chodby se objevil třetí pirát. Linda i její muži spustili současně palbu, takže kinetická energie tolika střel odhodila tělo muže na přepážku. Když rámus utichl, z prostoru za dveřmi byla slyšet střelba a úpění mužů zachvácených panikou i bolestí.

Linda byla první u dveří a třemi ranami ustřelila zámek. Vrazila dovnitř, aniž by zpomalila, takže její pružné tělo proletělo ještě několik metrů vzduchem, než dopadlo na rameno. Setrvačností se z kotoulu zvedla na nohy, přičemž stále držela MP-5 pevně u ramene. Dva strážní, vyděšení střelbou přede dveřmi jídelny, začali bez rozmyslu pálit do davu vyděšených naftařů.

Celá scéna byla jediný chaos, všude pobíhali a křičeli lidé, padali přes sebe ve snaze uniknout těm jatkům, zatímco jiní s hrozivými ranami klesali k zemi. Do Lindy narazili dva muži, kteří se prodírali ke dveřím od okamžiku, kdy otevřeným průchodem do kuchyně vypálila tři výstřely a zasáhla v těsném seskupení nerezový ventilační vývod. Další dva dělníky skosila palba, ještě než stačila zacílit a střelou do hlavy zabít prvního vzbouřence.

Její tři spolubojovníci se tlačili do jídelny a křičeli na naftaře, aby si lehli na zem, aby mohli identifikovat druhého teroristu. Ten v okamžiku, kdy Linda zabila jeho kolegu, přestal střílet a snažil se vmísit mezi několik dělníků, kteří se pokoušeli z místnosti zmizet.

„Nikdo neodejde!“ zakřičela, ale její vysoký hlas se v celé té vřavě téměř vytratil. Avšak odstřelovač to uslyšel. On a řada dalších se vrátili a zablokovali dveře. Jakkoliv na ně dělníci zle tlačili ve snaze dostat se ven, dokázali jim vzdorovat a pevně se držet.

Linda se postavila a přelétla pohledem po obličejích před sebou. Prve onoho druhého teroristu letmo zahlédla, ale teď ho nikde neviděla. Vtom se po její levici objevil nějaký pohyb. To se rozkývaly dveře do kuchyně, jež se otvíraly oběma směry. Linda vyrazila přes jídelnu a díky zbrani v ruce a vražednému pohledu v očích se jí muži klidili z cesty.

Konečně dveře kopnutím otevřela. Uvnitř narazily na něco pevného a vrátily se. Když z kuchyně nikdo nereagoval, sehnula se do podřepu a pomalu postupovala dovnitř. Po levé ruce rozpoznala stanoviště, kde se mylo nádobí, a vedle další chodbu, jež mohla vést ke spížím nebo úplně ven z kuchyně. Rozhledu po dalších částech kuchyně jí bránily dveře.

Právě když se začala otáčet, aby zkontrolovala oblast napravo od dveří, popadla ji zezadu za krk čísi silná ruka. Postavila ji a současně se jí do oblasti ledvin zaryla horká hlaveň automatu. Terorista hovořil domorodým jazykem, zadýchaně pronášel slova, kterým nerozuměla, ale jejichž smysl byl zcela jasný. Byla odteď jeho zajatcem, a kdyby se někdo pokusil na něj zaútočit, ustřelí jí páteř ještě předtím, než sám půjde k zemi.

Oregonu trvalo necelých deset minut, než dojel ke čtvrté plovoucí plošině a čluny povstalců smetl z hladiny. Po zničení první skupiny člunů s přívěsnými motory zůstalo pod touto plošinou pouze jedno plavidlo vzbouřenců. Tiny Gunderson však z ptačí perspektivy objevil další tři, jak uhánějí k nakládacímu molu pro tankery. Než je nechat, aby posílily pozemní útok, nařídil raději Max Hanley Murphymu, aby se jich zbavil. Murphy zamířil na poslední člun, který se nacházel skoro na hranici dostřelu, a byla zapotřebí pětivteřinová dávka a pak ještě osm výstřelů z Gatlingu, aby si nalezly cíl mezi fontánami vystřikujícími kolem člunů po dopadu nábojů. Pak se poslední člun na vrcholu vlny zatočil a prakticky se rozpadl na dva kusy.

V manévru, při kterém pláty obšívky zmučeně protestovaly, Eric s pomocí postranních vrtulí a trysek otočil Oregon, takže ve chvíli, kdy se člun potopil, loď už nabírala rychlost směrem k přístavu.

„Oregon pro Liberty“ vysílal Max. Ačkoliv základní záchranný člun nikdy nikdo oficiálně nepojmenoval, odjakživa se mu říkalo Liberty, tedy Svoboda. Ten druhý, který se pod Juanem potopil u pobřeží Namibie, se nazýval Or Death, Nebo smrt.

„Tady je Liberty“ odpověděl Mike Trono.

„Zajistili jsme čtvrtou plošinu a teď se vracíme na pozici, ze které budeme krýt váš útok.“ Přiblížit se s neozbrojeným člunem k dobře chráněnému přístavišti se rovnalo sebevraždě, avšak pod ochranou zbraní z Oregonu považoval Cabrillo i rada starších, kteří přišli s tímto plánem, možnost bezpečného přistání za zcela reálnou.

„Rozumím, Oregone. Mám vás ve vizuálním kontaktu. Vypadá to, že budete potřebovat ještě tak pět minut, než budeme moct zamířit ke břehu.“

„Nečekejte na mě,“ ozval se od kormidla Eric a přidal plyn na maximum. „Budu na určeném místě, ještě když vám bude chybět přinejmenším míle ke břehu.“

Max přepnul monitor, aby se přesvědčil o stavu svých milovaných motorů, a zjistil, že Stone udržuje jejich chod těsně pod červenou značkou. Jakákoliv nejistota ohledně možného poškození motorů, poté co onehdy najeli na řece Kongo na mělčinu, se rozplynula. Ta stará holka jim odevzdávala všechno, co v ní bylo, a ještě něco navíc.

Jedeme.“

Mike udržoval křídlový člun tři a půl kilometru od břehu, opisoval s ním kruhy, až konečně nastal čas útoku. Stočil kormidlo na východ a zamířil ke skupině obrovských nádrží na jižním okraji terminálu. Záběry z bezpilotní vzdušné sondy dokazovaly, že tato oblast jeví nejmenší stupeň aktivity vzbouřenců. Na druhou stranu však útočníci budou bezpochyby značně nápadní, jakmile se přiblíží do této oblasti, takže nepřítel sem zaručeně včas přesune své síly, aby odrazil útok.

Musel kormidlovat kolem ropných skvrn, jež zvolna splývaly v jednu ohromnou louži. Nemohl pořádně odhadnout její velikost, ale z toho, co viděl, to až strašidelně připomínalo zátoku Prince William Sound poté, co si Exxon Valdez proděravěl trup na podmořském hřbetu Bligh Reef.

Stál v zadním kokpitu, aby měl dokonalý rozhled na všechny strany. Přes hluk motoru však neslyšel bzučení automatické bezpilotní sondy. Tiny na něj zabzučel z necelých sedmi metrů a zamával na něj křídly. Pak zamířil k hrázi.

„Blázen,“ zamumlal s úsměvem a obrátil pohled k ploché obrazovce, kterou sem spěšně nainstalovali včera večer.

Všechno vypadalo stejně, jako když bezpilotní sonda přelétala nad areálem poprvé. V okolí nádrže ani elektrárny nebyli vidět žádní rebelové. Až když Tiny zavedl sondu dál k severu, spatřili pár povstalců. Někteří hlídali hlavní vrata, zatímco další vypouštěli ropu z osmnáctikolové cisterny. Od zadních kol každého trajleru se už táhly potoky ropy, jež se nakonec plazily přes hráz do moře. Další skupina rebelů se nalézala na plovoucí plošině, kde připravovala k použití druhou sestavu jeřábů k čerpání ropy do moře. Link sem povede útok, jakmile Mike se svými muži zaujme pozice, odkud je bude moct krýt.

Po chvíli, když už byli asi půldruhého kilometru od mola nejbližšího hlavní nádrži, zjistil podle signálu na monitoru, že jsou odhaleni. Muži vyklízeli hlavní cestu a kvapem nasedali do vozidel Petromaxu, aby se v nich přemístili na vzdálenou stranu areálu. Používali přitom náklaďáky, vysokozdvižné vozíky, dokonce i velký jeřáb, prostě vše, co jejich velitel dokázal uvést do chodu. Zbývající vzbouřenci se zběsile hnali pěšky.

„Oregone, vidíš to, co já?“

„Vidíme to,“ potvrdil Max.

Mark Murphy odklopil kryty před automatickými kanóny Bofors 40 mm a aktivoval hydrauliku, která nastavila zbraně do bojové polohy. Obrazovka počítače se automaticky rozdělila na dvě poloviny, z nichž jedna zobrazovala cílovou oblast Gatlingu a druhá cíle rychlopalného děla pom-pom. Začal zadávat cíle tak rychle, jak jen to dokázal. Pomocí dvou joysticků pohyboval mřížkou po celé obrazovce a potvrzoval všechny dopravní prostředky v dohledu, vždy další ihned poté, co mu počítač oznámil, že poslední zaměření je provedeno. Nato Bofors začal vysílat vysoce výbušné náboje a z Gatlingu šlehaly ohnivé jazyky do vzdálenosti pěti metrů od boku Oregonu. Ještě než dopadla první salva, automatizované zbraně si už hledaly nové cíle.

Střely z Gatlingu pokropily bok vozu na odpadky. Téměř nadzvukové náboje odtrhly motor z jeho uložení, na kusy rozervaly kabinu a udělaly jako pěst velký otvor v základové desce nákladního vozu. Síla nárazů do dvanáctitunového kolosu ho nejprve nahnula na kola na pravé straně, aby ho po chvíli překlopila úplně na bok.

V asfaltu před ujíždějícím vozidlem vyhloubila dvojice 40mm střel dva krátery. Na stupínku vedle dveří stáli ozbrojenci a pevně se přidržovali. Řidič zahnul ostře doprava, ale levé přední kolo přitom zapadlo do jednoho kouřícího kráteru. V té chvíli za pravé přední kolo dopadla třetí střela. Exploze vyhodila náklaďák do vzduchu, z něho se oddělovaly letící postavy rebelů, připomínající panenky odhozené rozmarným děckem.

„Ericu,“ pronesl Murphy, aniž by od svého počítače vzhlédl, „obrať nás bokem. Jsme na dostřel palubních třicítek.“

Prostřednictvím ovládání z dalších středisek řízení palby mohla být každá M-60 ráže.30 individuálně zacílená. V případě obranného užití proti invazním jednotkám bylo těchto šest těžkých kulometů více než schopno upoutat individua už na břehu. Tyto zbraně byly maskovány v sudech s olejem a na Murphyho povel se jejich víka uvolnila. Z nitra vyjela nad okraj zbraň, která přemístila hlavně do horizontální polohy a pootočila se směrem ven. Každá zbraň byla vybavena vlastní kamerou s možností vidění za šera a infračerveným hledím. Jakmile byly připraveny, Mark obrátil pozornost zpět k vlastnímu zbraňovému systému a nechal dělostřelce, aby dále plnili povinnosti samostatně. V několika chvílích se také kulomety svými drnčivými zvuky připojily k celkové symfonii, kterou dirigoval.

Trvalo dalších pět minut, než dostali pod kontrolu nyní už jednoznačný a organizovaný útěk mužů k molu rezervoáru, kam Mike mířil. V přípravě na přistání zpomalil a přestal klouzat po hladině. Přesto někteří rebelové po dvou, po třech stále ještě pronikali přes nádvoří, jakmile byly M-60 angažované jinde, a náklaďák plný střelců kroužil podél plotu zevního perimetru, užívaje celý terminál jako kryt.

Murphy očistil většinu Mikeovy zóny, vzbouřenci však byli i nadále lační boje. A dokud Trono se svými africkými vojáky kompletně nezbaví nádvoří rebelů, Link a Skim nebudou moct zaútočit na molo tankerů a zabránit povstalcům i nadále vypouštět do moře čtyři sta tun jedovaté surové ropy za minutu.

28

EDDIE SENG HLEDĚL na ropu valící se z vrtu hluboko pod platformou a měl chuť všech patnáct povstalců, kteří se vzdali pouhých pět minut po zahájení přestřelky, na místě zastřelit. Zaměstnanci Petromaxu, kteří se snažili zarazit ten úděsný proud, vypadali slabí a bezmocní, zejména ve srovnání s touto hrůznou ukázkou lidské snahy zkrotit přírodu.

Pohlédl znovu na klečící teroristy, vyrovnané v řadě na okraji platformy, s rukama svázanýma za zády pomocí plastových pout, které přinesl s sebou, nebo elektrickými dráty, které poskytli místní dělníci. Žádný z těch lumpů nebyl starší pětadvaceti let, a jak po nich přejížděl očima, ani jeden z nich nevydržel jeho ledový pohled. Kulkami provrtaných šest bojovníků, kteří podlehli Eddieho bleskovému útoku, leželo pohromadě, přikryto starou plachtou.

Během asi minutu trvajícího boje byl zraněn pouze jeden z Eddieho mužů, přičemž se jednalo jen o zásah měkkých tkání nohy odraženou kulkou. Jakmile si zbývající rebelové uvědomili zuřivost útoku, odhodili zbraně a zvedli ruce nad hlavu. Někteří se dokonce rozbrečeli. Eddie se pak odebral do dolního podlaží plošiny, kde nalezl zaměstnance nahnané do jídelny bez dozoru. Od nich se dozvěděl, že v průběhu prvního přepadu bylo zastřeleno osm jejich spolupracovníků.

Předáka vrtné plošiny rebelové zabili, když se vyrojili na platformu, takže to byl jeho zástupce, kdo mohl zarazit vytékání nafty. Oddělil se od ostatních mužů shromážděných kolem vrtu a přistoupil k Eddiemu. Kombinézu i rukavice měl černé od nafty a jeho ebenový obličej byl celý mastný.

„Můžeme to spravit,“ pravil anglicky s těžkým přízvukem. „Oni nahradili vánoční stromeček dvanáctipalcovým ventilem. Ventil otevřeli, aby mohla nafta vytékat, a zalomili kliku. Myslím, že ten stromek hodili přes palubu.“

Eddie si domyslel, že vánočním stromkem myslí starý naftař kryt vrtu, který normálně rozděloval proud nafty do potrubí, vedoucího na břeh. „Jak dlouho vám to potrvá?“

„Ve skladu máme ještě jeden stromek. Není tak pevný jako ten původní, ale na ten tlak stačí. Asi tři hodiny.“

„Tak nemařte čas povídáním.“

I když výron nafty z vrtu se odehrával půldruhého kilometru daleko, až sem doléhal hluk podobný projíždějícímu vlaku. I přes něj však Eddie stále slyšel střelbu z předsedovy plošiny, takže věděl, že Juanova situace je daleko obtížnější.

Cabrillo byl chvíli natolik omráčený, že ztratil pojem, kde je, a dokonce kdo je. Teprve neustávající vzdálený štěkot automatických zbraní přerušil zvonění v jeho hlavě a on si vzpomněl, co se stalo. Když otevřel oči, málem hlasitě vykřikl. Visel totiž asi patnáct metrů nad bublající masou ropy, jež omývala podpůrné nohy plošiny. Kdyby se nezapletl do záchranné sítě, obkružující celou horní palubu, bylo by ho to shodilo z vrtné plošiny. Kontejner, za kterým se prve na palubě kryl, se nyní pohupoval uprostřed olejové skvrny, ale nikde neviděl onoho raněného muže, který byl v okamžiku dopadu granátu vedle něj.

Převalil se na záda a jako pavouk se plížil po vratké síti. Přitom jedním okem sledoval okraj paluby, jestli jeho zranitelnou pozici neodhalí nějaký vzbouřenec. Když se konečně dostal k platformě, opatrně pohlédl přes její okraj. Plošinu stále ještě ovládali teroristé a střelba jeho mužů zeslábla. Odhadoval, že boje se jich účastní jenom pár, a podle ojedinělých výstřelů soudil, že jim dochází munice. Zdálo se, že rebelové tímto nedostatkem netrpí, a proto dál pálili o sto šest.

Když se Juan ujistil, že se nikdo jeho směrem nedívá, vykulil se ze sítě pod housenkový pás pohyblivého jeřábu. Zkontroloval si zbraň a vyměnil poloprázdný zásobník. Neměl dostatečný přehled o bitvě, aby mohl začít s ostřelováním povstalců, aniž by riskoval další zásah granátem. Spěšně se tedy stáhl, proplazil se k zadní části jeřábu a pátral po nějakém lepším krytu.

Zpoza jedné bedny náhle vyskočil povstalec a chystal se vrhnout granát na protější stranu paluby, kde se za obrovitým ventilem krčil jeden zraněný Zimbabwan. Juan zasáhl teroristu jednou kulkou a za okamžik vybuchl i granát, který nadzvedl mrtvé tělo a vtáhl ho do sloupu kouře a ohně.

Dříve než mohl kdokoliv určit, odkud poslední výstřel pocházel, Juan vyrazil z úkrytu pod jeřábem, v předklonu přeběhl palubu a vrhl se za kupu patnácticentimetrových vrtných trubek. Plazením se posunul tak, že do nich viděl. Výsledný pohled byl poněkud zmatený, asi jako pohled prismatickým okem mouchy, ale přesto rozeznal jednoho teroristu, jak se pohybuje po ocelové věži, jen několik metrů od místa, kudy se z vrtu hrnuly přívaly ropy.

Juan strčil hlaveň MP-5 do jedné trubky a vypálil dávku tří výstřelů. Dvě kulky se odrazily od vnitřních stěn a kdesi zmizely, ale třetí zasáhla povstalce do spodní části břicha. Ten zavrávoral, ustoupil několik krůčků, ale vtom ho zachytila ropná lavina. Jeden okamžik se zdálo, jako by se opíral o vlnící se masu, ale vzápětí do ní byl vtažen a spolu s ní zmizel v kaskádě spadají do moře.

Cabrillo se přemístil podél trubek, zatímco přinejmenším šest vzbouřenců kropilo hromadu střelbou z automatických zbraní. Každý zásah trubky se ozval hlasitým zazvoněním. Tehdy si Juan začínal uvědomovat, že jeho útok by mohl selhat. Jestli Linda nedokončí už brzy asanační práce ve spodním patře plošiny a nepřipojí se k němu se svými lidmi, bude muset vážně zvažovat ústup. Oregon jim pomoct nijak nemohl, přinejmenším ne bez rizika, že celá ropná plošina vzplane.

S takovým počtem bojeschopných vzbouřenců si uvědomoval, že sestup po podpůrné noze do miniponorky by byl sebevraždou. Sejmuli by je dřív, než by urazili čtvrtinu vzdálenosti. Juan tedy musel vymyslet nějakou jinou možnost. Zvažoval použití záchranného člunu vrtné plošiny – armovaného pouzdra ze sklolaminátu, které se dalo spustit na hladinu automaticky. Jediným problémem byla skutečnost, že výložníky člunu byly na opačném okraji paluby a kolem nich byl otevřený prostor – typické vražedné pole, jak si jen Juan dokázal představit.

Ťuknutím na vysílačku se připojil na Lindinu frekvenci právě ve chvíli, kdy do vrtacího řetězu dopadla další salva střel. „Lindo, tady je Cabrillo. Zapomeň na dělníky, hoď zadkem a rychle sem přijď.“ Když neodpovídala, Juan zopakoval její jméno. „Kde k sakru může být?“

Linda v posledních dvou letech strávila tou činností týden co týden pět hodin. Víc než pět set hodin tréninku na žíněnkách, které do fit centra na Oregonu přinesl Eddie Seng. Sám se učil u mistra, jenž se popravdě už nezajímal o nějaké výkonnostní zařazení, protože na celé planetě bylo jen málo lidí, kteří by ho mohli klasifikovat.

Juanův hlas stačil k tomu, aby Lindě Rossové pomohl překonat moment paniky a postrčit ji k akci. Vykročila do strany a dozadu tak rychle, že si zabiják ani neuvědomil, že ústí zbraně teď míří na její bok. Prudce ho udeřila loktem do hrudní kosti, za což ji ovanul jeho zatuchlý dech. Pak ho zasáhla pěstí mezi nohy, jelikož si vzpomněla na Eddieho radu k této fázi nejběžnějšího protiútoku: „Když ucítíš, že ti visí na zádech, přehoď ho. V opačném případě ho pořádně zmáčkni, dokud se nesloží.“

Linda cítila, jak se na ni složil. Popadla ho za paži, vystrčila bok a přehodila ho přes rameno. Přitom se ho stále přidržovala, takže na zem dopadl silou, rovnou jejich společné váze. Terorista s vyraženým dechem ani nebyl schopen se nadechnout a jen lapal po vzduchu jako ryba. Linda ho zasáhla hranou dlaně do tlakového bodu na straně krku, oči se mu obrátily v sloup a hlava bezvládně klesla. Bude v bezvědomí minimálně několik hodin.

Linda vstala a uviděla muže, kterého v duchu pasovala na odstřelovače, jak na ni hledí otevřenými dveřmi do jídelny. Právě odkládal pušku AK, z níž se prve neodvážil vystřelit. Pozdravila ho malou poklonou, načež on odpověděl širokým úsměvem.

Linda připevnila plastová pouta k noze nedalekého sporáku a raději spoutala teroristova zápěstí. Když se vrátila do jídelny, zjistila, že další dva muži stále hlídají dveře, aby nikdo z dělníků neopustil sál a nestanul tak tváří v tvář dalším jatkům na palubě.

Podlaha byla poseta těly. Několik z nich bylo mrtvých, ale většinou tu leželi zranění z oné chvíle nesmyslného zmatku. Někteří jejich spolupracovníci se je snažili dostat do pohodlnější polohy, nebo jim na rány tiskli ubrousky, hadry či kousky pokrývek Zejména jeden muž jako by ošetřovatelské aktivity vedl. Byl to běloch, na okrajích rudé kštice měl vlasy barvy písku a největší ruce, jaké kdy viděla. Současně pro ni představoval svým drsným způsobem velmi přitažlivého muže. Když se zvedl od prohlížení jednoho člena posádky, opírajícího se o převrácený stůl, všiml si jí a pěti dlouhými kroky přešel místnost.

„Dámičko, nevím, co jste zač, ani odkud jste se tu všichni vzali, ale jsem zatraceně rád, že vás vidím.“ Tyčil se vysoko nad ní a jeho hlas byl typický pro západní Texas. „Jmenuju se Jim Gibson a jsem na téhle plošině předákem.“

Linda věděla, že tenhle titul patří šéfovi plovoucí vrtné plošiny. „Rossová, jmenuju se Linda Rossová. Vydržte okamžik.“ Upravila si sluchátko vysílačky, které se jí během boje trochu posunulo. „Juane, tady je Linda.“

„Díky bohu. Potřebuju tě i s tvými lidmi tady nahoře. Teď hned. Dostáváme nakládačku. O dělníky se budeš moct bát až pak.“ Střelba v pozadí jen zdůrazňovala naléhavost jeho slov.

„Ti jsou už v bezpečí a my jsme na cestě.“ Pohlédla zpět na velkého Texasana. „Pane Gibsone.“

„Jime. Potřebuju, abyste udržel své lidi tady dole. Nahoře jsou stále ještě teroristi. Provedli něco s platformou, takže ropa teď proudí do oceánu. Až se postaráme o ty piráty, budete schopni zastavit unikání ropy?“

„Sakra, to je jisté. Co se to děje?“

Linda zastrčila do zbraně čerstvý zásobník a teprve pak odpověděla. „Najali skupinu vzbouřenců z Konga, aby ovládli několik naftových vrtů a hlavní terminál.“

„To je nějaká politická záležitost?“

„Jime, slibuju, že až bude po všem, vysvětlím vám to všechno, ale teď už musím jít.“

„Budete mi to moct vysvětlit u večeře. Znám jednu skvělou portugalskou restauraci v Cabinda City.“

„Vím o jedné lepší v Lisabonu,“ zavolala Linda přes rameno, „ale stejně platíte vy.“

Mike držel Liberty v kurzu přímo na přístavní zeď a teprve v poslední vteřině zatočil kormidelním kolem a ubral plyn. I když se člun již nevznášel, nyní se usadil ve vodě ještě hlouběji a bokem se dotkl betonové stěny tak lehce, že nevyrušil jedinou přichycenou škebli.

Přední palubní průlez byl otevřený a tudy začali proudit muži ven z lodi a na břeh, přičemž využívali každé možnosti krytu. Od terminálu sem doléhala nesourodá směsice střelby z ručních zbraní, avšak v důsledku aktivit Mikea Murphyho a Tronovy obratnosti při ovládání lodi zůstalo v dosahu jen velmi málo teroristů.

Mike posbíral svou výbavu a vyskočil na přístavní stěnu. V dosahu nebylo nic, k čemu by se dal člun připoutat, takže vytáhl od pasu speciální zbraň. Patrona kalibru.22 vpálila do betonu patnácticentimetrový ocelový hřeb. Znovu natáhl zbraň a vystřelil druhý. Pak na tyto dva háky uvázal lano, jež dosud viselo Liberty na boku.

Bojovníci za svobodu nezapomněli své zkušenosti, těžce nabyté dlouhými lety občanské války. Dodržovali dokonalé rozestupy, přičemž každý z nich mohl zajišťovat krytím své sousedy po obou stranách. Jejich první cíl nebyl vzdálený víc než nějakých sto metrů. Mike pohlédl na kovový štítek uvnitř levého rukávu a zaklel. Napájení bylo na nule.

Jelikož však neměl na vybranou, postavil se do čela útoku. Přískoky se přemisťoval z jedné pozice do druhé, ale neustále pod krycí palbou ze zadních řad, takže teroristé nemohli ani vystrčit hlavu. I když v současnosti tu bylo jen pár rebelů, každou minutou jich přibývalo, protože se jim evidentně dařilo vyhýbat důmyslným sadám senzorů Oregonu.

Šedesátičlenný oddíl utrpěl první ztrátu, když se jeden nepřátelský střelec vyloupl zpoza nevelkého hangáru údržby a spustil palbu jako z hollywoodského filmu. Automat AK držel u boku a prst ani na chvilku nepovolil ze spouště, jen neustále kropil pole před sebou. Byl to sebevražedný útok, což vzápětí potvrdilo několik výstřelů vesměs smrtelných. Mezitím však šli k zemi i čtyři Mikeovi muži, z nichž jeden byl evidentně mrtvý.

Statečně postupovali kupředu, přebíhali a kličkovali, zastavovali se v místech, kde se jim nabízel nějaký kryt, aby pokud možno dodrželi postup v rojnici. Byl to vlastně městský způsob boje nejhoršího druhu, jelikož nepřítel se mohl vynořit téměř odkudkoliv.

V Mikeově vysílačce to zapraskalo, takže vklouzl za rozstřílený tahač, aby si vyposlechl zprávu. „Liberty, tady je Eagle Eye, omlouvám se za to zpoždění.“ Byl to Tiny Gunderson se svou bezpilotní sondou.

Trono znovu pohlédl na ten podivný čtvereček zasazený do rukávu černé bundy. Stříbřitý materiál odhaloval obrázek terminálu tankerů, jak ho viděla automatická vzdušná sonda. Rozlišení tohoto přenosného monitoru bylo stejné jako na velkém plochém panelu v operačním centru na Oregonu, i když omezené zdroje energie umožňovaly namísto kontinuálního záznamu vysílat z bezpilotní sondy pouze stacionární snímky každých deset vteřin. Technologie byla sice na špičkové úrovni, avšak stále ještě dost poruchová, takže do armády Spojených států bude zavedena nejprve za několik let.

Obraz se změnil, když Tiny zaostřil na místo, kde se nacházel Mike. Ten na vzdálené straně skladiště náhle uviděl tři povstalce, kteří se chystali přepadnout jeho muže zezadu. Než aby sáhodlouze vysvětloval, jak to ví, vyrazil zpoza vraku nákladního auta a vrátil se kousek zpátky, aby dostal na mušku roh budovy, za nímž se ti tři skrývali. Regulační knoflík na granátometu zavěšeném pod automatem o nějaký zlomek milimetru zužoval jeho hlaveň, čímž se zmenšila rychlost projektilu. To mu však umožňovalo nastavit prakticky libovolný dostřel. Odhadl, že roh budovy je vzdálený asi čtyřicet metrů, takže navolil tuto hodnotu. Zbraň při výstřelu vydala trochu legrační dutý zvuk, avšak výsledek střelby měl do legrace daleko. Granát přistál čtvrt metru od rohu budovy a vybuchl. Úlomky šrapnelu pronikly tenkým zrezivělým plechem i lidskými tkáněmi jako nůž máslem.

Když se příště podíval na svůj rukáv, uviděl obrázek tří rebelů, natažených na zemi uprostřed mraku explozních plynů.

Ted, s andělem strážným bdícím nad nimi, se rychlost jejich přesunu zdvojnásobila. Mike odhaloval svým mužům hrozící léčky ještě dávno předtím, než je teroristé mohli vůbec uskutečnit.

Dosáhli elektrárny terminálu, aniž by ztratili jediného muže. I přes vydatnou zvukovou izolaci se celá budova otřásala řevem tryskových motorů, používaných k výrobě elektřiny. Mike již předem určil pět vojáků, kteří ho doprovodí, a zbytku nařídil hlídkovat před budovou, aby mohli ve vhodnou chvíli podpořit Linkův útok na molo tankerů.

Do elektrárny se dostal tak, že ustřelil zámek postranních dveří. Hluk trysek ještě zesílil; bez chráničů na uších budou schopni zůstat v budově jen pár minut. Vrhl se tedy dovnitř, laserovým zaměřovačem na pušce H&K přejížděl po rozlehlých prostorách. Na betonových a ocelových základech stály v řadě tři tryskové motory General Electric. Vzduch nasávaly nablýskanými trubkami, výfukové plyny byly naopak odváděny ven za budovu potrubím díky vysokým teplotám zcela černým.

Nyní běžel jen jeden motor. Během krátké instruktáže jim Max vysvětlil, že takovýto podnik bude střídavě využívat jeden generátor ze dvou, přičemž další motor bude fungovat jako záložní jednotka pro případ energetické špičky. Rozhodli se, že než aby celou elektrárnu srovnal se zemí 120 milimetrový kanón Oregonu, raději ponechají funkční jeden nezařazený motor, protože muži, kteří budou uklízet následky řádění teroristů, budou potřebovat proud.

Mike se rozběhl do řídicí místnosti, nacházející se blízko přední stěny. Doprovázela ho falanga jeho bojovníků. Za trojitým sklem posuvných dveří viděli dvojici dělníků dohlížející na běh motorů, a trojici strážných, která dohlížela zase na ně. Zaměstnanci Petromaxu studovali vysoký ovládací pult s různými monitory, ověnčený celou baterií světel. Strážní a dělníci stáli příliš blízko sebe, než aby Mike riskoval střelbu na konkrétní osoby, takže jim vystřelil jen nad hlavu. Velká skleněná tabule se změnila v záplavu jiskřivých střípků. Už samotný šok z hluku motoru, náhle pronikajícího do dosud izolované místnosti, vyvolával zmatek, ale Mike pro jistotu použil navíc ještě omračující granát, který vrhl dovnitř otvorem v rozbitém skle.

Skrčil se, aby tlaková vlna exploze proletěla nad ním, a dříve než se kdo zvedl na nohy, byl uvnitř. Jednoho povstalce udeřil pažbou automatu a zbývající dva strážné pokryli jeho muži namířenými útočnými puškami. Mike jim hodil plastová pouta a sám šel zkontrolovat domácí techniky. Jednoho poranilo letící sklo, ale nebylo to nic vážného. Ostatní byli pouze omráčení.

Pohlédl do očí nejméně otřeseného dělníka a z plných plic, aby ho bylo vůbec přes jekot blízkého generátoru slyšet, zařval: „Umíte to zastavit?“ Přitom trhnutím palce ukázal přes rameno.

Muž se na něj dál díval prázdným pohledem. Mike znovu ukázal na běžící motor a udělal gesto značící podříznutí krku. Tento univerzální posunek konečně zabral. Technik přikývl a přistoupil k ovládacímu panelu. Pomocí myši prolistoval několik obrazovek počítače a kliknul na pár ikon. Stále se zdálo, že se nic neděje, ale najednou bodavý jekot začal slábnout a zvuk na hranici bolesti se postupně změnil v pouze nepříjemný randál. Hluk i nadále klesal, jak lopatky kompresoru postupně zpomalovaly, až se nakonec rozhostilo ticho. Přesto Mikeovi stále zvonilo v uších.

Obrátil se na velitele svých mužů. „Zůstaňte tady a nedovolte nikomu ten motor znovu nastartovat.“ Předal mu vysílačku. „Zavolejte mě, jestli se tu objeví některý z povstalců.“

„Ano, Nkosi.“ Podle tónu jeho slov se mu rozhodně nelíbilo, že je vyřazován z boje.

„Co s nimi?“ Hlavní útočné pušky mávl směrem ke svázaným rebelům.

Mike už byl na cestě k východu z budovy. „Jestli vás budou nějak zlobit, zastřelte je.“

„Ano, Nkosi.“

Tato odpověď přišla přece jen s trochu větším nadšením.

Linda vedla své bojovníky na hlavní palubu plošiny a cestou byla ve spojení s Juanem, který jí podával situační hlášení o bitvě vodního děla. Namísto aby Linda zamířila do nejbližšího průlezu vedoucího na palubu, uposlechla Juanových pokynů a vydala se oklikou přes spodní palubu, aby se nakonec vynořila na vzdáleném konci, v zádech většiny nepřátelských střelců.

Cabrillo ji přiměl zastavit ještě mimo dohled, zatímco on sám gestikuloval na své zbývající muže ve snaze koordinovat, jak věřil, poslední nápor, který buď zlomí vůli rebelů k dalšímu boji, nebo je definitivně porazí. S pouhými dvěma plnými zásobníky to byl jeho poslední gambit.

„Oukej, Juane, jsme na místě,“ ozvala se Linda. „Vidím čtyři z nich. Jsou za tou velkou nádrží. Pak je tu ještě jeden, co se snaží dostat blíž k jeřábu.“

„Řekni mi, až bude metr od housenkového pásu. Pak ho sejmu. Vy se podělte o ty čtyři, které vidíte. Myslím, že další dva ještě visí v záchranných sítích na bocích plošiny. Nevím, jestli se vzdávají nebo co, tak si na ně musíte dát pozor.“

„Rozumím. Ten tvůj chlápek má před sebou ještě asi deset metrů.“

Juan čekal se zády přitisknutými k teplému potrubí. Přes všechen chaos a adrenalin zůstávala část jeho mysli soustředěná na časování Daniela Singera. Bez ohledu na to, jak fantastická se zdála ta myšlenka, byl stále přesvědčen, že Singer přišel na způsob, jak hurikán ovládat a přimět ho plnit jeho přání. Singer byl koneckonců technický génius. Do svých třiceti let se přece díky vlastním vynálezům stal stonásobným milionářem. Přesně, jak to říkal Max: „Ten muž může mít o kolečko víc, ale stroj přesto běží hladce.“

„Pět metrů,“ ozvala se Linda ve vysílačce.

Ať už Singer plánoval cokoliv, bylo to něco velikého. Juan však stále nevěděl, co by to mohlo být. Neznal nic, co by dokázalo ovlivnit vznik hurikánu, jeho sílu nebo směr, kudy se bude pohybovat. Vzplanul v něm nový vztek. Jestli Singer takovou technologii vyvinul, proč ji pak využívá tímto způsobem? Hurikány a jejich bratranci tajfuny a tsunami v Tichém a Indickém oceánu působí každoročně škody za miliardy dolarů, zabíjejí tisíce lidí a nechávají za sebou neskutečné počty zmařených životů. Kdyby chtěl Singer zachránit planetu, ukončení takovéhoto utrpení by bylo podle Juana skvělým prvním krokem. Nejvíc ho rozčilovaly nesmyslné a zbytečné ztráty. Jako třeba současné přepadení plošin, jako revoluce Samuela Makamba kvůli posílení vlastní moci, jako korupce, jež ničila vlast Mosese Ndebeleho. Z toho všeho se mu dělalo špatně.

„Dva metry.“

Bože, jak jenom byl utahaný z bojování! Když se zhroutila Berlínská zeď a zkolaboval Sovětský svaz, jeho nadřízení v CIA se sesedli kolem stolu a vzájemně se poklepávali po zádech na znamení dobře vykonané práce. Juan tehdy věděl, že nejhorší teprve přijde. To když se svět rozštěpil podle náboženství či kmenové příslušnosti a z dosud šedých nevýrazných stínů vystoupily navenek různé spory.

Z duše rád by se mýlil.

„Sejmi ho.“

Cabrillovo soustředění se opět, naprosto bez zaváhání, vrátilo ke konkrétnímu boji. Přeskočil kupu vrtných trubek a vypálil salvu tří výstřelů, jež zasáhla jednoho rebela, krčícího se na opačné straně hromady. Z levé strany se ozvala uzavírací palba, které se zúčastnili i další teroristi. Vzápětí je však umlčela Linda se svým týmem. Juan zasprintoval pryč od trubek. Záměrně na sebe vázal palbu, aby útočníci museli prozradit své rozmístění. Zbývající jeho lidé na to byli připravení a už podruhé od začátku bojů se na plošině otevřely brány pekelné dokořán.

Vyvinul se z toho ten nejintenzivnější kontaktní střet, jaký kdy zažil. Vzduch jako by vyplnily kulky, z nichž některé prolétaly tak blízko, že cítil jejich teplo. Plavným skokem se přemístil za barel s naftou pokácený střelbou, který na něj tlačily zajíkavé salvy z přinejmenších dvou kalašnikovů.

Linda zpozorovala jednoho teroristu střílejícího na Juana, ale jedním výstřelem ho minula a povstalec poté zmizel v bludišti potrubí. Linda vyrazila za ním. Bylo to jako proplétat se lesem s kovovými stromy. Způsob, jak se trubky křižovaly a různě vracely, poskytoval střelci obrovskou výhodu. Ať se jeho pronásledovatelka podívala kamkoliv, dolů kzemi nebo naopak vysoko nahoru, její rozhled byl neustále blokován.

Linda si brzy uvědomila, že by mohla každým okamžikem padnout do pasti. Proto začala z bludiště couvat, přičemž pohledem neustále těkala kolem sebe, pátrajíc po nepříteli, který ji mohl případně obejít.

Obešla vertikálně vedoucí potrubí široké jako betonová stoka, když vtom se objevila cizí ruka, vytrhla jí automat a smýkla s ní na zem. Přála si, aby se jí v té vteřině, která jí ještě zbývala, vyrojilo v hlavě něco hlubokomyslného. Avšak poslední její myšlenka se týkala toho, že se nechala zabít kvůli naprosto začátečnické chybě.

Revolver zaduněl jako kanón. Povstalec, který stál nad ní, měl znenadání nápadně protaženou hlavu, asi jako maska na Halloween, která pak náhle zmizela. Když Linda vzhlédla, uviděla Jima Gibsona, jak stojí několik metrů stranou v kovbojských botách Tonyho Lamy číslo 13, v ruce mohutný revolver s hlavní mířící vzhůru a cigaretu.

„Popravdě řečeno, na vrtné plošině není dovoleno držet zbraň, ale vždycky jsem věřil, že pravidla platí jenom pro cucáky.“ Natáhl svou velkou pracku dolů a pomohl Lindě vstát. „Jste v pořádku, drahoušku?“

„Zachráněná opravdovým živým kovbojem. Víc jsem si nemohla přát.“

Jelikož na plošině znal každý nýt, šroub i svár, Gibson ji zcela neomylně vyvedl z labyrintu. Když se dostali do blízkosti místa, kudy sem Linda poprvé vstoupila, uvědomila si náhle, že neslyší střelbu.

Opatrně vzhlédla. Pět teroristů stálo s rukama zdviženýma nad hlavou tak vysoko, že mohli balancovat na špičkách. Pak se objevili ještě další dva, kteří se dosud skrývali v záchranných sítích.

„Juane, myslím, že je po všem,“ pronesla do hrdelního mikrofonu.

Juan se protáhl kolem barelu a zvedl se. Přitom však nepřestával mířit na skupinu záškodníků. Rozběhl se k nim s křikem: „K zemi! Lehnout! Všichni k zemi!“

Když zalehli, Linda k nim pospíšila, aby je pomohla hlídat. Zimbabwané pak začali s tříděním raněných a mrtvých, zatímco Juan svazoval pouty zbývající. Když byl hotov, zavolal loď.

„Nomad Oregonu, cíl je zajištěn. Opakuji, cíl je zajištěn.“

„Slyšel jsem tě už poprvé,“ protáhl Max. „Možná jsem starší než ty, ale nejsem hluchý.“ Pak dodal. „Dobrá práce. Ani trochu jsem o tom ale nepochyboval.“

„Díky. Jaká je situace?“

„Mike zastavil elektrárnu. Ropa sice stále teče z přívodného potrubí do moře, ale bez čerpadel je to daleko mírnější. V podstatě jenom vytéká vlastní vahou potrubím z naftových zásobníků.“

Je Link připraven?“

„Byli jsme domluveni, že člun SEAL se spustí pět minut po zastavení dynam. Právě odjíždí.“

Podobně jako katapult na letadlové lodi vrhá proudovou stíhačku kupředu, spouštěcí mechanismus odstartoval polotuhý černý člun po teflonové rampě z člunové garáže na cestě do oceánu. S hlubokým kýlem ve tvaru V zaručujícím stabilitu a nafukovacími bočními zástěrami pro zvýšení nosnosti člun zkonstruovali pracovníci vojenské divize Zodiaku ve

Vancouveru v Kanadě. Byl schopen zdolávat prakticky jakkoliv vysoké vlny stejně čile jako vydra a díky dvěma přívěsným motorům o výkonu 300 koní dokázal dosáhnout rychlosti více než čtyřiceti uzlů.

Link stál u kormidla, Jerry Pulaski po jeho boku. Oba měli přes pracovní uniformy navlečené neprůstřelné vesty. Navíc kolem kormidelního kola byly upevněny neprůstřelné průhledné tabule, takže oblast středu lodě byla prakticky nezranitelná. U nohou měli muži dvě černé podlouhlé bedny, obsahující pušky Barrett M107 kalibr.50. Efektivní dostřel měly tyto zbraně asi půldruhého kilometru, což z této šestnáctikilové zbraně dělalo nejspíš nejlepší odstřelovací pušku vůbec.

Při tak těžkém ropném zamoření vody v okolí tankovací rampy terminálu nehodlali Max ani Juan riskovat, že by se pohonné trysky Oregonu ucpaly olejem. Stejně tak ani jeden nechtěl střílet na citlivý mechanismus napouštěcích jeřábů, zvláště když nemohli garantovat stoprocentní přesnost svých zbraňových systémů. Nakonec tedy celá obrana zůstane na Linkovi a Skiovi.

Uháněli přes vlny směrem k přídi supertankeru stojícímu na kotvě a zpomalili teprve ve chvíli, kdy se začali prodírat černou kaluží. Vrstva olejové špíny byla přinejmenším patnáct centimetrů silná a lepila se ke gumovému pontonu, obkružujícímu trup člunu. Vrtule byly naštěstí pod toxickým kalem, jinak by se sotva hnuli z místa.

Za nimi se Oregon dal znovu do pohybu. Manévroval tak, aby získal příznivý úhel pro střelbu na nejkritičtější části zařízení. I když nebude mířit přímo na příjezdovou cestu nebo na rozlehlé plovoucí molo, Max by neměl sebemenší výčitku, kdyby Gatlingem kompletně přeoral oceán kolem sebe.

Ski hleděl velkým dalekohledem na plochý trup tankeru a pátral po nějaké známce, že ho teroristé využívají jako pozorovatelnu. Vypadal čistě. Jenom pro jistotu se tedy vylodí na jeho přídi, ve vzdálenosti více než tří set metrů od nástavby, tedy na místě nejvhodnějším pro postavení pozorovatele.

Dosáhli linie bojí, označujících hranici stometrového zakázaného pásma kolem velké lodi, a stále se neozvala žádná střelba.

Jsou hloupí, jak jsme předpokládali,“ poznamenal Link.

Při pohledu zblízka vypadal lodní bok i se svým ochranným rudým nátěrem proti mořské vegetaci spíš jako ocelová stěna než jako něco, co bylo vyrobeno, aby křižovalo oceány. S téměř prázdnými lodními nádržemi jim čnělo palubní zábradlí dobrých dvacet metrů nad hlavami.

Link si pohrával s kormidlem a pákou plynu, aby přiblížil člun k přídi tankeru, zatímco Ski připravil vystřelovací záchytnou kotvu s pogumovanými špicemi. Těsně předtím, než člun vklouzl pod klenutou příď, vypálil vzhůru záchytný hák táhnoucí za sebou dvojitou šňůru z nanovláken. Kotva přeletěla přes zábradlí, a jakmile se zatáhlo za lanko, její špice se za něj zachytily. Link přitiskl úvazové lanko připevněné k silnému magnetu k boku lodi a tím člun zajistil.

Nanovlákna byla příliš tenká na šplhání, ale zato byla pevnější než ocel. Ski navlékl lanko na naviják, připevněný k palubě člunu, a přesvědčil se, že třmeny pro nohy jsou zajištěné. Když dokončil kontrolu, zjistil, že Link mezitím otevřel polstrovaná pouzdra, obsahující odstřelovačské pušky. Každá z nich obsahovala již zásobník s deseti náboji a deset dalších tvořilo rezervu.

„Váš kočár vás očekává,“ pronesl Ski a vstoupil do třmenů.

Link ho následoval a poté spustil naviják. Lanko začalo prokluzovat kladkou na konci kotvy, Skiovy třmeny se napjaly a zvedly ho z paluby útočného člunu. V jedné ruce svíral pušku a druhou se přidržoval lanka. Když byl asi tři metry nad palubou člunu, lano zabralo i třmeny Linka a tak se oba vznášeli podle boku tankeru vzhůru.

Paluby tankeru dosáhli v několika vteřinách. Ski se kopnutím vyvlékl ze třmenů a skočil přes zábradlí. Dopadl měkce, okamžitě přiložil pušku k rameni a oko k puškohledu, aby zkontroloval palubu i nástavbu kvůli případnému pohybu. Linkův třmen se zasekl v malé kladce a zastavil pohyb lanka, takže nešťastník musel zbytek cesty k zábradlí došplhat.

„Cisto,“ prohlásil Ski, aniž by se na svého druha podíval.

Vydali se směrem k zádi, střídavě vždy jeden popoběhl asi patnáct metrů a pak využil nějaký kryt, zatímco ten druhý ho po celou dobu kryl a pečlivě sledoval nástavbu. I když na celé lodi dosud nespatřili ani náznak nějaké aktivity, pokračovali pro jistotu v přibližování technikou takovýchto přískoků i nadále. Proto jim trvalo asi tři minuty, než dosáhli kormidelny, kde se, poprvé za dobu pobytu na palubě, přesunuli na levobok tankeru, odkud bylo vidět na čerpací molo. Tam umístěný dvojitý jeřáb byl vyšší než celá loď, ale zanedbané tlusté hadice visely volně, takže z nich prýštící ropa stékala jen z výšky nějakých sedmi metrů na přístaviště a odtud splývala do moře.

Podle hrubého odhadu zde bylo dobře sto povstalců připravených bránit dok. Měli dost času dokonce i na vybudování barikády a opevnění vlastních pozic. Trona a jeho lidi čekala pěkně náročná dřina, jestli se Linkovi a Skiovi nepodaří nepřátelskou obranu nějak narušit.

„Co myslíš?“ zeptal se Ski. „Stačí tohle, nebo chceš ještě o něco výš?“

„Výskaje dobrá, ale jestli se někdo začne courat po lodi, budeme tu moc nápadní. Pojďme se přesunout na střechu nástavby.“

Když se vrátili do nástavby a vydali se po zdánlivě nekonečných schodech vzhůru, Link podal Maxovi situační zprávu a dozvěděl se, že Mike a jeho jednotka se probojovali přes terminál a jsou nyní na plánované pozici.

Vtom se nedaleko vrcholu jednoho ramena schodiště otevřely dveře. V nich se objevil muž v černých kalhotách a bílé košili s epoletami.

Link měl pistoli tasenou, takže ji přitiskl cizímu důstojníkovi mezi oči dřív, než si ten člověk uvědomil, že není na schodech sám.

„Prosím vás, ne,“ vykřikl hlasitě.

„Ticho,“ napomenul ho Link a sklonil automat. „My jsme ti hodní.“

„Nejste Američan?“ Důstojník byl Angličan.

„Správně, kapitáne,“ odpověděl Link, který si stačil všimnout čtyř zlatých prýmků na ramenní výložce. „Hodláme tu situaci zarazit. Potřebujeme se ale nějak dostat na střechu nástavby.“

„Samozřejmě. Následujte mě.“ Vyrazili opět vzhůru. „Co se tu děje? Já vím jedině, že jednu chvíli normálně čerpáme ropu a vzápětí nějaký idiot vytrhne hadice a poškodí mou loď. Volal jsem námořní úřad, ale nikdo to nebral. Pak moje hlídky hlásily ozbrojené muže na nábřeží. Začíná mi to připomínat dávné dny na Falklandách.“

„Stačí říct, že vaše posádka bude v pořádku. Jenom nikomu z nich nedovolte, aby se přibližoval k palubě nebo podobným otevřeným plochám.“

„Tenhle můj rozkaz platí od rána,“ ujistil ho kapitán. „Tak jsme tady.“

Dosáhli vrcholu schodů. Nebyly tu už žádné dveře, jen ve stropě padací poklop, přístupný po žebříku. Ski se po něm beze slova vydal.

Link napřáhl ruku. „Díky, kapitáne. Odsud se o to už postaráme sami.“

„Ach, jistě, ano. Hodně štěstí,“ popřál jim a potřásl nabídnutou rukou.

Ski otevřel příklop, čímž zalil schodiště jasným slunečním svitem. Protáhl se na střechu, Link těsně za ním. Tento vchod však ze střechy nešlo zajistit, takže budou muset dávat pozor, aby je někdo zezadu nepřekvapil.

Střecha nad kormidelnou byla holá, na bílo natřená ocelová deska, stíněná jenom komínem a soustavou antén. Když se přiblížili k okraji střechy, složili se raději na břicho, aby nebyli proti obloze tolik nápadní, a znovu se zahleděli na dok pod sebou. Na konci příjezdové cesty spatřili Mikeovu malou armádu očekávající signál. Automatická sonda poletovala nedaleko.

„Oregone, tady je Link. Jsme na místě. Dej nám ještě chvilku, abychom stačili určit cíle. Buďte připraveni.“

Odložili pušky na střechu a podél jejího okraje rozložili naplněné zásobníky, aby mohli rychle měnit postavení. Pak si oba muži dalekohledem prohlédli každého vzbouřence a určili, kdo je důstojník či poddůstojník, aby jejich eliminací dokázali jednotku zbavit velení.

„Zatraceně,“ zamumlal Link.

„Co je?“

„Na jedenácté hodině. Chlápek se stínem vousů na tvářích, jak právě servává nějakého mladíka.“

Ski pohnul puškou tak, aby viděl, co mu právě popisuje Link. „Mám ho. Jo? No? Kdo je to?“

„To je, příteli můj, plukovník Rai Abala, prohnaný parchant, který nás podrazil při prodeji zbraní. Je pravou rukou generála Makamby.“

„To bude nejspíš v nemilosti, když ho Makamba poslal sem,“ poznamenal Ski.

„Chceš ho sejmout jako prvního?“

„Ne, spíš bych rád viděl jeho obličej, až si uvědomí, co je co a kdo je kdo. Připraven?“

„Ve své půlce doku mám přinejmenším šest oficírů a asi šest dalších, kteří vypadají, že vědí, co dělají. Zbytek je jenom potrava pro děla.“

„Oukej, tak se tedy do toho dáme. Oregone, jsme připravení.“

„Jsme přichystaní na pochod,“ uslyšel na taktické síti Mikea Trona.

Maxova odpověď znamenala pro Marka Murphyho, že může z kanónu Gatling vypustit záplavu střel. Deset metrů od přístupové cesty vybuchla jakási polévka z vody a ropy, rozlitá po celé délce cesty. Skoro to vypadalo, jako by se oceán vzpínal. Rebelové se při pohledu a poslechu toho inferna ustrašeně krčili, skrápěni špinavou pěnou. Voják, který měl hlídkovat na příjezdové cestě, opustil úkryt a rozběhl se k plovoucímu doku.

Za ječením Gatlingu, jež přehlušovalo zvuk výstřelů, se Link a Ski dali do práce, tedy začali střílet, jak nejrychleji mohli. Jeden výstřel znamenal jednoho mrtvého. Pokaždé. Po vypálení pěti ran, po kterých padlo několik velitelů, se vojáci začali zmateně rozhlížet po původci střelby. Oba odstřelovači se stáhli z okraje střechy a posunuli se o kousek dál. Když Link znovu pohlédl do puškohledu, uviděl Abalu, jak huláká na své muže. Podle výrazu strachu, který měli vepsaný ve tváři Abalovi vojáci, bylo zřejmé, že se jeho tirády s příliš velkou odezvou nesetkávají. Z dálky se po příjezdové komunikaci opatrně blížil Mike se svým týmem.

Link a Ski opět identifikovali své cíle a opět se jim dařilo postupně decimovat velení vzbouřenců. Jednomu z vojáků teprve teď došlo, že výstřely pocházejí z míst nad a za ním, a pohledem přejel po tankeru. Už už se chystal vykřiknout varování, ale nedostal se dál než k otevření pusy. Ski ho stačil sejmout jednou Barettovou půlpalcovou střelou.

„Mikeu, jsi asi pětadvacet metrů od místa prvního přepadení,“ ozval se ve vysílačce Tiny Gunderson.

„Co teď dělají? Moje soukromá obrazovka na rukávu bundy už zase nefunguje.“

„Kdybych se rád sázel, řekl bych, že se baví o tom, jak se vzdát. Ne, počkej. Je po něm. Pěkná rána, Ski.“

„To jsem byl já,“ přihlásil se Link.

„A všechna jejich kuráž je pryč,“ zavýskl Tiny. „Odložili zbraně a natahují se po obloze.“

První projevy kapitulace spustily lavinu dalších. Na celé příjezdové cestě i v docích muži odhazovali zbraně. Jediný Abala se zdál být ještě lačný boje. Mával pistolí jako nějaký šílenec. Link viděl, jak namířil zbraň na jakéhosi mladíka a podle všeho na něj ječel, aby zvedl svou AK-47. Proto Link raději ustřelil Abalovi půlku nohy, než aby ho nechal zavraždit neozbrojeného člověka.

Tronův tým prošel mezi poraženými povstalci, sesbíral odložené AK-47, naházel je na hromadu a pak každého muže prohledal kvůli ukrytým zbraním.

Link se Skiem zatím zůstali v hnízdě odstřelovačů a jen dohlíželi, jestli někde nedochází k nějakým zbytečným průtahům.

„To je poslední,“ oznámil Mike. Stál nad plukovníkem Abalou, který se na zemi svíjel bolestí. „Kdo to mířil vedle?“

„Jakýpak vedle, synu,“ opravil ho Link. „Až ho propustí z nemocnice, bude tahle zmije určitě svalovat veškerou vinu na Makambu a Singera.“

Linkovi a Skiovi trvalo deset minut, než se dostali ze střechy nástavby dolů do doků. Link přistoupil k Abalovi a dřepl si vedle něho. Povstalecký plukovník byl na pokraji šoku, takže přítomnost cizího člověka ani nezaznamenal. Link ho tedy musel několikrát lehce proplesknout, dokud nezvedl zrak. Na rtech Abalovi bublaly sliny a pod snědou kůží byl v obličeji mrtvolně bledý.

„Pamatuješ se na mě, blbečku?“ otázal se Link a Abala vyvalil oči. „Správně. Řeka Kongo, asi tak před týdnem. Ty sis myslel, že nás můžeš jen tak podvést. Tak vidíš, co se z toho vyvinulo.“ Link se naklonil blíž. „Nikdy, a to myslím vážně, nikdy si nezahrávej s Korporací.“

Když angolská armáda konečně dorazila na terminál Petromaxu, Oregon i se svým vybavením, posádkou a všemi muži Mosese Ndebeleho, ať živými či mrtvými, již bezpečně zmizel za horizontem.

Angolská armáda shledala, že proud ropy, vytékající na rampu, někdo zarazil a že osazenstvo plošin stačilo uzavřít dva příbřežní ropné vrty. Dále na místě objevila osmdesát šest mrtvých, natažených na zemi v sousedství administrativní budovy, a přes čtyři sta vyděšených mužů, svázaných dohromady a pod zámkem, řadu z nich raněných. Jeden z nich, jehož pahýl nohy byl ovázán krvavým obvazem, měl na krku pověšenou ceduli s nápisem:

JMENUJI SE RAIF ABALA. JSEM PLUKOVNÍKEM KONŽSKÉ REVOLUČNÍ ARMÁDY SAMUELA MAKAMBY. BYL JSEM NAJAT KE SPÁCHÁNÍ TOHOTO TERORISTICKÉHO ČINU DANIELEM SINGEREM Z BÝVALÉ FIRMY MERRICK/SINGER. JSEM SI VĚDOM, ŽE KDYŽ NEBUDU SPOLUPRACOVAT, LIDÉ, KTEŘÍ NÁS DNES ZASTAVILI, SI MNE NAJDOU. HEZKÝ DEN.

29

OMŠELÝ VZHLED OREGONU byla vlastně profesionálně provedená kamufláž, aby vypadal zanedbaně, avšak zchátralost lodi Gulf of Sidra byla skutečná. Po celých dvacet let křižoval Středozemní moře sem a tam s náklady ropy, zatímco jeho majitelé odčerpávali každé vydělané pěny. Když se něco polámalo, obvykle to bylo nahrazeno již použitou součástkou, narychlo opravené izolační páskou a vázacím drátem, nebo konečně přímo vyhozeno. Když se polámala čistička odpadních vod, nečištěný obsah byl veden jinudy a vypouštěn přímo do moře. Klimatizace pouze proháněla horký vzduch prostorami nástavby, místo aby ho chladila. A jelikož pořádně nefungoval ani obrovitý chladicí prostor v kuchyni, šéfkuchaři věčně váhali, zda mají vytáhnout jídlo z mrazáku a nechat ho rozmrznout, aniž by se zkazilo.

Černý trup pokrývaly šmouhy rzi, zatímco na nástavbě byl místy patrný holý kov. Jediný komín byl natolik začouzený, že se nedalo říct, zda byl někdy v minulosti natřený žlutě či zeleně. Osamělým moderním kouskem vybavení na palubě byl nový únikový modul visící pod zádí. Sám kapitán, jakmile se dozvěděl, kam pojedou, odmítl bez tohoto zázraku techniky vůbec vyrazit.

Se svými čtyřiceti metry na šířku a délkou tří fotbalových hřišť byl Gulf of Sidra velká loď, i když ve srovnání s takovými obry jako supertanker s tonáží 350 000 tun, nyní kotvící u terminálu Petromaxu, byl stále ještě dost malý. Jeho zastaralá koncepce umožňovala vézt v sedmi nákladních prostorách pouze 104 000 tun ropy.

I když se z něho stala téměř součást místní krajiny, jak stál celé týdny ukotvený před mauricijským přístavem Nouakchott – mlhavá silueta proti západnímu horizontu –, jeho odplutí proběhlo za všeobecného nezájmu. Jakmile přijel Singer z Angoly, vyrazila loď pryč od města a vzdálila se na tři sta padesát kilometrů od pobřeží.

Pronásledovala přes Atlantik se přesunující tropickou níži, která se eventuálně mohla přeměnit v hurikán. Právě na tuto bouři Singer čekal, protože představovala dokonalé podmínky k otestování správnosti teoretických předpokladů nejbystřejších meteorologických hlav i nejrafinovanějších počítačových systémů.

V Singerově kajutě se teplota držela nechutně nad čtyřiceti stupni Celsia, proto se co nejvíce zdržoval na otevřeném křídle můstku, kde přinejmenším sedmnáctiuzlová rychlost lodi vytvářela příjemný vánek.

Právě se prostřednictvím bezdrátového servisu BBC dozvěděl, že útok Samuela Makamba byl poražen vojenskými jednotkami angolské armády. Během následného protiútoku byla zabita téměř stovka povstalců a skoro čtyři sta jich bylo zajato. Singera napadlo, jestli plukovník Abala, jediný rebel, který by ho dokázal identifikovat, je mezi živými nebo mezi mrtvými, ale rozhodl se, že na tom nezáleží. Jestliže bude jeho jméno spojováno s tímto útokem, soudní jednání pouze pomůže popularizovat jeho věc. Najme si ty nejoslnivější advokáty, jaké sežene, a nechá tuto kauzu předložit Mezinárodnímu soudnímu dvoru v Haagu. Této příležitosti pak využije, aby mohl veřejně pranýřovat způsob, jakým se lidstvo chová k Zemi.

Na nevydařeném útoku ho nejvíc trápil odhad množství vylité ropy, dosahující jen zhruba dvanácti tisíc tun. Přestože šlo v životním prostředí o katastrofu, zdaleka to nebyl plánovaný milion tun. Nevznikne tedy žádný oblak kyseliny benzen arsenové jako součást hurikánu, jed, který by byl rozprášen po celém jihovýchodě Spojených států. Byla by to velice ničivá bouře, nejhorší hurikán v historii Ameriky, ale bez jedovaté součásti jen stěží vyvolá paniku v míře, kterou očekával.

Věděl, že bude muset kontaktovat média a vysvětlit jim – jakmile bude po bouři, nebo ještě lépe těsně před vstupem hurikánu na pevninu –, jak náhodná bitva kdesi ve vzdálené části světa zabránila katastrofě. Mohl by to být další příklad toho, jak místa a události na celém světě jsou spolu vzájemně propojeny a jak nezodpovědně dáváme svou budoucnost všanc náhodným vrtochům.

Adonis Cassedine, kapitán lodi, vyšel z uzavřeného můstku. Na rozdíl od svého půvabného mytologického jmenovce byl Cassedine zakyslým mužem s neoholenou bradou a očima hlodavce. Nos měl celý křivý, protože ho po někdejší zlomenině nikdo nenarovnal, takže upatlané brýle mu visely nakřivo z jednoho ucha připomínajícího květák.

„Právě jsem přijal jedno hlášení z kontejnerové lodi, nacházející se zhruba sto šedesát kilometrů před námi.“ Západ slunce byl stále ještě hodiny vzdálený, ale jeho dech již čpěl po levném džinu. Nicméně mu bylo ke cti, že vyslovoval zřetelně a potácel se jen nepatrně. „Mají tam podmínky čtvrtého Beaufortova stupně a vítr vane od severovýchodu.“

„Připravuje se bouře,“ poznamenal Singer. „A právě tam, kde ji potřebujeme. Ani příliš daleko, ani moc blízko, aby nestačila splynout.“

„Můžu vás tam dovézt,“ ozval se Cassedine, „ale nelíbí se mi to.“

Tak je to tu znova. Singer se již zlobil kvůli Macambově selhání. Další nářky od tohohle kořalečníka si už nepřál.

„Tahleta loď, ona je stará. Trup jí hnije, a co máte v nákladovým prostoru, to je moc žhavý. Zeslabuje to kov.“

„Vždyť jsem vám ukazoval zprávu inženýrů, potvrzující, že trup snese termickou zátěž.“

„Pcha.“ Cassedine odmítl konstatování mávnutím ruky. „To byli vyparáděný pánové v oblekách, co nevědí nic o moři. Jestli nás zavedete do hurikánu, tak vám zaručuju, že se loď rozlomí, jak se dostane do šestýho stupně.“

Singer přistoupil těsně ke kapitánovi, využívaje svou výšku, aby Řeka trochu zastrašil. „Poslouchejte mě, vy zatracený ožralo. Platím vám víc peněz, než jste kdy v životě viděl, dost na to, abyste mohl zůstat celá léta naložený v chlastu. Zato ale očekávám, že uděláte svou práci a přestanete mě otravovat všemi těmi předpověďmi, starostmi nebo názory. Vysvětlil jsem to dost jasně?“

„Já jenom říkám…“

„Nic!“ zahřměl Singer. „Neříkáte nic. A teď se mi kliďte z očí, než se mi z toho vašeho smradlavého dechu udělá špatně.“

Singer upřeně zíral na Cassedina, dokud kapitán skutečně nevycouval, což se konečně dalo čekat. Singer věřil, že většina alkoholiků jsou slaboši, a konkrétně tenhle nebyl žádná výjimka. Propadl již alkoholu do té míry, že by udělal cokoliv, jenom aby se mohl udržovat ve stavu trvalé opilosti. Singer netrpěl žádnými výčitkami svědomí, že této slabosti využívá, stejně jako neváhal využít naivity ekologických křižáků Niny Visserové nebo chamtivosti Samuela Makamba. Jestli to bylo zapotřebí k tomu, aby se lidé zastavili a konečně začali vnímat škody, které na planetě sami páchali, tak budiž. Copak Geoffrey Merrick nevyužil Singerova vlastního génia k vytvoření jejich vynálezu? Lví podíl práce na něm vykonal právě Singer, zatímco uznání shrábl Merrick.

Celou tu dobu všichni měli za to, že Singer raději zůstává v pozadí mimo zář reflektorů. Jaký nesmysl! Kterému člověku by se nelíbilo sklízet chválu, pocty a ocenění? Singer po tom všem také toužil, ale neustále to vypadalo, jako by média viděla jen polovinu společnosti Merrick/Singer. Pravda, tu fotogenickou půlku, jež se neustále lehce usmívala a vyprávěla půvabné anekdoty. Nebyla to Singerova chyba, že u řečnického pultíku vždycky totálně ztuhl, na televizní obrazovce vypadal jako mrtvola a z každého interview pravidelně vyšel jako totální idiot. Neměl na vybranou, než trvale žít jako stínová existence. Problém však byl v tom, že onen stín byl Merrickův.

Znovu v duchu zaklel, že tu jeho partner není a tím mu odepírá možnost ukázat mu konečně svou převahu. Toužil pohlédnout Merrickovi do očí a vykřiknout: „To je všechno tvoje vina! Ty jsi nechal prznitele životního prostředí ničit ho a teď uvidíš ty následky.“

Odplivl si přes zábradlí Gulf of Sidra a sledoval, jak jeho slina padá, až se nakonec stává součástí oceánu, jako kapka v největším vědru světa. Takový byl kdysi také Singer, malá součást něčeho o tolik většího, takže si nedokázal ani představit, že by mohl něco změnit.

Teď však konečně přestal být nedůležitým.

Cabrillovým prvním rozkazem po návratu na Oregon bylo okamžitě nasměrovat loď k severu, do míst, kde se Afrika vydouvala do Atlantiku a kde horké větry vanoucí ze Sahary odpařily dostatek vody, aby to stačilo na vznik hurikánu. Neodebral se do kajuty až do chvíle, než zkontroloval dovybavení své lodi. Trup Liberty byl vydrhnutý, nádrže pohonných hmot naplněné a člun znovu zavěšen na výložníkových ramenech. Z pláště obou ponorek smyli rozpouštědly a košťaty ropný povlak, dobili baterie a nahradili všechno odstraněné vybavení. Prohlédli Gatlingy, 40 mm i 30 mm, vyčistili hlavně i pouzdra závěru a doplnili schránky munice. Zbroj aři balili AK-47, které dostali Mosesovi muži, a označovali téměř pět set pušek, které vzali členům Makambových jednotek. Juan nezapomněl na prémii, kterou na znovuzískání zbraní vypsal Lang Overholt.

Ale jakkoliv měl napilno, nemohl se ani zdaleka rovnat pracovnímu vytížení doktorky Huxleyové a jejího týmu na medicínském poli. Starala se o třiadvacet pacientů, z nichž musela odstranit jednatřicet kulek, a mimoto měla dát dohromady tolik končetin a orgánů, že se snad z ošetřovny už nikdy nedostane. V okamžiku, kdy svlékla jedny zakrvácené operační rukavice, už jí zdravotník nabízel čerstvé, aby se mohla pustit do dalšího zraněného.

Když však po patnácti hodinách nepřetržité práce zašila ještě škrábnutí od kulky na rameni Mikea Trona, zranění, o němž ani on sám pořádně nevěděl, uvědomila si, že to byl poslední pacient. Mike seskočil z operačního stolu a Julie zaúpěla jako na jevišti a zhroutila se na stůl.

„Ale, no tak, Hux,“ škádlil ji Mike. „Utrpět zranění je daleko náročnější než ho ošetřovat.“

Když mu Julie odpovídala, ani neotevřela oči. „Tak předně, to tvoje škrábnutí se ani nedá považovat za zranění. Kočka, kterou jsem kdysi měla, mi dělala daleko hlubší drápance. A za druhé, jestli se ti nelíbí moje práce, tak budu přešťastná, když ti budu moct všechny stehy zase vytahat a nechat tě ještě chvíli krvácet.“

„No, no, co tvá Hippokratova přísaha?“

„Měla jsem překřížené prsty, když jsem ji slibovala.“

Políbil ji na tvář. „Sladké sny, doktorko. Děkuju.“

Jen Mike opustil operační sál, světlo nad stolem zaclonil další stín. Když Julie násilím otevřela oči, uviděla nad sebou skloněného předsedu. Podle vážného výrazu v obličeji pochopila, že ví.

„Chci ji vidět.“

Julie sklouzla ze stolu a vedla Cabrilla přes další prostor ošetřovny do malé chladné místnosti s osamoceným stolem uprostřed. Do jedné stěny byly zabudovány čtyři nerezové zásuvky. Beze slova otevřela jednu z nich a na světle se objevila nahá postava ženy, uzavřená v matném plastovém pytli. Juan roztrhl tu část, která zakrývala hlavu, a ustoupil, aby si prohlédl popelavý obličej Susan Donleavyové.

Jak to udělala?“

„Byl to ošklivý způsob smrti,“ odpověděla Julie, nyní ještě desetkrát unavenější, než byla před chvílí. „Vyplázla co nejvíc jazyk a skácela se kupředu. Čelistí dopadla na palubu a zuby si prokousla jazyk. Pak se převalila na záda a doslova se utopila ve vlastní krvi. Nedokážu si představit, co to musí být za pocit takhle upadnout a nesnažit se chránit rukama.“

„Měla pouta.“

„Mohla na poslední chvíli pootočit hlavu.“ Julie smutně hleděla na mrtvé tělo. „Co my víme, třeba to zkoušela znova a znova, dokud nesebrala odvahu na poslední pokus.“

Cabrillo chvíli mlčel. Vzpomínal na honičku člunů v Sandwich Bay poté, co spolu se Sloan objevili zavražděného Papá Heinricka. Pronásledovaný řidič tehdy také raději volil smrt nárazem do břehu, než by riskoval zajetí. Tehdy se domníval, že to je důsledek strachu z představy afrického vězení, ale ve skutečnosti se ten chlápek obětoval pro věc. Přesně jako Susan Donleavyová.

„Ne,“ řekl s jistotou. „Udělala to hned napoprvé.“

„Ty jsi viděl videonahrávky z její cely?“

Obrátil se k ní. „Ani jsem nemusel. Znám tenhle typ,“ prohlásil s jistotou.

„Fanatici.“

„Jo. Ukousnout si jazyk byla přijatelná alternativa harakiri pro zajaté japonské vojáky za druhé světové války.“

„Omlouvám se, Juane. Po lodi jde fáma, že mohla vědět nějaké cenné informace.“

„Věděla,“ pohlédl na Julii. „A Geoff Merrick je ví také. Potřebuju, abys ho probudila.“

„Na to zapomeň. Má stále ještě moc nízký tlak. Sotva jsem mu stačila ošetřit ránu a odstranit z ní úlomky a teprve teď se snažím zvládnout infekci. Přiznávám, že jeho koma je teď daleko mělčí, ale tělo se odmítá vzpamatovat.“

Julie, já nemám na vybranou. Singer nařídil provést přepad dnes ráno v nějakou přesnou hodinu, protože má naplánováno ještě něco jiného. Merricka unesl, protože si přál, aby to viděl. Když Linda zpovídala Susan, ta jí prozradila, že Singer strávil několik hodin v Ďáblově oáze hovorem s Merrickem. Jsem ochotný se třeba vsadit, že mu tehdy všechno prozradil.“

„Jsi ochotný vsadit i jeho život?“

„Ano,“ odpověděl bez váhání Juan. „Ať jde Singer po čemkoliv, skoro jistě to souvisí s hurikánem. Myslím, že přišel na možnost, jak ho ještě umocnit. Chceš, abych ti vykládal, co to znamená? Tehdy po Katrině sis ty sama vzala dovolenou, abys mohla nastoupit jako dobrovolnice v New Orleansu.“

„Narodila jsem se tam.“

„Můžeme zabránit, aby nějaké jiné město potkal stejný osud, Julie. Na téhle lodi máš samozřejmě naprostou autonomii v lékařských otázkách, ale jenom proto, že jsem tak rozhodl. Jestli bys raději dostala ode mne rozkaz, tak ti ho dám.“

Zaváhala, ale pak řekla. „Udělám to.“

Juan věděl, že by měl požádat Lindu, aby vedla vyšetřování, byla to její oblast, ale tady nepůjde o dolování informací ze zdráhavého nepřátelského subjektu, ale o rozhovor s napůl bezvědomou obětí. „Tak pojďme.“

Hux popadla nějaké medikamenty a vedla Juana na jednotku intenzivní péče. Tam, kde byl Geoffrey Merrick původně sám, leželi nyní kromě něho tři zranění Afričani. Obličej spálený sluncem mu pokrýval jakýsi gel, který měl urychlit hojení kůže, ale pod ním byl vědec bledý. Julie nejdřív zkontrolovala životní funkce a pak píchla do infuze nějaký stimulans.

Merrick se probouzel jen zvolna. Zpočátku měl oči stále zavřené a jedinou známkou pohybu byla snaha olíznout jazykem okoralé rty. Julie je mokrou rouškou navlhčila. Pak se mu zatřepetala víčka a on otevřel oči. Pohledem přebíhal z Julie na Juana a zpět, zjevně dezorientovaný.

„Doktore Merricku, já se jmenuju Juan Cabrillo. Už jste v bezpečí. Vysvobodili vás ze zajetí lidmi, kteří vás unesli, a nyní se nalézáte na ošetřovně mé lodi.“

Než Merrick stačil odpovědět, zasáhla Julie. „Jak se cítíte?“ otázala se.

„Mám žízeň,“ zaskřehotal.

Naklonila mu k ústům sklenici vody s brčkem a on si vděčně několikrát lokl. „Co dělá váš hrudník?“

Chvíli přemýšlel o odpovědi a pak pronesl. „Takový strnulý.“

„Postřelili vás,“ prozradil mu Juan.

„Na to si nevzpomínám.“

„Během zachraňování vás postřelila Susan Donleavyová.“

„Ji nebili,“ prohlásil Merrick, jak se mu vrátil první fragment vzpomínek. „Já myslel, že ji mučí, ale ono to bylo všechno jen tak nalíčené.“

„Když vás drželi jako zajatce, jednoho dne se tam ukázal Daniel Singer. Vzpomenete si na to?“

„Myslím, že ano.“

„Navštívil vás a hovořili jste spolu.“

„Kde je teď Susan?“ otázal se vědec.

„Spáchala sebevraždu, pane doktore.“ Merrick na něj zůstal zírat. „Udělala to, aby nám zabránila dozvědět se, co Singer hodlá udělat.“

„Naftové plošiny.“ Merrickův hlas se ztišil do šepotu, jak se jeho tělo bránilo drogám a snažilo se o návrat do bezvědomí.

„To je pravda. Plánoval útok na ropné vrty podél pobřeží Angoly a vytvoření obrovské ropné skvrny. Co dalšího ještě plánoval? Neřekl vám to?“

„Musíte ho zastavit. Ropa je zvlášť toxická.“ Poslední jeho slova byla již rozmazaná.

„Už se stalo,“ ujistil ho Juan. „Jeho útok ztroskotal. Mastná skvrna bude zadržená.“

„Loď,“ pronesl už jako ve snách.

„U terminálu kotvila jedna loď, ale na ni nezaútočili.“

„Ne, Singer má svou loď.“

„K čemu ji používá?“

„To byl Susanin objev. Přišla s tím za ním. Já myslel, že jde jenom o pokus, ale ona to mezitím dokončila.“ Zavřel oči.

„Dokončila co, Geoffe? Co Susan dokončila? Doktore Merricku?“

„Organický gel, který vodu změní v pudink.“

„Cože?“ Juan se ptal naléhavě v obavách, že Merrick se mu vzdaluje. „K čemu to používá?“

Merrick minimálně dvacet vteřin nepromluvil. „Teplo,“ zašeptal nakonec. „Vyvine se přitom spousta tepla.“

A to byla ona spojitost, po které Cabrillo pátral. Hurikány potřebují teplo a Singer tedy dokázal hurikán podpořit. Kdyby uvolnil obsah lodi plné gelu Susan Donleavyové do oceánu, nejspíš v epicentru vznikající bouře, uvolněné teplo by tomuto klimatickému jevu dalo pořádný start, a to přesně tam a tehdy, kdy by si to přál on. Tímto způsobem se rozhodoval, kdy zaútočit na terminál Petromaxu. Převažující vítr zanese ropné výpary na sever, přímo do hurikánu, který pomáhal vytvořit.

Juan věděl, že moře v okolí afrického západního pobřeží je logické místo, kde by Singer mohl vypustit ten gel, ale oblast byla značně rozsáhlá a na provedení podrobnějšího pátrání nezbýval čas. Musel zadané parametry nějak zúžit. „Jaký druh lodi Singer používá?“ Nejpravděpodobnějším kandidátem byl samozřejmě tanker, ale Juan nehodlal člověka, který je jen částečně při vědomí, ovlivňovat nějakou nápovědou.

Merrick zůstával němý, s očima zavřenýma a rty pootevřenými. Julie sledovala jeho monitor a Juan podle výrazu jejího obličeje, který dobře znal, viděl, že není moc spokojená.

Zatřásl Merrickovi ramenem. „Geoffe, jaká je to loď?“

Juane,“ pronesla varovně Julie.

Merrick pootočil hlavu k Juanovi, ale otevřít oči se mu nepodařilo. „Tanker. Koupil si tanker.“

Monitor začal kvílet, jelikož tepová frekvence poklesla nebezpečně nízko. Julie odstrčila Juana stranou a vykřikla. „Pacient nám odchází! Přivezte resuscitační vozík.“ Odhodila stranou prostěradlo halící mu hruď, zatímco jeden z pomocníků už přicházel s přenosným defibrilátorem.

V této chvíli, proti všem zákonům logiky, se Merrickovi podařilo otevřít oči. Byly zakalené bolestí. Natáhl prsty po Cabrillově ruce a ústa formulovala tři slova, na něž však už neměl dost dechu, aby je vyslovil nahlas.

Švitoření alarmu nyní přešlo do trvalého tónu.

„Všichni stranou,“ nařídila Julie, elektrody defibrilátoru připravené nad Merrickovým nahým hrudníkem. Juan odtáhl ruku, aby Julie mohla elektrickým výbojem znovu nastartovat jeho srdce. Tělo se zachvělo v křeči, když jím proběhl výboj, a na monitoru se objevila odpovídající špička, následovaná však opět hladkou linií.

„Epi.“ Zřízenec jí podal stříkačku s epinefrinem. Jehla se zdála neuvěřitelně dlouhá. Zabodla ji mezi dvě žebra a aplikovala drogu přímo do srdce. „Zvýšit náboj na dvě stě joulů.“

„Nabíjí se, nabíjí se,“ sledoval zdravotník přístroj. „Hotovo.“

Julie opět přiložila elektrody defibrilátoru a Merrickovo tělo v křečích spadlo málem z postele. Na monitoru se znovu objevila špička.

„No tak, do toho,“ nabádala ho Julie a pak se skutečně objevily srdeční stahy, zprvu pomalé, s rozšířenými komplexy, ale průběžně se vylepšující. „Přivezte sem dýchací přístroj.“ Vrhla sžíravý pohled na Juana. „Stálo to za to?“

Juan jí vrátil pevný pohled. „To uvidíme, až najdeme tanker jménem Gulf of Sidra.“

30

JAK OREGON UHÁNĚL K SEVERU, počasí se neustále zhoršovalo. Loď musela udržovat velice křehkou rovnováhu mezi požadavkem na rychlost a nutností chránit raněné před dalším poškozením v důsledku menší stability lodi. Julie se vrátila do devatenáctého století tím, že nejtěžší případy přemístila do závěsných sítí, ve kterých se mírně kolébaly, a jež tlumily nárazy obzvláště silných vln. Od chvíle, kdy se jí podařilo rozběhnout Merrickovo srdce, nehnula se od něj na delší dobu než na dvacet minut.

Jakmile se dozvěděli jméno lodi, trvalo Murphymu a Ericovi necelou půlhodinu, než zjistili, že tanker jménem Gulf of Sidra kotvil skoro měsíc před pobřežím Mauretanie, ale že právě včera zvedl kotvy. Loď patřila libyjskému státnímu ropnému monopolu, dokud nebyla před nedávném převedena do nově založené liberijské firmy s názvem CroonerCo., ve které Murphy rozeznal slabě maskovaný vztah k Singerovu jménu.

S touto informací bylo duo vyšetřovatelů s to určit stále se rozšiřující okruh, kde by se plavidlo mohlo skrýt, oblast, jež brzy zasáhne vzdušný vír tropické tlakové níže, nacházející se ve vzdálenosti asi jedenácti set kilometrů od afrického pobřeží. Do této lokality tedy pospíchali tak rychle, jak si troufali.

Aby mohli okruh pátrání ještě zúžit, Juan znovu zatelefonoval Langu Overholtovi. Požádal ho, aby využil systému amerických státních satelitů ke stanovení souřadnic plavidla Gulf of Sidra.

Teď, když si všichni byli vědomi, o co jde, Overholt přednesl Cabrillova zjištění řediteli CIA. O malou chvíli později se zprávu dozvěděl prezident, načež byly vydány rozkazy Pobřežní stráži, válečnému námořnictvu, agentúře NUMA a Národní meteorologické službě, provádějící pravidelný dozor v oblasti hurikánů. Křižník s řízenými raketami na palubě, vracející se z hlídky v Rudém moři, byl přesměrován a torpédoborec, který byl na zdvořilostní návštěvě v Alžíru, ukončil předčasně svůj pobyt a vyrazil do Středozemního moře. V blízkosti se nacházely rovněž dvě nukleární útočné ponorky, jež mohly být na místě do čtyřiadvaceti hodin.

Také britská vláda byla zpravena o nastalé situaci a okamžitě nabídla vyslat dvě plavidla z Gibraltaru a jedno z Portsmouthu. Na místo sice dorazí až několik dní po Američanech, avšak jejich pomoc byla stejně velice vítaná.

Juan věděl, že i se všemi těmito loděmi, zapojenými do pátrání po tankeru, bude Oregon, díky své maximální rychlosti, první, kdo se dostane na okraj bouře, takže na jeho ramenou bude ležet povinnost zastavit Daniela Singera.

Sloane Macintyreová vrávorala chodbou, v rukou podnos s večeří, kterou připravil Maurice osobně. S jednou paží stále ještě v závěsu nebyla chůze nic lehkého. Co chvíli se musela opřít ramenem o přepážku, aby znovu získala rovnováhu. Bylo skoro jedenáct hodin, takže cestou do zadní části lodi nepotkala živou duši. Když došla k příslušným dveřím, musela jemně zaťukat nohou. Jelikož se neozvala žádná odpověď, kopla do dveří trochu hlasitěji, avšak se stejným výsledkem.

Odložila tedy podnos na koberec a pootevřela dveře. Uvnitř bylo tlumené světlo.

„Juane,“ zavolala potichu a zvedla tác. „Nebyl jsi na večeři, takže jsem Maurice požádala, aby ti poslal něco malého k snědku.“

Překročila práh, ale stále ještě neměla pocit, že by se vtírala. Stolní lampa vrhala světelný polokruh na Cabrillův psací stůl. Druhá polovina byla osvětlená tlumenou září počítačového monitoru. Křeslo bylo odstrčené od stolu, jako by Juan právě vstal od práce, ale nebyl ani u kartoték, ani u starodávného sejfu. Rovněž pohovka, umístěná pod kruhovým okénkem, byla prázdná.

Sloane odložila podnos na stůl a znovu vyslovila Juanovo jméno, když se přiblížila k potemnělé ložnici. Ležel tam, tváří dolů, a než si ho Sloane pořádně prohlédla, ucukla stydlivě pohledem, protože jí připadalo, že tam leží nahý. Když se však podívala pozorněji, zjistila, že má na sobě spodky tělové barvy, avšak nad nimi byl patrný bílý neopálený oblouček. S hrůzou ji napadlo, že nedýchá, až se mu náhle rozepjal hrudník jako kovářský měch.

Vůbec poprvé si dovolila pohlédnout přímo na pahýl jeho nohy. Kůže zde byla zarudlá, svraštělá a zdála se odřená, nepochybně v důsledku všech těch bojů, jichž se v poslední době zúčastnil. Svaly na stehně měl mohutné a ani ve spánku nevypadaly nijak uvolněně. Vlastně se neuvolnil žádný sval. Celé tělo měl napjaté. Když zadržela dech a pozorně se zaposlouchala, slyšela, jak skřípe zuby.

Jeho záda byla jedna velká pestrá směs starých jizev a čerstvých odřenin. Bylo zde šest stejných jizev, které vypadaly jako po zásahu z brokovnice, a dále zhojená rána, již snad způsobil, jak alespoň doufala, chirurgický skalpel, a nikoliv nůž v ruce nějakého pobudy, protože začínala přesně nad ledvinou a mizela až někde pod spodky.

Oblečení bylo naházené na zemi, a když ho skládala, napadlo ji, že málokterý muž by byl schopen platit tak velkou cenu za to, co dělá. Juan nikdy nedal najevo, že jeho noční sny vyvolávají až takové skřípání zubů, které téměř hrozilo jejich rozdrcením. A ačkoliv měl jen slabě po čtyřicítce, podařilo se mu už shromáždit soupravu jizev, jež by vystačila na dva životy. Jakási síla ho hnala stále kupředu, do nových nebezpečí, přestože každá taková eskapáda zanechávala na jeho těle stopy.

Nemělo to však zaručeně nic společného s nějakými sebevražednými tendencemi, tím si byla jistá. Podle jeho žertování s Maxem i s ostatními bylo zřejmé, že Juan miluje život snad víc než kdokoliv jiný. A možná to bylo právě proto. Nejspíš považoval za svou povinnost zařídit, aby se ostatní mohli radovat ze života stejně jako on. Pasoval se i do role ochránce těch, kteří se o jeho starostlivosti třeba nikdy ani nedoví. Vybavila se jí vzpomínka na rozhovor, ve kterém jí vyprávěl, čím by se stal, nebýt kapitánem Oregonu. Tehdy zmínil zdravotnického záchranáře, který byl podle něj cosi jako anonymní hrdina.

Když věšela složené kalhoty na dřevěný stojan, vypadla mu z kapsy peněženka.

Sloane se ohlédla na Juana. Ten za celou dobu ani svalem nehnul. S mírným pocitem provinění, i když ne dost silným, aby dokázal přemoct její zvědavost, peněženku otevřela. Jediné, co obsahovala, byla hotovost v několika měnách. Žádné kreditní karty, žádné navštívenky, prostě nic, co by ho jakkoliv identifikovalo. Mohlo ji to napadnout. Bylo logické, že nechce mít u sebe nic, co by ho spojovalo s lodí nebo dalo nepřátelům informaci, kým vlastně je. Sloane se ohlédla do kanceláře, kde osvětlení činilo z psacího stolu optickou dominantu místnosti. Potichu k němu přešla a pak, po rychlém kontrolním pohledu na Juana, jemně zatáhla za prostřední zásuvku. To bylo místo, kde Cabrillo skrýval svou totožnost. Nalezla zde zapalovač ze zlata a onyxu a zdobené kleštičky na doutníky. Zde ležel i americký pas, v němž se téměř na každé stránce skvělo nějaké razítko. Líbil se jí spíš v krátkých vlasech, jak je nosil v současnosti, než v těch na fotografii z doby asi před šesti lety. Pak tu byly ještě dva další americké pasy, jeden s fotografií muže jménem Jeddediah Smith. Trvalo jí chvilku, než jí došlo, že to je Juan v přestrojení. Byly tu i další doklady, s jinými jmény a z jiných zemí, stejně jako jim odpovídající kreditní karty, a dále kapitánské diplomy, a to na jméno Cabrilla i Smithe. Mezi jiným zde nalezla i zlaté kapesní hodinky s vyrytým věnováním Hectoru Cabrillovi od Rosy, zřejmě původně dědečkův majetek. Mezi drobnými památkami byly dopisy od jeho rodičů, jeho stará jmenovka ze CIA, malá starobylá čtyřhlavňová pistole, jakou mohl nosit hazardní hráč v kasinu na říční lodi, lupa se slonovinovou rukojetí a zrezivělý kapesní nožík Cub Scout.

V zásuvce až úplně vzadu objevila vykládanou tureckou krabičku, jejíž obsah ji nesmírně překvapil. Ležel tu zlatý snubní prsten. Byl zcela obyčejný, hladký a podle toho, že nebyl téměř odřený, ho zřejmě nikdo nenosil dlouho. Sloane napadlo, která pitomá káča mohla opustit muže, jako je Juan. Takový byl snad jen jeden z milionu, a když už měl někdo štěstí, že ho potkal, pak musel udělat cokoliv, aby jejich vztah vydržel. Podívala se do krabičky poněkud pozorněji a všimla si, že celé dno zakrývá složený papírek.

Tou dobou už byla ve vrcholné fázi někde mezi špehováním a slíděním, takže jen pohlédla přes rameno na spícího Juana a vydolovala papír z krabičky. Byla to policejní zpráva o automobilové nehodě ve Falls Church ve Virginii, při níž přišla o život jakási Amy Cabrillová. Sloane vytryskly z očí slzy. Ze suché zprávy se dozvěděla, že alkohol v krvi Juanovy ženy překračoval limit asi trojnásobně.

Muž jako Juan se ožení jen jednou v životě, a to s ženou, s níž bude chtít zestárnout. Skutečnost, že tato žena jeho nabídku přijala, jí ve Sloaniných očích ještě více uškodila. Otřela si oči a tváře, papír pečlivě složila a narovnala všechno zpět do zásuvky tak, jak to původně nalezla. Pak vzala podnos s jídlem a vyšla z kajuty.

Právě když zavřela dveře, vynořila se zpoza rohu Linda Rossová.

„Ahoj, sousedko,“ pozdravila ji chvatně Sloane, aby zakryla rozpaky. „Neviděla jsem Juana u večeře, tak jsem mu donesla něco k jídlu. On ale spí.“

„Proto pláčeš?“

„Já…“ Sloane se na víc nezmohla.

Linda se vřele usmála. „Neměj strach. To bude naše tajemství. Podle mě je to asi ten nejlepší chlap, kterého jsem kdy potkala.“

„Měla jsi s ním něco?“

„Přiznávám, že je ďábelsky pohledný, takže mě to samozřejmě napadlo, když jsem poprvé přišla na tuhle loď, ale ne, neměla a nikdy ani mít nebudu. Je to můj velitel a přítel a obě tyhle věci jsou natolik důležité, že je nějakou aférkou nehodlám ohrozit.“

„To je tedy všechno, k čemu kdy může dojít, že? Cítím, že je to muž jedné ženy a jakákoliv příležitost už minula.“

„Ty víš o Amy?“

„Šmejdila jsem tam trochu a našla policejní zprávu.“

„Neříkej Juanovi, že jsi ji viděla. Myslí si, že nikdo z posádky neví, že je vdovec. Max jednou udělal chybu a pověděl to Mauriceovi, no a Maurice je taková stará drbna. Jo, nejspíš to byla jenom krátkodobá záležitost. Ale ne, že by po Amy netruchlil. Pořídil si však jinou lásku, se kterou nemůže žádná žena soutěžit.“

„Oregon.“

Linda přikývla. „Takže si všechno pořádně promysli, než něco uděláš.“

„Díky.“

Když odkráčely od Juanovy kabiny, otevřely se potichu dveře a její obyvatel vyhlédl do chodby. Zvuk otvírané zásuvky ho prve vzbudil, ale dál předstíral spánek, aby neuvedl Sloane do rozpaků. Bude si muset promluvit s Maxem o jeho neschopnosti udržet tajemství a stejně tak i s Mauricem. Pak znovu dveře zavřel. Napadlo ho, že to, co zaslechl, učiní jeho chystané rozhodnutí o něco obtížnější.

Juan seděl v obývací části kajuty pro hosty a hovořil s Mosesem Ndebelem. Jeho muži byli upoutáni na lůžko, vzhledem k mořské nemoci téměř neschopni jakékoliv akce. Juanovi se zamlouval Ndebeleho intelekt a jeho schopnost odpouštět, zvláště v souvislosti s tím, jak hrubě s ním zacházela jeho vláda. Na rozdíl od jiných mužů, kteří jakmile se dostali k moci, pošlapali svobodu a začali zbídačovat své poddané v touze po bohatství a osobní slávě, Ndebele skutečně hodlal dosáhnout pro Zimbabwe jen to nejlepší. Hovořil o ekonomických reformách, o tom, jak pozvednout kdysi kvetoucí zemědělský sektor zpět na původní úroveň. Mluvil o sdílení moci jednotlivými kmeny i o ukončení protekcionářství, které minuje mnohé africké státy.

Ze všeho nejvíc si ale přál, aby se jeho lidé přestali bát vlastní vlády.

Cabrillo byl přesvědčen, že dohoda s Mosesem byla ta správná cesta. Měli příležitost znovu obnovit slávu bývalé výkladní skříně subsaharské Afriky a vybudovat ze země pýchu kontinentu. Samozřejmě to všechno bude možné až po nalezení lodi ztracené celé století, jež se potopila kdesi v tisíci čtverečných mil oceánu.

Náhle ucítil prudký obrat lodi. Odhadoval změnu kurzu přinejmenším na patnáct stupňů, a právě se zvedal, když se rozezněl jeho telefon.

„Někdo ji našel,“ prohlásil. Věděl, že volá Max, aby mu sdělil novinu, na niž čekali už třicet hodin. Stručně se Mosesovi omluvil a spěšně opustil kajutu.

„Objevilo ji něco, co se nazývá Mag-Star,“ vysvětloval Hanley. „Evidentně se jedná o novou vojenskou družici, schopnou detekovat změnu, způsobenou velkým kovovým předmětem v magnetickém poli Země.“

Juanovi byla tato technologie známá. „Jak jsme od ní daleko?“

„Dalších asi dvě stě sedmdesát kilometrů. A v odpověď na tvou příští otázku sděluji, že ano, jsme tomu místu ze všech lodí nejblíž.“

Juan chvíli počítal vzdálenosti a rychlost. „Takže se k ní dostaneme někdy po západu slunce. Ne že bychom v poslední době to slunce viděli.“

Oregon uháněl pod příkrovem válejících se mohutných mraků už od samého rána. Moře bušilo vytrvale do trupu pětimetrovými vlnami. Loď neměla problém prodírat se takovým vlněním, byla konstruována, aby vydržela daleko větší zátěž, ale zranění lidé toto vlnobití snášeli těžce i přes všechna opaření, která pro ně Hux udělala. Rychlost větru se držela kolem třiceti uzlů, s poryvy o síle až osm stupňů Beaufortovy stupnice. I když ještě nepršelo, podle předpovědi mělo začít už během několika příštích hodin.

„Sejmout Gulf of Sidra bude v téhle bouři už samo o sobě dost obtížné,“ poznamenal Max. „Tma tomu rozhodně nepřidá.“

„To mi povídej,“ poznamenal Juan. „Za vteřinu jsem tam.“

Za okamžik skutečně vstoupil do operačního centra. Členové pravidelné hlídky byli nahrazeni nejlepším týmem Korporace. Bylo to dost obtížné, protože loď sebou divoce házela a lidé se museli jednou rukou neustále přidržovat přepážek či polic. Eric Stone byl už u kormidla, Mark Murphy v košili, jež nabádala k ochraně velryb, se usazoval u kontrolního pultu palubních zbraní, zatímco Hali se připojoval ke komunikačnímu systému. Linda Rossová dorazila ve chvíli, kdy Link a Eddie již stáli u zadní stěny místnosti, jeden druhému nepodobní asi jako Laurel a Hardy, a to ve všem, kromě schopností a výkonnosti.

Max se dostavil po kontrole svých milovaných motorů těsně po Juanovi, který okupoval ústřední křeslo. Na hlavním monitoru byl satelitní obrázek Atlantiku. Mraky se začínaly zavíjet do typického tvaru rodícího se hurikánu. Záběr se každých několik vteřin posunul, aby dokumentoval posledních několik hodin narůstající bouře. Právě se začínalo formovat oko hurikánu.

„Oukej, kde jsme my a kde je Sidra?“ otázal se Juan.

Stone zaťukal na počítač a na monitoru se objevily dvě pulzující ikony. Gulf of Sidra se nacházela na samém okraji, kde se začínalo tvořit oko hurikánu, zatímco Oregon se blížil od jihovýchodu.

Sledovali monitor více než hodinu, po kterou byl obraz nepřetržitě aktualizován z Národního průzkumného střediska, tajné vládní agentury, jejíž náplní práce bylo dohlížení na prakticky všechny americké špionážní satelity. Čím víc na sebe bouře brala typický vzhled hurikánu, tím těsněji se otáčel Singerův tanker, takže se neustále držel uvnitř stále mohutnější stěny oka.

„Mám tu nějaké další informace od Overholta,“ upozornil Hali s pohledem upřeným na monitor. „Říká, že Národní středisko má dodatečné údaje o cíli. Když procházeli zpětně své záznamy, podařilo se jim rekonstruovat trasu jeho plavby už dvě hodiny předtím, než ho identifikovali. Ericu, posílám ti to.“

Když obdržel z druhého konce e-mail, Eric dopsal souřadnice. „Tady to máme,“ řekl a stiskl Enter.

Ikona Sidry skočila asi o pět centimetrů na obrazovce zpět a pak se dala do pohybu vpřed. Skoro to vypadalo, jako by se oko hurikánu tvořilo kolem lodi, a ne že loď následuje pohybující se oko.

„Sakra, co to má znamenat?“ zamumlal Juan.

„Měl jsem pravdu!“ vykřikl Eric.

„Ano, jo, jsi génius,“ ozval se Mark a obrátil se ke Cabrillovi. „Seděli jsme u mě v kajutě a probírali situaci. No, taky jsme se trochu vetřeli do hlavního počítače firmy Merrick/Singer. Susan Donleavyová si do počítače žádné poznámky nedělala. Buď měla samostatný systém, nebo si je zapisovala rukou. V každém případě jsme o jejím projektu objevili pouze úvodní návrh, a i ten byl hodně stručný. Jejím cílem bylo vytvořit organický precipitátor, neboli vločkovač.“

„Co to?“

„To je sloučenina, která způsobí, že hlína a další pevné součásti suspendované ve vodě vytvoří shluky,“ odpověděl Eric. „Používá se to kupříkladu v čističkách odpadních vod k odstranění mechanické špíny z vody.“

„Pokoušela se najít způsob, jak vyvázat organický materiál z mořské vody, aby se voda mohla přeměnit v gel.“

„Pročpak?“ otázal se nechápavě Max.

„To se tu neříká,“ odpověděl Mark, „a zjevně nikoho ze členů posuzovací komise to také nezajímalo, protože se na to nikdo nezeptal. Ten projekt jí odsouhlasili.“

Stone pokračoval. „Z tvého rozhovoru s Merrickem víme, že reakce je značně exotermická, a podle mého soudu není trvale udržitelná. Uvolněné teplo nakonec zahubí všechno organické a gel se opět rozpustí v mořskou vodu.“

„Sleduju tě,“ zareagoval Juan, „ale nechápu, k čemu to všechno směřuje.“

„Když Singer vypustí na hladinu pás vločkovače, ta látka se na chvilku rozšíří a pak prostě vyšumí.“ Mark gestem podtrhl význam svých slov. „Hurikán absorbuje část tepla při přechodu nad tím místem, ale rozhodně to neovlivní jeho intenzitu ani směr.“

Eric se vmísil: „Podle mého mínění vypouští tu látku při kroužení od chvíle, kdy se hurikán začíná formovat, takže tehdy může diktovat, kde a kdy se vytvoří oko hurikánu a, což je nejdůležitější, jak bude velké.“

„Čím je oko sevřenější, tím rychlejší je kolem něho proudění vzduchu,“ dodal Max.

„Andrew měřil v průměru dvacet kilometrů, když udeřil na Miami,“ poznamenal Murph. „Přírodní procesy limitují hurikán, jak malý může být, kdežto Singer ho může naopak zesílit až do síly pátého stupně na Saffir-Simpsonově stupnici. Dále je schopen kontrolovat jeho pohyb přes Atlantik, tedy namířit ho jako revolver na libovolnou část pobřeží.“

Cabrillo se znovu zahleděl na monitor. Vypadalo to, že Gulf of Sidra se chová přesně tak, jak Eric s Murphym předpověděli. Právě nasadil otočku ve spirálovém kurzu, přičemž vyvrhoval čerpadly gel Susan Donleavyové tak rychle, jak to jen bylo možné. Výsledkem bylo stále těsnější oko hurikánu a tím pádem rychlost větru větší, než by dokázala sama příroda.

„Jestli dokončí tu spirálu, tak nebudeme mít co dělat,“ shrnul situaci Eric. „Oko bude zformované a žádná síla na světě ho nezastaví.“

„Napadá vás, kam ho asi pošle?“

„Kdyby bylo po mém, tak bych volil znova New Orleans,“ prohlásil Murphy, „ale nevím, do jaké míry ho může doopravdy ovládat. Nejbezpečnější by bylo nasměrovat ho na Floridu, kde teplé pobřežní vody hurikán neoslabí. Nicméně za nejvhodnější cíle lze považovat Miami nebo Jack-sonville. Andrew způsobil škody za nějakých devět miliard a to byl hurikán síly čtyři. Jestli do některého města vtrhne hurikán síly šest, pak bude převracet mrakodrapy.“

„Maxi,“ oslovil ho Juan, aniž by se na něj ohlédl, „jakou máme rychlost?“

„Jenom chlup pod pětatřicet uzlů.“

„Kormidelníku, přidejte na čtyřicet uzlů.“

„To se doktorce nebude moc líbit,“ dovolil si kritiku Max.

„Už takhle jsem v nemilosti, že jsem ji přiměl probudit Merricka,“ prohlásil Juan mrzutě.

Eric uposlechl rozkazu a zrychlil magnetohydrodynamický proces získávání energie z mořské vody pro pumpy trysek. Plavba Oregonu se stala ještě tvrdší, jak bez milosti prořezával vlny. Zevní kamera ukazovala, jak je lodní příď při každém setkání s vlnou zaplavena mořem. Když se pak příď opět pozvedla, byla paluba zakryta metrovou vrstvou vody.

Cabrillo klepl na komunikační pult a namačkal číslo hangáru. Technika, který se ozval, požádal, aby zavolal Adamse. „Nelíbí se mi, že mně voláš,“ prohlásil Adams namísto pozdravu.

„Můžeš to udělat, Georgei?“

„Bude to jako noční můra,“ odpověděl pilot, „ale jo, myslím, že ano, po kud nebude pršet. A nechci slyšet žádné stížnosti, když zničím přistávací konstrukci Robinsona.“

„Neřeknu ani slovo. Můžeš zahájit desetiminutovou pohotovost a počkej, až ti řeknu.“

Jak si přeješ.“

Juan přerušil spojení. „Weppsi, jaký je stav našich rybiček?“

Po obou stranách přídě měl Oregon těsně pod hladinou dva kovové válce, ze kterých se dala odpalovat ruská torpéda Test –71. Tyto dvoutunové zbraně byly naváděny pomocí drátu, měly dosah maximálně deset mil, dosáhovaly rychlosti čtyřiceti uzlů a ve své přední části nesly dvě stě dvacet pět kilo vysoce brizantní výbušniny. Když Cabrillo navrhoval Oregon, požadoval americká torpéda MK-48 ADCAP, ale Langstonovo odmítnutí nedokázal zvrátit žádným přemlouváním. Nicméně i tato dodaná sovětská torpéda byla dostatečně výkonná, aby dokázala potopit každé plavidlo, s výjimkou snad jen nejtěžších obrněnců.

„Neuvažuješ snad o torpédování Sidry, že ne?“ ujišťoval se Mark. „Došlo by přitom k uvolnění veškerého gelu na jednom místě najednou. V této fázi by produkce takového množství tepla měla stejný efekt, jako kdyby loď dokončila kruh.“

Jenom se připravuju na všechny eventuality,“ ujistil ho Juan.

„Oukej. Dobře.“ Mark vyvolal diagnostiku torpéd. „Před třemi dny byla vytažena z torpédometů k provedení rutinní kontroly. Při té příležitosti vyměnili baterii na torpédu číslo jedna. Obě torpéda nyní vykazují plně nabito.“

„Co tedy hodláš dělat?“ otázal se Max Juana.

„Nejjednodušším řešením by bylo dopravit tam helikoptérou přepadový oddíl, převzít kontrolu nad lodí a zastavit čerpadla.“

„Víš, předsedo,“ ozval se Eric, „kdybychom s ní odpluli dost daleko od oka hurikánu a pak začali opět vypouštět ten gel, uvolněné teplo by způsobilo větší vypařování, čímž by vznikla další oblast výrazně nižšího tlaku. To by narušilo původní bouři a doslova ji roztrhlo vejpůl.“

„Och, Bože můj!“ vykřikl Hali. Zapnul vypínač na svém panelu a kontrolním sálem se rozlehl pronikavý hlas.

„Opakuju, tady je Adonis Cassedine, kapitán VLCC Gulf of Sidra. Bouře nám poškodila trup. Vezeme jenom balast, takže žádná nafta nevytéká, ale jestli dojde k ještě většímu poškození lodi, budeme ji muset opustit.“ Následovaly souřadnice. „Vyhlašuju stav ohrožení. Slyší někdo můj signál, prosím? Mayday, mayday, mayday.“

„Jenom s balastem, no nazdar,“ zamručel Max. „Co chceš dělat?“

Cabrillo seděl nehnutě, bradu v dlaních. „Necháme je vypotit. Ten bude pokračovat ve vysílání, i když mu nikdo neodpoví. Ericu, jaký máme teď předpokládaný čas příjezdu?“

„Stále to vypadá tak na tři hodiny.“

„Sidra tak dlouho za těchto podmínek nevydrží, zvlášť ne s trhlinou v trupu,“ namítl Max. „Tím spíš, jestli má poškozený kýl. Sakra, vždyť se může rozpadnout každou minutou.“

S tím Juan nemohl nesouhlasit. Něco udělat museli, ale jejich možnosti byly dost omezené. Nechat tanker, aby se skutečně rozlomil, byla ta nejhorší alternativa, a tak se zdálo, že Ericův nápad použít ho ke zmírnění bouře nepřicházel v úvahu. Optimální by bylo poslat tanker s minimálním množstvím gelu ke dnu. Torpéda Test-71 by to dokázala, ale mohlo trvat i několik hodin, než by trup konečně zmizel pod hladinou, což by znamenalo ještě hodiny chrlení tekutého obsahu.

Inspirace se nakonec vyklubala z jeho zkušenosti z pobytu se Sloane na člunu OrDeath, kdy člun dostal zásah raketou, odpálenou z jachty, střežící generátory proudu pohybem vln. Tehdy se člun potopil během velmi krátké chvíle, protože došlo k roztržení přídě při pohybu vpřed. Cabrillo se rozhodl neuvažovat o možných záludnostech této metody a jal se ji realizovat.

„Linku, Eddie, zajděte dolů do skladu a přineste mi sedmdesát metrů Hyperthermu, té věci s elektromagnety na obalu.“ Materiál podobný plastické výbušnině je sloučenina na bázi magnézia, vyvíjející při hoření teplotu dvou tisíc stupňů, a proto často užívaná při záchranných pracích pro řezání oceli pod vodou. „Setkáme se v hangáru, Eddie. A cestou se stav pro vybavení. Nemůžu zaručit, jak nás na Sidra přivítají.“

„A co já?“ otázal se Link.

„Je mi líto, ale jsme omezeni váhou.“

Max se dotkl Juanova ramene. „Zjevně tě napadlo něco zcela scestného a pokoutního. Nechceš se o to s námi podělit?“ Když Cabrillo vyložil svůj plán, Hanley přikývl. „Jak jsem říkal, scestné a pokoutní.“

„Copak existuje nějaký jiný způsob?“

31

OBLIČEJ GEORGE ADAMSE se změnil v dokonale soustředěnou masku. Prsty pevně svíral kontrolní páku Robinsonu. Vítr a divoké otáčky listů hlavního rotoru rozechvívaly celou helikoptéru, nacházející se nyní na zvýšené přistávací ploše. Přesto pilot vyčkával se startem až na přesně stanovený čas.

Oregon se svezl po zadní straně mohutné vlny a nad palubou vyvstala vodní stěna se zčeřenou čepičkou, která hrozila zaplavit helikoptéru i s jejími třemi cestujícími.

„Mluv na mě, Ericu,“ řekl, když loď začínala šplhat po přivrácené straně další vlny.

„Vydrž, kamera je už téměř v úrovni vrcholu vlny. Oukej, jo, na druhé straně je veliké údolí vlny. Máš spoustu času.“

V okamžiku, kdy loď dosáhla svého apogea, Adams přidal Robinsonovi trochu otáčky s předpokladem, že v momentě, kdy bude startovat, půjde paluba Oregonu spíše dolů, než aby se na nějaké skryté vlně zvedla a helikoptéru roztříštila. Když se vznesli, potulná nákladní loď skutečně sletěla dolů. George sklonil nos stroje, aby získal počáteční rychlost, a hned poté se odsunul pryč z dosahu dmoucího se moře a do větrného víru. Musel se stočit po větru, než získal trochu víc rychlosti i výšky a mohl se otočit čelem vzad. Do Robinsona bušil čelní protivítr o síle padesáti uzlů, takže vrtulník nad mořem dosahoval pouhých šedesáti uzlů, tedy jen o málo víc než samotný Oregon. Nicméně Juan toužil dostat se ke Gulf of Sidra tak rychle, jak jen to bude možné.

Jestli se to podaří, ocitne se tanker na dostřel torpéd zhruba v době, kdy Eddie dokončí rozmisťování náloží Hyperthermu.

„Počítám, že náš letový čas bude hodinu a dvacet minut,“ oznámil George poté, co se smířil s tím, že let nebude jednoduchý.

„Juane?“ To byl Max ve vysílačce.

„Povídej.“

„Cassedine vysílá další SOS.“

„Oukej, ozvi se mu a odpověz v tom smyslu, jak jsme o tom hovořili.“

„Provedu.“ Max nechal kanál vysílačky otevřený, aby Cabrillo slyšel jejich konverzaci. „Gulf of Sidra, tady je Oregon, kapitán Max Hanley. Zaslechl jsem vaše volání o pomoc a mířím k vám nejvyšší rychlostí. Nicméně i tak nám bude trvat dvě hodiny, než se k vám dostaneme.“

„Oregone, díky Bohu!“

„Kapitáne Cassedine, popište prosím vaši situaci.“

„Uprostřed lodi je na levoboku trhlina a tudy nabíráme vodu. Pumpy běží na plný výkon a nezdá se, že bychom se potápěli, ale jestli se trhlina rozšíří, budeme muset opustit loď.“

„Zvětšila se ta trhlina od chvíle, kdy se objevila poprvé?“

„Nikoliv. Narazila do nás jedna mizerná vlna postupující napříč větrem a roztrhla oplátování. Od té doby se ale díra nezvětšuje.“

„Kdybyste zamířili na východ, dostihli bychom vás dřív.“ Nebyla to pravda, ale kdyby loď Gulf of Sidra při vypouštění jedu do vody zahnula, porušila by přece jen oko hurikánu. V podstatě to byl tedy takový test, kdo na lodi vládne – její kapitán, nebo Daniel Singer.

Skoro minutu naplňovaly atmosféru jenom výboje statické elektřiny. Když se Cassedine znovu ozval, byl v jeho hlasu patrný nový strach. „Och, to není možné, Oregone. Můj inženýr mi hlásí, že je poškozeno kormidelní zařízení.“

„Spíš je to hlaveň pistole u hlavy,“ prohodil Juan k Maxovi.

Přizpůsobili se ale scénáři, takže Max pokračoval, jako by se nic nestalo. „Rozumím, máte poruchu na kormidelním zařízení. V tom případě, kapitáne, nemůžu riskovat kolizi. Až se k vám přiblížíme na osmnáct kilometrů, budu žádat, aby vaši muži sestoupili do záchranných člunů.“

„Cože, abyste potom mohli uvázat mou loď na lano do vleku a vznesli na ni nárok z titulu záchrany?“

Juan se uchichtl. „Tenhle chlapík stojí tváří v tvář smrti a bojí se, abychom mu neukradli loď.“

„Kapitáne, Oregon je tisícitunová komerční rybářská loď,“ lhal zcela plynně Max. „My bychom nemohli vzít do vleku ani tanker někde na rybníce, natož s hurikánem v patách. Já jenom nejsem ochoten riskovat, že nějaká splašená plovoucí troska do nás uprostřed bouře narazí.“

„Já… rozumím,“ prohlásil Cassedine nakonec.

„Kolik je na palubě lidí?“

„Tři důstojníci, dvanáct členů posádky a jeden člověk navíc. Celkem šestnáct duší.“

Ten nadpočetný člověk bude Singer, napadlo Juana. Pak si uvědomil, že posádka je i podle tankerových standardů poněkud malá, přestože na takové lodi je skoro všechno automatizované. K účelu, jaký měl Singer na mysli, velikost posádky zřejmě stačila.

„Rozumím. Šestnáct lidí,“ potvrdil Max. „Zavolám vám, jakmile se ocitneme na dosah. Oregon konec.“

„Potvrzuji, kapitáne Hanley. Ozvu se vysílačkou, jakmile se naše situace změní. Gulf of Sidra končí.“

„Jenom si moc nezvykej na toho kapitána,“ připomněl mu Juan, jakmile rádiová konverzace skončila.

„Já nevím,“ pravil lehkomyslně Max. „Zní to hezky. Takže ty se domníváš, že Singer opustí loď s ostatními?“

„Těžko říct. I když je trochu v nevýhodě, mohl by se stále pokusit dokončit svou misi i bez přítomnosti posádky. Ke spuštění záchranného člun budou muset zpomalit, ale jestli mu Cassedine ukáže, jak znovu zrychlit, mohl by dokončit spoutání bouře do průměru oka necelých deseti kilometrů.“

„Ty bys to udělal?“

„Kdybych byl na jeho místě a došel bych až takhle daleko, jo, myslím, že bych to dotáhl až do konce.“

„Což znamená dvě věci. První je poznatek, že Singer je větší blázen než stájová krysa, a druhá, že si s Eddiem budete muset dát zatracený pozor, až budete pokládat ty nálože.“

„Budeme opatrní.“

O hodinu později volal George zpět na Oregon, že dosáhli prvního kontrolního bodu. Bylo načase odstranit posádku z Gulf of Sidra.

„Tady je Oregon, voláme kapitána Cassedina.“ To byl Max ve vysílačce.

„Tady je Cassedine. Pokračujte, Oregone. Jsme osmnáct kilometrů od vaší pozice. Jste připraveni opustit loď?“ otázal se Max.

„Já se nechci hádat, kapitáne,“ odpověděl Cassedine, „ale můj radar ukazuje, že jste ještě skoro pětapadesát kilometrů daleko.“

„Vy věříte radaru v sedmimetrových vlnách?“ utrousil posměšně Max. „Můj radar vás kupříkladu ani neukazuje. Spoléhám se jen na GPS a podle našeho odhadu jste od nás osmnáct kilometrů daleko.“ Hanley spěšně udal hodnoty zeměpisné délky a šířky místa zhruba osmnáct kilometrů východně od Gulf of Sidra. „Toto je naše současná poloha.“

„Aha, už vidím, že máte pravdu a nalézáte se do osmnácti kilometrů odsud.“

„Mohli bychom se přiblížit o něco víc, kdybyste opravili kormidelní zařízení.“

„Ne, neopravili jsme ho, ale ten člověk navíc se nabídl, že zůstane na palubě a bude na tom pracovat.“

„Vy zbývající ho opustíte?“ podivil se Max v roli starostlivého námořníka.

„Je to majitel lodi a je si vědom rizika,“ vysvětlil Cassedine.

„Rozumím,“ pronesl Max s hraným neklidem. „Až spustíte člun a vzdálíte se od lodi, nasaďte kurz dvě stě sedmdesát stupňů a začněte vysílat naváděcí tón na nouzové frekvenci EPIRB, abychom vás mohli zaměřit.“

„Nasadit kurz dvě stě sedmdesát a vysílat tón na frekvenci 121,5 MHz. Rozumím. Během několika minut spouštíme člun.“

„Hodně štěstí, kapitáne. Nechť vás Bůh provází,“ popřál mu vážně Max. I jestli Cassedine a jeho posádka vědomě pomáhali Singerovi, námořník, kterého v sobě měl, chápal všechna nebezpečí, provázející plavbu záchranným člunem v tomto počasí.

O čtvrt hodiny později Hali Kasim přepnul námořní nouzovou frekvenci 121,5 MHz do reproduktorů, aby všichni mohli slyšet vysoký směrový tón.

„Slyšíš to, Juane?“

„Slyším. Jdeme do toho.“

Dokonce i na letové hladině sto sedmdesát metrů se jen tak tak stačili vynořit z mraků ve vzdálenosti půldruhého kilometru od supertankeru. Byl proti Oregonu asi o devadesát tisíc tun těžší a tím pádem projížděl vlnami daleko klidněji. Jen občas mu tupou příď zalila vodní tříšť. Nemohli ale už rozeznat drobnou žlutou skvrnu, která se vzdalovala tomuto monstru s červenou palubou. Byl to záchranný člun a přesně podle instrukcí, jež Cassedine dostal, mířil na západ, pryč od Oregonu, tedy bezpečně směrem, v němž se s Oregonem zaručeně nesetká. Dále bylo patrné, že tanker po chvilce zpomalení, během níž vysadil záchranný člun přes zábradlí, znovu nabírá rychlost.

„Zkontrolujte to,“ ukázal George na loď.

Nedaleko zádi Gulf of Sidra tryskal proud jakési tekutiny z otvoru v boku lodi skoro tři metry pod zábradlím. Byla to výpusť čerpacího systému různých rour a pump, jež umožňovaly nasávání vody do balastních nádrží a její vypouštění.

Jenže tentokrát se nečerpala voda. Tekutina vyvrhovaná z metrového otvoru byla hustá a vazká jako nafta, která kontaminovala celé okolí zálivu s terminálem Petromaxu v Angole. Tady byla kontaminace čistší a šířila se rychleji, jak ji pumpa vyprazdňovala z lodi.

„Ono to roste už samo,“ ozval se ze zadního sedadla Eddie. Vedle sebe měl tlusté svazky Hyperthermu. „Organismy v tom gelu kontaminují okolní vodu a mění ji v takovou limonádu.“

Oblétli supertanker, aby si prohlédli poškození na levoboku. Byla to trhlina v trupu, která se táhla od čáry ponoru až k zábradlí. Jak se trup prohýbal pod nárazy vln, štěrbina se otvírala a přivírala jako nějaká obří vertikální ústa. Moře v okolí mezery pokrývala narůstající vrstva rosolovitého vločkovače.

„Kde chceš vysadit?“ otázal se George.

„Co můžeš nejblíž k přídi,“ odpověděl Juan.

„Nechci riskovat sprchu vodní pěny, takže to bude přinejmenším o třicet metrů dál.“

„Nebudeme mít čas honit Singera, takže až se pro nás vrátíš, nalož nás hodně rychle.“

„Věř mi, předsedo, že v tomhle větru nechci zůstat nikde viset ani o vteřinu déle, než bude nezbytné.“

Adams se strojem zakroužil a obrátil ho proti větru, přičemž z výšky asi třiceti metrů klesl na úroveň tankeru, takže nyní se zdálo, jako by rozdivočelé moře olizovalo ližiny vrtulníku. Přeletěl nad zábradlím a pak znehybnil malou helikoptéru proti náporům větru příkladným způsobem opravdového experta. Nakonec se zůstal vznášet přesně sedm metrů nad nejvyšším bodem, kam i ty největší vlny zvedaly palubu lodi.

„Eddie, můžeš začít!“

Eddie Seng zatlačením otevřel dveře a jednou nohou se je snažil udržet otevřené, zatímco druhou skopával svazky Hyperthermu. Výbušniny dopadly na palubu lodi jako propletené hnízdo hadů. Když z dveřního otvoru vrtulníku vyklouzl i poslední svazek, napřímil se a nechal vítr zabouchnout dveře.

„Teď to obtížnější,“ zamumlal George s pohledem upřeným na horizont a snažil se proniknout do rytmu vln a frekvence závanů větru. Na čelní sklo dopadlo několik kapek deště. George však nepřipustil, aby poněkud zlověstný vývoj situace nějak ovlivnil jeho soustředění.

Juan s Eddiem teď stáli připraveni s rukama založenýma na klikách dveří, automaty pověšené na zádech. Kolem přední části tankeru explodoval oblak pěny, jak se příď tohoto monstra zahryzla do další vlny. V momentě, kdy tanker začal stoupat, Adams zahájil s Robinsonem sestup. Odhadl načasování perfekně. Paluba dosáhla sotva půldruhého metru pod ližinami, když se loď začala propadat.

„Nashle, chlapci.“

Cabrillo se Sengem otevřeli dveře a bez zaváhání vyskočili. Umožnili tak Adamsovi nabrat výšku předtím, než příď lodi s neúprosnou pravidelností narazí opět na další vlnu.

Juan dopadl na palubu a překulil se. Překvapilo ho, jak je kov žhavý. Sotva bylo možné tu teplotu snést i přes tlusté pracovní oblečení, a proto se bleskově zvedl na nohy. Uvědomoval si, že nejdéle během minuty pronikne horko i skrz gumové podrážky bot. V případě protézy mu to nevadilo, to jistě cítit nebude, ale jeho druhé noze, stejně jako Eddiemu, hrozil druhý stupeň popálenin, budou-li se zdržovat příliš dlouho.

„To bude pěkně pálit,“ poznamenal Eddie, jako by četl Juanovy myšlenky.

„Vodní tříšť od přídě by měla palubu trochu ochladit,“ utěšoval ho Juan, když došli k hromadě Hyperthermu. Zamával na George, který se vznášel s Robinsonem asi sto sedmdesát metrů nad nimi. Adams fungoval jako hlídka pro případ, že by se někde objevil Singer.

Vzhledem k setrvačnosti Gulf of Sidra Juan došel k závěru, že změna kurzu lodi nebo zařazení zpětného chodu motorů by nemělo příliš velký efekt. Za nejlepší způsob, jak Singera zastavit, bylo co nejrychlejší rozmístění Hyperthermu.

Výbušnina schopná řezat ocel byla uspořádaná do sedmimetrových segmentů s elektrickými kontakty na obou koncích, takže jednotlivé úseky bylo možno spojovat v delší celek. Detonátor a napájecí baterie se daly vřadit mezi kterékoliv dva segmenty, ale k dosažení zamýšleného efektu bylo optimální umístění zhruba uprostřed celého řetězce.

Juan zvedl svazky Hyperthermu, hodil si je přes rameno, až ucítil, že se mu začínají podlamovat kolena. Než posbíral všechen náklad, měl levou ponožku kompletně propocenou. „Připraven?“ zamručel.

Jdeme.“

Klopýtajíce pod pětasedmdesátikilovým nákladem, vydali se oba muži k přídi. Za oběma se po palubě táhly spletené prameny šedivé výbušniny. Díky větru a houpání lodi se opilecky motali, ale neustále postupovali vpřed. Když konečně dosáhli té části paluby, kterou omývala vodní tříšť, uviděli z ní stoupat spirály páry. Juan si přitom vzpomněl na návštěvu horkých pramenů v Yellowstonu, když byl ještě malý kluk. Svůj náklad teď složil sotva deset metrů od přídě. Bylo to nejdál, kam se dostal bez nebezpečí, že ho nějaká vlna spláchne do moře.

„Jak na tom jsme, Georgei?“ funěl Juan.

„Proletěl jsem kolem můstku, ale nikoho jsem neviděl. Paluby jsou jedno velké bludiště z různého potrubí. Singera ale nikde nevidím.“

„Co ty, Maxi?“

„Jsme v dostřelu torpéd a jenom čekáme na tvůj signál.“

„Oukej.“

To, co Juan zprvu považoval za závan vodní tříště zalévající příďovou palubu, se ukázalo být krátkým lijákem. Po několika úvodních vteřinách déšť výrazně polevil, ale úplně neustal. Čas nemilosrdně ubíhal ke dvěma neúprosně konečným termínům splnění úkolů. Prvním z nich byla nutnost zabránit tankeru dokončit kruhovou trasu, a druhý znamenal rozmístit výbušniny a vrátit se na Oregon dříve, než déšť znemožní použití helikoptéry. Juan mohl pouze doufat, že s plněním prvního úkolu budou mít větší štěstí.

Eddie začal klást výbušniny napříč lodí, podél jednoho spoje mezi jednotlivými sekcemi trupu. Juan se zabýval detonátorem, který za pomoci dálkového ovládání, jež nosil v kapse, opakovaně zkontroloval, dříve než k němu připojil první segment Hyperthermu. K překlenutí celé šířky paluby bylo zapotřebí celkem šesti sedmimetrových kusů. Každý z nich byl opatřen baterií, jež napájela magnetické pole, kotvící výbušniny k ocelové palubě a bránící jejich sesunutí při kolébání lodi.

Pak museli Eddie s Juanem úzce spolupracovat, když spouštěli z boků další délky výbušnin, přičemž některé z nich visely ve vodě. I zde je elektromagnety nakonec přidržovaly podél svařených spojů. Když dokončili práci, nebylo na celé nadhladinové části lodi místo, které by výbušniny nepokrývaly. Zbývající díly nechali ležet v kupě na palubě.

Jakmile Eddie dokončil poslední spojení, Juan zavolal George a požádal o vyzvednutí. Déšť mezitím zesílil. Téměř horizontálně hnané závoje vody omezovaly viditelnost a vzdálená lodní nástavba vypadala mlhavě neskutečná, skoro jako duch. Za těchto podmínek se Adams chystal k nejriskantnějšímu manévru celé své kariéry. Cabrillo mezitím zavolal Hanleymu: „Maxi, nálože jsou rozmístěné. Můžeš odpálit torpéda. Než se sem dostanou, měli bychom být odsud pryč.“

„Rozumím,“ potvrdil Max.

Z operačního centra Mark Murphy otevřel obě zevní víka torpédometů a spustil torpédový program v počítači. Na obrazovce se objevilo trojrozměrné schéma taktického obrazu, propojené s lodním radarovým i sonarovým systémem. Jasně viděl plavidlo Gulf‘ of Sidra, pohybující se sedm tisíc metrů před Oregonem. V žargonu ponorkového námořnictva za druhé světové války to byla rána na sedící kačenu.

„Weppsi, na můj povel odpalte torpédomet jedna,“ rozkázal Max. „Pal.“

Sedmimetrové torpédo uvnitř vysokotlaké vzduchové bubliny vystřelilo z torpédometů a vzdálilo se na sedm metrů od mateřské lodi, než stříbro-zinkové baterie zapnuly elektromotor. Během několika vteřin dosáhlo torpédo Test-71 své operační rychlosti čtyřiceti uzlů.

Na Markově monitoru bylo patrné torpédo mířící k tankeru. Za torpédem se vlnila jemná vlákna vodícího drátu, který zůstával v kýlové brázdě. Prozatím nechal rybu, aniž by zasahoval do řízení, ale joystick k eventuálnímu kormidlování torpéda byl připraven k použití.

„Vypalte dvojku.“

Murphy odpálil druhé torpédo, což bylo doprovázeno zvukem, který se po celé lodi rozlehl jako suché zakašlání. Po chvilce ohlásil: „Obě torpéda odpálena a směřují k cíli.“

„Juane,“ promluvil Max, „obě ryby jsou už na cestě, takže je načase, abyste odtamtud vypadli.“

„Pracujeme na tom,“ byla jediná Cabrillova odpověď.

Hleděl do okolní bouře, zatímco George tlačil vrtulník Robinson níž a níž. V současnosti to byl už třetí pokus o přistání. Ječící vítr zhatil první dva již ve chvíli, kdy stroj byl dobrých patnáct metrů nad palubou. Vrtulník zasáhl poryv větru, na což George okamžitě zareagoval a srovnal let helikoptéry rovnoběžně se sedmnáctiuzlovým pohybem lodi Sidra.

„No tak, Georgei, hochu,“ promluvil Eddie, který střídavě zvedal nohy, aby si je nespálil. „To dokážeš.“

Robinson ještě klesl, takže vítr od hlavního rotoru teď odháněl déšť z velké kruhové výseče paluby. V bublině z plexiskla byla vidět líbivá tvář filmové hvězdy Adamse, nyní napjatá soustředěním, bez jediného mrknutí. Podvozek se vznášel mučivé tři metry nad palubou, a jak Sidra s další vlnou stoupala, tato mezera se zmenšovala. Eddie s Juanem zaujali pozici, ze které mohli otevřít zadní dveře vrtulníku a co nejrychleji se dostat dovnitř.

Adamsovi se podařilo udržet helikoptéru na přesně stejném místě po dobu patnácti vteřin a celou tu dobu čekal, až loď vystoupí na vrcholek vlny. Když se pak začala znovu propadat, nechal Robinsona klesnout posledních pár decimetrů. Cabrillo se Sengem s trhnutím rozrazili zadní dveře a po hlavě se vrhli dovnitř, bez ohledu na to, že tou dobou vrtulník již zase stoupal k nebi. Adams ostře pohnul řídicí pákou a stroj se poslušně vzdálil od supertankeru.

„To byla fantastická ukázka leteckého umění,“ poznamenal Juan, když se usadil na sedadlo a zapnul si bezpečnostní pás.

„Ještě mi negraruluj. Pořád ještě musíme přistát na Oregonu,“ varoval ho Adams. Pak se ušklíbl. „Proběhlo to ale zatraceně hladce, mám-li to sám hodnotit. Och, jenom pro vaši informaci, ta trhlina lodi se zvětšila. Paluba se začíná štěpit.“

„Na tom už teď moc nezáleží,“ pronesl Juan a zapnul vysílačku. „Maxi, jsme z lodi pryč. Kde jsou torpéda?“

„Dva tisíce metrů a přibližují se. Mají čtyři minuty do zásahu.“

Atlantik byl příliš vzdutý, než aby byly vidět stopy torpéd ve vodě, i když trojice mužů v helikoptéře, vznášející se ve dvou stech padesáti metrech, bude mít velkolepý pohled na výsledek jejich poslání.

„Budu aktivovat Hypertherm deset vteřin před zásahem,“ oznámil Juan. „Když dojde k zásahu jak na pravoboku, tak na levoboku, odstřihne se všechno pod hladinou a exploze se postarají o to, co je nad čárou ponoru. Příď by měla odpadnout jako skrojek chleba.“

Na taktické frekvenci se ozval Murph. „Budu hlásit vzdálenosti do cíle. Na padesáti metrech to zmáčkni.“

Uplynuly napjaté tři minuty. Mark vedl torpéda tak, aby zasáhla cíl z obou stran, přesně pod místa, kde Juan s Eddiem připevnili nálože Hyperthermu. Juan držel dálkový ovladač detonátoru v ruce, palec připravený.

„Sto metrů,“ hlásil Mark.

Jak se torpéda sbíhala ke Gulf of Sidra, poněkud se vynořila, takže byly vidět náznaky kýlové brázdy. Murphy je vedl dokonale.

Díky dokonalejšímu zraku to Adams uviděl jako první. „Co to k čertu je?“ zvolal.

„Co? Kde?“

„Nějaký pohyb na palubě.“

Teď už to viděl i Cabrillo, drobnou postavu běžící směrem od přídě. Měla na sobě plášť do deště téměř stejného odstínu rudé, jakou byla natřena paluba, tedy v dokonalé kamufláži umožňující nepozorovatelný pohyb v bludišti potrubí, a snažila se dosáhnout přídě. „To je Singer! Pozor, dívejte se jinam!“

Stiskl knoflík detonátoru a odvrátil hlavu, aby si ochránil oči před intenzivním světlem hořícího Hyperthermu. Když však svým periferním viděním nezaznamenal jako slunce jasnou záři, pohlédl opět přímo na loď. Hyperťherm byl stále na svém místě, ale nezapálený.

„Weppsi, ukončit akci! Ukončit! Ukončit!“

Mark Murphy mohl aktivovat sebezničení torpéd, ale místo toho vyslal signál ke zpomalení obou uhánějících zbraní a joystickem je poslal do hloubky. Jejich cestu kontroloval na monitoru. Uhel klesání se zdál příliš mělký, takže asi nestačí podklouznout pod mohutným kýlem tankeru, ale nic jiného dělat nemohl. Byly příliš blízko, než aby je nechal vybuchnout v autodestrukci, jelikož by už téměř jistě proděravěly boky lodi a odsoudily ji k pozvolnému umírání, jež by umožnilo vylití veškerého nákladu gelu.

„Potop se, babi, potop se,“ napovídal Eric Stone, sedící vedle Murphyho v operačním centru.

Max zadržoval dech. Sledoval cestu obou torpéd na hlavním monitoru, takže viděl, jak zbraně míjejí ploché dno tankeru o necelé dva metry, čtyři metry od sebe. Přítomní v operačním centru kolektivně vydechli.

„Vysaď mě tam,“ zakřičel Juan a ukázal na palubu tankeru.

Adams naklonil stroj do prudkého klesání a teprve pak pravil. „Nemůžu ti ale zaručit, že tě budu moct vyzvednout. Nemáme moc paliva.“

„Na tom nezáleží,“ opáčil Juan se zuřivostí v hlase.

Robinson přeletěl nad přídí jako jestřáb spouštějící se z výšky, ližiny necelé tři metry nad palubou. Adams hnal Singera směrem k zádi, zatímco Juan už měl uvolněný bezpečnostní pás a stál připraven, ramenem opřený o rám dveří. Sesmekl z ramene svůj MP-5 a položil ho na sedadlo. Když totiž skákal z vrtulníku poprvé, automat ho pěkně bolestivě udeřil do zad. A tento skok bude ještě drsnější.

Singer slyšel helikoptéru, protože se otočil a pohlédl vzhůru. Oči se mu rozšířily a ještě zrychlil. V ruce držel jakýsi tmavý předmět, v němž Juan rozpoznal baterii detonátoru. Singer zahnul ostře doprava ve snaze zavést pronásledovatele proti věži tvořené převážně potrubím, která čněla nad palubou do výše třinácti metrů, a také mu chtěl zabránit dostat se k zábradlí, aby mohl baterii hodit do moře.

Juan násilím otevřel dveře. Vzdálenost paluby byla tři metry a stroj se pohyboval rychlostí minimálně dvacet kilometrů v hodině, ale přesto skočil.

Dopadl dost tvrdě, kutálel se po žhavých plátech, až se zarazil o nějakou podpěru trubek. Postavil se, i když jeho tělo vnímalo souhrnný výsledek všech utrpěných příkon. Přesto vyrazil sprintem, v ruce pevně třímaje pistoli.

Singer ho viděl, jak seskakuje z vrtulníku, takže ještě zrychlil. Jeho dlouhý krok ukrajoval metry jako gazela. Avšak přes to, jak moc si přál vyhodit baterii přes palubu a dokončit misi, muž za ním byl poháněn ještě silněji. Když Singer pohlédl znovu přes rameno, zjistil, že Cabrillo, jehož obličej byl maskou hněvu, ho dohání.

Pod tankerem běžely další a další vlny namáhající jeho trup, který pak hlasitě úpěl. Trhlina na levoboku se tlakem vln na prohýbající se pláty zavírala, aby se vzápětí otevřela do ještě větší šíře. Singer tu trhlinu viděl a byl dost daleko od zábradlí, aby se jí vyhnul. Když se mezera rozevřela naplno, nikdy by nevěřil, že se paluba roztrhne tak snadno.

Snažil se ji oběhnout, avšak trochu neobratně přenesl váhu a noha se mu propadla. Nohavice nepromokavých kalhot i lýtko si přitom roztrhl o zubatý okraj otvoru. Baterie velikosti knížky upadla na palubu. Singer zaúpěl bolestí a do štěrbiny se mu dostala i druhá noha, jež zůstala viset nad hladinou vločkovače, který stále ještě šplouchal v nádrži. Rozžhavené pláty paluby mu popálily dlaně, jak se snažil vzepřít a vysvobodit z mezery v palubě dřív, než se opět zavře.

Cabrillo do něj narazil v plné rychlosti právě ve chvíli, kdy se tanker opět celý otřásl a štěrbina se zavírala. Uprostřed teplé tekutiny se svalil na Singera a vtom se ozval pronikavý výkřik, který mu pronikl až do mozku. Všechno, co se nacházelo pod úrovní Singerových stehen, zmizelo v nádrži. Z čistých řezných ploch prýštily proudy krve, jež barvily déšť na růžovo.

Juan se připlížil k Singerovi a otočil ho obličejem vzhůru. Byl smrtelně bledý, jen rty měl již modré. Jeho sténání náhle přestalo, to když mozek už další bolest přestal vnímat. Zmocňoval se ho šok.

„Proč?“ otázal se Juan ještě předtím, než ten člověk definitivně podlehl zranění.

„Musel jsem,“ zašeptal Singer. „Lidé musí začít něco dělat, dřív než bude pozdě.“

„Nepochopili jste, že budoucnost se o sebe postará sama? Před sto lety jste v Londýně kvůli průmyslovému znečištění ovzduší někdy ani nezahlédli slunce. Technologie však pokročila a příkrov nečistot zmizel. Dnes mluvíte o tom, že problémem jsou automobily, které způsobují globální oteplování. Během deseti nebo dvaceti let se zaručeně objeví něco, co spalovací motory odsune do minulosti.“

„Tak dlouho čekat nemůžeme.“

„Pak jste měl použít své miliony k urychlení tohoto procesu, namísto jejich rozhazování na pořádání demonstrací, které nemohou nic změnit. To je ten pravý problém vašeho hnutí, Singere. Vy všichni se staráte jenom o propagandu a tiskové konference, a už ne o konkrétní řešení.“

„Lidé by si vyžádali akci,“ pronesl slábnoucím hlasem.

„Jeden den nebo týden. K uskutečnění změn potřebujete alternativy, ne ultimáta.“

Singer už neodpověděl, avšak ve chvíli smrti měl v očích stále ještě vzdor.

Fanatikové, jako byl on, nikdy nepochopí podstatu kompromisu a Juan věděl, že by se tím neměl nechat ovlivňovat. Vyskočil na nohy, sebral z paluby baterii a vyrazil směrem k přídi.

„Mluv se mnou, Maxi.“

„Máš tři minuty, než se torpéda přestanou pohybovat.“

Vzhledem k ovládání torpéd z Oregonu drátem nebylo možné naložit do torpédometů více torpéd než ona dvě, to by musely zůstat otevřené zevní dveře. Jestli se Juanovi nepodaří odpálit systém Hyperthermu, bude trvat dalších třicet minut, než se z nitra ponorky dostanou do vody další dvě torpéda a tou dobou se již Gulf of Sidra zaručeně rozpadne na hladině.

„Neohlížejte se na mě, ať se děje cokoliv. Jestli nedokážu odpálit Hypertherm, pak na loď zamiřte torpéda. Třeba budeme mít štěstí a exploze odpálí i naše nálože.“

„Slyším tě, ale nelíbí se mi to.“

„Jak si k sakru myslíš, že se cítím já?“ odsekl Juan už v běhu na příď.

Tanker se zdál nemožně dlouhý, jeho příď připomínala horizont, který se nepřibližuje. Horko vyzařující z paluby mu vyhánělo potoky potu ze všech pórů, a pokaždé když došlápl levou nohou, cítil, jak mu na ní naskakují puchýře. Rozhodl se to ignorovat a rozběhl se naplno.

„Dvě minuty,“ ozval se Max ve vysílačce ve chvíli, kdy Juan dorazil k věnci náloží Hyperthermu.

Když Singer vyrval baterii z detonátoru, vytrhl současně i dráty vedoucí elektrický výboj. Juan musel tedy nejprve odpojit detonátor z mezery mezi dvěma délkami výbušnin, aby náhodou nechtěně neuzavřel elektrický obvod. Kapesním nožem, který Eddie odnesl z Ďáblovy oázy, oholil plastovou izolaci a obnažil tak měděný drát, který teprve pak mohl propojit s dalším drátem. Celkem byly ty dráty tři a práce na každém trvala dvacet vteřin.

Světelný indikátor stavu na detonátoru zablikal zeleně. Obvod byl znovu uzavřen.

„Jedna minuta, Juane.“

Připevnil délku Hyperthermu k jednomu konci detonátoru a chystal se připojit i druhý konec, když uslyšel ve vysílačce: „Předsedo, tady je Murphy. Torpéda jsou vzdálená už jenom sto padesát metrů.“

„Nech je pokračovat. Já už jsem skoro hotov. Tak!“

Řetězec byl kompletní. Juan se otočil a rozběhl se k zádi, zdržován jenom bodavou bolestí z popálené nohy. Teď běžel o závod s torpédy, cestujícími rychlostí čtyřiceti uzlů. Podařilo se mu uběhnout dalších asi sto metrů, když Max ohlásil stometrovou vzdálenost torpéd. Ačkoliv byl už málem v agónii, dokázal trochu zrychlit, i když s každým skokem sténal.

„Padesát metrů, předsedo,“ ohlásil Mark způsobem, jako by za to sám mohl.

Juan ještě pár vteřin pokračoval, čímž získal dalších několik metrů před tím, než stiskl dálkový ovladač.

V zářivém oblouku, jenž svým jasem konkuroval i slunci, Hypertherm vzplál a díky magnéziovému jádru brzy dosáhl teploty 2000 stupňů. Hoření probíhalo od středu lodě k jejím bokům rychlostí blesku. Ocelové pláty paluby měkly jako vosk a pak se měnily dál, až v kapalném skupenství odkapávaly do nákladového prostoru. Příď byla ověnčená jedovatým oblakem kouře a pálícího se kovu. Vydávaná světelná záře změnila pochmurnou šeď v zářivě bílou. Hypertherm v mžiku provedl čistý řez napříč přídí až do úrovně vodolinky na obou stranách.

Juan cítil intenzivní tepelný šok. Do zad se mu opírala termická vlna, a přitom byl sto metrů vzdálen. Nebýt toho, že pršelo, byl by nejspíš přišel o vlasy na hlavě.

Stejně rychle, jak vzplanul a propálil se celou lodí, se Hypertherm také vyčerpal a vyhasl. Nechal za sebou dlouhou úzkou štěrbinu s okraji stále ještě žhnoucími zbytkovým teplem.

Juanovi se podařilo ustoupit ještě o nějakých dvacet metrů, než do boků lodi těsně pod hranici termického řezání narazila torpéda Test 71. Otřes celého tankeru po dvojitém zásahu zvedl Juana do výše a mrštil s ním na palubu v gejzíru vody a kusů kovu. Příď byla kompletně oddělená od zbytku lodi a okamžitě se potopila. Setrvačnost, s níž se tanker pohyboval, natlačila mořskou vodu do nákladových prostorů, čímž přinutila ze tří čtvrtin plný obsah vločkovače přesunout se spojovacím potrubím dozadu do oblasti zádě. Z trhliny, jež se náhle objevila na jejím boku, začal pod značným tlakem tryskat gel, dopadaje do oceánu více než třicet metrů od lodi. Věděli, že k tomu dojde, ale považovali to za přijatelnou cenu, kterou bylo nutné zaplatit za zadržení organického vločkovače uvnitř nákladových prostor.

Juan se vrávoravě postavil, v hlavě strašné bušení. Když pohlédl kupředu, uviděl na místě přídě oceán. Vodní stěna rostla, jak se tanker propadal do mořského objetí. Gulf of Sidra sám pečetil svůj osud díky mohutným dieselovým motorům, které nepřestávaly pohánět lodní šrouby, ženoucí zmrzačenou loď rychlostí sedmnácti uzlů pod hladinu.

Juane, tady je George.“ Vzhlédl a uviděl nad sebou helikoptéru. „Myslím, že mám dost paliva najeden pokus.“

„Nebudeš mít na něj čas,“ povzdechl si Juan a znovu pádil na záď. „Tahle mrcha se potápí rychleji, než jsem myslel. Za minutu bude pod vodou.“

„Stejně to zkusím. Sejdeme se u záďového zábradlí.“

Cabrillo jen pokračoval v běhu.

„Jedeme tam,“ ozval se z Oregonu Max Hanley. „Záchranné týmy už se oblékají, pro případ, že bys skončil ve vodě.“

Juan nepřestával utíkat. Zvolil pravobok lodi, aby se vyhnul místu, kde byl porušený trup. Za ním rychle stoupalo moře. Pod vodou byla už třetina tankeru a každou vteřinu mizela pod hladinou další jeho část.

Dosáhl nástavby a vydal se úzkou uličkou mezi ní a zábradlím do stále většího stoupání. Konečně se přiblížil k vlajkovému stožáru, na kterém visela zplihlá liberijská vlajka. Tou dobou již dosahovala voda k přední hraně ubytovacích prostor. Po Adamsovi s Robinsonem nebylo ani památky. Cabrillo se bude muset jenom držet a modlit se, aby ho vír nestáhl příliš hluboko, až bude loď klesat ke dnu.

Právě začal šplhat na zábradlí, když zpoza bláznivě nakloněné nástavby vyrazil vrtulník. Z jeho zadních dveří viselo provizorní lano vyrobené spojením řemenů ze zbraní útočného týmu, maskovacích blůz a několika drátů ukradených odkudsi z kokpitu. Na samém konci lana se skvěly kalhoty Eddieho Senga.

Nad Cabrillovou hlavou vybuchla celá řada lodních okének, vyražených směrem ven zvýšeným tlakem vzduchu a vody uvnitř nástavby. Odvrátil se od sprchy skleněných střepů dopadajících na něj, přesto však zvedl oči včas, aby uviděl, jak se k němu blíží Eddieho kalhoty.

Jakmile se ocitly nad jeho hlavou, skočil. Pažemi vklouzl do nohavic a lano ho s trhnutím zvedlo. Roztočil se jako mince na konci struny. Pod ním Gulf of Sidra tiše zmizel ve vlnách, jeho hrob pokrytý louží gelu, avšak byl mnohotisíckrát menší, než původně Daniel Singer zamýšlel.

Prvním člověkem, který je pozdravil v hangáru na Oregonu po Georgeově neuvěřitelném přistání, byl Maurice. Byl pečlivě oblečen do typického černého oděvu své profese a přes jednu ruku měl přehozený naškrobený bílý ubrousek. V druhé ruce držel ve výšce servírovací podnos se stříbrnou poklicí. Když Juan vyklopýtal z Robinsonu a také Max, Linda a Sloane dorazili v radostném očekávání, přistoupil k nim Maurice a s grácií odklopil poklici.

„Podle vašeho původního požadavku, kapitáne.“

„Podle mého původního požadavku?“ Celý otupělý únavou neměl Juan ani ponětí, o čem to stevard hovoří.

Maurice byl příliš vážný, než aby se usmál, ale oči se mu blýskaly radostí. „Já vím, že technicky vzato to žádný hurikán není, ale myslím, že byste si přesto mohl pochutnat na švýcarském fondue, humrovém suflé a zapečené zmrzlině Aljaška.“ Mauriceovo načasování bylo tak dokonalé, že nadýchané jemné suflé ještě nestačilo klesnout a z jeho vrcholu stále ještě stoupala pára. V hangáru se rozezvučel smích.

Byla by to desátá bouře v tom roce, která se v Atlantiku vytvořila, dosáhla síly tropické bouře, a tím pádem si vysloužila jméno. I když se začala vyvíjet v hurikán s jeho obrovským ničivým potenciálem, jeho oko se vlastně nikdy nevytvořilo. Meteorologové pro to neměli žádné vysvětlení. Doposud nikdy takový fenomén nezažili.

Tak to však dopadlo. Sezóna byla na samém začátku a už bylo tolik bouří. Takže unavené obyvatelstvo se příliš nestaralo o hurikán, který vlastně nebyl. Každá bouře dostala tradičně jméno, a to podle příslušného písmene v abecedě. První bouře se tedy nazývala jménem začínajícím na A, druhá na B a podobně. Takže když došlo na desátou bouři, hurikán, který nikdy nezasáhl žádnou souš, jen málokdo si vzpomněl, že se jí dostalo pojmenování tropická bouře Juan.

32

SPECIÁLNÍ ČTYŘKOLKA do písečných dun letěla pouští s Cabrillem, Maxem, Sloane a Mafanou na tlustých pneumatikách, motor ve vysokých otáčkách ječel, jak Juan uháněl krkolomnou rychlostí. Výletu se chtěl zúčastnit i Moses Ndebele, avšak jeho lékaři v jihoafrickém soukromém zařízení mu nedovolili odejít z nemocnice tak brzy po operačním zákroku na jeho poničené noze. Vyslal tedy místo sebe starého seržanta, i když Cabrillovi bezvýhradně věřil.

Přijížděli na schůzku pozdě. Člověk ze společnosti, která jim vozítko pronajala, byl současně dobrovolníkem policie ve Swakopmundu. Zpozdil se, protože byl v poušti zatýkat skupinu Evropanů, kteří tam uvízli poté, co před časem ve Švýcarsku spáchali únos.

Dopravní prostředek s odkrytou střechou se vyšplhal na vrcholek duny a Juan ho okamžitě převedl do skluzu, při němž v písku vyrýval hluboké stopy. Vozítko se na pérech zakolébalo a všichni čtyři pasažéři zůstali civět do údolí pod sebou.

Rove vypadala, jako by plula oceánem písku. Drobné duny laskaly její boky, připomínajíce mírné oceánské vlnění. Nebýt chybějícího komínu, polámaného nákladního jeřábu a skutečnosti, že z trupu zmizela každá sebemenší skvrna barvy, vypadala by stejně jako před sto lety, kdy ji pohřbila největší písečná bouře století.

Nedaleko Rove stála zaparkovaná velká nákladní helikoptéra natřená zářivě tyrkysovou barvou s nápisem NUMA na rotorovém rameni. V blízkosti lodi byly dva malé buldozery, které již odstranily desetimetrovou vrstvu písku, pod níž byla loď původně pohřbená, a hrstka dělníků, povalujících se ve stínu pod napjatou bílou plachtou.

Juan se naklonil, aby políbil Sloane na tvář. „Měla jsi pravdu. Gratuluju.“

Na ten kompliment se celá rozzářila. „Copak tu kdy byly nějaké pochybnosti?“

„Celé tuny,“ ozval se Max ze zadního sedadla. Sloane se natáhla dozadu a laškovně ho poplácala po noze.

Juan zařadil rychlost a sjížděl v ostrém úhlu po úbočí duny dolů. Jejich příjezd zvedl dělníky na nohy. Dva se oddělili od ostatních a pustili se přes dno pouště k rampě, která byla postavená tak, aby umožnila přístup na hlavní palubu Rove. Jeden nesl pod paží nějakou krabici.

Cabrillo zabrzdil těsně vedle rampy a vypnul motor. Jediným zvukem bylo šumění mírné brízy, jež čeřila vzduch. Uvolnil bezpečnostní pás, a když se ti dva přiblížili, vyškrábal se z nízkého sedadla. Oba byli solidně stavění a mohli být tak o jeden až dva roky mladší, i když jeden z nich měl sněhobílé vlasy a stejně čistě modré oči jako on.

„Neznám mnoho lidí na světě, kteří udělali opravdový dojem na Dirka Pitta,“ pronesl bělovlasý muž z agentury NUMA. „Takže když se mi naskytla šance setkat se s jedním z nich, chopil jsem se jí. Předseda Cabrillo, předpokládám?“

Juan Cabrillo.“ Potřásli si rukama.

„Já jsem Kurt Austin a tenhle povaleč tady je Joe Zavala. Mimochodem, díky za to, že jste nás vytáhl od práce na likvidaci toho znečištění v Angole, která probíhá pod dohledem agentury NUMA.“

„Rád vás poznávám. Jak to vypadá?“

„Líp, než jsme předpokládali. Naše loď byla náhodou nedaleko odsud na nějakém průzkumu. Joe dokázal modifikovat sací bagr, používaný k získávání vzorků, na účinný olejový vysavač. Můžeme tedy čerpat surovou ropu přímo do zásobních nádrží na břehu. Když Petromax stáhne vše, co má na jiných zařízeních v Nigérii, mohl by být ten výron odklizený za necelé dva týdny.“

„To zní skvěle,“ řekl Juan a dodal se stopou sebeobviňování: „Kdybychom byli o pár hodin rychlejší, nemuseli jsme teď mít starost s čištěním.“

„A naopak, kdybyste přišli o pár hodin později, znamenalo by to dvojnásobnou škodu.“

„To je pravda,“ připustil Juan a obrátil se ke svým společníkům. „Toto je prezident Korporace Max Hanley. Tady Mafana reprezentuje Mosese

Ndebeleho a toto je Sloane Macintyreová. Jen díky ní se nacházíme patnáct kilometrů od oceánu a přitom se díváme na parník.“

„To je pohled, co?“

„Ne že bych si stěžoval. Jak jste ji ale tak brzo našli?“

Ještě než zazněla odpověď, Joe Zavála vytáhl z krabice lahve piva Tusker. Sklo bylo ledově studené a třpytily se na něm kapky rosy. Zavála lahve otevíral a posílal je dál. „Tohle je asi můj nejlepší příspěvek k boji proti prachu.“

Všichni pozvedli lahve k pozdravu a pak se dlouze napili.

„Ach,“ vydechl Zavála. „To je věc!“

„Abych odpověděl na váš dotaz,“ ozval se Austin, když si otřel pusu, „předali jsme ten problém našemu počítačovému géniovi Hiramu Yeagerovi. Ten shromáždil všechny možné informace o bouři oné noci, kdy zmizela Rove. Posbíral je po starých palubních denících, ze vzpomínek lidí, kteří žili ve Swakopmundu, či ze záznamů misionářů a konečně i ze zprávy zaslané britské admiralitě ohledně plavebních změn v oblasti jihozápadní Afriky po skončení oné bouře.

Vším, co se dozvěděl, nakrmil počítač a pak přidal meteorologické údaje týkající se této oblasti za celé uplynulé století. A druhý den mu Max odpověděla.“

„Max?“ podivil se Hanley.

„Tak pojmenoval svůj počítač. Ten vytvořil mapu dnešního pobřeží s paralelní linií, zasahující půldruhého až patnáct kilometrů do vnitrozemí. Kdyby se Rove nalézala blízko pobřeží, jako kdyby se třeba chystala vyzvednout cestující s pokladem diamantů, byla by pohřbená někde na této hranici.“

„Rozdíly ve vzdálenostech jsou podmíněny různými geologickými a větrnými podmínkami,“ dodal Zavála.

„Jakmile jsme měli tu mapu, letěli jsme podél čáry původního pobřeží a sledovali magnetometr.“

„Já dělala to samé celé dny,“ přiznala se mu Sloane, „ale hledala jsem v moři. Počítám, že jsem měla provést podrobnější průzkum.“

„Nám trvalo dva dny, než jsme nalezli něco, co by mohla být Rove, a to bylo jen asi deset metrů od místa, kde to Max předpověděla.“

„To je úžasné.“

„Už dlouho přemlouvám Hirama, aby mi jeho počítač předpověděl čísla do loterie,“ zavtipkoval Zavála. „Řekl mi, že by to počítač dovedl, ale on mi nedovolí se zeptat.“

„Použili jsme radar schopný pronikat skrz zem, aby nám potvrdil, že jde skutečně o loď, a ne o nějaký meteorit. Pak už zbývalo jenom odhrnout písek.“

Zavála otevřel druhou rundu piv. „Odhrnout spoustu písku.“

„Byli jste už uvnitř?“ chtěla vědět Sloane.

„Tu čest jsme si schovali až na váš příjezd. Pojďme tedy na palubu.“

Vydal se jako první po lodní lávce a také jako první vstoupil na týkovou palubu. S původní písečnou přikrývkou udělali zázraky. Dokonce vymetli její zbytky i ze všech koutů, takže jediný písek, který na lodi byl, sem navál vítr.

„Okna na můstku byla rozbitá zvenčí dovnitř, buď přímo bouří, nebo závalem písku, takže můstek byl úplně zasypaný. Nicméně…“ nechal slova viset ve vzduchu a plácl dlaní do poklopu. Zaduněl kov. „Do ubytovacích prostorů se poušť nikdy nedostala.“

„Uzávěr dveří jsem už povolil,“ ohlásil Zavála. „Takže, slečno Macintyreová, račte.“

Sloane o krok postoupila a otočením kola na dveřích uvolnila závory. Když dveře pootevřela, přes roubení se vyhrnul pramínek písku. Jídelnu, nalézající se za dveřmi, osvětlovaly pouze dva paprsky pronikající od malých lodních okének po obou stranách kajuty. Až na nepatrný poprašek písku na podlaze nic nenasvědčovalo tomu, že uplynulo sto let. Veškerý nábytek byl na svém místě. Sporák byl připravený ohřát nachystanou čajovou konvici a lucerna zavěšená u stropu vypadala, že stačí jen přiložit zápalku, aby se rozzářila.

Když však jejich oči přivykly šeru, poznali, že to, co zprvu vypadalo jako hromada hadrů nakupená na stole, jsou mumifikované pozůstatky dvou mužů, kteří zemřeli proti sobě. Kůže zešedla, těla vyschla a zdála se křehká a lámavá jako papír. Jeden měl na sobě pouze bederní roušku a holá ptačí pera, zastrkaná do stuhy kolem hlavy. Ten druhý byl navlečen do hrubého bavlněného oblečení a vedle jeho hlavy ležel obrovský klobouk se sklopenou střechou, který před nějakými jedenácti dekádami býval bílý.

„H. A. Ryder,“ vydechla Sloane. „Ten druhý musí být jeden z bojovníků kmene Herero, jež jejich král vyslal, aby přinesli uloupené kameny.“

„Museli zaútočit, jen co začala bouře,“ řekl Austin při návratu z krátké chodby. „V kajutách leží přes deset mrtvých. Většina zahynula v boji. Mají spoustu bodných ran. Těla příslušníků kmene Herero ale dotčená nebyla, takže ti nejspíš zemřeli hladem poté, co Rove pohřbil písek.“

„Jeho ale nezabili,“ poukázal Juan na Ryderovu mrtvolu. „Rád bych věděl proč.“

„Vypadá to, že ti dva byli poslední, kteří přežili,“ poznamenal Zavála. „Nejspíš zemřeli dehydratací, když došly zásoby vody na lodi.“

„Ryder byl ve své době dost známý,“ vmísila se Sloane. Je možné, že se znali. Mohli být dokonce přáteli z doby před loupeží.“

„To je záhada, kterou nikdy nezodpovíme,“ řekl Max, přistoupil ke stolu a natáhl se pro jeden z vaků ležících na zemi. „Stejně jako tuto.“

Když pozvedl sedlovou brašnu, vysušená kůže se roztrhla a do písku vytryskla kaskáda diamantů. Ačkoliv byly neleštěné a v bídném světle, stejně zářily jako kousky slunce. Všichni přítomní propukli náhle v jásot. Sloane si vybrala dvacetikarátový kámen a přidržela ho u lodního okénka, aby posoudila jeho hloubku. Mafana vzal do ruky hrst diamantů a nechal je proklouzávat mezi prsty. Jeho výraz Juanovi napověděl, že nemyslí na sebe, ale na to, co tyto kameny přinesou jeho lidu.

Starý seržant otevřel další vaky a začal kameny třídit, vybíraje ty největší a nejjasnější. Měl z čeho vybírat, protože původní horníci, kteří diamanty přinesli svému králi, brali jenom ty nejlepší z drahokamů, které dobyli ze země. Jak mu kameny proudily z rukou, obrátil se ke Cabrillovi.

„Moses mi řekl, že jsi mu dal hrst kamenů jako zálohu,“ pronesl slavnostně Mafana. „Nařídil mi, abych ti vrátil dvě hrsti jako poděkování mého lidu.“

Juan byl tím gestem ohromený. „Mafano, to není nutné. Ty i tvoji lidé jste pro tyto kameny bojovali a umírali. Taková byla přece naše dohoda.“

„Moses předvídal, že takto odpovíš. Proto mi nařídil, abych kameny předal panu Hanleymu. Podle Mosese je míň sentimentální než ty a přijme je tedy ve jménu celé posádky.“

„V tom se nemýlil,“ řekl Max a natáhl ruce. Mafana mu předal diamanty. „Jakožto špičkový klenotník, v jehož roli jsem před nedávném vystupoval, bych to odhadl asi na milion dolarů.“

„To jsi teda byl mizerný podfukář.“ Sloane vybrala největší kámen z kupičky a ukázala mu ho. „Jenom tenhle má cenu milionu, jakmile ho vybrousí a vyleští.“

Max jenom zíral s vykulenýma očima, což vzbudilo všeobecný smích.

O hodinu později, poté, co všichni prozkoumali celou loď, našla Sloane Juana, jak stojí na přídi Rove s rukama sepnutýma za zády.

Jak zní ten verš?“ otázala se, když se k němu přiblížila. „Dejte mi dobrou loď a hvězdu, podle níž svou cestu najdu.“

Juan se otočil a usmál. „Jenom dávej pozor na písečné duny.“

„Četla jsem palubní deník. H. A. Ryder v něm pokračoval i poté, co byli pohřbeni. Kurt měl pravdu ohledně útoku mužů kmene Herero v okamžiku vrcholící bouře. Cleny posádky zmasakrovali do jednoho, všechny mimo Rydera. Vůdce Hererů kdysi totiž pro Rydera pracoval jako průvodce a vděčil mu za život při jedné příhodě se lvem. Ne že by na tom záleželo. Milost byla pouze dočasná.“

„Co se stalo?“

„Bouře zuřila celý týden. Když konečně ztichla, nemohli otevřít žádné dveře, včetně těch vedoucích na můstek, a lodní okénka byla příliš malá, než aby se jimi mohli protáhnout. Byli v pasti. Měli dostatek jídla a pití tak na měsíc, ale konec byl nevyhnutelný. Jeden po druhém umírali, až zůstal pouze jejich náčelník a Ryder. Počítám, že další na řadě byl Ryder, protože v lodním deníku není zmínky o tom, že by jeho společník zemřel.“

„To určitě nepatří mezi deset mých nejoblíbenějších způsobů smrti,“ pokrčil Juan rameny.

„V deníku Ryder zmiňuje ještě něco dalšího, něco zajímavého. Napsal, že když spolu se svými společníky kradl diamanty Hererů, zanechali na místě čtyři pivní soudky, až po okraj naplněné kameny. Z historie vím, že jejich král je nikdy nepoužil, aby si za ně koupil od Britů ochranu před německou okupací, takže ty kameny jsou tam stále.“

„Na to zapomeň,“ pravil Juan s úsměvem. „Když jsem ti pomáhal naposledy, uvázl jsem nakonec na obrovském kovovém hadovi uprostřed oceánu a navíc se pode mnou potopil supertanker. Jestli chceš začít pátrat po dalších diamantech, tak si posluž. Já se poohlédnu po něčem bezpečnějším, jako je třeba pronásledování teroristů.“

„To byl jenom takový chvilkový nápad,“ dráždila ho.

Cabrillo zavrtěl hlavou. „Když mluvíme o diamantech, je tu pár věcí, na které jsem se tě chtěl zeptat.“

„Jen do toho.“

„Jseš si jistá, že za ty kameny dostaneš dobrou cenu?“

„Moje společnost zaplatí téměř jejich plnou tržní hodnotu, jen aby si udržela monopol. Nebude se jim moc líbit, že ty kameny nepřinesu já, ale vzato kolem a kolem – moc na výběr mít nebudou. Neměj strach, Moses dostane víc, než bude potřebovat na to, aby vypakoval prozatímní vůdce ze své země.“

„To mě přivádí ke druhé otázce. Předpokládám, že jakmile bude uzavřena příslušná dohoda, nebudeš mít v nejbližší budoucnosti moc šancí na zvolení zaměstnancem měsíce. Napadlo mě, jestli bys nechtěla změnit zaměstnání.“

„To mi jako nabízíš místo, předsedo Cabrillo?“ Její úsměv byl zářivější, než kterýkoliv z nalezených diamantů.

„Pracovní doba je dlouhá, práce nebezpečná, ale jak jsi právě viděla, odměna může být docela dobrá.“

Přistoupila k němu, takže se hrudníkem skoro dotýkali. „Před nedávném jsem si povídala s Lindou a nabyla jsem dojmu, že mezi posádkou se srdeční záležitosti moc nepěstují.“

„Stačí kancelářské romance. Když všichni žijí pohromadě, je to ještě horší.“

Přejela špičkou prstu po jeho holé paži a pohlédla mu do očí. „V tom případě musím ze sebe něco dostat dřív, než začnu uvažovat o tom, že si budu hrát na piráty.“

„Co to je?“ otázal se chraplavým hlasem.

„Tohle,“ odpověděla těsně předtím, než se jejich rty setkaly.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai