Polární přesun

Clive Cussler Paul Kemprecos

(2006)

Štítky:

Literatura světová, Horory

Polární přesun je název pro jev, který se v minulosti možná udál už mnohokrát. Pokaždé dokázal přinejmenším dezorientovat ptáky i zvířata a poničit elektrické přístroje. V horších případech došlo k masivním vulkanickým erupcím, zemětřesením a dokonce i změnám klimatu. Nejhorším možným následkem tohoto jevu by však mohla být záhuba všech živých organismů a tím i konec života na Zemi.Před šedesáti lety objevil jeden maďarský génius způsob, jak tento přesun polární oblasti vyvolat uměle. Později se však jeho práce ztratila, nebo se tak alespoň všeobecně soudilo. Nyní se jeden charizmatický vůdce skupiny odpůrců globalizace rozhodl využít objevenou práci, aby varoval světové industriální společnosti s tím, že po demonstraci svých možností vrátí svět do původního stavu. Ukáže se jediný problém – návrat k původnímu stavu není možný. Jakmile je přesun zahájen, neexistuje možnost, jak ho zastavit.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2006 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2005 by Sandecker, RLLLP All rights reserved.

Z anglického originálu Polar Schift

(Published by G. P. Putnam’s Sons, New York, USA)

přeložil © 2006 Karel Šmejkal

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Danuše Lišková

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-855-X

POLÁRNÍ PŘESUN

.

PROLOG

Východní Prusko, 1944

MERCEDES-BENZ 770 W150 Grosser Tourenwagen vážil více než čtyři tuny a byl opancéřovaný jako nějaký tank. Tato sedmimístná limuzína však plula jako duch nad pokrývkou čerstvého sněhu a se zhasnutými reflektory klouzala kolem dřímajících kukuřičných polí, jež se zářivě třpytila v modravém svitu měsíce.

Když se auto přiblížilo k temným budovám statku, ležícího v mírné proláklině, řidič jemně sešlápl pedál brzdy. Limuzína zpomalila do rychlosti chůze a kradmo, skoro jako kočka plížící se za myší, se přiblížila k nízké kamenné budově.

Řidič pozorně vyhlížel zamrzlým předním sklem očima barvy arktického ledu. Budova před ním se zdála být opuštěná, on ale nehodlal v žádném případě riskovat. Krásně tvarovanou černou ocelovou karoserii vozu nedávno narychlo překryla bílá barva. Tento primitivní pokus o kamufláž učinil automobil prakticky neviditelným pro útočné letouny šturmoviky, jež bez přestání pročesávaly oblohu jako rozhněvaní jestřábi, ale pozemním ruským hlídkám, které se dokázaly z ničeho nic zjevit uprostřed sněhu jako duchové, mohl uniknout jen sotva. Karoserie byla již proto poznamenaná řadou důlků od kulek.

Teď tedy šofér vyčkával.

Muž, rozložený na prostorném zadním sedadle čtyřdveřového sedanu, ucítil, jak auto zpomaluje. Narovnal se a mrkáním zahnal z očí spánek.

„Co se děje?“ otázal se německy s maďarským přízvukem. Hlas měl nedávným spánkem ještě poněkud setřelý.

Řidič svého pasažéra umlčel. „Něco tu není…“

Mrazivý klid noci roztříštilo staccato výstřelů.

Řidič dupl na brzdu. Mohutné vozidlo se zasyčením a mírným smykem zastavilo asi padesát metrů od hospodářské usedlosti. Šofér zhasl motor a z přední sedačky popadl devítimilimetrovou pistoli luger. Prsty pevně sevřel její pažbu, když z vrat stavení vyklopýtala hřmotná postava, oblečená v olivově zelené uniformě a kožešinové ušance vojáka Rudé armády.

Voják si přidržoval paži a řval jako býk pobodaný včelami.

„Zatracená kurva fašistická!“ hulákal opakovaně. Hlas měl zhrubělý vztekem a bolestí.

Ruský voják vtrhl na statek před pouhými několika minutami. Hospodář se svou ženou se skryl v komoře, kde přes sebe hodili deku, jako nějaké malé děti ve strachu ze tmy. Voják nejdřív zastřelil hospodáře a pak obrátil pozornost k selce, která mezitím utekla do malé kuchyňky.

Posunul si zbraň na rameno, zakýval prstem a zavrněl „Frau, komm,“ v konejšivé předehře znásilnění.

Vojákův vodkou nasáklý mozek ho nevaroval před nebezpečím, v němž se ocitl. Sedlákova žena ani nežebrala o milost, ani nepropukla v pláč jako jiné ženy, které znásilnil a zabil. Naopak na něj hleděla planoucím pohledem a najednou zpoza zad švihla porcovacím nožem a sekla ho po obličeji. V měsíčním světle, jež pronikalo oknem, zahlédl blesknutí oceli a v obraně reflexivně zvedl levou ruku před obličej. Ostří mu však prořízlo rukáv a zasáhlo předloktí. Druhou rukou srazil ženu k zemi. Dokonce ještě i teď učinila další výpad nožem. Rozzuřený doběla ji jednou dlouhou zuřivou dávkou ze samopalu PPS-43 prakticky přepůlil.

Když se ocitl venku před budovou, začal si prohlížet své zranění. Rána nebyla vážná a krvácení se změnilo v pouhý ubohý potůček. Z kapsy vytáhl půllitrovou láhev samohonky, přiložil ji k ústům a vyprázdnil. Ohnivá stoprocentní kořalka se mu propálila hrdlem a pomohla tak otupit pálivou bolest z ruky. Odhodil prázdnou láhev do sněhu, hřbetem ruky v rukavici si otřel ústa a vydal se za svými soudruhy. Určitě se bude chlubit, že zranění utrpěl v boji se skupinou fašistů.

Voják se vlekl pár kroků sněhem, ale pak svým bystrým sluchem zaregistroval tiché cvakání, vydávané chladnoucím motorem. Zašilhal na mohutnou šedivou skvrnu v měsíčním stínu. Jeho široká venkovská tvář se podezřením zakabonila. Sesmekl zbraň s ramene a namířil ji na ten podezřelý objekt. Prst na spoušti se napjal.

Náhle se rozzářily čtyři reflektory. Výkonný řadový osmiválec se zahučením naskočil, zadní kola se mírně prosmýkla a auto poskočilo kupředu. Rus se pokusil vyhnout blížícímu se stroji, ale ten ho zachytil za nohu svým masivním nárazníkem a odhodil jej na kraj cesty.

Automobil smykem zastavil, otevřela se dvířka a vystoupil řidič. Vysoký muž kráčel sněhem k ležícímu vojákovi a při chůzi mu černý kožený kabát pleskal do stehen. Měl podlouhlý obličej a úzkou bradu. Krátce ostříhané světlé vlasy nekryla žádná čepice, i když bylo pod nulou.

Skrčil se do dřepu vedle ležícího vojáka.

„Jsi raněný, továrišč?“ otázal se rusky. Hlas měl hluboký a znělý a promlouval s neosobní účastí lékaře.

Voják zasténal. Nemohl věřit, jakou má smůlu. Nejdřív ta německá čubka s nožem a teď tohle.

Mezi uslintanými rty procedil kletbu. „Job tvoju mať. Samozřejmě že jsem zraněný.“

Vysoký muž zapálil cigaretu a vložil ji Rusovi mezi rty. „Je někdo na statku?“

Voják zhluboka vdechl kouř a vypustil ho nosem. Usoudil, že neznámý cizinec je jeden z politických komisařů, kteří zamořili celou armádu jako blechy.

„Dva fašisti,“ odpověděl. „Muž a žena.“ Cizinec vešel do statku, ale za chvíli odtud vyšel. „Co se tam stalo?“ zeptal se a opět vedle vojáka přiklekl. „Toho muže jsem zastřelil. Pak po mně ta fašistická děvka vyrazila s nožem.“

„Dobrá práce.“ Poklepal Rusa na rameno. „Jsi tady sám?“

Voják zavrčel jako pes nad svou kostí. „O svůj lup ani ženské se nedělím.“

„Ke které jednotce patříš?“

„Jedenáctá gardová armáda generála Galického,“ odpověděl voják pyšně.

„Zúčastnil ses útoku na Nemmersdorf na hranicích?“

Voják v úsměvu vycenil špatný chrup. „Přibili jsme fašisty na vrata jejich stodol. Muže, ženy i děti. Měl jste slyšet, jak ti fašističtí psi skučeli o milost.“

Dlouhán přikývl. „To jste se vyznamenali. Mohl bych tě teď odvézt za tvými soudruhy. Kde jsou?“

„Kousek odsud. Připravují se na další útok na západ.“

Vysoký muž se zadíval ke vzdálené řadě stromů. Rachocení obrovitých bitevních tanků T-34 znělo jako vzdálené hřmění. „Kde jsou Němci?“

„Ty svině utíkají, aby si zachránily život.“ Voják znovu potáhl z cigarety. „Ať žije matička Rus!“

„Ano,“ přitakal čahoun. „Ať žije matička Rus.“ S těmito slovy sáhl pod plášť, vytáhl z něj luger a hlaveň přiložil vojákovi ke spánku. „Auf Wiedersehen, soudruhu.“

Pistole jednou štěkla. Poté ji cizinec ještě kouřící zastrčil do pouzdra a vrátil se k autu. Když se nasoukal za volant, ze zadního sedadla se ozval chraptivý výkřik.

„Vy jste toho vojáka úplně klidně zabil!“

Tmavovlasý muž měl pár let přes třicítku a hezky řezaný obličej filmového herce. Citlivá ústa mu zdobil tenký knírek. Avšak v tom, jak mu výrazné šedé oči planuly hněvem, nebylo nic citlivého.

„Jenom jsem pomohl dalšímu Ivanovi obětovat se pro slávu matičky Rusi,“ odpověděl řidič německy.

„Chápu, že je válka,“ pokračoval pasažér hlasem napjatým emocemi. „Ale dokonce i vy musíte uznat, že Rusové jsou lidi jako my.“

„Ano, profesore Kovacsi, jsme si velice podobní. Páchali jsme neuvěřitelné ukrutnosti proti jejich lidem a oni nám to teď vrací.“ Pak popsal hrůzy, k nimž došlo při masakru v Nemmersdorfu.

„Těch lidí je mi samozřejmě líto,“ připustil zaraženě Kovacs, „ale skutečnost, že se Rusové chovají jako zvěř, ještě neznamená, že zbytek světa musí poklesnout k divošství.“

Řidič ztěžka vzdychl. „Fronta běží za tímhle hřbetem,“ pravil. „Můžete si o dobrotě lidstva popovídat se svými ruskými přáteli. Nebudu vám bránit.“

Profesor se uzavřel do sebe jako lastura.

Řidič pohlédl do zpětného zrcátka a pro sebe se zasmál.

„To je rozumné.“ Zapálil si cigaretu, přičemž se hodně hluboko předklonil, aby zastínil světlo zápalky. „Dovolte, abych vám popsal situaci. Rudá armáda překročila hranice a prorazila německou frontu, jako by byla celá jenom z mlhy. Téměř všichni obyvatelé této krásné krajiny opustili své domovy a pole a zmizeli. Naše statečná armáda prchá jako o život a vede jen ústupové boje. Rusové mají převahu deset ku jedné jak v mužích, tak ve zbraních, a cestou na Berlín odřezávají všechny cesty na západ. Miliony lidí jsou na pochodu směrem k pobřeží, kde zůstává jediná naděje na únik – moře.“

„Bůh nám všem pomoz,“ vydechl profesor.

„Ten zřejmě východní Prusko opustil také. Můžete se považovat za šťastného člověka,“ pokračoval radostným tónem řidič. Vycouval s autem, zařadil jedničku a objel Rusovo tělo. „Stáváte se součástí dějin.“

MERCEDES MÍŘIL STÁLE NA ZÁPAD. Projížděl zemí nikoho mezi ženoucím se ruským molochem a ustupujícími Němci. Proplouval po silnicích, vyhýbal se opuštěným vesnicím a statkům. Zmrzlá krajina vypadala surrealisticky, jakoby vychýlená na stranu a zbavená veškerého života. Cestující se zastavovali jenom proto, aby doplnili benzin z kanystrů, které vezli v kufru auta, nebo aby si ulevili.

Ve sněhu se začaly objevovat stopy kol a zanedlouho automobil dostihl koncové ústupové jednotky. Strategické stahování se tady přeměnilo v plnohodnotný útěk armádních náklaďáků a tanků, jež hřmotily v padajícím sněhu a tvořily pomalu se pohybující řeku vojáků i civilních uprchlíků.

Ti šťastnější se vezli na traktorech nebo povozech. Zbývající šli pěšky, většinou za sebou táhli kárku naloženou osobními věcmi. Mnozí se vydali na útěk jen s trochou oblečení na zádech.

Mercedes se držel okraje cesty, hlubokým dezénem zabíral ve sněhu. Auto se pohybovalo zvolna až do chvíle, kdy předjelo čelo kolony. Za svítání pak blátem pocákaný vůz doklopýtal do Gdyně, jako zraněný nosorožec hledající úkryt v houští.

Němci okupovali Gdyni v roce 1939, vyhnali odsud padesát tisíc Poláků a přejmenovali toto živé město na Gotenhafen na památku Gótů. Přístav pak přeměnili v námořní základnu, především pro ponorky. Odnož doků v Kielu měla za úkol produkovat nová podmořská plavidla, jejichž posádky se cvičily v blízkých vodách a pak byly vysílány na Atlantik potápět spojenecké lodi.

Podle rozkazu velkoadmirála Karla Doenitze byla nyní v Gdyni shromážděna elitní flotila, jež měla provést evakuaci. Flotilu tvořily některé z nejluxusnějších německých osobních lodí, nákladní lodě, rybářské bárky i soukromá plavidla. Doenitz si přál zachránit posádky svých ponorek i další osazenstvo námořnictva, aby mohly pokračovat v boji. Nakonec bude na západ odvezeno více než dva miliony civilistů a vojáků.

Mercedes projel městem. Z Baltu fičel ostrý ledový vítr, který měnil sněhové vločky v oblaka pálivých kopřiv. Avšak i přes mrazivé počasí byly ulice přeplněné lidmi jako uprostřed horkého léta. Běženci a váleční zajatci se vytrvale ploužili hlubokými závějemi v marném hledání nějakého úkrytu. Záchytné stanice byly přeplněné a obležené dlouhými zástupy hladových utečenců, čekajících na kousek kůrky chleba nebo na šálek horké polévky.

Náklaďáky plné cestujících blokovaly úzké uličky. Z nádraží proudili běženci, aby se přidali k zástupům těch, kteří přišli pěšky. Zachumlaní v několika vrstvách oblečení připomínali jakési záhadné sněžné bytosti. Mnozí z nich ještě na primitivních sáňkách táhli za sebou děti.

Automobil byl sice schopen dosáhnout rychlosti sto sedmdesát kilometrů v hodině, avšak brzy ho zbrzdil okolní provoz. Řidič zaklel a opřel se o klakson. Silný ocelový nárazník nestačil odsunovat chodce z cesty. Celý znechucený ledovou cestou řidič úplně zastavil. Vystoupil z auta a otevřel zadní dvířka.

„Pojďte, profesore,“ zburcoval svého pasažéra. „Je čas na procházku.“

Mercedes zanechali stát uprostřed cesty. Řidič razil cestu mezi davem. Jednou rukou svíral profesorovu paži, vykřikoval na okolní lidi, aby uhnuli, a odstrkoval je ramenem, pokud ho dost rychle neposlechli.

Konečně se dostali na nábřeží, na němž se shromáždilo více než šedesát tisíc uprchlíků v naději, že se jim podaří dostat na některou z lodí vyvázaných u břehu nebo zakotvených v přístavu.

„Dobře se podívejte,“ řekl řidič a s neradostným úsměvem se rozhlédl kolem. „Vykladači bible se mýlili. Tady jasně vidíte, že v Pekle je zima, ne horko.“

Profesor Kovacs byl již nějaký čas přesvědčen, že se nachází v rukou blázna. Než se zmohl na odpověď, řidič ho už znovu táhl za sebou. Proplétali se mezi spoustou zachumelených stanů vytvořených z pokrývek, vyhýbali se spoustě vyhladovělých koní a psů opuštěných svými majiteli. Všude kolem přístavu se hromadila nákladní auta. Řady nosítek okupovali ranění vojáci, jež sem z východu dopravily sanitní vlaky. Na každé lodní lávce však stály ozbrojené hlídky, bránící vstupu nepovolaným osobám.

Řidič se prodral do čela fronty cestujících. Strážný s ocelovou helmou na hlavě, hlídající kontrolní stanoviště, namířil pušku a oba muže zastavil. Řidič zamával hlídači pod nosem papírem se starobylým gotickým tiskem. Strážný si papír přečetl, postavil se do pozoru a ukázal podél přístaviště.

Profesor se ani nepohnul. Právě totiž sledoval, jak kdosi z paluby lodi zakotvené vedle nábřeží hází dolů do davu na břehu jakýsi balík. Hod byl však příliš krátký a uzel spadl do vody. Z davu se ozvalo zavytí.

Strážný se k té vřavě sotva otočil. „Uprchlíci s dítětem se dostanou na palubu. Takže házejí nemluvňata z paluby na břeh a užívají je znova a znova jako palubní vstupenku. Někdy se ale netrefí a nemluvně spadne do vody.“

„To je strašné,“ otřásl se profesor.

Strážný pokrčil rameny. „Radši byste měli jít. Jakmile přestane sněžit, Rudí pošlou letadla a začnou nalétávat a bombardovat. Hodně štěstí.“ Pozvedl zbraň, aby zastavil dalšího člověka v řadě.

Zázračný dokument umožnil Kovacsovi i jeho řidiči projít kolem dvojice drsně vyhlížejících důstojníků SS, pátrajících po viditelně schopných mužích, které by mohli přinutit ke službě na frontě. Nakonec se dostali k rampě vedoucí na trajekt plný zraněných vojáků. Řidič se prokázal písemným dokumentem dalšímu strážnému, který je vyzval, aby si pospíšili a nalodili se.

KDYŽ PŘETÍŽENÝ trajekt opouštěl přístaviště, sledoval ho pohledem muž v uniformě zdravotnické služby námořnictva. Před chvílí pomáhal nakládat zraněné na palubu, ale pak se mu podařilo proklouznout davem dál od nábřeží až k námořní skládce.

Vyšplhal se na rozpadající se trosky rybářského člunu a vlezl dovnitř. Z přihrádky v lodní kuchyni vytáhl vysílačku, zatočil klikou, zapnul ji a zamumlal několik ruských slov. V odpověď uslyšel krátkou zprávu, rušenou praskáním statické elektřiny. Složil znovu rádio, schoval ho do přihrádky a zamířil zpět k přístavišti trajektu.

TRAJEKT vezoucí Kovacse a jeho vytáhlého průvodce přirazil k boku lodi odvrácenému od břehu. Tato loď stála několik metrů od mola, aby zoufalým utečencům bránila dostat se tajně na palubu. Když přívoz projížděl pod vysokou přídí, profesor vzhlédl. Na boku trupu natřeném námořnickou šedí se skvělo švabachem vyvedené jméno lodi: Wilhelm Gustloff.

Byla spuštěna lodní lávka a nemocní byli přeneseni na palubu lodi. Ostatní cestující se vyškrábali po svých. Tváře měli rozzářené úlevou, na rtech ještě modlitby díků. Německá vlast byla vzdálená již jen několik dní plavby.

Nikdo ze šťastných pasažérů netušil, že se právě nalodili na plovoucí hrobku.

KAPITÁN třetí třídy Saša Marinesko hleděl do periskopu ponorky S-13, temné obočí svraštěné v těžkých chmurách.

Nic.

V dohledu nebyla jediná německá loď. Šedivé moře bylo prázdné jako kapsa námořníka vracejícího se z dovolené na břehu. Neviděl dokonce ani smradlavou veslici, na kterou by mohl vypálit. Kapitán přemítal o dvanácti nepoužitých torpédech na palubě sovětské ponorky a jeho hněv narůstal jako bolest z podebrané rány.

Sovětské námořní velení předpovědělo, že ofenziva Rudé armády proti Danzigu vyvolá masivní evakuaci. Ponorka S-13 byla jedním ze tří podmořských plavidel, jež byly poslány, aby vyčkaly předpokládané vlny odsunu z přístavu Memel, jenž byl doposud v německých rukou.

Když se Marinesko dozvěděl, že Memel padl, svolal své důstojníky. Sdělil jim, že se rozhodl zamířit do Danzigovy zátoky, kde s větší pravděpodobností potkají nějaký konvoj.

Nikdo neprotestoval. Důstojníci i mužstvo si byli dobře vědomi toho, že úspěch této mise může rozhodnout o tom, jestli se vrátí domů jako hrdinové, nebo dostanou jednosměrný lístek na Sibiř.

Před pár dny se kapitán dostal do konfliktu s tajnou policií NKGB. Opustil totiž bez povolení základnu. Druhého ledna, právě když přišel Stalinův rozkaz všem ponorkám okamžitě vyrazit na Balt a způsobit spoušť mezi konvoji, byl za děvkami na třídenním flámu po bordelech a barech finského přístavu Turku. Na svou ponorku S-13 se vrátil až den poté, co měl vyplout.

NKGB vyčkávalo. Pojali ještě větší podezření, když jim přiznal, že si na detaily svého třídenního hýření nevzpomíná. Marinesko byl zpupný a drsný velitel ponorky, který ale již měl Leninův řád a Řád rudého praporu. Tento chvástavý námořník hněvivě explodoval, když ho tajná policie obvinila ze špionáže a zběhnutí.

Jeho velitel, jenž mu byl značně nakloněn, odložil rozhodnutí o zahájení válečného soudu. Tento trik však nevyšel, protože Ukrajinci sloužící na palubě ponorky podepsali petici, aby se jejich kapitán směl vrátit na loď. Velitel věděl, že i pouhý projev loajality by mohl být považován za potencionální vzpouru. Ve snaze zmírnit nebezpečnou situaci, nařídil ponorce vyrazit na moře, zatímco se rozhodovalo o válečném soudu.

Proto Marinesko usoudil, že pokud se jim podaří potopit dostatečný počet německých lodí, mohl by se on i jeho muži přísnému potrestání vyhnout.

Aniž by tedy námořnímu velitelství oznámili svůj plán, vyrazili s S-13 kurzem, který je zavede z místa dosavadního hlídkování na osudové setkání s německým parníkem.

FRIEDRICH PETERSEN, bělovlasý kapitán lodi Gustloff rázoval v důstojnické jídelně sem a tam a prskal jako kráčející reklama na pyrotechniku. Náhle se zastavil a vrhl rozzuřený pohled na mladého muže, oblečeného do vypulírované uniformy ponorkového loďstva.

„Chtěl bych vám připomenout, fregatní kapitáne Zahne, že já jsem velitelem této lodi a jsem tedy zodpovědný za její vedení i za bezpečnost všech na palubě.“

Ponorkový velitel Wilhelm Zahn se udržel pouze díky své železné disciplíně. Natáhl ruku k Hasanovi, velkému německému ovčákovi u své nohy, a podrbal ho za ušima. „A já bych chtěl zase připomenout vám, že Gustlojf byl pod mým velením jako ponorková základna už od roku 1942. A dále, že jsem nejvyšší námořní důstojník na palubě. Kromě toho, zdá se, zapomínáte na svou přísahu, že na moři už nebudete nikdy lodi velet.“

Petersen totiž v rámci dohody o repatriaci po anglickém zajetí podepsal slib, jímž byl tento akt podmíněn. Tato přísaha byla nicméně formalitou, jelikož Britové věřili, že je stejně příliš starý, než aby se vrátil k aktivní službě. Ve věku sedmašedesáti let věděl, že jeho kariéra je u konce bez ohledu na to, kdo vyhraje válku. Byl takzvaný Liegerkapitän, neboli „spící kapitán“ Gustloffu. Přesto však cítil určité potěšení z vědomí, že podstatně mladší muž byl stažen z aktivní služby kvůli zpackanému potopení britské lodi Nelson.

„Nicméně, kapitáne, Gustloff pod vaším velením nikdy neopustil přístav,“ poznamenal. „A taková plovoucí učebna a kasárna zakotvené stále na jednom místě jsou sakramentsky něco jiného než loď na volném moři. K ponorkovému loďstvu chovám nejhlubší úctu, ale nemůžete zpochybnit skutečnost, že já jsem tady jediný kvalifikovaný člověk, který může tuhle loď na moři vést.“

Popravdě řečeno, Petersen kdysi za mírových časů velel jen jednomu linkovému parníku a za normální situace by ho nikdo ke kormidlu Gustloffu nepustil. Zahn byl tedy celý naježený, že by mu měl velet civilista. Němečtí námořníci sloužící na ponorkách se považovali za elitní skupinu.

„Přesto jsem hodnostně nejvyšší důstojník na palubě. A možná jste si povšiml, že máme instalovaná protiletadlová děla,“ odsekl Zahn. „Takže tato loď je technicky vzato válečné plavidlo.“

Na tento výpad odpověděl kapitán shovívavým úsměvem. „Poněkud zvláštní válečné plavidlo. Možná jste si zase vy povšiml, že máme na palubě tisícovky běženců, což daleko spíše odpovídá lodi obchodního námořnictva.“

„Zapomněl jste ale zmínit patnáct set námořníků z ponorek, kteří jsou evakuováni, aby mohli bránit Říši.“

„Strašně rád bych souhlasil s vašim výkladem, kdybyste mi alespoň ukázal nějaký písemný rozkaz.“ Petersen dobře věděl, že v tom zmatku okolo evakuace žádné rozkazy neexistují.

Zahnův obličej nabral barvu vařené červené řepy. Jeho odpor měl zásadnější důvod než jenom osobní animozitu. Zahn měl vážné pochybnosti o Petersenových schopnostech velet lodi s nezkušenou mnohonárodnostní posádkou. Chtěl kapitánovi říct, že je dávno vyhaslý blázen, ale opět převážila jeho přísná disciplína. Otočil se tedy k ostatním důstojníkům, kteří byli svědky té nepříjemné konfrontace.

„Toto nebude žádné ‚V radosti je síla‘,“ oznámil. „My všichni, důstojníci válečného i obchodního loďstva, máme před sebou obtížný úkol a vážnou zodpovědnost. Naší povinností je udělat vše, abychom běžencům co možná ulehčili jejich osud, takže očekávám, že posádka se bude chovat odpovídajícím způsobem.“

Nato cvakl podpatky, zasalutoval Petersenovi a pak vyšel z jídelny, následován věrným německým ovčákem.

STRÁŽNÝ NA VRCHOLU lodní lávky zběžně pohlédl na dlouhánovy doklady a podal je důstojníkovi, který dohlížel na naloďování raněných. Ten si dokumenty dlouze pročítal. Nakonec pravil: „Pan Koch si vás zřejmě velice váží.“

Erich Koch byl vražedný Gauleiter, který odmítal evakuovat východní Prusko, zatímco si sám připravoval útěk lodí, odvážející současně i uloupené poklady. „Rád bych si myslel, že jsem si jeho uznání zasloužil.“ Důstojník zastavil lodního stevarda a vysvětil mu situaci. Stevard pokrčil rameny a vedl oba muže přes přelidněnou promenádní palubu a pak o tři paluby níž. Tam otevřel jedny dveře do kajuty, v níž se nalézaly dvě kóje a umývadlo. Kabina byla příliš malá, než aby se do ní vešli všichni tři najednou.

„Führerovo apartmá to zrovna není,“ poznamenal stevard. „Můžete být ale rádi, že máte alespoň to. Záchod je o čtvery dveře dál.“

Dlouhán se rozhlédl po kajutě. „Tohle nám stačí. Teď se podívejte, jestli nám můžete sehnat něco k jídlu.“

Stevardovi zčervenaly tváře. Už měl dost věčného poroučení všech těch hlavounů, cestujících v relativním pohodlí, zatímco obyčejní smrtelníci museli trpět. Cosi v chladných modrých cizincových očích ho však varovalo před zpochybňováním rozkazu. Proto se během patnácti minut vrátil s dvěma miskami horké zeleninové polévky a skrojky tvrdého chleba.

Oba muži mlčky zhltli jídlo. Profesor dojedl jako první a odložil misku. Oči měl vyčerpáním skelné, ale mysl stále čilou.

„Co je to za loď?“ otázal se.

Dlouhán vytřel misku posledním kouskem chleba a pak si zapálil cigaretu. „Vítejte na palubě Wilhelma Gustloffa, pýše německého hnutí V radosti je síla.“

Jmenované hnutí bylo součástí propagandistické akce, jež měla německým pracujícím demonstrovat výhody národního socialismu. Kovacs se rozhlédl po skromném ubytování. „Moc radosti tu nevidím.“

„Přesto jednoho dne bude Gustloff zase vozit šťastné německé pracující a věrné straníky do slunné Itálie.“

„Už se nemůžu dočkat. Ještě jste mi ale neřekl, kam jedeme.“

„Daleko z dosahu Rudé armády. Vaše práce je příliš důležitá, než aby upadla do ruských rukou. Říše se o vás dobře postará.“

„Teď to ale vypadá, že Říše má problémy postarat se o vlastní lidi.“

„To je jen přechodný problém. Mou nejvyšší prioritou je vaše blaho.“

„Mě nezajímá moje blaho.“ Kovacs již celé měsíce neviděl svou ženu a malého synka. Jeho naději udržovaly pouze dopisy od nich, jakkoliv nepříliš časté.

„Blaho vaší rodiny?“ Dlouhán se na něj upřeně podíval. „Nemějte obavy. Tohle bude brzy za námi. Navrhuji, abyste se trochu prospal. Ne, já vám to přikazuji.“

Natáhl se v kóji, ruce sepjal za hlavou a zavřel oči. Kovacse to ale neoklamalo. Jeho společník spal jen zřídkakdy a na sebemenší podnět se dokázal okamžitě naplno vzbudit.

Teď se pozorněji zahleděl na mladíkův obličej. Mohlo mu být něco málo přes dvacet, i když vypadal trochu starší. Měl dlouhé nohy a drsný profil, jaký byl na propagačních plakátech vydáván za árijský ideál.

Kovacs pokrčil rameny a vybavil si, jak chladnokrevně se jeho průvodce zbavil onoho ruského vojáka. Posledních několik dní měl jakoby v mlze.

Během sněhové bouře před několika dny vešel tento dlouhán do laboratoře a prokázal se doklady, podle kterých měl odtud doktora Kovacse odvést. Představil se pouze jako Karl a poručil Kovacsovi, aby si sbalil věci. Pak začala ztřeštěná honička zmrzlou krajinou zpestřená občasným těsným únikem před ruskými hlídkami. A teď tahle ničemná loď.

Jídlo přece jenom nakonec Kovacse ukolébalo k spánku. Víčka mu klesla a zakrátko hluboce spal.

ZATÍMCO PROFESOR dřímal, jednotka vojenských policistů pročesávala parník Gustloff a pátrala po dezertérech. Loď byla konečně odbavena k odplutí a na palubu přišel lodivod. Kolem jedné hodiny odpoledne posádka odvázala poutací lana. K parníku se přiblížily čtyři remorkéry a začaly ho odtahovat od mola.

Cestu z přístavu blokovalo hejno malých člunů, obsazených většinou ženami a dětmi. Loď zastavila a vzala je na palubu. Gustloff’byl normálně dimenzovaný na 1465 cestujících a čtyřsetčlennou posádku. Na počátku nynější cesty však měl tento kdysi elegantní parník na palubě osm tisíc pasažérů.

Loď mířila na volné moře až do pozdního odpoledne, kdy spustila kotvu na místě setkání s dalším parníkem Hansa, se kterým měla počkat na eskortu. Hansa však měla nějaké potíže s motory a nikdy na místo srazu nedorazila. Námořní velitelství se obávalo, že Gustloff by byl na otevřeném moři vystaven nebezpečí, a proto rozhodlo, aby pokračoval v cestě sám.

Parník se tedy začal prodírat baltickými vlnami korunovanými bílými čepičkami a statečně se probíjel proti silnému severozápadnímu větru. Ledové kroupy rachotily na oknech můstku, kde fregatní kapitán Zahn zuřil, jakmile se podíval dolů k hladině na dvě takzvaná eskortní plavidla, jež měla parník ochránit.

Loď byla stavěná pro jižní teplé klima, ale s trochou štěstí dokáže přečkat i špatné počasí. Co ale nedokáže přežít, je lidská hloupost. Námořní velitelství poslalo parník do nebezpečí za doprovodu starého torpédového člunu jménem Lowe neboli lev, a plavidla T19, opotřebené a zchátralé minolovky. Zahn se mylně domníval, že situace už nemůže být horší, když T19 rádiem ohlásila, že se v jejím trupu objevila trhlina a že se vrací na základnu.

Zahn se odebral za kapitánem Petersenem a dalšími důstojníky, kteří byli shromážděni na můstku.

„Vzhledem k situaci s eskortou doporučuji, abychom pluli nejvyšší rychlostí a pohybovali se cikcak,“ řekl.

Petersen se na tento návrh jenom ušklíbl. „To není možné. Wilhelm Gustloff váží čtyřiadvacet tisíc tun. Nemůžeme tedy křižovat ze strany na stranu jako nějaký opilý námořník.“

„Pak tedy musíme každou ponorku předhonit díky své vyšší rychlosti. Můžeme plout přímým kurzem plnou rychlostí šestnácti uzlů.“

„Já tuhle loď znám. Dokonce i kdyby nebyl kryt vrtulí poškozen bombardováním, neměli bychom šanci dosáhnut a udržovat rychlost šestnácti uzlů, aniž bychom zavařili ložiska,“ oponoval Petersen.

Zahn si povšiml, jak na kapitánově krku pulzují naběhlé žíly. Chvíli zíral oknem můstku na starý torpédový člun, který plul před nimi. „V tom případě,“ pravil nakonec hlasem, jenž jako by vycházel z hrobu, „nám pomáhej Bůh.“

PROFESORE, vzbuďte se.“ Ten hlas byl ostrý a naléhavý. Kovacs otevřel oči a uviděl Karla, jak se nad ním sklání. Posadil se a zamnul si tváře, jako by z nich mohl vyždímat spánek. „Co se děje?“

„Mluvil jsem s několika lidmi. Můj Bože, to je ale zmatek! Na palubě jsou dva kapitáni a pořád se hádají. Navíc tu není dostatek záchranných člunů. Lodní motory běží jen tak tak. Stupidní oddíl ponorkového loďstva vyčlenil k eskortě starý torpédový člun, který vypadá, že pamatuje ještě minulou válku. A ke všemu ještě plujeme s rozsvícenými navigačními světly.“

Kovacs v klasických nehybných rysech svého průvodce zahlédl zcela neobvyklé známky strachu.

„Jak dlouho jsem spal?“

„Venku je noc a my jsme na otevřeném moři.“ Karl podal Kovacsovi tmavomodrou záchrannou vestu a sám si také jednu navlékl. „Co budeme dělat?“

„Zůstaňte tady. Chtěl bych zkontrolovat situaci se záchrannými čluny.“ Hodil Kovacsovi balíček s cigaretami. „Poslužte si.“

„Já nekouřím.“

Karl se ve dveřích zarazil. „Možná je načase, abyste začal.“ Pak zmizel.

Kovacs přece jen vyklepal z krabičky jednu cigaretu a zapálil si. Kouřit přestal před řadou let, když se oženil. Teď se rozkašlal, jak se mu kouř dostal do plic, a ze silného tabáku se mu trochu zamotala hlava, ale současně si vybavil ono intenzivní potěšení z dávného nevinného studentského hýření.

Když dokouřil, napadlo ho, že by si zapálil další, ale nakonec tu myšlenku zapudil. Už několik dní se nekoupal a tělo ho na desítkách míst nepříjemně svědilo. Omyl si v umyvadle obličej a právě si do rozedraného ručníku utíral ruce, když se ozvalo ťukání na dveře.

„Profesor Kovacs?“ ozval se tlumený hlas z chodby.

„Ano.“

Dveře se otevřely a profesor zalapal po dechu. Ve dveřích stála ta nejošklivější ženská, jakou kdy potkal. Měla víc než sto osmdesát centimetrů a široká ramena, jež napínala švy černého perziánového kožichu. Široká ústa měla nalíčená jasně červenou rtěnkou, takže s nápadně rudou pusou připomínala ze všeho nejvíc klauna.

„Omlouvám se za svůj zjev,“ pronesla zjevně mužským hlasem. „Na tuhle loď se člověk jen tak lehce nedostane. Musel jsem se nakonec uchýlit k tomuhle převleku a několika úplatkům.“

„Kdo jste?“

„To není důležité. Co naopak důležité je, to je vaše jméno. Jste doktor Lazlo Kovacs, veliký německo-maďarský génius v oboru elektřiny?“

Kovacs byl poněkud odtažitý. „Jsem Lazlo Kovacs. Ale považuji se za Maďara.“

„Výborně! Jste tedy autorem publikace o elektromagnetismu, která zaujala celý akademický svět.“

Kovacsova vnitřní tykadla se zachvěla. Studie otištěná v jakémsi obskurním odborném časopise k němu přivolala pozornost Němců, kteří jeho i jeho rodinu následně unesli. Teď mlčel.

„To nevadí,“ pronesl neznámý muž bodře. „Mám tedy toho správného muže.“ Sáhl pod plášť a vytáhl odsud pistoli. „Je mi líto, že musím být hrubý, doktore Kovacsi, ale obávám se, že vás musím zabít.“

„Zabít? Mě? Vždyť vás ani neznám.“

„Já ale znám vás. Nebo spíš mí nadřízení v NKGB vás znají. Jakmile naše slavná Rudá armáda překročila hranice, vyslali jsme speciální jednotku, aby vás našla. Vy jste ale tou dobou už laboratoř opustil.“

„Vy jste Rus?“

„Samozřejmě. Hrozně bychom si přáli, abyste se vrátil a pracoval pro nás. Kdybychom vás dokázali zadržet předtím, než jste nastoupil na loď, už byste využíval sovětskou pohostinnost. Teď vás ale bohužel z lodi nemůžu dostat. Současně si však nemůžeme dovolit, abyste vy a vaše práce zase padli do rukou Němců. Ne, ne, to by prostě nešlo.“ Jeho úsměv rázem zmizel.

Kovacs byl příliš ohromený, než aby cítil strach, dokonce i když mu teď pistole mířila přímo na srdce.

MARINESKO NEMOHL uvěřit svému štěstí. Již značně dlouho stál na řídicí věži své ponorky S-13, nevnímal ledový vichr ani vodní tříšť, jež mu narážela do obličeje, když tu náhle na okamžik přestalo chumelit a před ním se zjevila silueta obřího parníku. Gigantickou loď doprovázel menší člun.

Ponorka se tou dobou nacházela na hladině a probíjela se rozbouřeným mořem. Posádka byla na bojových stanovištích od chvíle, kdy zpozorovali světla na člunech pohybující se proti pobřeží. Kapitán nařídil snížit vztlak, takže ponorka plula více pod vodou, a tím pádem byla pro radar prakticky neviditelná.

Kapitán logicky uvažoval, že parník nebude očekávat útok ze strany od pobřeží, takže nařídil obeplout zezadu konvoj a zaujmout kurz rovnoběžný s parníkem a jeho eskortou. O dvě hodiny později Marinesko obrátil ponorku S-13 směrem k cíli. Přiblížil se k levoboku parníku a pak vydal povel k útoku.

Příďové torpédomety opustila v krátkých intervalech tři torpéda, jež se vydala tryskem k nechráněnému boku parníku.

OTEVŘELY se dveře a do kajuty vstoupil Karl. Už chvíli stál v chodbičce a naslouchal tlumeným mužským hlasům uvnitř. Překvapilo ho, když v kajutě uviděl ženu otočenou k němu zády. Pohlédl rychle na Kovacse, stále ještě s ručníkem v ruce, a v profesorově obličeji uviděl strach.

Neznámý Rus ucítil závan studeného vzduchu z otevřených dveří. Prudce se otočil a bez míření vypálil. Karl byl však o jednu milisekundu rychlejší. Sklonil hlavu a vrazil jí Rusovi do prsou.

Náraz byl tak silný, že mohl atentátníkovi zlámat žebra, ale tlustý kožich a nepoddajný korzet, které měl Rus na sobě, fungovaly jako vycpané brnění. Zásah hlavou mu jen vyrazil dech. Sesypal se na kóji, kde skončil na boku. Přitom mu spadla paruka a odhalila nakrátko ostříhané černé vlasy. Ještě v této pozici vypálil podruhé a kulka tentokrát škrábla Karlův pravý ramenní sval v blízkosti krku.

Karl se vrhl na vetřelce a levou rukou mu šel po hrdle. Krev z jeho rány stříkala na oba. Atentátník pozvedl nohu a kopl Karla do hrudníku. Ten se zapotácel, klopýtl a svalil se na záda.

Kovacs popadl polévkovou misku a hodil ji atentátníkovi do obličeje. Miska se mu neškodně odrazila od tváře. Zasmál se. „S vámi to vyřídím za okamžik.“ Namířil pistoli na Karla.

Bum!

Stěnami kajuty otřásla tlumená exploze. Paluba se naklonila ostře vpravo. Kovacse to vrhlo na kolena. Jelikož útočník nebyl zvyklý na vysoké podpatky, ztratil rovněž rovnováhu. Padl na Karla, který ho okamžitě popadl za zápěstí, přitáhl si je k ústům a zakousl se zuby do chrupavek a svalů. Pistole s cvaknutím upadla na palubu.

Bum! Bum!!

Celá loď se otřásla po dalších dvou mohutných explozích. Atentátník se pokusil vstát, ale jak se loď naklonila tentokrát na levobok, znovu ztratil rovnováhu. Chvíli nejistě balancoval, ale pak ho Karl kopl do kotníku. Rus vydal ryze neženský výkřik a skácel se k zemi. Hlavou spočinul na kovové konstrukci kavalce.

Karl se zapřel o trubky umyvadla a svou okovanou botou stlačil mužův krk takovou silou, až mu rozdrtil hrtan. Útočník bušil do Karlovy nohy, s očima vyvalenýma a obličejem zprvu temně rudým, pak fialovým, až nakonec zemřel.

Karl se namáhavě zvedl.

„Musíme se odsud dostat,“ pravil. „Loď byla torpédovaná.“

Vytlačil Kovacse z kajuty na chodbu, kde už tou dobou vládlo peklo. Chodba byla plná panikařících cestujících. Od stěn se odrážely jejich steny a výkřiky. K celkovému rámusu přispívalo ještě zvonění poplašných zvonků. Svítila nouzová světla, ale kouř pocházející z explozí viditelnost značně zhoršoval.

Hlavní schodiště bylo zablokováno nepohyblivou masou vyděšených cestujících. Řada z nich zůstala totiž stát, protože se začala dusit dýmem, který jim vnikal do plic.

Dav se snažil prodrat se proti proudu vody, ženoucí se dovnitř po schodech. Karl otevřel jedny neoznačené dveře a zatáhl Kovacse do temného prostoru, nacházejícího se za nimi. Pak za sebou dveře zavřel. Profesor cítil, jak ho vede za ruku ke kovovému žebříku.

„Nahoru,“ vyzval ho Karl.

Kovacs mlčky poslechl a lezl po žebříku vzhůru, dokud hlavou nenarazil do poklopu. Karl na něj zespodu křikl, aby poklop otevřel a lezl dál. Vyšplhali se i po druhém žebříku, načež Kovacs otevřel druhý poklop. Do tváří se mu opřel chladný vzduch ženoucí sněhové vločky. Protáhl se průlezem a pomohl Karlovi za sebou.

Kovacs se udiveně rozhlížel. „Kde to jsme?“

„Na člunové palubě. Tudy.“

Namrzlá nakloněná paluba byla neskutečně tichá, zejména ve srovnání s hrůzami, jež se odehrávaly v oddělení třetí třídy. Těch několik lidí, které viděl, byli prominentní pasažéři, jejichž kajuty se nacházely právě na člunové palubě. Několik z nich se tísnilo vedle motorového člunu, přizpůsobeného k plavbě v drsných podmínkách norských fjordů. Členové posádky právě s kladivy a sekerami zbavovali jeho závěsné a spouštěcí zařízení ledu.

Když se člunové výložníky konečně uvolnily, námořníci z posádky se začali hrnout na jeho palubu, přičemž odstrkávali stranou ženy, mnohé z nich dokonce těhotné. Děti a zranění neměli vůbec žádnou šanci. Karl vytáhl pistoli a vypálil do vzduchu varovný výstřel. Členové posádky zaváhali, ale jen na vteřinu, a pak se znovu začali mezi sebou prát o místo ve člunu. Karl vystřelil podruhé. Tentokrát zasáhl námořníka, který se již dostal do člunu. Ostatní se ve strachu o život rozprchli.

Karl pozvedl ženu s jejím dítětem, pomohl jim do člunu, pak podal ruku profesorovi a nakonec nastoupil sám. Pak dovolil nastoupit i několika námořníkům, aby ze člunu vyhodili mrtvé tělo svého druha a člun spustili na vodu. Uvolnili háky připevněné ke spouštěcím lanům a nastartovali motor.

Těžce zatížený člun se kolébal ve vlnách, jak se zvolna pohyboval směrem ke vzdáleným světlům nákladní lodi, jež k nim směřovala. Karl nařídil, aby člun zastavil a vytáhl z vody několik lidí. Brzy byl člun přetížen ještě nebezpečněji. Jeden z námořníků začal protestovat.

„Ve člunu už není místo,“ křičel.

Karl ho střelil mezi oči. „Už tady místo je,“ pravil a nařídil ostatním námořníkům, aby hodili tělo přes palubu. Spokojen, že zvládl zárodek vzpoury, vmáčkl se vedle Kovacse.

„Cítíte se dobře, profesore?“

„Jsem v pořádku.“ Zahleděl se na Karla. „Jste muž plný překvapení.“

„Snažím se. Nikdy nedovolte svému nepříteli, aby věděl, co má očekávat.“

„O tom nemluvím. Viděl jsem vás pomáhat zraněným a ženám. A to dítě jste choval v náručí, jako by bylo vaše vlastní.“

„Věci nejsou vždycky takové, jak vypadají, příteli.“ S těmito slovy sáhl do pláště a vytáhl balíček zabalený do vodotěsného gumového váčku. „Vezměte si tyhle papíry. Už nejste Lazlo Kovacs, ale německý státní příslušník žijící v Maďarsku. Máte jenom velice slabý cizí přízvuk, se kterým vám to lehce projde. Rád bych, abyste zmizel v davu. Staňte se dalším obyčejným běžencem. A pokračujte k britským a americkým liniím.“

„Kdo jste?“

„Přítel.“

„Proč bych tomu měl věřit?“

„Jak jsem řekl, věci nejsou vždycky takové, jak se na povrchu jeví. Jsem členem kroužku lidí, kteří bojovali proti nacistické zvěři dlouho před Rusy.“

V profesorových očích se zablesklo. „Kroužek Kreisau?“ O téhle opoziční skupině už něco slyšel.

Karl přitiskl prst na ústa. „Jsme stále ještě na nepřátelském území,“ poznamenal potichu. Kovacs chytil Karla za paži. „Dokážete dostat do bezpečí i moji rodinu?“

„Obávám se, že na to je už pozdě. Vaše rodina už neexistuje.“

„Ale ty dopisy…“

„To byly jenom šikovné padělky, abyste neztratil chuť pokračovat v práci.“

Kovacs zůstal zírat do noci, ve tváři omráčený výraz.

Karl ho chytil za klopy a zašeptal mu do ucha. „Musíte na svou práci zapomenout, pro vlastní dobro i pro dobro celého lidstva. Nemůžeme riskovat, že by vaše výsledky padly do rukou nesprávných osob.“

Profesor němě přikývl. To už člun narážel do boku obchodní lodi, po němž byl spuštěn žebřík. Karl nařídil zdráhavým námořníkům, aby se s člunem vrátili a vylovili alespoň několik dalších trosečníků. Kovacs sledoval z paluby nákladní lodi, jak člun odráží a jak mu Karl ještě mává na rozloučenou. Pak člun pohltila další sněhová přeháňka.

V dálce viděl Kovacs světla parníku, který se mezitím položil na levobok, komín rovnoběžně s hladinou. Když loď vklouzla pod hladinu, pouhou hodinu poté, co byla torpédována, vybuchl jí kotel. V tomto krátkém čase Gustloff stačil ztratit pětkrát více lidí než Titanik.

Atlantský oceán, v současnosti

TOMU, KDO POPRVÉ POHLÉDL na Southern Belle, by měly být prominuty pochybnosti, zda autor tohoto pojmenování mohutné nákladní lodi byl obdařen zvráceným smyslem pro humor nebo postižen oční vadou. Přes noblesní jméno, vyvolávající představu vzrušeného chvění řas a ženskosti tak typické pro dobu před válkou Jihu proti Severu, byla Belle, jednoduše řečeno, kovové monstrum, jež nebylo obdařeno ničím, co by připomínalo ženskou krásu či půvab.

Southern Belle patřila k nové generaci rychlých a spolehlivých plavidel, postavených v amerických loděnicích po letech zaostávání Spojených států za jinými výrobci lodí. Vyprojektována byla v San Diegu a postavena v Biloxi. Se svými dvěma sty třiceti metry byla delší než dvě fotbalová hřiště a dokázala pojmout patnáct set kontejnerů.

Mohutná loď byla ovládána z nástavby čnící do výšky nad zadní palubou. Sto metrů široký palubní přístřešek připomínající činžovní dům obsahoval ubytovací kapacity pro posádku i důstojníky, jídelny, nemocniční zařízení, kanceláře dopravce i konferenční místnosti.

Na můstku Belle, šest pater nad hlavní palubou, se blyštěly pětašedesáticentimetrové dotykové monitory, jež připomínaly kasino v Las Vegas. Prostorné řídicí srdce lodi odráželo nový trend v konstrukcích takových plavidel. Veškeré stránky integrovaného systému plavby a ovládání lodi byly pod kontrolou počítačů.

Staré zvyky nicméně odumírají jen těžko. Kapitán lodi Pierre „Pete“ Beaumont upřeně vyhlížel dalekohledem. Svým očím stále ještě věřil o něco víc než komplikovanému elektronickému vybavení, jemuž velel.

Ze svého výhodného místa na můstku měl teď Beaumont doslova panoramatický výhled na atlantickou bouři, zuřící kolem jeho lodi. Prudký vítr přecházející ve vichřici zvedal vlny do výšky domu, odkud pak dopadaly na příď a zaplavovaly dobrou polovinu kontejnerů seřazených a upevněných na palubě.

Nevázaná intenzita zuřících živlů by každé menší plavidlo přinutila utéct se do nejbližšího úkrytu a dlaně jeho kapitána by pokryla potem. Avšak Beaumont byl naprosto klidný, jako by se plavil na gondole po Grand Canale v Benátkách.

Rodák z Louisiany, mluvící uhlazeným jazykem, bouře miloval. Liboval si v hledání kompromisů mezi lodí a živly. Pozorování Belle, jak se s děsivou silou probíjí vlnami, mu poskytovalo téměř smyslné vzrušení.

Beaumont byl prvním a jediným kapitánem Belle. Sledoval svoji loď už od jejího zrodu, takže znal každý nýt i šroub. Plavidlo bylo stavěno pro pravidelnou dopravu mezi Evropou a Amerikou, tedy pro trasu vedoucí napříč nejvzdorovitějším oceánem na světě. Kapitán pevně věřil, že stávající bouře zdaleka nepřesahuje míru protivenství, jež jeho loď dokáže zvládnout.

Loď tentokrát v New Orleansu přijala na palubu náklad syntetického kaučuku, umělých vláken, plastických hmot a nějakých strojů, obeplula Floridu až k bodu na poloviční cestě podél atlantického pobřeží a odtud zamířila přímo na Rotterdam.

Meteorologická služba se s předpovědí trefila docela přesně. Ohlašovala vítr síly vichřice, který bude přecházet v atlantickou bouři. Tato bouře dostihla loď zhruba tři sta padesát kilometrů od pevniny. Beaumonta však počasí nevyvádělo z klidu, dokonce ani když vichr ještě zesílil. Jeho loď už přestála horší počasí.

Prohlížel hladinu oceánu, když tu náhle celý ztuhl, jako by se chtěl pohledem přisát k oknům. Sklonil dalekohled, znovu ho pozvedl a něco si pro sebe zamumlal. Pak se obrátil na prvního důstojníka: „Podívejte se na tuhle část oceánu. Asi na dvou hodinách. Povězte mi, jestli vidíte něco neobvyklého.“

Tím důstojníkem byl Bobby Joe Butler, talentovaný mladý námořník, který pocházel z indiánského kmene Natchezů.

Butler se netajil tím, že by jednoho dne rád velel podobné lodi, jako je Belle. Možná dokonce Belle samotné. Teď uposlechl kapitánova pokynu a zaměřil se na prohlížení oceánu zhruba třicet stupňů na pravoboku.

Nejdříve viděl jenom šedivou skvrnitou vodní hladinu, táhnoucí se až k mlhavému obzoru. Pak ale, zhruba dva kilometry od lodi, zpozoroval bílou linii pěny, jež byla dvakrát vyšší než moře za ní. Dokonce i teď, během pozorování, její výška prudce rostla, jako by nasávala sílu z okolních vln.

„Vypadá to, že se k nám blíží velká voda,“ pronesl Butler s mississippskou lenivostí v hlase.

„Jak je to podle vás velké?“

Mladší muž se znovu zahleděl do dalekohledu. „Průměrné vlny dosahují zhruba deseti metrů. Tohle vypadá tak dvakrát vyšší. Ohó! Už jste někdy viděl něco takhle velkého?“

„Nikdy,“ přiznal kapitán. „Za celý svůj život.“

Kapitán věděl, že jeho loď je schopna podobnou vlnu překonat, jestliže bude obrácená proti ní přídí a zmenší tak plochu nárazu. Rozkázal tedy kormidelníkovi, aby naprogramoval automatické kormidlo kolmo proti blížící se vlně a držel kurz. Pak popadl mikrofon lodního rozhlasu a zapnul hlavní vypínač.

„Pozor všichni. Hovoří kapitán. Naši loď za okamžik zasáhne zatraceně obrovská vlna. Ukliďte se na bezpečná místa, kde budete chráněni před poletujícími předměty, a pořádně se držte. Náraz bude silný. Opakuji. Náraz bude doopravdy silný.“

Jako preventivní opatření nařídil radistovi vyslat SOS. Když bude všechno v pořádku, může toto volání vždycky později zrušit.

Zelenobílá vlna se nyní nacházela necelý kilometr od lodi. „Podívejte,“ ozval se Butler. Oblohu osvětlovala celá série jasných záblesků. „Jsou to blesky?“

„Možná,“ opáčil kapitán. „Mě ale víc zajímá to zatracené moře!“

Profil oné obří vlny byl úplně jiný, než kapitán kdy viděl. Na rozdíl od většiny vln, které od hřebene k údolu klesaly šikmo pod určitým úhlem, zde byla přední i zadní strana vlny prakticky kolmá a spíše připomínala pohybující se zeď.

Kapitán zažíval podivné pocity odhmotnění. Jedna část jeho já sledovala blížící se vodní masu neosobním, vědeckým pohledem, uchváceným čirou velikostí a energií tohoto zjevení, zatímco druhá součást osobnosti zde prostě stála v bezmocném úžasu nad obrovskou a hrozivou silou.

„Pořád roste,“ pravil už s nezastíranou bázní Butler.

Kapitán jen přikývl. Podle jeho odhadu dosahovala teď vlna výšky asi třiceti metrů, tedy zhruba třikrát výše, než když ji spatřil poprvé. Obličej mu zpopelavěl. V jeho důvěře doposud pevné jako skála se začínaly objevovat první trhliny. Loď velikosti Belle se nedokáže otočit na pětníku, takže v současnosti stála ještě šikmo, zatímco gigantická vlna pořád rostla, jako by byla živá.

Očekával otřes po nárazu vlny, ale byl totálně nepřipraven, když se před ním v oceánu otevřel údol vln, dost velký na to, aby celou loď pohltil.

Kapitán pohlédl do této bezedné propasti. „Tak takhle vypadá konec světa,“ pomyslel si.

Loď se naklonila do údolí, sklouzla do něj a ponořila se přídí do oceánu. Kapitán byl vržen proti přednímu pažení.

Spíše než aby do lodi narazila, vlna se na loď zřítila a pohřbila ji tisícovkami tun vody.

Pod jejím tlakem povolilo okno můstku a vzápětí to vypadalo, že na můstek se valí celý Atlantik. Čelo vlny zasáhlo kapitána a všechny na můstku silou proudu tryskajícího z dobré stovky požárních hadic. Můstek se vzápětí stal jednou velikou změtí rukou a nohou. Kolem navíc poletovaly knihy, tužky a promočené polštářky ze židlí.

Část vody zase okny vytekla a kapitán se probojoval zpět ke kontrolnímu panelu. Všechny monitory byly mrtvé. Loď ztratila radar, gyrokompasy a rádiové spojení, ale i, což bylo nejzávažnější, pohon. Všechny systémy byly zkratované a kormidelní instrumenty nepoužitelné.

Kapitán přistoupil k oknu a zrakem přehlížel fyzické škody. Příď byla poničená a celá loď se nakláněla. Obával se, že došlo k proděravění pláště trupu. Záchranné čluny na přední palubě byly vytrženy z výložníků a smeteny do moře. Loď se teď kolébala jako opilý hroch.

Velká vlna jako by rozvířila okolní vody podobně, jako demagog dokáže vyburcovat davy. Vlny se přelévaly přes příď. Ještě tragičtější však bylo, že v důsledku selhání motorů ležela loď nyní bokem k vlnám a splouvala tedy v nejhorší možné pozici.

I když přežila náraz vlny, loď s odkrytým bokem byla na nejlepší cestě k „proděravění“, jak se na moři říkalo.

Přesto se kapitán pokusil zachovat optimismus. Southern Belle mohla přežít i s několika zaplavenými oddíly. Někdo snad slyšel jejich SOS. Jestli to bude zapotřebí, loď může plout třeba i několik dní, dokud nepřijde pomoc.

„Kapitáne? přerušil jeho myšlenky první důstojník.

Butler zíral rozbitým oknem. Jeho pohled se nevěřícně upíral na jakýsi vzdálený objekt. Kapitán sledoval očima směr, jímž mířil Butlerův ukazovák, a vzápětí se otřásl, jak jím projela vlna strachu.

Necelého půl kilometru od nich se začínala formovat další horizontální linie pěny.

PRVNÍ LETOUN dorazil za dvě hodiny. Začal kroužit nad vlnami a brzy se k němu připojila další letadla. Nato se začaly objevovat záchranné lodě, jež sem byly odkloněny ze svých pravidelných tras. Plavidla se seřadila v pětikilometrových odstupech a začala pročesávat hladinu jako záchranáři pátrající v lese po ztraceném dítěti. Ale ani po několika dnech hledání nenalezla vůbec nic.

Southern Belle, jedna z nejmodernějších nákladních lodí, jaká kdy byla vyprojektována a postavena, prostě beze stopy zmizela.

2

Seattle, Washington

ŠTÍHLÝ KAJAK PODOBEN ŠÍPU uháněl po safírové hladině průlivu Puget Sound jako vystřelený z luku. Rozložitý muž na pohodlném sedátku vypadal jako nedílná součást tohoto dřevěného plavidla. Nořil svá vesla do vody lehkými, plynulými pohyby a soustředil sílu svých svalnatých paží na přesné záběry, takže kajak se pohyboval neměnnou rychlostí.

Na kajakářově drsné opálené tváři se blyštěl pot. Pronikavé světlemodré oči, připomínající barvu korálů pod vodou, zaznamenávaly široký prostor průlivu, ostrov San Juan zahalený mlhou a zasněžené vrcholky Olympic Mountains v dálce. Kurt Austin zhluboka vdechl slaný vzduch a rty se mu roztáhly do širokého úsměvu. Je skvělé být zase doma.

Povinnosti ředitele Týmu zvláštních úkolů Národní podmořské a oceánské agentury NUMA odváděly Austina každou chvíli do odlehlých koutů světa. Jeho chuti však nejvíce vyhovovaly vody kolem Seattlu, tedy v oblasti, kde se narodil. Puget Sound mu byl kupříkladu známý jako stará vesta. Tyto vody křižoval v plachetnicích snad už od časů, kdy začínal chodit, a od deseti let tu závodil. Jeho velkou láskou byly závodní čluny. Sám vlastnil celkem čtyři: osmitunový katamarán, schopný vyvinout rychlost až sto devadesát kilometrů v hodině, menší hydroplán s přívěsným motorem, sedmimetrovou plachetnici a veslici, kterou za časných jiter rád proháněl po řece Potomac.

Poslední akvizicí do jeho sbírky byl na objednávku vyrobený Guillemotův kajak. Koupil ho během jednoho z dřívějších výletů do Seattlu. Líbila se mu jeho konstrukce z přírodního dřeva i elegantní vzhled štíhlého trupu, obrážející zručnost aleutských obyvatel. Podobně jako všechny další jeho čluny, i kajak byl stejně rychlý jako krásný.

Austin se natolik soustředil na vnímání známých pohledů a vůní, že téměř zapomněl na to, že není sám. Když se však ohlédl přes rameno, spatřil flotilu asi padesáti kajaků, plujících v jeho rovné kýlové brázdě pár desítek metrů za ním. V každém těžkém laminátovém trupu s dvojitým sedátkem seděl jeden rodič a jedno dítě. Tyto kajaky byly bezpečné a stabilní, tedy nic podobného jeho závodnímu člunu. Austin si nyní sundal baseballovou čepičku a odhalil tak záplavu hustých, předčasně šedivých, téměř platinových vlasů. Zamával čepicí nad hlavou, aby své svěřence popohnal.

Austin ani na okamžik nezaváhal, když ho otec, bohatý majitel mezinárodní námořní záchranářské společnosti se základnou v Seattlu, požádal, zda by nevedl každoroční benefiční závod kajaků, pořádaný za účelem shromáždění peněz pro charitu. Austin pro firmu Austin Marine Salvage pracoval šest let, načež se nechal zlákat do málo známé pobočky CIA, specializující se na získávání podmořských tajných informací. Když skončila studená válka a CIA toto své oddělení zrušila, nechal se Austin najmout Jamesem Sandeckerem, který tehdy velel NUMA, tedy dávno předtím, než se stal viceprezidentem Spojených států.

Austin ponořil vesla do vody a zamířil s kajakem ke dvěma člunům, kotvícím ve vzdálenosti necelého půl kilometru zhruba třicet metrů od sebe. Na jejich palubách se nacházeli pořadatelé závodu a lidé od novin. Mezi oběma čluny byla natažená široká červenobílá plastiková stuha s nápisem CÍL. Za touto výraznou cílovou páskou byl vlečný nákladní člun a najatý trajekt. Po ukončení závodu budou kajaky vyzdviženy na člun a závodníci nastoupí na trajekt, kde se bude podávat oběd. Austinův otec sledoval závod z paluby šestnáctimetrového motorového člunu s bílým trupem, který nesl nápis White Lightning.

Austin zvolna zabíral vesly, připraven nasadit sprint do cíle, když koutkem oka zpozoroval nějaký pohyb. Otočil hlavu doprava a uviděl, jak se k němu blíží vysoká zahnutá hřbetní ploutev. V momentě za touto první ploutví prořízlo hladinu minimálně dvacet dalších.

Puget Sound byl domovem několika hejn kosatek dravých, živících se zde lososy. Kosatky se staly místními maskoty a významným přínosem lokální ekonomice, jelikož přilákaly turisty z celého světa, kteří se sjížděli do Seattlu, aby se zde zúčastňovali dobrodružství na kajacích a brázdili vody na člunech, z nichž pozorovali velryby. Kosatky dravé obvykle připlouvaly až těsně ke kajakům a občas se začaly předvádět; proplouvaly mezi loďkami a vyskakovaly z vody. Obvykle však kosatky proklouzly metr či dva vedle kajaku a ani si ho nevšimly.

Když byla od něj první ploutev asi patnáct metrů, postavila se kosatka náhle na ocas. Z vody čněla téměř polovina jejího osmimetrového těla. Austin přestal veslovat, aby se mohl dívat. Tento pohled zažil samozřejmě už dřív, ale stále to byla dokonalá show. Mořský živočich, jenž si ho prohlížel, byl velký samec, nejspíš vůdce celého hejna, a vážil zaručeně nejméně sedm tun. Jeho bíločerné tělo se vlhce lesklo.

Velryba vklouzla zpátky do vody a hřbetní ploutev se znovu rychle rozjela k Austinovi. Podle minulých zkušeností očekával, že kosatka na poslední chvíli kajak podplave. Když však byla již jen pár desítek centimetrů daleko, znovu se vynořila z vody a otevřela růžovou tlamu. Několik řad jako břitva ostrých zubů bylo doslova na dosah ruky. Austin zůstal nevěřícně zírat. Připadalo mu to, jako by se mu oblíbený cirkusový klaun před očima náhle změnil v nestvůru. Čelisti se začínaly zavírat. V tu chvíli Austin vrazil do chřtánu příšery veslo. Zuby se zakously do dřeva s hlasitým cvaknutím.

Mohutné tělo kosatky pak dopadlo na přední polovinu třináctikilového kajaku a přeměnilo ho v třísky. Austin se zřítil do studené vody. Na vteřinu se ocitl pod hladinou, ale pak rychle vyplaval, nadnášen svým osobním vztlakovým zařízením – záchrannou vestou. Vyplivl z pusy vodu a rychle se otočil. Ke své úlevě zaregistroval, že se hřbetní ploutev vzdaluje.

Hejno kosatek se nacházelo mezi ním a blízkým ostrovem. Austin zamířil raději do zátoky. Po několika tempech přestal plavat a obrátil se na znak. Chlad, jenž mu projížděl páteří, nepramenil jen ze studené vody.

Zjistil totiž, že ho skupina ploutví pronásleduje. Kopnutím se zbavil bot do vody a vyklouzl z nemotorné plovací vesty. Věděl však, že je to marné. I bez vesty by potřeboval na zádech přívěsný motor, aby kosatkám dokázal uniknout. Tyhle kosatky dokáží vyvinout rychlost až pětapadesát kilometrů v hodině.

Austin za svůj život čelil celé řadě lidských protivníků, vždy chladnokrevně. Tato situace však byla něco jiného. Nyní pocítil primitivní strach dávných předků z doby ledové. Hrůzu, že bude sežrán. Jak se velryby blížily, stále jasněji slyšel vodou se šířící zvuk způsobený tím, jak vydechovaly vzduch nozdrami.

Suf-suf.

Právě když očekával, že se mu do těla zakousnou jejich ostré zuby, sbor hlasitých výdechů přerušilo zaburácení silných motorů. Očima zamlženýma vodou zahlédl, jak se slunce odráží od trupu nějakého člunu. Z jeho paluby se k němu natahovaly ruce, jež ho chytily za paže. Koleny sice dost bolestivě narazil do boku lodi, ale nakonec se vymrštil a pleskl sebou na palubu jako ryba vytažená z vody.

Sklonil se nad ním jakýsi muž. „Jste v pořádku?“

Austin se hltavě nadechl a poděkoval neznámému samaritánovi za jeho pomoc.

„Co se tu děje?“ otázal se neznámý. „Zaútočila na mě velryba.“

„To není možné,“ oponoval muž. „Jsou to přece takoví přátelští hafani.“

„To povídejte těm velrybám.“

Austin se vyškrábal na nohy. Nacházel se na asi deset metrů dlouhém, dobře vybaveném motorovém člunu. Muž, který ho vytáhl z vody, měl hladce vyholenou hlavu, na níž se skvěl vytetovaný pavouk. Oči mu zakrývaly sluneční brýle s modravými zrcadlovými skly, na sobě měl černé džíny a černou koženou bundu.

Za tímto mužem byl připevněn k palubě jakýsi zvláštní kuželovitý, asi sto osmdesát centimetrů vysoký kovový rám. Z něho se jako šlahouny vína plazily elektrické kabely. Austin na podivnou konstrukci chvíli zíral, ale přece jen ho více zajímalo to, co se děje na vodě.

Hejno kosatek, jež ho před chvílí pronásledovalo jako smečka hladových mořských vlků, se odpoutalo od člunu a zamířilo k ostatním kajakům. Pár lidí zahlédlo, jak se Austin dostal do vody, ale žádný z nich nebyl dost blízko na to, aby viděl podrobnosti útoku. Jakmile Austin zmizel, závodníků se zmocnil zmatek. Někteří dál pomalu veslovali, většina však zůstala bez hnutí stát jako gumové kachničky ve vaně.

Kosatky se k ohromeným závodníkům rychle blížily. Aby byla situace ještě horší, kolem flotily kajaků se objevila další hejna, která se začala stahovat. Účastníci závodu netušili nic o blížícím se nebezpečí ostrých zubů. Mnozí z nich totiž v minulosti po průlivu veslovali a věděli tudíž, že kosatky jsou lidem neškodné.

Austin popadl kormidelní kolo člunu. „Doufám, že vám to nevadí,“ pravil a prudce přidal plyn.

Mužova odpověď zanikla v řevu dvojice přívěsných motorů. Člun rychle zvedl příď a rozletěl se po vlnách. Austin zamířil do zužující se mezery mezi kosatkami a flotilou kajaků. Doufal, že už samotný hluk motorů a přídě narážející do vln kosatky vyplaší. Zmocnil se ho však strach, když uviděl, jak se kosatky rozdělují do dvou skupin, obeplouvají ho a stále míří ke svému cíli. Bylo jasné, že kosatky mezi sebou komunikují a koordinují svůj útok. Během několika následujících vteřin vtrhlo hejno mezi kajaky jako salva torpéd. Těžká těla narážela do kajaků, z nichž mnohé se převrhly a vyklopily cestující do vody.

Austin zpomalil a nasměroval člun doprostřed mezi hlavy dětí a jejich rodičů a jako nože ostré hřbetní ploutve kosatek.

K několika převráceným kajakům se přiblížil White Lightning, avšak situace byla příliš chaotická, než aby to mohlo znamenat nějakou významnější pomoc. Austin zahlédl, jak se nejvyšší ploutev blíží k jednomu muži, který plaval ve vodě s malou dcerkou v náručí. Austin by však musel přejet a potopit několik dalších kajaků, aby se k nim dostal. Obrátil se proto k majiteli člunu.

„Nemáte na lodi harpunovou pušku?“

Holohlavý muž se horečně přehraboval v bedně s nářadím, jež byla kabelem připevněná ke kovové konstrukci. Vzhlédl a zavrtěl hlavou.

„Už je to v pořádku,“ pravil. „Podívejte!“ Rukou ukázal na spoustu převržených kajaků.

Velká hřbetní ploutev se přestala pohybovat. Zůstala na místě a hravě se kolébala jenom pár centimetrů od muže s děvčátkem. Pak se otočila a začala se vzdalovat od poškozených kajaků a jejich bezmocných veslařů.

Následovaly ji další ploutve. Okolní hejna, jež se rovněž přibližovala, se zarazila a s kličkováním se vydala zpět na volné moře. Vůdčí samec na rozloučenou předvedl mohutný laškovný skok. Během následující minuty už nebyla v dohledu jediná kosatka.

Ve vodě se ocitl jakýsi malý chlapec, který se zjevně ztratil rodičům. Zřejmě si nasadil špatně plovací vestu, protože hlava mu stále sklouzávala pod vodu. Austin se vyšvihl na pažení člunu a skočil. Dopadl na hladinu v mělkém startovním skoku a mocnými tempy se vydal k chlapci. Dostihl jej těsně předtím, než by zmizel pod vodou.

Austin šlapal vodu a přidržoval klukovu hlavu nad hladinou. Naštěstí musel čekat jen chvilku. White Lightning spustil na vodu nafukovací záchranné vory, na které vytahovali závodníky jednoho po druhém. Když i Austin podal chlapce zachráncům, otočil se ve vodě a rozhlédl. Holohlavý muž i jeho člun zmizeli.

KURT AUSTIN SENIOR byl starším vydáním svého syna. Široká ramena měl poněkud pokleslá, ale stále ještě vypadala, že jsou schopná kdykoliv prorazit zeď. Husté, platinově světlé vlasy měl sestříhané poněkud více nakrátko než jeho syn, který však pravidelně pobýval delší dobu mimo dosah holiče.

I když Austin senior měl již přes sedmdesát, přísný stravovací režim a cvičení ho udržovaly stále v kondici. Pořád ještě dokázal absolvovat pracovní den, který by vyčerpal muže o polovinu let mladšího. Obličej měl opálený sluncem a ošlehaný mořem, bronzovou kůži mu zdobila síť drobných vrásek. Korálově modrozelené oči mu dokázaly zářit s dravostí lva, ale podobně jako jeho syn i on se obvykle na svět díval s mírným pobavením.

Oba Austinové teď seděli v plyšových křeslech v luxusní hlavní kabině White Lightningu, v rukou sklenice s více než pořádnou dávkou Jacka Danielse. Kurt si od otce vypůjčil jeho na míru šitou sportovní soupravu. Voda v průlivu Puget Sound připomínala vanu s kostkami ledu, takže whisky protékající Kurtovi hrdlem dodávala prochladlému tělu příjemné teplo.

Kajuta byla celá zařízená v kůži a bronzu a vyzdobená reprodukcemi koní při pólu a dostizích. Kurt měl pocit, jako by se ocitl v jednom z těch exkluzivních anglických klubů, kde může jeho člen třeba umřít v křesle a nikdo si toho celé dny nevšimne. Jelikož jeho velice energický otec nepatřil k typickým anglickým gentlemanům, byla celková atmosféra nejspíš vytvořená záměrně, zřejmě aby poněkud tlumila ostré hrany jeho usilovných snah dosáhnout v konkurenčním boji na samý vrchol.

Starý pán dolil sklenice a nabídl Kurtovi kubánský doutník Cohiba Lanceros. Ten ho ze slušnosti odmítl. Austin senior si tedy zapálil sám a vydechl purpurový oblak kouře, který se mu vznášel kolem hlavy.

„Co se to dneska tam venku dělo, sakra?“

Kurt měl však v hlavě stále ještě zmatek. Krátce se znovu zamyslel nad nabízeným kuřivem a tentokrát ho přijal. Zatímco prováděl celý rituál spojený se zapálením doutníku, v duchu si poněkud srovnal myšlenky. Usrkl ze sklenice a pustil se do líčení událostí.

„To je šílené!“ shrnul Austin své reakce. „Sakra, ty velryby přece ještě nikdy nikomu neublížily. To přece víš. Jezdíš s plachetnicí po průlivu už od dětství. Slyšel jsi někdy, že by došlo k něčemu podobnému?“

„Ani nápad,“ odvětil Kurt. „Ty kosatky jako by byly mezi lidmi rády, což mi vždycky připadalo divné.“

Austin se hlasitě uchechtl. „Na tom není nic divného. Jsou chytré, takže vědí, že my jsme zrovna takoví predátoři, jako jsou ony samy.“

„Jediný rozdíl tkví v tom, že ony zabíjejí hlavně pro jídlo.“

„Dobrý postřeh,“ pravil Austin uznale. Pokynul, aby si dolil, ale Kurt ho mávnutím ruky odbyl. Měl své zkušenosti, než aby se snažil udržet s otcem krok.

„Ty znáš v Seattlu každého. Potkal jsi tu někdy takového holohlavého chlapíka s pavoukem vytetovaným na hlavě? Tak těsně po třicítce. Oblečeného jako Pekelný anděl – v černé kůži.“

„Jediný, kdo tomuhle popisu odpovídá, je Spiderman Barrett.“

„Já nevěděl, že čteš komiksy, tati.“

Austinův obličej se složil do vrásek smíchu. „Barrett je machr na takové ty dětské počítačové blbinky, a hodně se vyšvihl. Něco jako druholigový Bill Gates. Počítám, že má majetek v hodnotě tak tří miliard dolarů. Má velký dům, ze kterého přehlíží celý průliv.“

„To je tedy k politování. Znáš se s ním osobně?“

„Jenom od vidění. Býval stálým hostem místních nočních klubů, ale teď už se tam moc neukazuje.“

„Co to umění, co nosí na hlavě?“

„Podle toho, co jsem slyšel, býval v dětství velkým fandou Spidermana. Nechal se ostříhat, vytetovat si ho a pak znovu vlasy zarůst. Když trochu zestárnul a začal plešatět, tetování se začalo pochopitelně objevovat, takže si raději nechává hlavu vyholit. Hrome, s penězi, které Barrett má, by si mohl nechat pomalovat třeba celé tělo kreslenými vtipy na neděli a nikdo by ani nemrknul.“

„Ať už je excentrik nebo ne, v každém případě mě zachránil, aby se ze mě nestala velrybí potrava. Rád bych mu poděkoval a taky se omluvil, že jsem si dovolil velet jeho lodi.“

Austin se právě chystal povědět otci o oné kovové konstrukci na Barrettově člunu, když do kajuty vešel jeden člen posádky a oznámil: „Je tu někdo od Americké společnosti pro ryby a život v přírodě.“

Za okamžik do kabiny vešla drobná mladá tmavovlasá žena oblečená do zelené uniformy Americké společnosti pro ryby a život v přírodě. Bylo jí něco málo přes dvacet, i když brýle s tmavými obroučkami a vážný výraz v obličeji ji dělaly o něco zralejší. Představila se jako Sheila Rowlandová a oznámila, že by si ráda promluvila s Kurtem Austinem ohledně jeho střetnutí s velrybami.

„Je mi líto, že jsem sem tak vpadla,“ omlouvala se. „Zakázali jsme totiž veškeré kajakové zábavní výlety v průlivu Puget Sound, dokud se nevysvětlí tenhle poslední incident. Pozorování velryb ale představuje podstatnou součást místní ekonomiky, takže se snažíme vyšetřování co nejvíc urychlit. Obchodníci už začínají ten zákaz napadat, ale my nemůžeme riskovat.“

Austin ji pozval, aby se posadila, a Kurt pak už podruhé popsal svůj zážitek.

„To je zvláštní,“ poznamenala a zavrtěla hlavou. „Ještě nikdy jsem neslyšela, že by kosatky někoho zranily.“

„Co ale třeba útoky velryb v aquaparcích?“ připomněl Kurt.

„To jsou velryby držené v zajetí a záměrně vystavené stresu. Jsou rozzuřené z toho, že je drží v klecích, a jsou přepracované, takže občas obrátí svou frustraci proti trenérovi. Ve volné přírodě se stalo několik případů, kdy kosatka chytila do zubů surfovací prkno, protože ho považovala za tuleně. Když ale zjistila omyl, to prkno zase pěkně vyplivla.“

„Počítám, že kosatce, se kterou jsem se setkal, se tedy nejspíš nelíbil můj obličej,“ poznamenal se suchým humorem Austin.

Rowlandová se usmála. Pomyslela si, že s tímhle bronzovým obličejem a hlubokýma světle modrýma očima je Austin asi ten nejatraktivnější mužský, kterého kdy potkala. „Myslím, že tak to asi nebude. Kdyby se kosatce opravdu váš obličej nelíbil, už byste ho neměl. Viděla jsem, jak si kosatka pohrává s dvousetpadesátikilovým mořským lvem jako s hadrovou panenkou. Musím se poptat, jestli neexistuje nějaký videozáznam celého incidentu.“

„To by neměl být problém. Všechny kamery v okolí se soustředily na ten závod,“ prohlásil Kurt. „Nenapadá vás nic, co by velryby mohlo vzrušit natolik, že se staly agresivní?“

Zavrtěla hlavou. „Kosatky mají nesmírně jemně vyladěná čidla. Jakmile se něco začne vymykat normě, pak se můžou snažit odreagovat na nejbližším možném objektu.“

„Jako ty stresované a přepracované velryby v aquaparku?“

„Možná. Promluvím si s nějakými cetology a uvidím, co mi řeknou.“ Vstala a poděkovala oběma mužům za čas, který jí věnovali. Když odešla, chtěl Austin senior dolít sklenice, ale Kurt si tu svou zakryl rukou.

„Já dobře vím, co bys chtěl, ty starý lišáku. Pokoušíš se mě opít, abys mě unesl na jednu z těch svých záchranářských lodí.“

Austin starší se nikdy netajil úmyslem odlákat svého syna z agentury NUMA zpátky do své firmy. Kurtovo rozhodnutí zůstat raději v NUMA, než se ujmout otěží v rodinném podniku, představovalo pro oba muže věčně bolavé téma. Po letech hořkých názorových třenic ohledně tohoto námětu se však z daného problému stal rodinný žert.

„Pomalu se z tebe stává bábovka,“ pronesl Austin s předstíraným znechucením. „Musíš uznat, že pokud jde o vzrušení, pak NUMA rozhodně nepředstavuje první ligu.“

„Už jsem ti to povídal, tati. Není to jenom o vzrušení.“

„Jo, já vím. Služba vlasti a podobně. Nejhorší na tom je, že teď, co je Sandecker viceprezidentem, mu už nemůžu zazlívat, že tě drží ve Washingtonu. Jaké máš mimochodem plány?“

„Ještě pár dní se tu zdržím. Musím si objednat nový kajak. A co ty?“

„Dostal jsem pěkný kšeft. Mám vyzvednout jeden potopený člun před přístavem Hanes na Aljašce. Nechceš jet se mnou? Měl bych pro tebe využití.“

„Díky, ale jsem si jistý, že to celé zvládneš sám.“

„Nediv se, zkusit jsem to musel. Tak oukej, zvu tě na večeři.“

AUSTIN SE PRÁVĚ v oblíbené restauraci svého otce specializované na steaky probojovával kusem hovězího velikosti poklopu od kanálu, když ucítil, jak jeho mobilní telefon začíná vibrovat. Omluvil se a odešel si vyřídit hovor do vstupní haly. Z malého monitoru videofonu na něj hleděl muž s tmavou pletí a s hustými černými vlasy sčesanými dozadu. Joe Zavala byl členem Austinova Týmu zvláštních úkolů a do agentury NUMA ho nalákal Sandecker bezprostředně poté, co absolvoval Newyorskou námořní školu. Byl to brilantní námořní inženýr, jehož specializací byla stavba ponorek, takže v NUMA našel již připravené útočiště.

„Rád vidím, že jsi pořád v jednom kuse,“ poznamenal Zavala. „Toho útoku kosatky na tvůj kajak jsou plné zprávy. Jsi v pořádku?“

„Je mi fajn. Vlastně bys mohl říct, že kosatka padla na kámen.“ Zavala pozvedl koutky úst v náznaku úsměvu. „A já tady vedu tak nudný život. Kdopak jiný nežli Kurt Austin by dokázal přeměnit charitativní kajakový závod v boj na život a na smrt s partou šílených dravých kosatek?“

„Když jsem tě viděl naposledy, tak jsi byl právě uprostřed plnění svého závazku dát si rande s každou způsobilou ženskou ve Washingtonu. Tomu bych nudný život tedy neříkal.“

Společenský Joe Zavala byl velice oblíbený u spousty osamělých žen v celém Washingtonu pro svůj šarm, oduševnělé tmavohnědé oči a jižansky pěknou tvář.

„Přiznávám, že život může být trochu zajímavý, když člověk narazí na starou známost po boku známosti nové, i když to ale pořád není nic ve srovnání s tím tvým závodem. Co se tam stalo?“

„Teď jsem s tátou na večeři, takže ti o tom budu vypravovat, až se za pár dní vrátím.“

„Vypadá to, že budeš ve Washingtonu dřív, než jsi plánoval. Dostali jsme rozkaz k vyplutí zítra večer z Norfolku. Znáš Jerryho Adlera?“

„To jméno mi zní povědomě. Není to ten expert přes mořské vlny od Scrippsů?“

„Je to jedna ze světových špiček v oboru. Máme mu pomoct najít Southern Belle.“

„Pamatuju si, že jsem o Belle četl. To byla ta velká kontejnerová loď, která se minulý březen potopila.“

„Správně. Telefonoval mi Rudi. Adler si přeje, aby ses toho projektu ujal ty. Musí mít nějaký vliv, protože Rudi s jeho požadavkem souhlasil.“ Rudi Gunn měl na starosti každodenní činnost agentury NUMA.

„To je divné. Já jsem se s Adlerem nikdy nesetkal. Určitě se nespletl? V NUMA jsou tucty mládenců, kteří provádějí pátrání. Proč tedy já?“

„Rudi povídal, že nemá tušení. Jenže Adler má mezinárodní renomé, takže jeho požadavek, abychom se zúčastnili pátrání po té lodi, akceptoval.“

„To je zajímavé. Belle šla ke dnu nedaleko středoatlantického pobřeží. Jak je to daleko od oblasti, kde pracují Troutovi?“ Paul a Gamay Troutovi byli dalšími příslušníky Týmu zvláštních úkolů a právě nyní se podíleli na jednom oceánském výzkumu.

„Dost blízko na to, abychom tam zajeli a udělali si mejdan,“ odpověděl Zavala. „Už jsem zabalil tequilu.“

„Zatímco připravíš pořádné občerstvení, já si změním rezervaci a dám ti vědět, kdy přijedu.“

„Počkám na tebe na letišti. Budeme mít připravené letadlo, které nás dopraví do Norfolku.“

Prodiskutovali ještě několik detailů a pak zavěsili. Kurt chvíli přemítal o Adlerově požadavku a pak se vrátil ke stolu, aby informoval otce, že ráno odjíždí. Jestli Austina seniora otrávila změna plánů jeho syna, pak to rozhodně nedal najevo. Poděkoval Kurtovi za to, že přijel na závody kajaků do Seattlu, přičemž si slíbili, že se opět sejdou, jakmile budou mít trochu času.

Kurt pak druhý den chytil časný ranní spoj ze Seattlu. Zatímco letadlo startovalo a nabíralo kurz na východ, přemítal o otcově nápadně mlčenlivé reakci na zprávu, že tak náhle mění plány. Napadlo ho dokonce, jestli to Austin senior myslí doopravdy vážně s jeho návratem do rodinné firmy. Pro starého pána by to znamenalo přiznání, že je jenom pár kroků od penze. Oba muži totiž oplývali vyhraněnými názory, takže jejich situace ve firmě by nebyla nepodobná přítomnosti dvou kapitánů na jedné veslici.

V KAŽDÉM PŘÍPADĚ se však Austin senior mýlil, pokud se jednalo o Kurtovu oddanost práci pro NUMA. Nebylo to vzrušení, které by ho drželo v této velké oceánské agentuře. Každičká příležitost k dobrodružství zdvihající mu hladinu adrenalinu byla hořce vyvážena mnoha hodinami papírování a schůzí, kterým se Kurt snažil vyhnout právě tím, že co nejdéle zůstával v terénu. Opravdovou Sirénou, jež ho znova a znova lákala zpátky, byly bezbřehé záhady a tajemství oceánu.

Takové záhady jako například ono zvláštní setkání s kosatkami. Přemítal o celém incidentu, zamýšlel se i nad mužem s neobvyklým tetováním na hlavě, podobně jako nad účelem onoho elektrického zařízení, jež viděl na palubě Barrettova člunu. Po několika minutách však podobné neuspořádané myšlenky zapudil a místo toho se chopil pera a bloku a začal načrtávat specifikace pro nový kajak.

3

New York

Než se Frank Malloy stal dobře placeným konzultantem policejních oddělení státu, byl klasickým poldou. Nenáviděl nepořádek jakéhokoliv druhu. Uniformu měl vždycky pečlivě vyžehlenou, s ostrými puky. Jako památku na léta strávená u námořní pěchoty nosil prošedivělé vlasy sestříhané po vojensku velice nakrátko. Časté cvičení udržovalo jeho svalnaté tělo v perfektním fyzickém stavu.

Na rozdíl od mnoha jiných policejních důstojníků, kteří považovali sledování za únavnou rutinu, Malloy rád sedával v autě, pozoroval proud aut a chodců, stále pátraje po sebemenším náznaku nějaké trhliny v uspořádání společnosti. Nikoliv bezvýznamnou pomocí byla i skutečnost, že měl snad močový měchýř ze železa.

Malloy parkoval na Broadwayi, kontroloval nepřetržitý průvod spěchajících chodců a zírajících turistů, když tu se náhle z davu vynořil jakýsi muž a vydal se přímo k neoznačenému vozidlu newyorské policie.

Ten muž byl vysoký a štíhlý, vypadal na něco přes třicet let. Oblečený byl do lehkého světlehnědého obleku, na kolenou pomačkaného, a ochozených běžeckých bot New Balance. Vlasy i vousy měl rudé a bradku sestřiženou do špičky. Límeček u krku měl rozepnutý a povolenou kravatu. Léta praxe pochůzkáře naučila Malloye ohodnotit neznámé lidi jedním pohledem. Tohoto člověka tedy Malloy odhadl na reportéra.

Muž se přiblížil k autu, sehnul se, takže se jeho obličej ocitl v úrovni okénka, a ukázal průkazku s fotografií.

„Jmenuju se Lance Barnes a pracuju jako reportér pro Timesy. Vy jste Frank Malloy?“

Tato otázka poněkud pokazila Malloyovi radost.

„Jo, jsem Malloy,“ odpověděl zamračeně. „Jak jste mě poznal, pane Barnesi?“

„Snadno,“ odpověděl reportér a pokrčil rameny. „Sedíte tady sám v tmavomodrém fordu v místech, kde sehnat místo k parkování je prakticky nemožné.“

„Asi už ztrácím styl,“ poznamenal zkormouceně Malloy. „Buď to, nebo mám na sobě pořád napsáno, že jsem polda.“

„Né, já podváděl,“ šklebil se Barnes. „V MAKS mi prozradili, že tady budete.“

MAKS je zkratka pro Multiagenturní kontrolní středisko, tedy organizaci zodpovědnou za bezpečnost mezinárodní ekonomické konference, která se konala v New Yorku. Političtí i ekonomičtí představitelé se sjeli do New Yorku z celého světa.

„Já podváděl také,“ přiznal Malloy s uchichtnutím. „Volali z MAKS a oznámili mi, že za mnou jdete.“ Pátravě hleděl do reportérova obličeje, aby se po chvíli rozhodl, že mu připadá povědomý. „Nesetkali jsme se už, pane Barnesi?“

„Myslím, že jste mi jednou dal pokutu za neukázněné přecházení ulice.“

Malloy se zasmál. Obličej nikdy nezapomněl. Určitě by mu to došlo. „Co pro vás můžu udělat?“

„Píšu článek o té konferenci. Doslechl jsem se, že jste nejvyšší poradce v oblasti různých propracovaných technik narušení. Napadlo mě se vás zeptat, jaká protiopatření máte k dispozici proti plánovaným protestům.“

Malloy vlastnil firmu v Arlingtonu ve Virginii, která radila policejním jednotkám v celém státě, jak zvládnout dav. Dále byl členem představenstva několika podniků vyrábějících bezpečnostní zařízení a díky svým obchodním a politickým stykům byl tedy poměrně bohatý. Příznivý článek v takových novinách jako New York Times by znamenal ještě větší příjem z poplatků za konzultace.

„Nastupte si,“ vyzval reportéra, natáhl se a otevřel dvířka spolujezdce. Barnes vklouzl dovnitř a oba muži si stiskli ruce. Novinář si posunul sluneční brýle na čelo, čímž odhalil výrazně zelené oči a nad nimi ostré V tvořené obočím. Podobný tvar měla i jeho ústa a brada. Z kapsy vytáhl zápisník a miniaturní digitální magnetofon. „Doufám, že vám nebude vadit, když si to nahraju, abych měl jistotu, že vás budu citovat správně.“

„Žádný problém,“ ujistil ho Malloy. „Můžete o mně tvrdit, co budete chtít, jenom napište správně moje jméno.“ Od té doby, co odešel od policie a založil konzultantskou firmu, se Malloy ve vztahu k novinářům stal profesionálem. „Byl jste na tiskové konferenci?“

„Ach, ano,“ přitakal Barnes. „Máte docela slušný arzenál. Akustická aparatura s dlouhým dosahem namontovaná na vozy humvee by člověka dokázala zbavit rozumu. Je to pravda, že se něco podobného používalo v Iráku?“

„Je považována za nesmrtící zbraň. Dokáže vyloudit uši drásající vřeštění, které přehluší i ty nejhlasitější demonstranty.“

„Kdyby mi někdo pustil do ucha sto padesát decibelů, určitě bych okamžitě přestal skandovat o míru a spravedlnosti.“

„My tyhle ječáky používáme jenom ke komunikaci s velkým davem. Nedávno jsme je zkoušeli. Zjistili jsme, že jsou účinné přinejmenším do vzdálenosti čtyř bloků.“

„Mhm,“ zamumlal reportér a zapsal si několik poznámek. „Tomu anarchisté zaručeně porozumí.“

„Podle mého soudu nebudeme tuhle těžkou artilerii vůbec potřebovat. Užitečnější jsou taková drobná opatření, jako hlídky na skútrech nebo mechanické bariéry.“

„Slyšel jsem, že máte ale i složitou aparaturu.“

„To je pravda,“ přiznal Malloy. „Nejefektivnější je však software, nikoliv hardware.“

„Jak to?“

„Pojeďme se projet.“ Malloy otočil klíčkem v zapalování. Když se auto odlepilo od obrubníku, promluvil do vysílačky. „Tady je Nomád. Mířím po Broadwayi na sever.“

„Nomád?“ opakoval Barnes, když se Malloy odhlásil.

„Hodně se potuluju po městě a sleduju cvrkot. Ti cvoci vědí, že se pohybuju, ale nevědí, kde jsem. To je drží na uzdě.“ Zabočil na východ, projel kousek po Park Avenue a pak se znovu vrátil na Broadway.

„Kdo jsou ti ‚cvoci‘, jak jim říkáte?“

„Když jde o anarchisty, nikdy nevíte, s čím nebo s kým máte co do činění. V Seattlu jsme měli dva druhy cvoků – přes životní prostředí a za mír. Měli jsme čarodějnické kluby a feministické novopohany, kteří pořád vykřikovali něco o Světové obchodní organizaci a o bohyni, ať už je to kdokoliv. Většinový proud v anarchistickém hnutí je proti světovému ekonomickému řádu. Pokud jde o jednotlivce, nejsou přímo zastánci násilí, ale majetek společností a firem považují někteří za snadnou a vhodnou kořist. Jejich hlavní zbraní je vytváření chaosu. Většinou jsou organizováni v autonomních kolektivech nebo zájmových skupinách. Jednají na základě konsensu a vyhýbají se jakékoliv formě hierarchie.“

„Vzhledem k nedostatku jejich organizovanosti po čem tedy pátráte?“

„To se dá těžko vysvětlit,“ odpověděl Malloy. „Je to hodně podobné, jako když jsem šlapal ulici. Ti největší cvoci se dělí na menší skupinky. Tvoří páry nebo dokonce vystupují jako jednotlivci. Já pak jenom pátrám po modelech chování.“

„Četl jsem o protestech v Seattlu. Připadalo mi to jako noční můra.“

Malloy potichu hvízdl. „Pořád mám ještě jizvy, které to potvrdí. To byl pořádný průšvih!“

„Co nevyšlo?“

„Skupina nejmilitantnějších zaútočila na Světovou organizaci pro obchod. Označují ji za ‚Mocenskou elitu‘. Já byl tenkrát oblastní velitel, který měl za úkol kontrolu davu. Zastihli nás s kalhotami dole. Skončilo to sto tisícem demonstrantů naštvaných na to, co oni sami nazývají utiskujícím světovým systémem obchodu. Došlo k rabování, následoval zákaz vycházení, policajti a členové národní gardy pobíhali kolem a pálili gumovými projektily a slzným plynem rovným dílem jak na násilnické, tak i na mírumilovné demonstranty. Pro město to nakonec skončilo mezinárodní ostudou a hromadou žalob. Podle některých lidí byla reakce policie nepřiměřená. Jiní tvrdili, že její zásah byl naopak nedostatečný. Můžete si vybrat.“

„Jak říkáte, pořádný průšvih.“

Malloy přikývl. „Avšak bitva o Seattle se stala rozhodujícím okamžikem.“

„V jakém smyslu?“

„Demonstranti se přesvědčili, že pouhý pochod ulicí k upoutání pozornosti nestačí. Účinná může být jenom přímá akce. Je třeba rozbíjet věci, obtěžovat lidi, narušit ohnisko skupiny přímo ve vašem středu.“

„Podle toho, co jsem dneska viděl ve městě, tak Mocenská elita urazila od Seattlu pěkný kus cesty.“

„Je o sto procent dál,“ souhlasil Malloy. „Byl jsem na konferenci Republikánské strany ve Filadelfii a tam z nás anarchisti opět udělali pěkné blbce. Spustili rambajs a pak se rozběhli ulicí, s pupkatými policajty v patách.

Podařilo se jim vyvolat blázinec a zmatek. Podobné nepokoje způsobili při konferenci Světové organizace pro obchod v Miami. Situaci jsme konečně začali zvládat na ekonomickém fóru tady ve městě v roce 2002 a plného uplatnění se naše strategie dočkala na republikánském sjezdu v roce 2004.“

„Tam se vám podařilo omezit narušování na minimum, ale zato se objevily stížnosti na porušování lidských práv.“

„To je součást strategie odpůrců. Ti lidé jsou trochu složití. Většinou mají malé tvrdé jádro štváčů, které se pohybuje od města k městu. Neustále provokují úřady v naději, že zareagují přehnaně. Ouha!“

Malloy zajel ke straně, zaparkoval ve druhé řadě nedaleko skupiny lidí s hudebními nástroji a vyštěkl do vysílačky.

„Nomád pro MAKS. Partyzánští muzikanti se scházejí k nepovolenému pochodu z Union Square k Madison Square Garden.“

Barnes se podíval po chodnících na obou stranách ulice. „Já nikoho pochodovat nevidím.“

„Teď jdou ve dvojicích. Na tom není nic ilegálního. Za minutu se ale začnou srocovat – ne, počkejte, už je to tady.“

Hudebníci se spojili ve větší skupinky, sestoupili z chodníku a řadili se do průvodu. Než však zahájili pochod, vynořili se z postranních ulic policisté na kolech a skútrech a začali zatýkat.

Barnes si zuřivě psal poznámky.

„Udělalo to na mě dojem,“ prohlásil nahlas. „Šlo to jako po másle.“

„To by tedy mělo. Tenhle malý manévr je výsledkem dlouholetých zkušeností. I když se dnes jedná jen o takovou menší ekonomickou konferenci, jsou tu stovky hostí i odpůrců, takže potenciál k nějakému většímu problému tu je. Ti blázni se neustále snaží být o krok před námi.“

„Jak můžete odlišit opravdové fanatiky od lidí, kteří chtějí jenom protestovat?“

„Dost obtížně. Prostě zatkneme každého, kdo dělá nějaké problémy, a teprve pak je třídíme.“ Vzal zvonící mobil z držáku na palubní desce a podal ho Barnesovi. „Podívejte se na to.“

Novinář si přečetl zprávu na displeji. „Říká se tu, že skupina provokatérů na skútrech obklíčila partyzánské muzikanty a nabádá lidi, aby se téhle lokalitě vyhýbali. Dále tu volají po přítomnosti kamer, zdravotníků a právních pozorovatelů. Nabádají k blokádě policistů, aby nemohli zatýkat demonstranty obtěžující lidi v Theatre District. Od koho je ta zpráva?“

„Od těch cvoků. Policajti nejsou jediní, kdo se od Seattlu poučil. Také anarchisté mají svou centrálu podobnou naší MAKS. Ta pak radí aktivistům, kudy se mají vydat, aby se vyhnuli poldům. Jakmile jim ukončíme jednu akci, okamžitě zahájí druhou.“ Zasmál se. „My každoročně utratíme spoustu milionů za bezpečnostní opatření, přičemž jejich technologie je prakticky zadarmo.“

„Copak nevědí, že můžete číst jejich zprávy?“

„Jistě. Jejich demonstrace bývají ale většinou živelnější, takže s nimi hrajeme hru na kočku a myš. Ta hra se jmenuje Intel. Jsou sice rychlí, ale my je nakonec přemůžeme kvantitou. Máme sedmatřicet tisíc policistů, vzducholoď, helikoptéry, videokamery a dvě stě našich mládenců má kamery zabudované v helmě, trvale propojené do bezpečnostního centra.“

„Copak nemůžou monitorovat policejní skanery?“

„My víme, že to dělají. Klíčová je rychlá reakce. Víte, co se říká o rvačkách – dobrý velký chlap vždycky dokáže zmlátit dobrého malého chlápka. V přímém boji tedy pokaždé vyhrajeme.“

Barnes podal mobil Malloyovi. „Zdá se, že tohle je pro vás.“

Text na displeji se změnil.

DOBRÉ RÁNO, NOMÁDE. NEBO BYCHOM VÁM MĚLI ŘÍKAT FRANKU, PANE MALLOYI?

„Sakra,“ vydechl Malloy. Díval se na telefon ve své ruce, jako by se náhle přeměnil v hada.

„Jak jenom sakra tohle dokážou?“ obrátil se na Barnese.

Reportér pokrčil rameny a zapsal si několik poznámek. Malloy se pokusil vymazat zprávu z obrazovky, ale tam se objevila další slova.

ZAČÁTEK PŘEDSTAVENÍ.

Obrazovka potemněla. Malloy popadl vysílačku a pokusil se dovolat MAKS, ale neuspěl. Vtom mobil znovu zazvonil. Malloy chvíli poslouchal a pak řekl: „Hned se do toho dám.“ S těmito slovy, celý pobledlý, se obrátil na Barnese. „To bylo MAKS. Oznámili, že v centru přestala fungovat klimatizace. Veškerá komunikace se zbláznila. Nikdo neví, kde jsou jednotlivá družstva. Na semaforech naskočila po celém městě červená.“

Nyní se blížili k Times Square. Na náměstí proudily z postranních ulic stovky demonstrantů, zjevně naprosto neobtěžováni policií. Náměstí bylo plné lidí jako na Nový rok.

Malloyův sedan se pomalu sunul davem, který kypěl kolem. Když se přiblížili k budově New York Times, obrovská obrazovka videa na budově náhle přestala ukazovat disneyovské postavičky a zčernala.

„Hej, podívejte se,“ vyhrkl Barnes a ukázal na obrazovku. Na ní se na pozadí nápadného znaku zpráv ABC objevil nápis velkými bílými písmeny.

ZDRAVÍME VÁS, NEOANARCHISTÉ, SPOLUCESTOVATELÉ A TURISTÉ. ZARAZILI JSME DESPOTICKÉ ARMÁDY MOCENSKÝCH ELIT. TOTO JE JENOM MALÁ UKÁZKA TOHO, CO BUDE NÁSLEDOVAT V BUDOUCNU. DNES JE TO NEW YORK, ZÍTRA ZASTAVÍME CELÝ SVÉT. SVOLEJTE VRCHOLNOU KONFERENCI K ODSTRANĚNÍ SYSTÉMU GLOBALIZACE NEBO HO ODSTRANÍME MY ZA VÁS.

HEZKÝ DEN.

Pak se objevil usměvavý obličej s rohy na hlavě a jediné slovo: LUCIFER.

„Kdo ksakru je ten Lucifer?“ vyhrkl Malloy, zírající předním sklem ven.

„To bych taky rád věděl,“ přidal se Barnes. Sáhl po kličce dveří. „Díky za svezení. Musím tu reportáž sepsat.“

Pak slova na obrazovce zmizela a na všech návěstích a reklamách na náměstí se objevil nápis FRANK MALLOY. Panasonic LG. NASDAQ.

Malloy potichu zaklel a vyhrabal se z auta. Zahleděl se do meloucího se davu. Barnes se už ztratil mezi tisícovkami demonstrantů. Mumlal jméno „Lucifer“ a po zádech mu přebíhal mráz. Konečně mu došlo, kde viděl reportérovu tvář. Špičatá bradka, ostrý úhel obočí, úst i brady, zelené oči. To všechno mu podvědomě připomínalo vyobrazení Satana, jak si ho představoval.

Zatímco tam tak Malloy stál a uvažoval, jestli se náhodou nezbláznil, uniklo mu, že ho právě pozorují stejné nefritové oči. Barnes totiž vstoupil do vchodu kancelářské budovy, odkud mohl Malloye sledovat. Zvedl k uchu mobil a smál se.

„Jenom jsem chtěl, abyste věděl, že vaše plány běží jako hodinky. Celé město je v totálním kolapsu.“

„To je výborné,“ ozval se hlas na opačném konci linky. „Podívejte, musíme si promluvit. Je to důležité.“

„Teď ne. Přijďte k majáku, ať vám můžu poděkovat osobně.“

Zastrčil telefon do kapsy a vyhlédl na Times Square. Nějaký mladý muž právě hodil cihlu do přední výkladní skříně Disneyova obchodu. Jeho příkladu následovali další, takže za pár vteřin byl chodník posetý rozbitým sklem. Někdo zapálil jeden osobní automobil, z něhož se vzápětí k obloze vyvalila oblaka kouře. Okolní vzduch naplnil štiplavý zápach hořící látky a umělé hmoty. Ulicí pochodovala skupina partyzánských muzikantů a hrála melodii z filmu Most přes řeku Kwai. Hudbu však bylo nad kakofonií automobilových klaksonů sotva slyšet.

Barnes hleděl na celou tu scénu s blaženým šklebem na své satanské tváři.

„Chaos,“ mumlal si pro sebe jako mnich prozpěvující svou mantru. „Sladký, sladký chaos.“

4

PALUBNÍ SVĚTLA NAPLNO ZÁŘILA, když automobil NUMA, přivážející Austina a Zavalu, zarazil u přístavního mola v Norfolku. Austin čilým krokem vyběhl po lodní lávce. Byl šťastný, že se znovu vrací na moře, a myšlenka na plavbu na výzkumné lodi Peter Throckmorton, jednom z nejnovějších přírůstků flotily NUMA, ho přímo vzrušovala. Cítil, že dluží poděkování záhadnému doktoru Adlerovi za jeho pozvání k účasti na výzkumné expedici.

Dvaadevadesátimetrová loď byla pojmenovaná po jednom z prvních pionýrů námořní archeologie. Throckmorton prokázal, že archeologické metody lze použít i pod vodou, čímž zahájil celou novou éru objevů. Tato loď představovala mořského soumara. Byla navržena do jisté míry jako univerzální plavidlo, takže její výbava dálkových snímačů jí umožňovala provádět výzkum podmořského města i pole hypotermálních oceánských průduchů.

Jako většina výzkumných plavidel i Throckmorton představoval mořskou základnu, ze které mohli vědci vypouštět vozítka a sondy, jež prováděly vlastní experimenty. Na zádi i z příďové paluby čněly rampy a jeřáby, používané k vykládání a nakládání různých podmořských sond a miniponorek, jež nesla mateřská loď na palubě. Na pravoboku i levoboku se nacházely motorové navijáky.

Na vrcholu lodního můstku uvítal muže z NUMA jeden z lodních důstojníků.

„Kapitán Cabral vás vítá na palubě Throckmortona a přeje vám příjemnou plavbu.“

Austin kapitána Tonyho Cabrala znal už z předcházejících expedic NUMA a na opětovné setkání s ním se těšil.

„Poděkujte, prosím, kapitánovi a povězte mu, že se těšíme na plavbu pod jeho velením.“

Po skončení těchto drobných formalit je důstojník zavedl do jejich pohodlných kajut. Odložili tam lodní pytle se svými věcmi a vydali se hledat Adlera. Na radu člena posádky se po něm podívali nejprve v kontrolní místnosti pátracího střediska.

Středisko zaujímalo prostornou polotemnou místnost na hlavní palubě. Stěny byly lemovány řadami monitorů, sloužících jako uši a oči pro dálkové senzory lodi. Jakmile byla vypuštěna nějaká sonda, získané informace byly předávány k analýze do centra. Jelikož se plavidlo stále ještě nalézalo v přístavu, byla místnost opuštěná, až na jednoho muže, který u stolu ťukal na klávesnici.

„Doktor Adler?“ oslovil ho Kurt.

Muž vzhlédl od klávesnice a usmál se. „Ano. A vy musíte být z agentury NUMA, že ano?“

Austin se Zavalou se představili a potřásli si s Adlerem rukou.

Vědec – specialista přes mořské vlny – byl vrásčitý muž s mohutnou kostrou, který postavou připomínal dřevorubce. Kštice střapatých šedivých vlasů připomínala španělský mech rostoucí na starém dubu. Horní ret mu zdobil poněkud křivý knírek, který jako by byl na obličej přilepený až dodatečně. Měl burácivý hlas a hovořil nevrle jako někdo, kdo se právě probudil. Avšak jeho živé šedé oči, hledící na ně přes brýle s kovovou obroučkou, jiskřily humorem. Poděkoval jim, že přijeli, a přitáhl pro ně dvě křesla.

„Ani nevíte, jak rád vás vidím, pánové. Nebyl jsem si jistý, jestli Rudi Gunn bude ochoten splnit můj požadavek, abyste se zúčastnil téhle expedice, Kurte. Přítomnost tady Joea je neočekávaný bonus navíc. Nejspíš jsem byl dost neodbytný. Za to můžou moje kvakerské kořeny. Přátelské přesvědčování a tak. Nikdy na lidi netlačíme, jenom se o ně opřeme a čekáme, až si nás všimnou.“

Profesor se tedy rozhodně nemusí obávat, že by si ho lidé nevšimli, pomyslel si Austin. „Není třeba se omlouvat,“ pravil. „Pro mořskou plavbu jsem vždycky. Jenom mě překvapilo, že jste chtěl speciálně mě. Doposud jsme se nesetkali.“

„Já toho ale o vás hodně slyšel. A také vím, že NUMA ráda anoncuje své úspěchy, aniž by přiznala, že jsou vlastně zásluhou vašeho Týmu zvláštních úkolů.“

Tento tým byl duchovním dítkem admirála Sandeckera, který agentuře velel předtím, než se jejím ředitelem stal Dirk Pitt. Rozhodl se totiž vytvořit skupinu expertů pro podmořské operace, která se občas pohybovala mimo dohled vládních úředníků. Současně však využíval některých atraktivních misí tohoto týmu ke ždímání finančních zdrojů z Kongresu.

„Máte pravdu. Obvykle svou roli minimalizujeme.“

Adler v širokém úsměvu vycenil zuby. „Je dost těžké minimalizovat objev Kolumbova těla v podmořské mayské pyramidě. Nebo zlehčit vznik metanhydrátového původu tsunami u východního pobřeží Ameriky.“

„To bylo všecko pouze obyčejné štěstí,“ opáčil Austin. „My jsme jen hasili nějaké problémy.“

Zavala obrátil oči v sloup. „Kurt říká, že jediný problém s hašením problémů tkví v tom, že se občas obrátí proti tomu, kdo je hasí.“

„Připouštím, že Tým zvláštních úkolů má za sebou pár poněkud neobvyklých misí, ale v agentuře NUMA jsou tucty techniků schopnějších než já, alespoň pokud jde o pátrání a průzkum. Proč jste tedy chtěl zrovna mě?“

Adlerův obličej zvážněl. „V oceánu se děje něco velice zvláštního.“

„To není nic nového,“ opáčil Austin. „Moře je prostředí daleko víc nepřátelské než vesmír. Proto také toho víme víc o hvězdách než o planetě, po které chodíme.“

„Já budu první, kdo s vámi bude souhlasit,“ přitakal Adler. „Jde mi jenom, hm, o pár bláznivých nápadů, které se mi pořád převalují v hlavě.“

„Joe i já jsme se už dávno poučili, že mezi racionálním a bláznivým je jen úzký předěl. Rádi bychom tedy slyšeli, co máte na srdci.“

„Ve vhodnou chvíli se o ty nápady s vámi podělím, ale zatím bych radši počkal, než najdeme Southern Belle.“

„Není žádný spěch. Řekněte nám něco o zmizení Belle. Jak si vzpomínám, plula kolem středoatlantického pobřeží. Vyslala volání SOS, kterým oznámila, že má potíže, a pak beze stopy zmizela.“

„Správně. Během několika hodin byla zahájena intenzivní pátrací akce, ale Belle jako by spolklo moře. Pro rodiny námořníků to bylo kruté, nevědět ani to, co se s jejich drahými stalo. Také z praktického pohledu by vlastníci lodi rádi dořešili příslušné právní aspekty.“

„Lodi se ztrácejí beze stopy už pěkných pár století,“ namítl Austin. „A dochází k tomu stále, dokonce i v době dnešních možností okamžité a celosvětové komunikace.“

„Belle ale nebyla jen tak ledajaká loď. Bylo to plavidlo, které se prakticky nedalo potopit.“ Austin se ušklíbl. „To zní poněkud povědomě.“

Adler zvedl prst. „Já vím. To samé se tvrdilo o Titaniku. Ale od časů jeho zkázy udělalo umění stavět velké lodě obrovský skok kupředu. Belle byla úplně nový typ zámořské nákladní lodi. Byla projektována natolik pevně, aby odolala i tomu nejdivočejšímu počasí. Řekl jste dále, že to není poprvé, co zmizelo kvalitně vyrobené plavidlo. Máte stoprocentně pravdu. V roce 1978 zmizela uprostřed bouře na cestě přes Atlantik loď jménem Munchen. Podobně jako Belle vyslala volání SOS. Nikdo nechápal, co se s tak moderní lodí mohlo stát. Zůstalo na ní dvacet sedm námořníků.“

„To je tragické. Našla se po ní někdy nějaká stopa?“ vyzvídal Austin.

„Záchranné akce byly tehdy zahájeny okamžitě po přijetí SOS. Oceán pročesávalo více než sto plavidel. Našli nějaké trosky a prázdný záchranný člun, který poskytl cenné vodítko. Tento člun původně visel na držácích na pravoboku více než dvacet metrů nad hladinou. Zachránci našli ty držáky ještě připevněné ke člunu, ale ohnuté směrem odpředu dozadu.“

Zavalův technický mozek okamžitě pochopil implikaci tohoto nálezu. „Vysvětlení je nasnadě,“ ozval se. „Vzedmuté moře, přinejmenším dvacet metrů vysoké, utrhlo člun i s jeho držáky.“

„Námořní soud prohlásil, že loď se potopila díky ‚neobvyklým událostem‘ v důsledku špatného počasí.“

Austin se krátce zasmál. „To zní, jako by Námořní soud chtěl opravdový závěr obejít po špičkách.“

„Námořníci, kteří slyšeli rozhodnutí soudu, by s vámi souhlasili. Byli pobouřeni. Věděli totiž přesně, co Munchen potopilo. Námořníci už léta hovoří o setkáních s vlnami vysokými pětadvacet, třicet metrů, ale vědci jejich vyprávění stále nevěří.“

„Slyšel jsem pár historek o monstrózních vlnách, ale nikdy jsem se s žádnou nesetkal ve skutečnosti.“

„Buďte rád, protože kdybyste se dostal do nějaké takové příšernosti, tak bychom tu spolu dnes nehovořili.“

„Svým způsobem ani Námořnímu soudu nevyčítám přílišnou opatrnost,“ dodal Austin. „Námořníci jsou známi svými tendencemi poněkud přibarvovat pravdu.“

„To můžu potvrdit,“ přidal se zamyšleně Zavala. „Například o mořských pannách slýchám celá léta a ještě jsem ani jednu neviděl.“

„Soudní dvůr byl bezpochyby opatrný, aby nezavdal příčinu k novinovým titulkům o krvežíznivých obřích vlnách-zabijácích,“ pokračoval Adler. „Podle současných konvenčních vědeckých názorů nejsou takové vlny, o jakých mluvili námořníci, vůbec teoreticky možné. My vědci jsme používali matematické rovnice nazývané lineární model a podle nich se třicetimetrové vlny objeví asi tak jednou za deset tisíc let.“

„Takže po ztrátě Munchenu se nemáme čeho bát ještě dobrých deset tisíciletí,“ poznamenal s poněkud křivým úsměvem Austin.

„To jsme si až do Draupnerova případu také mysleli.“

„Hovoříte o Draupnerově vrtné plošině u pobřeží Norska?“

„Vy jste o Draupnerovi slyšel?“

„Pracoval jsem šest let na vrtných plošinách v Severním moři,“ objasňoval Austin. „Sotva byste na tamních plošinách mohl najít někoho, kdo neslyšel o vlně, která udeřila do Draupnerovy věže.“

„Ta vrtná plošina je asi sto osmdesát kilometrů od břehu,“ vysvětloval Adler Zavalovi. „Severní moře je nechvalně známé chronicky špatným počasím, ale na Nový rok 1985 se rozpoutala opravdu odporná bouře. Do plošiny se opíraly deseti až třináctimetrové vlny. Pak se však objevila jedna, u které plošinové senzory naměřily třicet metrů. Když si to představím, dodnes mi to bere dech.“

„Vypadá to, jako by Draupnerova vlna pěkně spláchla celý lineární model do kanálu,“ poznamenal Zavala.

„Totálně ten model odplavila. Ta vlna byla o víc než deset metrů vyšší než vypočítaná maxivlna, jež se měla objevit až za deset tisíc let. Německý vědec Julian Wolfram poté nainstaloval na Draupnerovu plošinu radarové zařízení. V průběhu následujících čtyř let změřil každou vlnu, která dosáhla platformy. Rozměry maximální možné vlny podle lineárního modelu přesáhlo za tu dobu celkem čtyřiadvacet vln.“

„Takže ty báchorky námořníků zase až tak vybájené nebyly,“ podotkl Austin. „Možná že i Joe nakonec někdy potká tu svou mořskou pannu Minnie.“

„Nevím, jestli bych se odvážil jít až tak daleko, ale Wolframův výzkum prokázal, že legenda má skutečný podklad. Když z naměřených hodnot vytvořil graf, zjistil, že tyto nové vlny jsou strmější a větší než obyčejné vlny. Wolframovy závěry zasáhly loďařský průmysl jako, no jako nějaká zrůdná vlna. Po celá dlouhá léta námořní inženýři používali při stavbě lodí lineární model, podle něhož měla být plavidla odolná vůči vlnám do třináctimetrové výšky. Také předpověď počasí byla postavena na stejných chybných předpokladech.“

„Z toho, co říkáte, vyplývá, že vůči zabijácké vlně je zranitelná každá loď,“ nadhodil Zavala.

Adler přikývl. „Znamenalo by to miliony přestaveb a lodního dovybavení. Nebezpečí ekonomické katastrofy podnítilo urychlený výzkum. Pozornost se soustředila především na pobřeží Jižní Afriky, kde námořníci vídali monstrózní vlny častěji. Když vědci zanesli do mapy jednotlivé případy lodních neštěstí v oblasti mysu Dobré naděje, dostali křivku, jež sledovala proud Agulhus. Velké vlny se zřejmě primárně objevují v místech, kde teplý proud běží proti studenému proudu. V průběhu celých devadesátých let se zde potopilo dvacet lodí.“

„Dokařské firmy si musely oddechnout,“ poznamenal Austin. „Protože jediné, co loď musí udělat, je držet se mimo tuto oblast.“

„Ukázalo se, že to není jednoduché. V roce 1995 se Queen Elizabeth II setkala s třicetimetrovou vlnou v severním Atlantiku. V roce 2001 udeřily třicetimetrové vlny na dvě turistické lodě Bremen a Caledonian Star, a to rovněž daleko od toho proudu. Obě lodi setkání s vlnami přežily, takže o něm mohly vydat svědectví.“

„Z toho tedy vyplývá, že proud Agulhus není jediným místem, kde se takové vlny objevují,“ pravil Austin.

„Správně. Nikde v okolí jmenovaných lodí nebyl žádný protisměrný proud. Zanesli jsme všechny údaje do statistického souboru a došli ke znepokojivému závěru. Za posledních dvacet let se ve světových oceánech potopilo více než dvě stě supertankerů a kontejnerových lodí delších než dvě stě metrů. Důležitou roli přitom určitě hrají monstrózní vlny.“

„To je ale pěkně smutná statistika.“

„Strašná! Vzhledem k závažnosti situace jsme se pokusili zdokonalit plány lodí a zamysleli se nad tím, není-li možné zlepšit předpověď takových událostí.“

„Rád bych věděl, jestli zrovna výzkumný projekt Troutových nemá něco společného s těmi steroidními vlnami,“ nadhodil Zavala.

„Paul Traut a jeho žena Gamay Morgan-Troutová jsou naši kolegové z NUMA,“ vysvětloval profesorovi Austin. „Jsou na lodi Benjamin Franklin a studují oceánské víry v této oblasti.“

Adler se podrbal na bradě a zamyslel se. „To je zajímavá myšlenka. Určitě stojí za to se na ni podívat blíž. V téhle chvíli bych nevylučoval prostě nic.“

„Zmínil jste se o předpovídání těch mamutích vln,“ připomněl mu Austin.

„Krátce po nehodách lodí Bremen a Caledonian Star vypustili Evropané satelit, který sledoval světové oceány. Během tří týdnů zachytil satelit celkem deset vln podobných těm, které málem ony dvě lodi potopily.“

„Dokázal někdo odhalit příčinu těch obřích vln?“

„Někteří z nás vycházíme z principu kvantové mechaniky nazývaného Schrödingerova rovnice. Je to trochu komplikované, ale její pomocí lze vysvětlit objevování a zase mizení jevů, jež nemají žádnou zjevnou příčinu. Krvežíznivé vlny jsou dobré jméno pro tento fenomén. Nasávají totiž energii ze sousedních vln tak dlouho, až tu náhle máme obrovské monstrum. Pořád ale ještě nevíme, co celý tento proces spouští.“

„Podle toho, co říkáte, může tedy každou loď postavenou podle lineárního modelu potkat stejný osud jako Southern Belle“

„Och, skutečná situace je horší, Kurte. Mnohem horší.“

„Nerozumím.“

„Konstruktéři Southern Belle v plánu lodi už počítali s nejnovějšími údaji o gigantických vlnách. Belle měla krytou přední palubu, dvojitý trup a zesílené příčné přepážky, aby nemohlo dojít k zaplavení.“

Austin zůstal chvíli na vědce hledět. Pak opatrně volenými slovy pravil: „To by znamenalo, že na loď nejspíš narazila vlna větší než třicet metrů.“

Adler ukázal rukou na monitor. Na něm byla série vlnitých čar a údaje o jejich velikosti.

„V tomto případě šlo vlastně o dvě obří vlny, třicet tři a třicet osm metrů vysoké. Zaznamenali jsme je také satelitem.“

Adler očekával, že jeho dramatické prohlášení udělá příslušný dojem, avšak oba muži zareagovali jen výrazem intenzivního zájmu, namísto aby nevěřícně lapali po dechu, jak původně očekával. Adler si definitivně potvrdil, že udělal dobře, když z Rudiho Gunna vyloudil tuto laskavost. Austin se totiž obrátil ke svému příteli Zavalovi a nenuceně pravil.

„Vypadá to, že jsme si měli vzít surfovací prkna.“

5

Big Mountain, Montana

STARÝ PÁN ODSTRČIL sedačku lanovky a rozhodnými skluzy lyží odbruslil na vrcholek sjezdovky Black Diamond. Stanul na vrcholu svahu a kobaltově modrýma očima přejel panoráma hor a jasnou oblohu nad nimi. Z výšky dvou tisíc tří set metrů se mu nabízel dokonalý ptačí pohled na údolí Flathead a jezero Whitefish. Na východě se blyštily zasněžené vrcholky národního parku Glacier. Směrem k severu se táhly rozeklané zuby kanadských Skalistých hor.

Holé vrcholky nehalil žádný závoj mlhy, na zářivě modrém nebi nebyl jediný mráček. Jak mu teplé sluneční paprsky opékaly obličej, uvědomil si, že horám něco dluží. Nepochyboval o tom ani v nejmenším. Bez průzračné jasnosti těchto zadumaných vrcholků by se byl již dávno zbláznil.

Po skončení druhé světové války se Evropa začala pomalu dávat opět dohromady, avšak jeho mysl byla stále jedna velká džungle plná jakéhosi mumlání a šelestění. Bez ohledu na to, že ještě nedávno propůjčoval své smrtonosné schopnosti Hnutí odporu. Byl stále tím zabijákem-robotem. Avšak navíc měl jeden fatální nedostatek – lidskost. Jako mnoho jiných jemně seřízených strojů s defektním mechanismem by se za nějaký čas určitě rozpadl.

Opustil válkou zpustošený kontinent, odjel do New Yorku a vydal se na západ, dokud nebyl tisíce kilometrů daleko od doutnajících evropských jatek. Postavil si jednoduchý srub, přičemž každou kládu vlastnoručně pokácel a otesal. Namáhavá manuální práce a krystalicky čistý vzduch mu pomohly vysmýčit i ten sebezapadlejší kout mysli. Divokých nočních můr ubývalo. Po čase dokázal už i spát beze zbraně pod polštářem a bez nože připevněného ke stehnu.

V průběhu let se z dokonalé nelítostné zabijácké mašiny přeměnil ve stárnoucího lyžařského dandyho. Nakrátko ostříhané světlé vlasy svého mládí vyměnil za cínově šedé lokny, jež mu spadaly přes uši. Divoce zježené obočí doplňoval chundelatý knír. Původně bledá pokožka nyní připomínala spíše vydělanou jelenici.

Když teď mhouřil oči před paprsky odrážejícími se od zasněžených strání, objevil se na jeho protáhlé tváři úsměv. Nebyl nábožensky založený. Nedokázal cítit nadšení nad představou, že nějaký Stvořitel zplodil něco tak absurdního, jako je člověk. Kdyby si měl vybrat nějaké náboženství, pak by to byl druidismus, protože uctívat dub se mu zdálo asi tak stejně logické jako vztah k jakémukoliv jinému božstvu. Za spirituální zážitek považoval každý výlet na vrcholek hory.

Toto bude poslední sjezd sezóny. Sníh ve vysokých polohách vydržel tentokrát dlouho do jara, ale nadýchaný, jako pěna šampaňského lehký zimní prašan se již dávno změnil v mokrý zrnitý sníh. Tenkým bílým povlakem mnohde prosvítala hnědá zem a ve vzduchu visela vůně mokré hlíny.

Upravil si brýle, odpíchl se hůlkami a rozjel se po stráni North Bowl, aby nabral rychlost, než nasadí na první oblouk. Pokaždé začínal den na stejné trase, rychlým sjezdem mezi tichými sněhovými duchy – zvláštními fantasmagorickými stvořeními, jež z jinovatky zformoval mráz a mlha na větvích stromů. Prováděl lehké plynulé smyky, jak se je naučil v dětství v rakouském Kitzbühlu.

Na úpatí prolákliny zabočil Schroeder do Schmidtova žlabu a na paseku. Až na ty opravdu nejvášnivější lyžaře a snowboardisty touto dobou již většina lidí pověsila lyže na hřebík, aby se věnovala svým člunům a rybářskému náčiní. Skoro to tedy vypadalo, jako by byl jediným vládcem hor.

Když však vyrazil z lesa na otevřenou pláň, z borového podrostu se vyloupli dva lyžaři.

Jeli několik set metrů za ním, každý po jedné straně jeho stopy. Pohyboval se stálou rychlostí s krátkými oblouky, které cizincům umožňovaly bezpečně předjet. Ti však namísto toho kopírovali přesně jeho pohyby, až se nakonec ocitli všichni tři v jedné řadě. Teprve v té chvíli se ozvala jeho již dlouho spící intuice. Bylo však pozdě. Lyžaři ho stiskli mezi sebe jako do kleští.

Starý pán zajel k okraji tratě. Jeho průvodci zastavili ostrým smykem ve spršce sněhu, jeden nad a druhý pod ním. Pod identickými jednodílnými stříbrnými kombinézami se jasně rýsovaly jejich svalnaté postavy. Obličeje jim skrývaly velké zrcadlové brýle, takže viditelné byly jen jejich čelisti.

Muži na něj nejprve zírali beze slova. Hráli tedy na tiché zastrašování.

Schroeder vycenil v aligátořím úsměvu zuby. „Dobrýtro,“ pozdravil je radostně západním přízvukem, který si během let osvojil. „Lepší dny se už ani nedělají.“

Muž, který stál nad ním, konečně s protahovaným jižanským přízvukem promluvil. „Vy jste Karl Schroeder, jestli se nemýlím.“

Jméno, jehož se zřekl již před desítkami let, znělo jeho uším otřesně cize, ale přesto se mu podařilo udržet na tváři úsměv.

„Obávám se, že jste se spletl, příteli. Jmenuju se Stevensen. Arne Stevensen.“

Neznámý lyžař pomalu zapíchl hůlky do sněhu, sundal si jednu rukavici, sáhl do náprsní kapsy a vytáhl odtud pistoli PPK Walther. „Nebudeme si na nic hrát, Arne. Potvrdili jsme si vaši totožnost pomocí otisků prstů.“

Nemožné.

„Bojím se, že jste si mě s někým spletli.“

Muž se krátce zasmál. „Copak se nepamatujete? Stáli jsme za vámi v tom baru.“

Starý pán prohrábl paměť a vybavil si incident, který zažil v podniku Hell Roaring, oáze lyžařů na úpatí hor, kam se ubírali po celodenním sportování. Obracel do sebe jedno pivo za druhým, jak to dokáže jenom Rakušan. Pak si odskočil na toaletu, a když se vrátil, zjistil, že jeho napůl plná sklenice zmizela. V baru byl nával, takže ho napadlo, že si nějaký host omylem vzal jeho pivo.

„Ta sklenice piva,“ řekl nyní nahlas. „To jste byl vy.“

Neznámý lyžař přikývl. „Sledovali jsme vás celou hodinu, ale stálo to za to. Nechal jste nám kompletní sadu otisků prstů. Od té doby nás máte za zadkem.“

Ze svahu nad nimi se ozvalo šustění lyží.

„Žádné hlouposti,“ varoval ho cizinec, s pohledem upřeným na sněhové pole. Rukou v rukavici zbraň přikryl.

Za okamžik kolem nich proletěl jako rozmazaná skvrna osamělý lyžař, který ani nezpomalil a pokračoval po svahu dolů.

Schroeder věděl, že ona přeměna z chladnokrevného bojovníka v lidskou bytost ho učinila zranitelným. Nicméně až dosud pevně věřil, že nová totožnost ho dostatečně chrání a odděluje od bývalého života. Pistole namířená na jeho srdce představovala přesvědčivý důkaz o opaku.

„Co chcete?“ otázal se Schroeder. To promluvil člověk omrzelý životem, psanec dostižený pronásledovateli.

„Chci, abyste sklapnul a dělal, co vám řeknu. Povídali, že jste bývalý voják, takže musíte umět poslouchat rozkazy.“

„Pořádnej voják,“ pronesl druhý cizinec s neskrývaným opovržením. „Já teda před sebou vidím jenom dědka s posranejma kalhotama.“

Oba se zasmáli.

Dobře.

Takže vědí, že byl v armádě, ale podle něho netuší, že absolvoval jednu z nejznámějších škol zabíjení na světě. Bojové umění i zkušenosti ve střelbě si průběžně obnovoval a ladil, a přestože se blížil osmdesátce, stálým fyzickým cvičením a vytrvalými aktivitami ve volné přírodě si udržoval tělo ve stavu, jaký by mu mohl závidět leckterý čtyřicátník.

Zůstal tedy klidný a sebejistý. Brzy se ocitnou na jeho území, kde zná každý kámen, každý strom.

„Byl jsem voják, ale to je hrozně dávno. Teď jsem už jenom starý člověk.“ Sklonil hlavu, v gestu rezignace svěsil ramena a hluboký hlas se mu roztřásl.

„Víme toho o vás mnohem víc, než byste si myslel,“ pronesl muž se zbraní. „Víme, co jíte, kde spíte. Víme, kde s tím svým vořechem bydlíte.“

To znamená, že byli v jeho domě.

„Kde ten vořech bydlel,“ upřesnil druhý muž.

Tázavě se na ně podíval. „Vy jste mi zabili psa? Proč?“

„Ten váš mrňavý buřt nechtěl přestat ňafat. Tak jsme mu dali pilulku, aby zmlknul.“

Přátelská fenka jezevčíka, které říkal Schatsky, nejspíš štěkala radostí, že vidí nové lidi.

Po těle se mu rozlila ledová vlna. V duchu slyšel hlas svého učitele, profesora Heinze. Tento andělský psychopat s laskavýma modrýma očima dostal jako odměnu za svou práci, v níž naplánoval nacistickou smrtící mašinérii, učitelskou sinekuru v klášteře Wevelsburg.

Ve zkušených rukou se téměř jakýkoliv předmět může stát smrtící zbraní, říkával profesor svým tichým hlasem. Tvrdý konec novin srolovaných do těsné ruličky může být použit ke zlomení nosu a vražení kostních úlomků do mozku. Plnicí pero dokáže proniknout okem a způsobit tak smrt. Kovový řemínek od hodinek stažený na kotníčky prstů dokáže zlomit lícní kosti. Pásek představuje ideální škrticí nástroj pro případ, že nemůžete rychle vytáhnout z bot tkaničky… Schroeder pevně stiskl rukojeti holí.

„Udělám všechno, co mi řeknete,“ pravil nahlas. „Třeba to společně vyřešíme.“

„Jistě,“ přitakal muž s letmým pousmáním. „Tak nejdřív chci, abyste jel pěkně pomalu až na konec sjezdovky. Pojedete za mým přítelem – milovníkem psů. On má taky zbraň. Já pojedu těsně za vámi. Na konci svahu si sundáte lyže, postavíte je do regálu a půjdete k východnímu parkovišti.“

„Můžu se zeptat, kam mě vezmete?“

„Nikam vás nevezmeme. My vás dodáme.“

„Můžete nás brát jako federální poštu nebo expresní balíkovou službu,“ vysvětloval jeho kolega.

Znovu promluvil první muž. „Není v tom nic osobního. Jde čistě o obchod. Tak se pohněte. Hezky pomalu.“ Pokynul pistolí, pak ji zastrčil do kombinézy, aby mu nepřekážela v jízdě na lyžích.

Vpředu jel jeden z útočníků, Schroeder byl uprostřed. Tak sjížděli v zástupu volným tempem po svahu. Schroeder odhadoval muže před sebou na agresivního lyžaře, jenž silou nahrazoval určité nedostatky lyžařské techniky. Když se otočil na muže za sebou, usoudil podle jeho příliš volné techniky jízdy, že jde o méně zkušeného sportovce. Přesto byli oba mladí a silní, a navíc měli zbraně.

Kolem nich prosvištěl mladík na snowboardu a zmizel pod kopcem.

Sázeje na to, že jeho průvodci se alespoň reflexivně ohlédnou po pohybujícím se předmětu, Schroeder zahájil akci. Provedl široký oblouk, ale namísto aby pokračoval po traversu napříč svahem, obrátil se tělem o 180 stupňů, takže skončil čelem proti kopci.

Jeho průvodce zaregistroval tento manévr, až když bylo pozdě. Pokusil se zastavit. Schroeder se opřel o spodní lyži, popadl oběma rukama pravou hůlku, zatímco druhou nechal volně viset na poutku za zápěstí, a zabořil ocelový hrot do odhaleného kousku mužova krku těsně nad límcem roláku.

Ten muž se stále ještě pohyboval, když mu těsně pod ohryzkem kovový hrot prorazil zubatý otvor do krku. Vydal ze sebe pouze vlhké zachroptění, podjely mu nohy a svalil se do sněhu, kde se zmítal v hrozné agónii.

Schroeder obešel svíjející se postavu jako matador vyhýbající se zasaženému býkovi.

Muž jedoucí vpředu se nyní otočil přes rameno. Schroeder vytrhl své improvizované kopí, opřel se o hůlky a vyrazil po svahu. Pravým loktem narazil do mužova obličeje a zbavil ho tak stability. S pokrčenými koleny a hlavou v předklonu se pak spustil šusem přímo po spádnici až skoro na konec sjezdovky, kde vyjetá stopa zahýbala ostře doprava.

Ten druhý lyžař musel mít pod kombinézou automat, protože teď horský klid přerušilo kašlání samopalu.

Salva však jen neškodně polámala větve stromů vysoko nad hlavou.

Za vteřinu byl již Schroeder mimo dostřel.

Zabočil na úzkou, velice náročnou sjezdovku, označenou jako dvojitá černá, která se vinula jako vývrtka po boku hory. Horská služba přes ni natáhla žlutou pásku a vztyčila varovnou ceduli s oznámením, že je cesta zavřená.

Schroeder pásku podjel a trať se vzápětí propadla do téměř vertikálního klesání. Sníh měl tady hnědavý nádech, důkaz, jak je sněhový povlak tenký. Na řadě míst už sníh přerušovaly rozsáhlé záplaty holé země. Také kameny, v průběhu zimy skryté pod sněhem, byly nyní jasně vidět.

Zaslechl za sebou střelbu a nedaleko něho se z půdy zvedly malé fontány bláta. Střelec stál evidentně na začátku sjezdovky a střílel po svahu dolů.

Schroeder kličkoval mezi plochami holé hlíny a kameny. Lyžemi vjel do rozbředlého sněhu, který ho téměř zastavil, ale na povrchu byl přece jen ještě ledový škraloup, který mu umožnil dotyčné místo přejet.

Schroeder se propletl mezi boulemi a dostal se na ostřejší svah, kde byla stále dostatečná sněhová pokrývka. Uslyšel výstřely zprava. Jeho pronásledovatel ho stínoval z druhé cesty, probíhající paralelně, a střílel na něj přes paseku, která je oddělovala. Většina střel však zasahovala kmeny. Proto se pistolník rozhodl přiblížit a vjel mezi stromy, které rostly mezi oběma cestami.

Muž připomínal klokana vyhnaného prášky, který se skoky prodírá lesem. Schroeder si uvědomil, že pronásledovatel se vynoří z lesa pod ním, odkud bude moct pokrýt cestu vražednou palebnou přehradou.

Pronásledovatel jednou upadl, ale rychle se zase zvedl. Přesto by toto malé zdržení umožnilo Schroederovi předjet ho dřív, než se vynoří z lesa. Schroeder by nicméně stále představoval snadný terč, a proto v okamžiku, kdy se pistolník vynořil zpoza stromů na cestě, namířil to přímo do něj. Muž ho uviděl, jak se proti němu valí, a zašátral po zbrani, ukryté pod kombinézou.

Schroeder se rozmáchl proti mužově obličeji jako útočící kozák. Rána šla poněkud vysoko, takže cizincovi rozbila brýle. Ten ztratil rovnováhu, nejprve pokračoval na jedné lyži, pak na druhé, zatímco mu zbraň vypadla z ruky. Opile se potácel, mával rukama a nakonec sklouzl přes okraj cesty a skutálel se asi sedm metrů ze srázu do lesa.

Skončil hlavou dolů ve sněhové proláklině obklopující kmen jedné borovice. Lyže měl zapletené do spodních větví stromu. Pokoušel se dosáhnout rukou na vázání, ale bylo příliš daleko. Takže tam zůstal bezmocně viset a jenom namáhavě dýchal.

Schroeder se k němu opatrně sesunul. Ze sněhu zvedl samopal značky Uzi a držel ho volně v jedné ruce.

„Pro koho pracujete?“ zeptal se Schroeder.

Muži se podařilo odstrčit rozbité brýle z obličeje na čelo. „Pro bezpečnostní agenturu Acme,“ vypravil ze sebe namáhavě.

„Acme?“ opakoval s úsměvem Schroeder.

„To je taková velká organizace dole ve Virginii.“

„Když víte, kdo jsem, musíte taky vědět, proč mě chtějí.“

„Měli jsme vás dopravit k lidem na úpatí téhle hory. Má tam čekat auto.“

„Sledujete mě několik dní. Víte toho víc, než přiznáváte. Prozraďte mi, co vám řekli,“ oslovil ho konejšivě. „Dávám vám své slovo, že vás nezabiju. Vidíte?“ S těmi slovy odhodil samopal do lesa.

V obličeji neznámého se na chvíli objevil podezíravý výraz, ale nakonec se rozhodl to risknout. „Týkalo se to obrázku děvčete, který jsme našli ve vašem domě. Myslí si, že víte, kde je.“

„K čemu ji chtějí?“

„To nevím.

Schroeder přikývl. „Ještě jednu věc. Kdo zabil Schatzky?“

„Koho?“ Muž se podíval na Schroedera, jako by byl blázen. „Mého malého jezevčíka. Toho hlučného buřtíka.“

„Toho zabil můj partner.“

„Jenže vy jste ho nezarazil.“

„Já mám psy rád!“

„Věřím vám.“ Schroeder od něho odstoupil a začal stromečkem stoupat k cestě.

„Nemůžete mě tu nechat,“ rozkřičel se muž, hlas poznamenaný panikou.

Schroeder se zastavil. „Slíbil jsem vám jenom, že vás nezabiju. Nikdy jsem neřekl, že bych vás vytáhl. Ale nemějte obavy. Určitě vás najdou, jen jak roztaje sníh.“

Teplota v noci určitě klesne pod nulu. Orgány v lidském těle nejsou zvyklé pracovat vzhůru nohama, takže ten muž nejspíš zemře na udušení.

Schroeder sjel až na úpatí hory, kde zastavil v místě, odkud měl přehled po celém parkovišti. Záhy zpozoroval černý SUV yukon s tónovanými skly. Vedle něho postávali tři muži a všichni hleděli směrem k hoře. Rád by věděl, co jsou zač, ale nakonec se rozhodl, že na tom nezáleží. Alespoň prozatím.

Sundal si lyže, odložil je do regálu a přesunul se k převlékárně. Vyzvedl si civilní oblečení, uložil lyžařské boty do skříňky a obul vycházkové polobotky. Pak zamířil ke svému zaparkovanému náklaďáčku.

Rozhlížel se po parkovišti, ale nic podezřelého neviděl. Když dorazil k autu, rychle do něj nastoupil. Ještě než vyjel z parkoviště, sáhl pod sedadlo, vytáhl odtud pistoli a položil si ji na klín.

Zvažoval příští kroky. Vrátit se teď domů by bylo nebezpečné. Zamířil tedy do Národního parku Glacier. O dvacet minut později zarazil před nevelkou zchátralou budovou, na níž se skvěl nápis: TURISTICKÁ SPOLEČNOST A PŘÍRODNÍ KEMP PARKU GLACIER. Byl to jeden z podniků a realitních holdingů, do něhož Schroeder investoval v rámci vytváření falešné identity. Za budovou se nacházel kemp, který v letní sezoně skutečně pronajímal.

Zaparkoval za budovou, vešel do chatky, kterou měl rezervovanou pro sebe, a ze zdi nad krbem sundal od molů prožranou losí hlavu. Objevila se dvířka zazděného sejfu. Několika pootočeními kombinačního zámku sejf otevřel. Uvnitř byla schránka plná peněz. Ty spolu s falešným řidičským průkazem, pasem a kreditními kartami nacpal do kapes parky.

Pak vešel do koupelny a oholil si knírek. Přibarvil si vlasy dohněda, aby odpovídaly fotografii na jeho dokladech, a ze skříně vytáhl sbalený kufr. Změna totožnosti mu zabrala pouhých třicet minut. Rozhodující roli zde hrál čas. Ať to byl totiž kdokoliv, kdo se dokázal orientovat v síti jím vytvořených falešných identit, musel vládnout značnými prostředky. Bylo tedy jen otázkou času, kdy se mu podaří vystopovat i kempy v divočině.

Někdo mohl sledovat rovněž i malé letiště v Kalispell. Rozhodl se tedy zajet do Missouly, kde si vypůjčí auto. Na poloviční cestě se zastavil u telefonního automatu. Vsunul telefonní kartu a vytočil meziměstské číslo. Dokud telefon vyzváněl, zadržoval dech. Obával se, jestli se na něj bude vůbec pamatovat. Už to bylo tak dávno. Ve sluchátku se ozval nějaký muž. Vyměnili si pár slov a zavěsili. V jeho očích bylo patrné zklamání.

Montana nemá žádnou povolenou maximální rychlost. Schroeder tedy uháněl tempem, jaké dokázal z náklaďáku vymáčknout, a cestou přemítal, jak se džinovi opět podařilo uniknout z lahve. Když se to stalo poprvé, byl daleko mladší, a nyní si lámal hlavu tím, jestli na to ve svém věku stále ještě má.

Přemýšlel o té dívce. Její portrét, který mu visel na stěně v ložnici, zhotovil komerční fotograf. Mohli by tedy vystopovat jeho původ. Byl sice přesvědčen, že veškeré záznamy z počítače odstranil, ale člověk si nikdy nemůže být jistý. Pak tu byly záznamy telefonních hovorů. Na stará kolena začal být trochu neopatrný. Bude tedy jenom otázkou času, než ji najdou. Rád by věděl, jak teď vypadá. Naposledy ji viděl na pohřbu jejího dědečka. Nechal myšlenky klouzat zpět do minulosti a vybavoval si události, jež ho s onou mladou ženou spojovaly.

Bylo to v roce 1948. Žil tehdy ve svém srubu v Montaně. I když měl prostřednictvím švýcarských účtů umožněný přístup k velikým sumám peněz, vydělával si na celkem nuzné živobytí nejrůznějšími příležitostnými pracemi a doprovázením turistů Národním parkem Glacier. Jednou zanechal jakýsi obchodník z Detroitu v chatce nějaký časopis. Jelikož Schroeder prováděl veškerý úklid sám, časopis pochopitelně našel a letmo ho prolistoval. Tak se dozvěděl, co se stalo s Lazlo Kovacsem od té noci, co se potopil Wilhelm Gustloff.

Článek v časopisu hovořil o společnosti založené doktorem Janosem, podnikavým maďarským emigrantem z doby druhé světové války. Jeho společnost přinášela na trh inovační prvky spotřebního zboží, všechny založené na principu elektromagnetických vlastností. Toto podnikání z něho časem udělalo milionáře. Schroeder se usmál. Žádná fotografie samotářského vynálezce sice otištěna nebyla, ale z každé řádky článku vyzařoval génius Kovacsova ducha.

Jelikož byla právě přechodná blátivá sezona, období mezi lyžováním a pěší turistikou, sbalil se jednoho dne a nastoupil do vlaku na Detroit. Janosův závod nalezl v neoznačené budově. Musel se předtím vyptat několika lidí z okolí, kde se laboratoř nalézá.

Pak ze zaparkovaného auta pozoroval vchod. Trpělivost, kterou si osvojil při sledování lidí, se mu nakonec vyplatila. K budově dorazila limuzína cadillac. Namísto aby zastavila před vchodem, objela budovu do úzké slepé uličky vzadu. Vzápětí opět vyrazila, tedy dříve, než mohl zjistit, kdo to do ní nastupuje. Sledoval limuzínu až do exkluzivní detroitské čtvrti Grosse Pointe, kde žila spousta vedoucích pracovníků. Auto mu zmizelo z očí ve chvíli, kdy projelo vraty na oplocený pozemek.

PŘÍŠTÍ ODPOLEDNE ho zastihlo u téže laboratoře. Tentokrát zaparkoval tak, aby dobře viděl do zadní uličky. Když se objevila limuzína, vystoupil z auta a pěšky se vydal za ní. Šofér, přidržující otevřená dvířka, se po Schroederovi podíval, ale pak usoudil, že je to jenom nějaký pobuda, a víc si ho nevšímal.

V zadních dveřích domu se objevil nějaký člověk, který zamířil k limuzíně. Pohlédl směrem ke Schroederovi, začal nastupovat do vozu, ale pak se zarazil a znovu ohlédl. Obličej se mu roztáhl do širokého úsměvu. Řidič s rozpaky pozoroval, jak jeho bohatý zaměstnavatel obešel vůz a vřele popadl neznámého tuláka kolem ramen. „Po tolika letech! Co, proboha živého, děláte tady?“ zeptal se Kovacs. „Myslel jsem, že by se vám mohla líbit malá projížďka sněhem,“ odpověděl s úsměvem Schroeder.

Kovacs zareagoval hraným zděšením. „V žádném případě, jestli budete za volantem vy.“

„Vypadáte dobře, kamaráde.“

„Jistě, vy taky. Nicméně trochu jinak. Nejdřív jsem si nebyl úplně jistý. Ale je to pořád ten starý dobrý Karl.“

„Neměl jsem sem chodit,“ ozval se Schroeder.

„Ale no tak, příteli. Tak to určil osud, že se máme znovu setkat. Je toho tolik, za co vám musím poděkovat.“

„Mně stačí vědět, že se máte dobře a prosperujete. Teď už ale musím jít.“

„Nejdřív si musíme promluvit,“ rozhodl Kovacs. Poručil řidiči, aby čekal, a zamířil zpátky do laboratoře. „Nikdo tu není.“

Prošli laboratorními místnostmi, plnými různých elektrických vynálezů, jež by se nejlépe vyjímaly ve Frankensteinově dílně, a nakonec se usadili v přepychové kanceláři.

„Daří se vám dobře,“ poznamenal Schroeder. „To rád vidím.“

„Měl jsem veliké štěstí. A co vy?“

„Jsem také šťastný, i když můj domov nevypadá tak luxusně jako váš.“

„Vy jste byl v mém domě? Samozřejmě, mělo mě to napadnout. Vy si přece vždycky oběhnete všechny mety, jak se říká v baseballu.“

„Máte rodinu?“

Kovacs se trochu zamračil, ale pak se opět usmál. „Ano. Znova jsem se oženil. Co vy?“

„Potkal jsem mnoho žen, ale zůstal jsem sám.“

„To je velice nešťastné. Rád bych vás představil své ženě a dceři.“

Schroeder zavrtěl hlavou. Tuhle mez nehodlá překročit, řekl. Kovacs ho ujistil, že chápe. Schroederova přítomnost by vyvolala příliš mnoho otázek. Oba přece mají po světě stále ještě řadu nepřátel. Hovořili spolu přes hodinu, dokud Schroeder konečně nepoložil otázku, jež mu stále ležela v hlavě.

„Předpokládám, že frekvence jste pohřbil?“

Kovacs si zaťukal na čelo. „Všechno mám tady, teď i v budoucnu.“

„Jste si vědom, že se objevily pokusy využít vaši práci? Rusové zajistili v laboratoři nějaký materiál a pokusili se sami pokračovat dál.“

Kovacs se pousmál. „Jsem jako ta stará teta, která si zapíše recept na cukroví, ale záměrně vynechá nějakou důležitou přísadu. Takže jejich experimentování je moc daleko nedovedlo.“

„Pokoušeli se. Podobný výzkum prováděla i naše adoptivní vlast, jakmile se vláda dozvěděla, o co tady jde. Posléze však i tyto experimenty skončily.“

„Není důvod k obavám. Ještě jsem nezapomněl, co udělala má práce s mojí první rodinou.“

Schroeder byl spokojený, takže prohlásil, že už musí jít. Podali si ruce a objali se. Schroeder dal Kovacsovi adresu, na které se s ním v případě nutnosti může spojit. Slíbili si, že se znovu setkají, ale následující léta uběhla bez jediného kontaktu. Až jednoho dne Schroeder při kontrole své mrtvé schránky objevil zprávu od tohoto maďarského vědce.

„Potřebuju znova vaši pomoc,“ pravilo se v ní.

Když zatelefonoval, vědec pouze řekl: „Stalo se něco strašného.“

Tentokrát jel Schroeder přímo do bytu v Grosse Pointe. Kovacs ho uvítal ve dveřích. Vypadal hrozně. Roky se na něm příliš nepodepsaly, jedinou známkou byly šedivé vlasy, ale pod očima měl tmavé kruhy a hlas chraptivý, jako by plakal. Posadili se v pracovně a Kovacs začal vysvětlovat, že jeho žena umřela před pár lety. Jejich syn si vzal nádhernou dívku, pokračoval, ale oba před několika týdny zahynuli při autonehodě.

Když Schroeder projevil účast, Kovacs mu poděkoval a poznamenal, že tu je jeden způsob, jak by mu mohl pomoct. Promluvil do domácího telefonu a za chvíli se objevila chůva s krásným blonďatým miminkem v náručí.

„To je moje vnučka, Karla,“ pronesl Kovacs a hrdě ji vzal do náruče. „Jmenuje se po mém starém příteli, který, jak doufám, se brzy stane jejím kmotrem.“

Podal mimino Schroederovi, který je poněkud nešikovně přijal. Kovacsova nabídka ho dojala a rád tuto zodpovědnost akceptoval. Jak dívka rostla, navštívil několikrát Grosse Pointe, kde byl přijímán jako strýček

Karl a kde ho pokaždé uchvátila krása a inteligence malé holčičky. Při jedné příležitosti trávila spolu s dědečkem několik dní v Montaně. Tehdy seděli oba muži na zápraží srubu a pozorovali děvčátko, jak se honí za motýly. Právě tehdy Kovacs oznámil, že je vážně nemocný.

„Brzo umřu. Moje vnučka je zajištěná. Chci vás ale poprosit, abyste mi slíbil, že nad ní budete držet ochrannou ruku stejně, jako jste kdysi bděl nade mnou, a chránit ji před vším zlým.“

„To udělám s potěšením,“ slíbil Schroeder, aniž by tušil, že jednoho dne bude muset této přísaze dostát.

Naposledy Karlu viděl na pohřbu jejího dědečka. Začínala tehdy studovat v koleji a byla zaneprázdněná učením i svými přáteli. Mezitím vyrostla v krásnou a inteligentní mladou dámu. Schroeder na ni čas od času dohlédl, aby se přesvědčil, že se jí daří dobře, a s pýchou sledoval její kariéru. Uplynula řada let, co se oba naposledy setkali. Nebyl si proto jistý, jestli ho vůbec pozná.

S novou rozhodností zaťal zuby.

Ať se děje cokoliv, umínil si, musí se k ní dostat dřív než oni.

6

VETŘELEC KLOUZAL TEMNÝMI VODAMI v záplavě bublin, které rozháněly hejna ryb jako opadané listí ve větru. Zatímco půldruhého metru dlouhé torpédo uhánělo mořem, snímač pulzující pod jeho kovovou kůží vydával vysokorychlostní výboje energie, jež se odrážely ode dna. Elektronické ucho zaznamenávalo vracející se ozvěnu a údaje sonaru z vlečeného přístroje byly rychlostí světla přenášeny po pancéřovaném, desítky metrů dlouhém fibrooptickém kabelu. Tlustý kabel se plazil po palubě lodi s tyrkysovým trupem, vyrývajícím zpěněnou brázdu oceánem zhruba tři sta padesát kilometrů východně od středoatlantického pobřeží Spojených států.

Kabel končil v řídicím pátracím centru, umístěném na hlavní palubě lodi. Před zářící obrazovkou tam seděl Austin a analyzoval záznamy bočního sonaru. Boční sonar, vynalezený zesnulým doktorem Haroldem Edgertonem, byl revoluční zařízení na podmořský průzkum, jež umožňovalo rychlé ohledání rozsáhlých oblastí dna.

Tmavá svislá čára od horního okraje obrazovky dolů znázorňovala trasu průzkumné lodi. Široké barevné pruhy po obou stranách této linie zobrazovaly oblasti na levoboku a pravoboku zkoumané bočním sonarem. Navigační data a čas se objevovaly na pravé straně obrazovky.

Austin upřeně zíral na monitor, obličej zalitý jantarovým světlem, a pátral po jakékoliv patrné nuanci. Byla to únavná práce, které se nyní věnoval již více než dvě hodiny. Odtrhl pohled od monitoru a mnul si oči právě ve chvíli, kdy do místnosti vstoupil Zavala s Adlerem. Zavala nesl termosku s kávou a tři šálky, které cestou vyzvedl v jídelně.

„Přestávka na kávu,“ ohlásil, nalil hrníčky až po okraj a rozdal je kolem. Austin si horkou kávou spálil rty, ale alespoň se trochu probral. „Snad mě kofein postaví na nohy,“ pravil. „Už mně slzely oči.“

„Já můžu vzít další směnu,“ nabídl se Zavala.

„Díky. Zapojím teď skener na automatiku a ukážu tobě i profesorovi, co děláme.“

Austin nastavil monitor tak, aby zabzučel, jakmile objeví objekt větší než patnáct metrů, načež se všichni tři muži shlukli kolem mapového stolku.

„Máme zapnutý střední rozsah pátrání, abychom pokryli co největší plochu dna najednou, aniž by hrozila příliš výrazná deformace záznamů,“ vysvětloval Austin. Hloubka oceánu je v těchto místech kolem sto sedmdesáti metrů. Vytyčili jsme oblast asi čtyřiceti čtverečných kilometrů kolem předpokládaného kurzu zmizelé lodi.“ Prstem objel obdélník nakreslený mastnou tužkou na průhlednou fólii položenou na mapě. „Průzkumná loď pročesává tuto oblast po rovnoběžných trasách, jako traktor při sekání louky. Teď jsme zhruba v polovině vytyčené zóny. Jestli tady tu loď nenajdeme, budeme pokračovat v dalších, částečně se překrývajících čtvercích.“

„Ukázalo se něco zajímavého?“ chtěl vědět Zavala.

Austin se ušklíbl. „Žádná mořská panna, jestli myslíš tohle. Spousta plochého dna pokrytého bahnem, občas tuhý sediment, sem tam nějaký balvan, příkop nebo proláklina, hejna ryb a běžný mořský hluk. Ani stopa po naší lodi – vlastně po žádné lodi.“

Adler zklamaně potřásl hlavou. „Člověk by si myslel, že v době všech těch elektronických hraček nebude tak obtížné najít potopenou loď velikosti dvou fotbalových hřišť.“

„Je to rozlehlý oceán. Jestli ale nějaká loď dokáže Belle najít, pak to je Throckmorton,“ uklidňoval ho Austin.

„Kurt má pravdu. Přístroje na téhle lodi vám řeknou barvu očí červa bradavičnatého ve dvou tisících metrech,“ dodal Zavala.

Adler se uchechtl. „Hlubokomořská biologie není zrovna moje doména, ale nevěděl jsem, že tahle stvoření mají nějaké oči.“

„Joe přehání, ale jenom trošku,“ odpověděl s úsměvem Austin. „Vybavení na palubě Throckmortonu dává výrazně za pravdu těm, kteří tvrdí, že člověk může zkoumat dno oceánu, aniž by si namočil nohy. Místo abychom se mačkali v nějaké ponorce, můžeme si tady pocucávat kafe a boční sonar dělá práci za nás.“

„A co si myslíte vy, Kurte?“

Austin zvažoval otázku. „Je nepochybné, že někdo jako tady Joe dokáže postavit podmořské automatické vozítko, které je možné naprogramovat k čemukoliv, snad s výjimkou aportování novin a domácích trepek.“

Zavala byl stejně brilantní mechanik jako inženýr. Pro NUMA navrhl a realizoval řadu podmořských modulů s lidskou posádkou i bez ní.

„To je zvláštní, že se o tom zmiňuješ,“ poznamenal Joe. „Právě totiž pracuju na projektu přístroje, který by uměl tohle všechno a ještě k tomu dokázal míchat zatraceně dobré koktejly margarita.“

„Joe mi rozumí.“ Austin pokynul k obrazovkám, lemujícím stěny průzkumného střediska. „Co ale v tomhle útulném sále chybí, to je hlad po jediné hodnotě, jež ochrání lidstvo před zakrněním podobným atrofii nepoužívané končetiny. Tou hodnotou je dobrodružství.“

Adler se potěšeně usmál. Byl rád, že se obrátil o pomoc na NUMA. Austin i Zavala byli zjevně chytří vědci, zběhlí v tajemných sférách oceánského výzkumu. Avšak se svými atletickými postavami, smyslem pro humor a dobrosrdečným kamarádstvím připomínali oba muži z agentury spíše relikty minulosti. Byli totiž podobní daleko spíše dobrodružným prášilům někdy z osmnáctého století než věčně nespokojeným, náruživým a mlčenlivým vědcům, s nimiž byl dosud zvyklý vyjíždět na moře.

Pozvedl hrníček kávy k přípitku.

„Na dobrodružství,“ prohlásil.

Ostatní následovali jeho příkladu a rovněž pozvedli své šálky. „Možná nadešel čas, abychom do Týmu zvláštních úkolů přijali specialistu na vlny,“ oznámil Austin.

Adlerův smích přerušilo ostré zabzučení od monitoru.

Austin odložil kávu a přistoupil k obrazovce sonaru. Několik vteřin se na ni pozorně díval. Pak roztáhl rty do úsměvu a obrátil se k profesorovi. „Před časem jste prohlásil, že byste rád nejprve zhodnotil škody na Southern Belle, a teprve pak se nám svěřil s teoriemi, s nimiž si pohráváte.“

„Ano, to je pravda,“ přitakal Adler. „Doufám totiž, že dokážu, proč se Belle potopila.“

Austin pootočil monitorem tak, aby profesor uviděl strašidelný obraz lodi ležící na mořském dně sto sedmdesát metrů pod hladinou. „Teď se o to můžete pokusit.“

MOŘE NEMARNILO čas a ochotně převzalo Southern Belle do svého vlastnictví.

Loď, zachycená v záři výkonných reflektorů dálkově ovládaného podmořského robota, už přestala být skvostným plavidlem, jež kdysi jako nějaký pohyblivý ostrov rozráželo vlny oceánu. Původně modrý trup pokrývala nyní šedozelená vegetace, jež plavidlu propůjčovala vzhled chlupatého psiska. Skoro jako by mu narostl kožich. Mezi mořskými řasami se usídlily mikroorganismy, které lákaly hejna rybek, ryjících hubičkami a pátrajících po potravě v různých dírách a skulinách. Ty se staly obřími inkubátory mořského života.

Ze zadní paluby Throckmortonu byl spuštěn dálkově ovládaný podmořský robot DOPR jen chvíli poté, co dal Austin na vědomí můstku, že sonar zachytil obrysy potopené lodi. Robot byl necelé dva metry dlouhý, devadesát centimetrů široký i vysoký a připomínal chladničku. I přes nemoderní krabicovitý tvar byly funkce robotu daleko dokonalejší než u primitivních původních dálkově ovládaných modulů. Dnes to byla vlastně plovoucí mořská laboratoř schopná řady vědeckých funkcí.

DOPR nesl dvě videokamery, dvojici manipulátorů, zařízení na odebírání vzorků, sonar a kanály pro předávání digitálních dat. Robot byl spojen s mateřskou lodí fibrooptickým kabelem, který zprostředkoval komunikaci a živý přenos videozáběrů. Robot poháněl elektromotor o čtyřiceti koních, díky němuž vozítko nyní rychle dosáhlo hloubky skoro sto sedmdesáti metrů, kde na dně ve vzpřímené pozici odpočívala hledaná loď.

Joe Zavala seděl u kontrolního pultu a pohyby joysticku pilotoval hranatou podmořskou krabici. Zavala byl zkušeným pilotem, který měl odlétány stovky hodin na vrtulnících, malých proudových a turbovrtulových letadlech, ale řídit a kontrolovat předmět stovky metrů vzdálený vyžaduje u řídicího panelu spíše obratnou ruku mladého zkušeného hráče videoher.

S očima upřenýma na monitor před sebou vedl Zavala robot, jako by seděl přímo uvnitř. Joystickem pohyboval pevnou a přitom citlivou rukou a tím vysílal pokyny pro drobné kompenzace vlivů proudu. Při každém pohybu joysticku však musel dávat pozor, aby se robot nezamotal do smyček kabelu.

Nálada v zaplněné kontrolní místnosti dálkového řízení byla pochmurná. Lidé se sem nahrnuli, jakmile se po lodi roznesla zpráva, že Southern Belle našli. Mlčenliví diváci zírali na strašidelný obraz mrtvé lodi, podobně jako hledí smuteční hosté na katafalk s rakví.

Po počátečním vzrušení z objevu následoval návrat do reality. Ti, kteří věděli něco o moři, chápali, že solidní paluba pod jejich nohama spočívá jen na tekutých základech z mořské vody, jež je stejně záludná jako krásná.

Všichni na Throckmortonu si uvědomovali, že potopená loď se stala pro posádku hrobkou. Všichni si rovněž dokázali představit, že stejný osud by mohl potkat i je. Po mužích, kteří šli ke dnu spolu se Southern Belle, nezůstalo ani památky, ale nebylo těžké si v duchu promítnout poslední hrůzné okamžiky odsouzené posádky kontejnerové lodi.

Zavala se nyní plně soustředil na svůj úkol. Zavedl podmořský robot na úroveň paluby a přejel nad ní od přídě po záď. Za normálních okolností by musel být opatrný, aby se nezamotal do stěžňů a rádiových antén, avšak paluba Belle byla nyní hladká a rovná jako biliárový stůl. Kamera zaznamenala rozeklané kovové pahýly v místech, kde původně stály jeřáby a stožáry, manipulující s kontejnery. Ty se však všechny ulámaly jako párátka.

Když se DOPR vznášel nad zadní částí lodi, osvětlily jeho reflektory velký hranatý otvor v palubě.

Zavala zamumlal cosi ve španělštině a pak pravil: „Palubní nástavba je pryč.“

Austin se nakláněl Zavalovi přes rameno. „Pokus se podívat po nejbližším okolí,“ navrhl.

Zavala pohnul joystickem a robot se vznesl nad palubou poněkud výš. V rozšiřující se spirále pak zakroužil kolem lodi, ale nikde palubní přístřešek neviděl.

Profesor Adler pozoroval celou tuto scénu s ledovým mlčením. Pak lehce poklepal Austinovi na rameno a odvedl ho do vzdáleného kouta, pryč od davů, mačkajících se kolem monitoru.

„Je čas si promluvit,“ zašeptal profesor.

Austin přikývl a vrátil se k řídicímu pultu. Sdělil Joeovi, že bude v lodní klubovně, a pak spolu s profesorem kontrolní středisko opustili. Jelikož všichni ostatní byli buď zaujati svými povinnostmi při obsluze lodi, nebo se tísnili při sledování záběrů z Belle, měli oba muži celou místnost sami pro sebe. Byl to pohodlný prostor s koženým nábytkem, televizí s DVD, promítací kabinou, kulečníkem a ping-pongovým stolem, několika stolními hrami a počítačem.

Austin s Adlerem se usadili do křesel. „Tak,“ zahájil Adler, „co si o tom myslíte?“

„O Belle? Člověk nemusí být Sherlock Holmes, aby si dokázal vydedukovat, proč šla ke dnu. Bouře jí odtrhla palubní nástavbu.“

„Máme k dispozici satelitní snímky ilustrující aktivitu vln. Sám nemám nejmenší pochybnosti, že ji zasáhla jedna nebo i více gigantických zabijáckých vln, daleko větších, než jsme kdy dosud viděli.“

„Což nás přivádí zpátky k vašim teoriím. Původně jste o nich nebyl ochotný mluvit. Změnil nějak nález této lodi váš názor?“

„Obávám se, že moje teorie se vymykají normálu.“

Austin se opřel v křesle a složil ruce za hlavou. „Už jsem se přesvědčil, že cokoliv se týká oceánu, se často normálu vymyká.“

„Dosud jsem váhal, poněvadž jsem nechtěl být označen za šiřitele poplašných zpráv. Vědecké společnosti trvalo kupříkladu celé roky, než přijala myšlenku monstrózních vln za svou. Moji kolegové by mě rozcupovali, kdyby zjistili, co si myslím.“

„To nesmíme dopustit,“ pravil konejšivě Austin. „Budu respektovat vaše tajemství.“

Profesor přikývl. „Když se už empirické důkazy existence těchto vln staly příliš obtížně zpochybnitelné, vypustila Evropská unie dva satelity schopné zobrazení s vysokým rozlišením. Tento projekt dostal jméno MaxWave. Jeho cílem bylo prokázat, jestli takové vlny skutečně existují, a zjistit, jak mohou působit na konstrukci lodí a mořských vrtných věží. Evropská kosmická agentura pak poskytla záběry pokrývající úseky deset krát pět kilometrů. Během tří týdnů satelity zdokumentovaly více než deset mamutích vln, z nichž všechny byly vyšší než sedmadvacet metrů.“

Adler se zvedl a šel si sednout k počítači. Naťukal cosi na klávesnici a na monitoru se objevil obraz zeměkoule. Atlantický oceán byl posetý symboly vln s různými poznámkami. „Používám značení podle Atlasu vln. Každý symbol reprezentuje lokalizaci gigantické vlny, její výšku a datum objevení. Jak můžete vidět, v průběhu posledních třinácti měsíců frekvence výskytu těchto vln roste. Stejně jako výška těchto monster.“

Austin si přitáhl křeslo vedle profesora. Zahleděl se na značky vln. Všechny symboly byly skutečně opatřené datem a údaji o výšce. Vlny byly náhodně roztroušené po celém světě, s výjimkou několika skupin.

„Vidíte na tom něco neobvyklého?“

„Tyto čtyři okrouhlé skupiny v Atlantiku jsou od sebe stejně vzdálené, včetně oblasti, ve které se právě nalézáme. Dvě jsou v severním Atlantiku, dvě v jižním. Co Tichý oceán?“

„Jsem rád, že se na to ptáte.“ Pootočil virtuální globus, až se objevil Pacifik.

Austin potichu hvízdl. „Čtyři podobné skupiny. To je zvláštní.“

„Mně to taky připadalo divné.“ Rty se mu zvlnily do náznaku úsměvu. „Změřil jsem ta seskupení a zjistil, že jsou v obou oceánech přesně stejně daleko od sebe.“

„Co tomu říkáte, profesore?“

„Zdá se, že tu funguje nějaký uvědomělý plán. Ty vlny jsou dílem buď Boha nebo člověka.“

Austin zvažoval význam toho, co profesor právě vyslovil. „Je tu ještě třetí možnost,“ dodal po chvíli. „Člověka jednajícího jako Bůh.“

Adler nakrčil své husté obočí a poznamenal: „Což je samozřejmě absolutně nemožné.“

Austin se usmál. „Ne nutně. V historii lidstva existují pokusy ovládnout přírodní síly.“

„Ovládnout oceán je ale něco jiného.“

„Souhlasím. Přesto však tu jsou určité primitivní, i když účinné pokusy. Kupříkladu hráze a protibouřkové stěny se používají více než sto let.“

„Pracoval jsem jako konzultant při plánování protipřílivových stěn v Benátkách, takže vím, o čem mluvíte. Představa o tom, jak zastavit oceán, je poměrně jednoduchá. Problém je to realizovat. Vytvoření obří vlny by bylo naopak mnohem obtížnější.“

„Ale ne nemožné,“ stál na svém Austin.

„Ne, nemožné by to nebylo.“

„Zamyslel jste se nad možnou příčinou? Něco jako obrovské podmořské exploze?“

„To je vysoce nepravděpodobné,“ pronesl Adler se zavrtěním hlavy. „K tomu by byly zapotřebí výbuchy nukleární síly, což by se nedalo utajit. Nějaký jiný nápad?“

„Jen tak spatra mě nic dalšího nenapadá,“ přiznal Austin. „Je to ale rozhodně něco, co by měla NUMA prozkoumat.“

„Ani nevíte, jak jsem šťastný, když to říkáte,“ vydechl Adler ulehčeně. „Už jsem si o sobě začínal myslet, že jsem se zbláznil.“

Vtom Austina cosi napadlo. „Joe přemýšlel, jestli by na celou záhadu nemohla vrhnout trochu světla práce Troutových,“ řekl nahlas.

„Ano, vzpomínám si. Zmínil jste se, že vaši dva kolegové z NUMA pracují v této oblasti na nějakém jiném výzkumném projektu.“

Austin přikývl. „Jižně od nás. Spolu se skupinou dalších vědců se nacházejí na palubě lodi Národní oceánské a atmosférické správy NOAS Benjamin Franklin a pátrají po biologických důsledcích obřích vírů v Atlantiku.“

„Jak jsem řekl, nic nevylučuji. Rozhodně to stojí za bližší prozkoumání.“

„Můžeme si s nimi o jejich objevech promluvit, až se setkáme v přístavu.“

„Proč čekat tak dlouho?“ poznamenal Adler.

Prsty se mu rozběhly po klávesnici a na obrazovce se objevila webová internetová síť, načež následoval satelitní snímek středoatlantského pobřeží. „Tenhle oceánský satelit dokáže zachytit předmět velikosti sardinky.“

„To je fantastické,“ vydechl Austin naklánějící se k monitoru.

Adler kliknul počítačovou myší. „Teď vidíme teplotu oceánu. Ten vlnitý pruh červenohnědé barvy je Golfský proud. Modrá barva značí studenou vodu a ty okrouhlé kapky světlehnědé barvy představují teplé víry. Najedu na tu jejich loď.“

Pracoval chvilku s myší, až celou obrazovku vyplnil jeden světlehnědý vír. Nedaleko bylo vidět obrysy dvou lodí.

„Tahle značka je Throckmorton. Ta druhá musí být vaše loď NOAS. Ouha! Tohle mě pořád ohromuje.“

Austin se naklonil Adlerovi přes rameno. „Co je ten malý kroužek v jihovýchodním kvadrantu?“

Adler zvětšil obraz. „To je samostatný vír. Chová se doopravdy divně. Ta čísla v rámečku udávají rychlost pohybu vody a její hladinu. Hladina ve víru bývá tím nižší, čím je proudění rychlejší.“ Adlerovy oči byly doslova přisáté k obrazovce. Vír, nyní téměř dokonalý kruh, nadále rostl. „Bože můj“ hlesl.

„Co se děje?“

Profesor poklepal prstem na monitor. „Zdá se, že právě sledujeme zrození gigantického mořského víru.“

7

Gamay Morganová-Troutová opatrně spustila Van Dornův přístroj na odebírání vzorků přes zábradlí na levoboku výzkumné lodi NOAS a sledovala, jak se devítilitrový plastikový válec noří do zpěněných vln. Postupně vypouštěla tenké lanko, až se sonda potopila do hloubky několika set metrů.

Když se nádoba naplnila vodou a automaticky se zavřela, začala ji za pomoci svého muže vyzvedávat. Paul Trout vytáhl kapající nádobu posledních pár metrů od hladiny k palubě, odpojil válec od lanka a přidržel ho proti světlu, jako by kontroloval barvu vína ve skleničce. Troutovi zablesklo v oříškově hnědých očích. „To je absurdní,“ pravil.

„Co je absurdní?“

„Jenom si uvědom, co děláme.“

Gamay, stále ještě zmatená, odpověděla. „Dobře, právě jsme hodili takovou srandovní flašku přes palubu a vytáhli ji plnou mořské vody.“

„Díky, že jsi mě pochopila. Rozhlédni se kolem. Celý Benjamin Franklin je plný nejmodernějšího výzkumného vybavení. Máme tu takové věci jako speciální ultrazvukové přístroje, vícepaprskové a boční sonary, nejmodernější počítačový hardware i software. Ale přitom se vůbec nelišíme od starověkých námořníků, kteří mazali spodek olovnice voskem, aby se dozvěděli, jaké mají pod sebou dno.“

Gamay se usmála. „A teď se chystáme odebrat nějaký plankton pomocí obyčejné starodávné rybářské sítě. Ale v otázce transportního prostředku jsem se přece jenom zasekla. Žádnou veslici. Jak je na tom zodiak?“

„Připravený k použití,“ ujistil ji Trout. Zkušeným okem přehlédl mořskou hladinu. „Vítr trochu zesiluje. Mohlo by se to zčeřit. Musíme si dát pozor,“ promluvil přízvukem prozrazujícím jeho novoanglické kořeny.

Gamay pohlédla na bílé čepičky vln, jež se začínaly objevovat jako tečky na šedomodrých vlnách. „Jestli budeme čekat, nedostaneme se k tomu třeba i několik dní.“

„Přesně to si myslím taky.“ Podal jí Van Dornovu sondu. „Sejdeme se u výložníku zodiaku.“

Gamay donesla vzorek vody do mokré laboratoře. Tam bude analyzován na stopové prvky a přítomnost organismů. Pak zašla do své kajuty, kde si přes džíny, svetr z islandské vlny a semišové tričko oblékla nepromokavou kombinézu s kapucou a dlouhé tmavorusé vlasy si zastrkala pod baseballovou čepičku s nápisem „Přátelé Hunley“. Nakonec vklouzla do své plovací vesty a vyšla na záďovou palubu.

Trout čekal vedle člunového jeřábu, na němž byl zavěšený sedm a půl metru dlouhý nafukovací člun s pevným rámem. Paul byl jako vždy bezvadně oblečen. Pod kompletní žlutou nepromokavou kombinézou měl džíny šité na míru, aby dokonale padly jeho dvoumetrové postavě, a námořnický svetr z kašmíru. Jedna z jeho oblíbených barevných kravat zdobila na knoflíčky zapínací límec modré košile z lehké bavlny od Brooks Brothers. Jako protiváhu nenucené eleganci si navlékl ošoupané pracovní boty, památku na dny strávené v Oceánografickém institutu Woods Hole, kde takovéto vysoce funkční obutí bylo povinné. Na hlavě měl námořnickou vlněnou čapku.

Troutovi nastoupili do nafukovacího člunu a zodiak spustili na hladinu. Paul nastartoval přívěsný dieselový motor Volvo Penta, zatímco Gamay odvázala poutací lano. Oba pak stáli bok po boku vedle kormidla, s nohama vzepřenýma vozatajským způsobem, s koleny pokrčenými, aby tlumily nárazy vln do plochého dna.

Robustní nafukovací člun klouzal po vlnách jako nějaký hravý delfín. Trout mířil k oranžové kouli Day-Glo, jež se pohupovala ve vodě asi čtyři sta metrů od lodi. Tuto bóji vypustili a zakotvili již dříve, aby určili základní referenční bod prováděného průzkumu fytoplanktonu.

Nebylo to nejpřívětivější pracovní prostředí. Z východu se hrnuly výhružné mraky a čára horizontu, kde se stýkala šedá obloha se šedou hladinou, byla sotva patrná. Východní vítr o několik uzlů zesílil. Ze silné vrstvy mraků, jež zakrývala slunce, začalo slabě pršet.

Jakmile se však chystali na průzkum, Paul i Gamay dostali do obličejů specifický výraz blažených lidí zrozených pro moře, jenž se u nich objevuje, kdykoliv se ocitnou ve svém přirozeném prostředí. Paul se vyšplhal do rybářského člunu za svým otcem rybářem, jakmile se naučil chodit. Přivydělával si rybařením před vesnicí Woods Hole na Cape Cod do chvíle, než nastoupil do koleje.

Gamay bezútěšné počasí nijak nedeprimovalo, i když její zázemí se od Troutova dosti lišilo. Narodila se v Racine ve Wisconsinu a strávila dlouhé roky mládí plachtěním v někdy nevlídných vodách Velkých jezer, spolu se svým otcem, úspěšným projektantem a jachtařem.

„Musíš přiznat, že je to mnohem zábavnější než lepit tapety,“ prohodil Paul, jak manévroval se člunem blíže k boji.

Gamay mezitím připravovala průzkumné zařízení. „Je to zábavnější než téměř cokoliv, co mě napadá,“ odpověděla, aniž by si něco dělala z chladné vodní tříště, která jí stříkala do obličeje.

„Jsem rád, že jsi do svého prohlášení vtělila slůvko ‚téměř,“ poznamenal škodolibě Paul.

Gamay na něj kysele pohlédla. Tato grimasa však vůbec nesouhlasila s pobaveným výrazem v jejích očích. „Dávej pozor na to, co děláš, nebo spadneš přes palubu.“

Troutovi nečekali, že se vrátí na moře tak brzy. Poté, co zakončili svou poslední misi s Týmem zvláštních úkolů, plánovali užít si trochu odpočinku a relaxace. Trout si ale již v minulosti všiml, že Gamay se svou relaxační techniku musela naučit od výcvikového seržanta francouzské cizinecké legie. Jako fanda fyzické zdatnosti a cvičení se zdržela doma jen několik hodin a již zahájila trénink na olympijské úrovni v běhu, jízdě na kole a chůzi.

Jenže to nestačilo. Gamay měla ve zvyku považovat za vrcholně prioritní, cokoliv ji v danou chvíli napadlo. Trout věděl, že ho čeká problém, když se po dni stráveném cestováním po Virginii v jejich humvee upřeně zadívala na tapety v obývacím pokoji jejich městského domu v Georgetownu, který neustále adaptovali. S vypěstovanou trpělivostí kýval, když Gamay odškrtávala jednotlivé etapy adaptací, které si vymyslela.

Záchvat renovační horečky však trval pouhý den. Gamay se svou typickou dravostí právě plácala tapety na zeď, když zavolal Hank Aubrey, její kolega ze Scrippsova institutu oceánografie, a zeptal se, zda by se s manželem nechtěla na palubě Benjamina Franklina zúčastnit výzkumu mořských vírů podél středoatlantického pobřeží.

Aubrey ji nemusel nutit. Pracovat s Austinem a s Týmem zvláštních úkolů byl pokaždé sen, který je už v minulosti dokázal přivést k dobrodružství v těch nejexotičtějších částech světa. Někdy však nicméně zatoužili po čistém výzkumu, jak ho pamatovali ze svých školních let.

„Oceánské víry?“ opakoval Trout, když s manželkou přijali pozvání. „Četl jsem o nich ve vědeckých oceánografických časopisech. Mohutné, pomalu se otáčející masy studené nebo teplé vody, mnohdy až několik set kilometrů v průměru.“

Gamay přikývla. „Podle Hanka se o tento fenomén zvedla vlna nového zájmu. Víry mohou totiž ohrozit podmořské vrty a mají vliv na počasí. Na druhou stranu jejich přínosem je skutečnost, že rozčeří mikroorganismy u dna, vyplaví je k povrchu a spustí tak dokonalou explozi v potravinovém řetězci. Budu studovat tento proud živin a jeho dopad na komerční rybolov a populaci velryb. Ty by ses mohl věnovat geologickým souvislostem.“

Paul zaregistroval v hlasu své ženy rostoucí vzrušení, a tak poznamenal: „Miluju, když mluvíš sprostě.“

Gamay odfoukla stranou pramen vlasů, který jí spadal do obličeje. „Vědecké typy jako já jsou trošku zvláštní, když dojde na věci, které nás zaujmou.“

„Co tapetování?“ zlobil ji Paul.

„Najmeme si někoho, aby to dodělal.“

Paul odhodil tapetovací kartáč do kbelíku. „Bezva, šéfe,“ použil frázi ze svých rybářských let.

Troutovi pracovali společně s přesností švýcarských hodinek. Jejich kolektivní výkonnost byla něco, čeho si všiml bývalý ředitel NUMA James Sandecker, už když je najímal do Týmu zvláštních úkolů. Oběma teď bylo kolem pětatřiceti. Pro nezasvěceného pozorovatele představovali dosti nepravděpodobný pár.

Paul byl z nich dvou ten vážnější. Vypadal, jako by byl stále ponořen v myšlenkách. Tento dojem ještě podtrhoval jeho zvyk mluvit se skloněnou hlavou a očima zvednutýma, jako by hleděly nad obroučkou brýlí. Zdálo se, jako by sahal do hlubin své mysli pokaždé, než pronesl cokoliv důležitého. Jeho vážnost však zjemňoval lišácký smysl pro humor.

Gamay byla otevřenější a živější než její manžel. Vysoká útlá žena se pohybovala s elegancí modelky. Vyznačovala se zářivým úsměvem, při kterém odhalovala mezírku mezi horními předními zuby, a ačkoliv nebyla oslnivá kráska ani přehnaně sexy, pro většinu mužů byla přitažlivá. S manželem se setkali u Scrippsů, kde se Paul připravoval na doktorát z hlubokomořské geologie, zatímco Gamay změnila sféru zájmu z námořní geologie na mořskou biologii.

Jen několik hodin po obdržení telefonátu byli sbaleni a zakrátko se naloďovali na plavidlo Benjamin Franklin. Tato loď měla dokonale vycvičenou dvacetičlennou posádku plus deset vědců z různých univerzit a vládních agentur. Jejich primárním úkolem byla realizace hydrografického průzkumu podél atlantického pobřeží a v Mexickém zálivu.

Během obvyklé mise vědecký tým provedl tisíce přesných měření hloubky, aby dokonale zmapoval dno včetně potopených vraků či jiných náhodných překážek. Získané informace byly pak využívány k aktualizaci a modernizaci námořních map Národní oceánské a atmosférické správy.

Na vrcholu lodní lávky na ně čekal Aubrey, který je přivítal na lodi. Aubrey byl drobný muž, jenž díky své neposednosti, ostrému nosu a nepřetržitému brebentění nebyl nepodobný anglickému vrabci. Zavedl oba příchozí do jejich kajuty. Když si odložili zavazadla, zamířili Troutovi do jídelny. Usadili se u stolu a Aubrey jim každému donesl šálek čaje.

„Zatraceně, to je nádhera, že vás zase vidím,“ pravil. „Jsem doopravdy rád, že jste se k nám mohli připojit. Jak dlouho jsme se neviděli? Tři roky?“

„Spíše to bude pět,“ opravila ho Gamay.

„Ouvej. V každém případě to je pěkně dlouho,“ pravil. „Musíme to na téhle výpravě dohnat. Loď odplouvá za dvě hodiny. Často na vás myslím, jak pracujete v NUMA. Musí to být fascinující,“ pronesl Aubrey se stopou závisti v hlase. „Má práce na obřích vodních vírech vedle vašich dobrodružství bledne.“

„Ale vůbec ne, Hanku,“ ujišťovala ho Gamay. „Paul i já bychom za příležitost k čistě vědeckému výzkumu vraždili. A navíc, podle toho, co jsme četli, tvůj výzkum se dotýká strašné spousty lidí.“

Aubrey se rozzářil. „Asi máš pravdu. Zítra bude taková formální orientační vědecká schůze. Co víš o fenoménu mořských vírů?“

„Moc ne,“ připustila Gamay. „Hlavně asi to, že víření vody patří do nepříliš prozkoumané oblasti vědy.“

„Máš stoprocentní pravdu. Proto je tenhle výzkum tak důležitý.“ Vyndal ze stojánku ubrousek a z kapsy vytáhl propisku v gestu, které Gamay viděla při trochu jiných příležitostech.

„Můžeš se podívat na satelitní snímky, ale tohle ti dá určitou představu, co nás tady čeká. Míříme do místa v blízkosti Golfského proudu, tedy asi tři sta padesát kilometrů od něj. Vír měří v průměru sto osmdesát kilometrů a je umístěný na okraji Golfského proudu východně od New Jersey.“ Nakreslil na ubrousek nepravidelný kruh. „To vypadá jako volské oko,“ podotkl Trout.

Trout si s oblibou Aubreyho dobíral pro jeho zálibu řešit vědecké problémy na papírových ubrouscích. Jednou mu dokonce navrhl, aby je nechal svázat a vydat knižně.

„To je umělecká licence,“ odsekl Aubrey. „To ti má jenom pomoct představit si, s čím máme co do činění. Oceánské víry jsou v podstatě vždycky obrovské, pohybují se pomalu a měří někdy až stovky kilometrů. Zdá se, že je vyvolávají mořské proudy. Některé rotují po směru hodinových ručiček, jiné proti němu. Dokáží přenášet mořské teplo i chlad a ode dna k hladině přemisťují živiny. Ovlivňují počasí a podmiňují populační explozi mořského života zásahem do potravního řetězce.“

„Někde jsem četl o rybářských traulerech, lovících na okrajích těchto vírů,“ podotkl Trout.

„Člověk ale není jediný predátor, který objevil biologické důsledky vírů.“ Aubrey načrtl na ubrousek ještě několik dalších obrázků a pak své dílo zvedl.

„Tak teď to vypadá jako volské oko, na které zaútočila nějaká obrovská ryba,“ dodal Trout.

„Tohle, což vidí každý, kdo má oči, jsou velryby. O nich se ví, že se nejraději krmí na okrajích vírů. Existuje pár týmů, které se proto pokoušejí vystopovat velryby na tato místa.“

„Využívají velryby, aby vobjevili víry,“ konstatoval Trout.

Aubrey se ušklíbl nad tím pokusem o aliteraci. „Existují lepší způsoby, jak najít tahle děťátka, než se honit za vorvani. Tepelné roztahování vody uvnitř víru vytvoří totiž takovou bouli, která je vidět na satelitních snímcích.“

„Co je příčinou toho, že mořské proudy vytvářejí víry?“ otázal se Trout.

„To je právě jedna z věcí, kterou bychom se na téhle expedici měli dozvědět. Vy dva jste pro ten projekt ideální. Gamay může využít své znalosti biologie z této oblasti a ty bys, doufejme, zase mohl přijít s nějakým počítačovým modelem. V tom jsi doopravdy dobrý.“

„Díky za pozvání na loď. Uděláme, co bude v našich silách,“ slíbila Gamay.

„To já vím. Tohle ale jde za hranice čisté vědy. Velké víry mohou být skutečnými tvůrci počasí. Zastavený oceánský vír u pobřeží Kalifornie může kupříkladu přinést do Los Angeles chladné počasí a déšť. Podobně tak v Atlantiku může vír nedaleko Golfského proudu způsobit silnou mlhu.“

„S počasím toho moc neuděláme,“ řekl Trout.

„To je sice pravda, ale vědět předem, co můžeme očekávat, znamená možnost se tomu přizpůsobit. Průzkum oceánských vírů může být životně důležitý pro ekonomiku země. Bezpečná nákladní lodní doprava a nepřetržitý tok nafty, uhlí, oceli, automobilů, zrní a počítačového vybavení závisí na přesné předpovědi počasí.“

„To je důvod, proč je NOAS zainteresovaná na tom, co děláme,“ dodal Trout.

Aubrey přikývl. „To mi připomíná, že si musím promluvit s kapitánem o našem programu.“ Vyskočil ze židle a potřásl jim rukama. „Ani nevíte, jak jsem šťastný, že s vámi budu zase spolupracovat. Dneska večer máme seznamovací party.“ Přesunul ubrousek přes stůl Troutovi. „Ráno tě na tohle téma vyzkouším, chytrouši.“

Naštěstí pro Trouta Aubrey ohledně té zkoušky jen žertoval, ačkoliv zmíněná instruktáž byla velice zevrubná. Takže ve chvíli, kdy loď spouštěla kotvu, Trout byl ve vědě o mořských vírech už dost zběhlý. Z výhodného postavení na lodní palubě se mořská hladina v nejbližším okolí nijak nelišila od ostatních oblastí oceánu, avšak satelitní snímky a počítačové modely prokázaly, že se masy vod pohybují rychlostí zhruba pěti kilometrů za hodinu.

Trout vyrobil počítačovou grafiku mořského dna v blízkosti víru a Gamay se soustředila na biologický dopad jeho existence. Průzkum fytoplanktonu představoval podstatu její vědecké práce. Proto byla tak nedočkavá, aby se tato část výzkumu uskutečnila co nejdřív.

Zatímco se zodiak kolébal v údolech mezi vlnami, Troutovi spustili přes palubu Neustonovu síť. Tato síť měla obdélníkový trubkový rám, byla tři metry dlouhá a zužovala se, takže umožňovala odebírání vzorků z poměrně velkého objemu vody. Popustili poutací lano, takže síť se vlekla částečně nad vodou. Několikrát ji protáhli za člunem v těsném sousedství boje, ale stále přitom sledovali bílý trup mateřské lodi, aby neztratili orientaci. Výsledky byly dobré. Síť poskytla opravdu slušné vzorky planktonu.

Trout zařadil neutrál a pomáhal Gamay vytáhnout na palubu poslední náklad sítě, když oba najednou vzhlédli, protože zaslechli jakýsi zvláštní zvuk. Vyměnili si tázavé pohledy a pak se zadívali k mateřské lodi. Nezdálo se, že by se tam něco dělo. Po palubě se normálně pohybovali lidé.

Gamay si však vzápětí povšimla na hladině jakési blikající jiskry, jako by se slunce změnilo v zářivku v posledním tažení. „Podívej se na oblohu,“ vydechla.

Trout zvedl hlavu a čelist mu poklesla až někam ke kolenům. Mraky vypadaly jako zabalené baldachýnem stříbrného ohně, který se chvěl ve výbojích oslnivé záře. Paul zíral jako zkamenělý na tu nebeskou show a zmohl se pouze na velice nevědecké hodnocení tohoto jevu.

„Páni!“ řekl.

Zvuk, který slyšeli před chvílí, se znovu opakoval, jenomže tentokrát byl hlasitější. Zdálo se, že přichází odněkud z volného moře, daleko od plavidla NOAS. Trout si vytřel z očí kapky deště a ukázal na oceán.

„Něco se děje na dvou hodinách, možná tak dvě stě metrů od nás,“ prohlásil Paul nakonec.

Nepravidelný kruh v oceánu najednou ztmavl, skoro jako by na něj nějaký mrak vrhl stín.

„Co to je?“ ptala se Gamay.

„Já nevím,“ přiznal Trout. „Ale zvětšuje se to.“

Tmavá skvrna se rozšiřovala, tvořila kruh zvrásněné, nakrabatěné vody. Třicet metrů v průměru. Pak šedesát metrů. A rychle rostla dál. Na okrajích tmavé plochy se objevil třpytící se bílý lem, který se rychle změnil v nízkou stěnu z pěny. Z mořských hlubin se ozývaly basové steny, jako kdyby oceán naříkal bolestí.

Pak se prostředek temné skvrny náhle propadl a v oceánu se objevila ohromná trhlina. Rychle se šířila a hrozila, že v několika vteřinách zasáhne i je.

Trout instinktivně sáhl po páce plynu právě ve chvíli, kdy se jejich člunu dotkly neviditelné prsty proudu ze stále rostoucího víru a začaly je vtahovat do rozeklané černé prázdnoty.

8

OBROVSKÁ ZÍVAJÍCÍ DUTINA, jež se otevřela uprostřed moře, byla viditelná jen několik vteřin a pak zmizela v kypícím vodním kruhu. Z hřebínků pěny odlétávaly cáry. Vzduch byl nasycen silnou vůní moře, jako by se zodiak náhle ocitl uprostřed velkého hejna ryb.

Loď NOAS se blížila k zodiaku. Její zábradlí lemovali lidé, kteří gestikulovali a mávali rukama.

Před chvílí se člun již málem vymanil z tvrdošíjného proudu, když se náhle přes tupou příď přelila velká vlna a člun ztratil rychlost. Trout zatnul zuby. Trhl pákou plynu dopředu až na doraz a zamířil přídí pryč od kráteru. Motor se rozeřval v nejvyšších otáčkách a člun vyrazil jako šíp. Zodiak urazil metr nebo dva, než ho znovu dostihlo chapadlo proudu, vznikajícího v bezprostředním okolí obrovského víru.

Z nitra oceánu se ozývalo dunění, jež bylo tak hlasité, že úplně překrylo zoufalé kvílení namáhaného motoru. Vzduch byl plný vibrací připomínajících hluboký tón stovky varhanních píšťal. Z prolákliny ve vodě stoupala jako mléko hustá mlha. A k neskutečnosti celé scény přispívala i laserová show nad jejich hlavami. Tančící světla měnila barvu od stříbrné až po modrou a purpurově rudou.

Člun klouzal po zužující se spirále, jež ho přitahovala pořád těsněji k pěnovému okraji. Nebyla šance na záchranu. Zodiak se vyhoupl na vrchol vířícího vodního hřebenu, dosahujícího výšky téměř dvou metrů, kde bílá voda bušila a třásla člunem tak prudce, že z něho Gamay málem vypadla.

Trout pustil kormidlo a skočil po ní. Silnými prsty zachytil látku její kombinézy a vtáhl ji nazpět do člunu. Už nebylo bezpečné stát, takže oba klesli na všechny čtyři a chytili se záchranného lana připevněného k jedné nafukovací komoře trupu.

Zodiak byl tou dobou již plně v moci pohybujícího se zářivě bílého vodního hřbetu. Jako by neustálého házení a věčného uhýbání nebylo dost, člun se navíc začal točit jako opilá baletka.

Nevybíravé zacházení pokračovalo, jak byl člun unášen postupujícím hřebenem pěny. Na jedné straně bylo moře, na druhé obrovská vířící nálevka s černými stěnami, svažujícími se v pětačtyřicetistupňovém úhlu. Tyto boční strany monstrózního trychtýře vypadaly tvrdé jako sklo.

Člun chvíli nebezpečně balancoval na vrcholcích pěny, ale pak sklouzl do otáčející se černé nálevky. Divoký proud kroužících vodních mas přemohl gravitaci. Klouzání člunu se zastavilo asi sedm metrů pod úrovní zpěněného lemu. Zmocnila se ho odstředivá síla, podobná té, jež působí na kuličku v kole rulety, a člun se vydal na nekonečné obíhání uvnitř trychtýře.

Zodiak vypadal, jako by byl zavěšený v úhlu čtyřiceti pěti stupňů, s plochým dnem na skloněné hladině, levým bokem níž. Přídí stále mířil vpřed, jako by se pohyboval vlastní silou.

Troutovi se na podlaze člunu stočili tak, že se botami zaklínili pod spodní ponton a obličeje měli otočené směrem po svahu víru. Ten měřil nyní v průměru přinejmenším půldruhého kilometru. Jeho dno bylo skryté pod oblaky husté mlhy, stoupající z vířící vody. Světlo pronikající tímto závojem tříště vytvářelo duhu, jež se klenula nad malströmem, jako by příroda chtěla ukázku své hrubé síly poněkud zmírnit jemnou krásou.

Bez pevného orientačního bodu nebylo možné soudit, jak rychle se pohybují, ani kolikrát již člun oběhl svou dráhu. Po několika minutách se však vzdálenost od okraje víru zvětšila. Bylo tedy bolestnou skutečností, že člun se postupně propadá dolů.

Ve snaze se zorientovat Gamay pohlédla vzhůru k obloze, rotující vysoko nad jejich hlavami. Na okraji vodního víru zahlédla nějaký pohyb a natáhla tím směrem ruku.

Trout si vytřel z očí vodu a pronesl: „Sakra, to je přece Franklin.“

Plavidlo se skutečně nacházelo na kraji nálevky, se zádí vyčnívající ze hřbetu pěny. Za okamžik loď zmizela, aby se vzápětí znovu objevila a pak opět zmizela.

Troutovi v té chvíli zapomněli na své trápení. Podle toho, jak si loď hrála na schovávanou, bylo jasné, že Franklina zachytily proudy způsobené vírem, které jej ženou do vodní odstředivky.

Loď se pohybovala dopředu a dozadu ve smrtelné tahanici, při které se šrouby střídavě vynořovaly z vody a loď tak ztrácela rychlost. Plavidlo se pak naklonilo, šrouby zabraly a loď se narovnala. V tomto pomalém kmitání pokračovala několik minut. Poté však okraj víru překonala celá délka trupu a loď začala být přitahována do nálevky víru. V té chvíli byla lodní příď výše než záď a plavidlo znehybnělo, jako by bylo přilepené.

„Běž, děťátko, běž…!“ vykřikl Trout.

Gamay na něj bleskově pohlédla, dokonce se pousmála tomuto neobvyklému projevu citů, ale pak se rovněž připojila k povzbuzování.

Hladká vodní stěna za mateřskou lodí se doslova vařila, jako by někdo zapnul obří bojler. Motory pracovaly naplno. Lodní šrouby bušily do svažujících se stěn, takže se loď po centimetrech začala propracovávat zpět k okraji víru. Po chvíli výrazně nakloněná vyrazila náhle kupředu a zahalená pěnou se přehoupla přes hranu.

Tentokrát zmizela definitivně. Troutovi zakřičeli hurá, avšak jejich ovace byly přece jen poznamenané pocitem opuštěnosti a bezmocnosti vůči nepřekonatelným silám přírody.

„Máš nějaký nápad, jak bychom se odsud mohli dostat?“ zakřičela Gamay.

„Ten vír možná sám od sebe ustane.“

Gamay pohlédla dolů po vodním svahu. Za těch několik minut, kdy sledovali boj velitelské lodi, se jejich člun propadl o dalších dobrých sedm metrů.

„To pochybuju.“

Voda nyní ztratila barvu inkoustu a hladké, původně černé stěny se začaly barvit do hněda, jak vír postupně zvedal ze dna bahno. Ve vodních masách kroužily stovky mrtvých nebo umírajících ryb jako konfety hnané větrnou bouří. Ve vlhkém vzduchu byla cítit sůl, rybina a zápach bláta.

„Podívej na ty trosky,“ vyzval ji Paul. „Stoupají ze dna.“

Z mořského dna se skutečně zvedaly všelijaké zbytky vraků, podobně, jako když tornádo sbírá a odnáší různé objekty ze země. Objevovaly se rozštípané dřevěné bedny, kusy překližky, poklopy nákladových jícnů, části ventilátorů a dokonce i jeden zničený záchranný člun. Většina předmětů klesla zpět do víru, kde byly zničeny podobným způsobem, jako by spadly do Niagarských vodopádů.

Gamay si všimla, že některé předměty, většinou ty menší, směřují naopak vzhůru k okraji víru. „Co kdybychom také skočili do vody?“ navrhla. „Třeba jsme dostatečně lehcí, aby nás to vyvrhlo nahoru stejně jako tamhlety věci.“

„Nemáme ale žádnou záruku, že nás to vynese. Daleko spíš nás to stáhne ke dnu, kde nás to semele jako karbanátek. Vzpomeň si na první pravidlo moře – zůstat se svým člunem tak dlouho, dokud to je možné.“

„Nejspíš to není nejskvělejší nápad. Zase jsme se o kus propadli.“

Byla to pravda. Člun se opět přiblížil ke dnu.

Stěnou víru se teď prodíral vzhůru nějaký válcovitý předmět a vzápětí za ním několik dalších. „Co to je?“ podivil se Trout.

Gamay si protřela oči a pohlédla znovu do míst zhruba sedm metrů před přídí a poněkud pod úrovní zodiaku. Než se stala námořní bioložkou, věnovala se námořní archeologii, takže teď okamžitě rozpoznala kónické tvary keramiky se šedozeleným povrchem.

„To jsou amfory,“ řekla. „A pohybují se vzhůru.“

Trout četl manželčiny myšlenky. „Máme ale jenom jednu šanci.“

„Naše váha může dynamiku pozměnit a můžeme se pokusit opravdu jenom jednou.“

„Máme na vybranou?“

Tři starověké lodě transportující víno byly teď velice blízko. Trout se postavil vedle kormidelního zařízení a stiskl knoflík startéru. Motor naskočil. Člun se v šíleném náklonu pohnul kupředu. Trout musel citlivým ovládáním kormidla bránit trvalé tendenci zádě vychylovat se do stran. Hodlal se dostat nad amfory a zabránit tak jejich dalšímu pohybu vzhůru.

První amfora byla unášená před přídí člunu. Během vteřiny by se ztratila z dosahu. Trout tedy prudce přidal plyn a člun se vzápětí ocitl nad pohybujícím se předmětem.

„Připrav se,“ křikl Trout. Skok musí být perfektně načasovaný. „Bude to kluzké a navíc má snahu se otáčet. Snaž se amforu chytit za ucha a rukama i nohama ji obejmout.“

Gamay přikývla a přesunula se na příď. „A co ty?“ zeptala se.

„Já si stopnu hned tu příští.“

„Nebude moc jednoduché udržet člun v klidu.“ Věděla, že bez někoho, kdo by člun ustálil, bude Paulův skok ještě větším hazardem než ten její. „Nějak to zvládnu.“

„Hovno zvládneš. Nikam nejdu.“

„K čertu s paličatými ženskými. Je to tvá jediná šance. Někdo musí dodělat to tapetování. Prosím.“

Gamay na něj vrhla tvrdý pohled, pak potřásla hlavou a posunula se až na samou příď člunu. Skrčila nohy pod sebe a připravila se ke skoku.

„Stop!“ zakřičel náhle Trout.

Otočila se a pohlédla na něj. „Tak se rozhodni.“

Trout však viděl něco, co zůstalo Gamay utajeno. Skelná stěna víru nad nimi byla prostá všech nečistot. Trosky, vyplavené klokotající vodou ze dna, jako by dosáhly nějaké neviditelné bariéry, za kterou již nestoupaly. Naopak se vydaly na cestu zpátky, a to stejně rychle jako prve opačným směrem.

„Podívej,“ vykřikl. „Ten mořský sajrajt putuje zase ke dnu.“

Gamay trvalo jen zlomek vteřiny, než se přesvědčila, že Paul má pravdu. Amfory dosáhly svého nejvyššího místa. Trout vystrčil ruku a vtáhl Gamay zpět do člunu. Oba se znovu chytili bezpečnostních lan. Nemohli dělat nic jiného než trpně sledovat, jak se jejich člun propadá stále níž do vodní propasti.

9

KULATÝ ÚTVAR NA MONITORU počítače připomínal Austinovi membránu, cytoplasmu a jádro maligní buňky. Obrátil se k Adlerovi. „S čím přesně tu máme co do činění, profesore?“ Vědec se podrbal na střapaté hlavě. „Sakra, Kurte, to jste mě dostal. Tahle anomálie roste každou vteřinou a pohybuje se do kruhu rychlostí třiceti uzlů. Ještě nikdy jsem neviděl nic podobného, ani velikostí, ani rychlostí.“

„Já také ne,“ přidal se Austin. „Dostal jsem se samozřejmě do divokých vírů, ze kterých se mi až potily dlaně, ale ty byly ve srovnání s tímhle relativně malé a netrvaly dlouho. Tohle vypadá spíše jako dítko Edgara Allana Poea nebo Julese Věrna.“

„Víry popisované v knihách Sestup do Malströmu a Dvacet tisíc mil pod mořem jsou z velké části literární fikcí. Poe i Verne se nechali inspirovat vírem Moskstraumen u pobřeží norských ostrovů Lofoty. Řecký historik Pytheas popsal tento jev už před dvěma tisíci lety a poznamenal, že polyká lodě a opět je vyvrhuje. Švédský biskup Olaf Magnus o něm napsal kolem roku 1500, že je silnější než Charybda z Odyssey a že vrhá lodě proti dnu a nasává do sebe ječící velryby.“

„To je všechno fikce. Jaká je skutečnost?“

„Daleko méně hrozivá. Norský vír byl exaktně změřen a ukázalo se, že není zdaleka tak divoký, jak je popisován v literatuře. Tři další významné víry u pobřeží Norska Corryvreckan, Scotland a Saltstraumen a Naruto v sousedství Japonska jsou ještě daleko slabší.“ Zavrtěl hlavou. „Je ale zvláštní najít vír uprostřed oceánu.“

„Pročpak?“

„Víry se obvykle vyskytují v úzkých průlivech, kde se voda rychle pohybuje. Vířivý soutok přílivu a proudů, spolu s tvarem mořského dna, dokáže na hladině vytvořit docela podstatný zmatek.“

Obraz na monitoru ukázal zkracující se vzdálenost mezi vírem a Benjaminem Franklinem. „Mohla by tahle věc představovat nějaké nebezpečí i pro loď?“

„Nikoliv, jestli máme věřit předchozím vědeckým pozorováním. Vír Old Sow u pobřeží New Brunswicku má zhruba stejnou sílu jako Moskstraumen, jehož rychlost dosahuje kolem osmadvaceti kilometrů v hodině. Je to největší mořský vír na západní polokouli. Vodní turbulence v jeho blízkosti mohou představovat nebezpečí pro malé čluny, avšak velkým lodím uškodit nemůže.“ Na chvíli se odmlčel a fascinovaně zíral na obrazovku. „Zatraceně!“

„Co se děje?“

Dál upíral oči na monitor. „Nejdřív jsem si nebyl jistý. Tahle věc ale rychle roste. Za tu chvíli, co si tu povídáme, se zvětšila skoro dvojnásobně.“ Austin toho viděl už dost.

„Mohl byste mi prokázat laskavost, profesore,“ pravil. Nutil se, aby jeho hlas zněl vyrovnaně a klidně. „Běžte rychle do kontrolního střediska průzkumu. Povězte Joeovi, aby co nejrychleji stáhl DOPR a pak honem přišel na můstek. Řekněte mu, že je to naléhavé.“

Adler se ještě jednou podíval na monitor a vyběhl ven. Zatímco šel profesor se vzkazem, Austin se vyšplhal na můstek.

Tony Cabral, kapitán Throckmortonu, byl bodrý muž blížící se šedesátce. Jeho opálenému obličeji dominoval výrazný nos, pod ním trčel vzhůru černý knír a rty měl trvale stažené do poněkud pokřiveného úsměvu, takže vypadal jako dobrotivý pirát. Nyní se však tvářil velice vážně a navíc překvapeně, když uviděl Austina.

„Hej, Kurte, právě jsem se chystal pro tebe někoho poslat.“

„Máme problém,“ opáčil Austin.

„Ty už víš o tom SOS, které jsme zachytili?“

„Slyším to poprvé. Co se děje?“

„Před několika minutami jsme zachytili volání Mayday z lodi NOAS.“

Austinovi se začaly naplňovat jeho nejhorší obavy. „Jaká je jejich situace?“

Cabral se zamračil. „Většina jejich zprávy byla zkomolená. Byla tam spousta vedlejších zvuků. Volání jsme samozřejmě nahráli. Třeba ti to bude dávat nějaký smysl.“

S těmito slovy zapnul knoflík přehrávání. Můstek zaplnila kakofonie zvuků, která ze všeho nejvíc připomínala probíhající řečnickou soutěž v blázinci. Ozývaly se divoké výkřiky, ale slova byla většinou nesrozumitelná, s výjimkou jednoho drsného mužského hlasu, který ono pandemonium přerušil.

„Mayday!“ ozvalo se jasně. „Tady je plavidlo NOAS Ben Franklin. Mayday. Odpovězte, kdokoliv nás slyšíte.“

V pozadí byl slyšet jiný hlas, hulákající „Plnou parou. Zatraceně, plnou parou…“

Pak následovala rychlá věta. Byla slyšet jen kratičký okamžik, ale dostačovala k tomu, aby náležitě ilustrovala nefalšovanou hrůzu. „Zatraceně! Jsme v tom!“

V reproduktoru se ozval hlas Tonyho Cabrala, snažícího se odpovědět na volání o pomoc.

„Tady je loď NUMA Throckmorton. Jaká je vaše situace?“

Jeho slova se ztrácela v temném klokotavém řevu, připomínajícím vytí monzunového větru v jeskyni. Pak rádio zmlklo. Avšak ticho, které následovalo, bylo horší než všechny zvuky předtím.

Austin se pokusil představit si sebe na můstku Franklinu. Nyní tam zajisté panoval jeden velký chaos. Hlas volající Mayday patřil zřejmě kapitánovi. Nebo, ještě spíš, byl kapitán tím, kdo žádal strojovnu o maximální výkon motorů.

Děsivé, téměř nadpřirozené vířivé burácení se vymykalo všem Austinovým dřívějším zkušenostem. Uvědomil si, že chlupy vzadu na krku mu stojí v pozoru jako vojáci. Rozhlédl se po můstku. Soudě podle starostlivých výrazů ve tvářích kapitána a členů posádky si uvědomil, že není ve svých obavách sám.

„Jaká je poloha Franklinu?“

Kapitán Cabral přistoupil k modře zářící obrazovce radaru.

„To je další šílenost. Zachytili jsme je na radaru ve vzdálenosti dvaatřiceti kilometrů. Pohybovali se směrem na jihozápad. Pak najednou z obrazovky radaru zmizeli.“

Austin sledoval, jak paprsek několikrát obíhá obrazovku. Po lodi tu nebyla ani památka, jen jakési roztříštěné skvrny v místech, kde se radarový paprsek dotýkal vrcholků vln. „Za jak dlouho se tam můžeme dostat?“

„Za necelou hodinu. Nejdřív musíme vytáhnout na palubu DOPR.“

„Joe to právě dělá. Teď už by měl mít podmořský modul nahoře.“

Cabral vydal rozkaz vyrazit a zamířit plnou rychlostí k poslední známé pozici Franklinu. Throckmorton vytáhl kotvu a vysokou přídí začal rozrážet vlny, když se na můstku objevil Joe s profesorem Adlerem.

„Profesor mi říkal o mořském víru,“ pravil Zavala. „Jsou nějaké novinky ohledně Franklinu?“

„Vyslali SOS, ale pak se jejich vysílačka odmlčela. A navíc jsme je ztratili z radaru.“

Cabral slyšel tuto krátkou konverzaci. „Co to bylo ohledně víru, Kurte?“

„Dívali jsme se s profesorem na satelitní snímky a objevili jsme rozsáhlou plochu cirkulující vody nedaleko Franklinu. Ten vír může mít tak tři až pět kilometrů v průměru.“

„Copak ta loď NOAS neprovádí výzkum mořských vírů?“

„Tohle ale není žádný typický pomalý vír. Je nejspíš stovky metrů hluboký a otáčí se rychlostí větší než třicet uzlů.“

„To nemyslíš vážně.“

„Obávám se, že smrtelně vážně.“

Austin požádal profesora, aby popsal, co viděli. Adler seznamoval kapitána s detaily, když je vyrušil radista. „Už je máme zase na radaru, pane,“ hlásil.

„Kapitáne,“ ozval se radista znovu o několik vteřin později. „Zachycuji vysílání z Franklinu.“

Cabral si vzal mikrofon vysílačky. „Tady je kapitán Cabral z lodi NUMA Throckmorton. Zachytili jsme vaše volání Mayday. Jaká je nyní vaše situace?“

„Tady je kapitán Franklinu. Teď už jsme v pořádku, ale před chvílí byla naše loď téměř nasáta do obrovské díry v moři. Nejzatracenější věc, jakou jsem kdy viděl.“

„Byl někdo zraněn?“

„Pár boulí a odřenin, ale to zvládneme.“

Austin si půjčil mikrofon. „Tady je Kurt Austin. Mám na palubě vaší lodi pár přátel. Mohl byste mi prozradit, jak jsou na tom Paul a Gamay Troutovi?“

Následovalo tíživé ticho, až se zdálo, že se radiokomunikace opět přerušila. Pak se však onen hlas znovu ozval. „Je mi moc líto, že vám tohle musím říct. Oba prováděli odběr planktonu z nafukovacího zodiaku, když je do sebe nasál vír. Pokusili jsme se jet jim na pomoc, ale tím jsme se právě dostali do problémů.“

„Vy jste je doopravdy viděli v tom víru?“

„No, měli jsme sami co dělat a viditelnost byla prakticky nulová.“

„Jak daleko od toho víru se teď nacházíte?“

„Asi tak necelé dva kilometry. Blíž se neodvažujeme. Proudy v těsném sousedství toho úkazu jsou stále ještě velmi silné. Co si přejete, abychom udělali?“

„Zůstaňte tak blízko, jak jen můžete. Jedeme se na to za vámi podívat.“

„Provedeme. Hodně štěstí.“

„Díky,“ řekl Austin a obrátil se ke Cabralovi. „Pete, rád bych si vypůjčil lodní helikoptéru. Za jak dlouho ji můžeš nechat připravit ke startu?“

Cabral znal Kurtovu reputaci uvnitř agentury NUMA. Dobře tedy věděl, že i přes trvalý úsměv a neformální chování tento sebejistý muž s rameny jako beranidlo a světlými vlasy dokáže zvládnout snad každý problém. Cabral byl ostřílený námořník, ale stávající situace přesahovala rozsah jeho schopností. Nezbude mu tedy, než se věnovat vedení lodi a nechat Austina, aby se vypořádal s ostatními aspekty.

„Je natankovaná a připravená ke startu. Nařídím posádce, aby tě očekávali.“ Přiblížil mikrofon k ústům.

Austin navrhl, aby loď NUMA zůstala na místě a udržovala pozici. Pak spolu se Zavalou vyrazili k přistávací ploše vrtulníku na hlavní palubě. Cestou se jen stavili pro pár věcí ve skladišti. Palubní posádka měla již lehkou užitkovou helikoptéru McDonnell Douglas nastartovanou a zahřívala motory. Oba muži vklouzli do kokpitu a připoutali se. Rotory začaly bičovat vzduch, stroj se zvedl z paluby a letem nízko nad vodou vyrazil ke svému cíli.

Austin dalekohledem pátral po hladině. Po několika minutách letu spatřil nejprve antény a pak nástavbu plavidla NOAS. To se nacházelo v blízkosti tmavého kruhu, jehož velikost loď opticky zmenšovala. Zdálo se, že vír už dál neroste, ale Austin přesto musel obdivovat odvahu těch, kteří si troufli zdržovat se s Franklinem v blízkosti hrozivého malströmu.

Zavala zvedl vrtulník asi o sedmdesát metrů, ale stále udržoval kurz přímo na vír. Když se přiblížili, pravil nahlas:

„Vypadá to jako sopečný kráter.“

Austin přikývl. Byla tu opravdu jakási podobnost se sopkou, zejména díky kónickému tvaru kráteru a mlze, jež z něj vystupovala. Tato pára tvořila závoj, halící hladinu velké části oceánu.

Rovné černé stěny, probleskající mezerami v mlžných oblacích, však byly podstatně hladší než u kterékoliv sopky, jakou kdy Austin viděl. Nic ze satelitního snímku nemohlo ani naznačit skutečnou obludnost tohoto fenoménu. Vypadalo to jako obrovská hnisající bodná rána v moři.

„Jak je podle tebe ta díra veliká?“ otázal se Austin.

„Zatraceně hodně!“ Zavala ji přeměřil pohledem. „Pokud mám být přesný, tak skoro čtyři kilometry v průměru.“

„Můj odhad je stejný,“ připojil se Austin. „Podle úhlu stěn by mohla sahat až někam na dno oceánu. Ale s tou válející se mlhou je těžko říct přesně. Nemohli bychom se trochu přiblížit?“

Zavala mu vyhověl a přesunul se s helikoptérou až přímo nad vír. Ten z tohoto místa vypadal jako obrovitý kužel naplněný párou. Vrtulník se vznášel zhruba sedmdesát metrů nad vířícími vodami, ale do nitra víru stále neviděli.

„Co teď?“ zeptal se Zavala.

„Můžeme se pustit dovnitř, ale nemusíme se dostat ven.“

„A tvůj názor?“ zeptal se Zavala.

„Dávám ti na vybranou. Podle té kaše pod námi třeba přijíždíme příliš pozdě na to, abychom mohli něco pro naše přátele udělat. Takže bychom riskovali život úplně zbytečně.“

Snědou Zavalovou tváří se mihl úsměv. „Jak jsem už říkal, dám na tvé mínění.“

Jakákoliv jiná odpověď by Austina překvapila. Své přátele by neopustil ani jeden z nich.

Trhl tedy palcem k zemi. Zavala přikývl a pohnul řídicími prvky. Helikoptéra začala klesat do černého srdce malströmu.

10

NEJHORŠÍ SOUČÁSTÍ SESTUPU do propasti byl pekelný hluk. Troutovi mohli zavřít oči, aby neviděli do hluboké otáčející se jámy, ale ztlumit ohlušivé vlny zvuků, jež do nich nepřetržitě bušily, bylo nemožné. Pod zvukovým náporem se rozkmitala snad každá molekula jejich těl. Zvuk je zbavil i toho posledního kousku potěšení – schopnosti mluvit. Takže spolu komunikovali už jen gesty a stisky rukou.

Narážející vodní masy v místě základny víru vydávaly rytmické hřmění, jako by se rozpoutalo tisíc bouří najednou. Zvukové efekty byly navíc trychtýřovitým tvarem víru o hodně zesíleny. Ještě děsivější bylo hlasité supění a řehtání, jež přicházelo ze dna, jako by byl člun přitahován do obří tlamy nějakého gigantického vepře.

Zodiak se svými dvěma pasažéry urazil tou dobou již dvě třetiny délky příkrých stěn nálevky. Jak vodní kužel zmenšoval svůj průměr, rychlost otáčení se zvyšovala, takže nafukovací člun se nakonec pohyboval jako útržek salátového listu hozený do kuchyňské výlevky. Čím níž se propadali, tím bylo okolí temnější. Koncentrovaná mlha stoupající ze dna víru ještě více houstla a pohlcovala stále více slabých paprsků světla, dopadajících sem od hladiny. Oba Troutovi teď trpěli závratěmi, způsobenými neustálým otáčením. Vlhký vzduch nebyl příliš vhodný k dýchání i bez dusivých exhalací, přicházejících zdola. Byla to kombinace zápachu soli, ryb, mrtvých živočichů a bahna, což dohromady smrdělo jako vnitřek staré rybářovy boty.

Člun stále zůstával ve své šikmé poloze, se dnem rovnoběžným s boční stěnou. Gamay s Paulem seděli tak blízko vedle sebe, že se zdálo, jako by byli k sobě přirostlí. Přidržovali se záchranných lan člunu a jeden druhého. Byli celí otupělí vyčerpáním z plavby v polosedě, s ohnutými těly a nohama zaklíněnýma pod spodní nafukovací ponton. Vlhkost pomalu pronikala i jejich ochranným oblečením, nasakovala jim do šatů a k součtu jejich strázní se přidal ještě chlad.

Při stále se zrychlujícím pádu ke dnu bylo jasné, že jejich utrpení brzy skončí. Jen několik minut je dělilo od chvíle, kdy se vnoří do nejhustšího oblaku mlhy. Gamay naposledy zvedla hlavu, aby ještě jednou pohlédla na slunce. Překvapením zamrkala. Nemohla uvěřit svým očím.

Nad zodiakem se vznášel nějaký muž. Proti slabému slunci se rýsovala jeho silueta. I když mu do obličeje neviděla, jeho široká ramena ji nenechávala na pochybách.

Kurt Austin.

Visel na laně, spuštěném z vrtulníku. Divoce mával rukama a do ochraptění řval. Hluk působený vírem však bezpečně překryl jak jeho hlas, tak i rachocení rotorů helikoptéry.

Gamay vrazila ramenem Paulovi do boku. Ten se dokázal jen neradostně pousmát, když pohledem sledoval prst své ženy a uviděl Austina, jak nad jejich hlavami napodobuje Petera Pana.

Vrtulník kopíroval pohyb člunu po vnitřní stěně obří nálevky. Zavala vedl stroj obdivuhodným akrobatickým způsobem v trvalém náklonu, aby se vrtulí nedotkl vodní stěny. Drobná chyba v odhadu, neočekávaný několikametrový snos, a helikoptéra by s divoce rotující vrtulí dopadla na člun pod sebou.

Záchranná akce byla velice improvizovaná. Když helikoptéra sestoupila do trychtýře víru, Austin zpozoroval drobný záblesk jasně žluté barvy zhruba pod polovinou svahu. Okamžitě poznal Troutovo oblečení do nepohody a ukázal ho Zavalovi.

Vrtulník začal pronásledovat rotující člun jako policajt ujíždějící automobil. Austin rychle přivázal na zvedací lano několik postrojů. S nohou v jedné smyčce a rukou ve druhé se již za okamžik kymácel v náporech vzduchu od vrtulí helikoptéry a od vodního víru.

Trout pokynul Gamay, aby šla jako první. Zamávala tedy Austinovi na znamení, že je připravená. Vrtulník klesl ještě o něco níž, až se spodní příčka provazového žebříku ocitla necelého půl metru od natažené ruky trosečnice.

Austin sešplhal až na samý konec provizorního žebříku v naději, že ho zatíží a stabilizuje. Lano se však stále škubalo a poskakovalo jako konec biče.

Záchranářské lano se otřelo Gamay o prsty, ale jí se ho nepodařilo chytit. Pokusila se ještě dvakrát, ale se stejným výsledkem. V zoufalém pokusu tedy natáhla každičký centimetr svého těla a vystoupila na vyšší ponton.

Lano se opět přiblížilo. Nejistě balancujíc vyrazila oběma rukama nad hlavu jako volejbalista blokující smeč na síti a tentokrát se jí podařilo zachytit oběma rukama spodní smyčku.

V okamžiku se vznášela ve vzduchu. S vahou dvou lidí se lano poněkud stabilizovalo. Gamay se držela jednou rukou, druhou přehmátla do další smyčky a přitáhla se výš. Jak šplhala, lano se začalo otáčet, což ještě zhoršilo důsledky závratě.

Na okamžik umdlela a skoro spadla, nebýt Austina, který si všiml, že má potíže. Rychle sáhl pod sebe, uchopil ji za zápěstí a přitáhl ji k nejbližší smyčce. Gamay zvedla bradu, uviděla několik desítek centimetrů nad sebou Austinův divoký úšklebek a pohybem rtů němě vyjádřila svůj dík.

Jakmile byla poslední smyčka volná, byla řada na Troutovi. Zvedl ruku nad hlavu, aby dal najevo, že je připraven. Lano dopadlo několik centimetrů od jeho natažené ruky. Když se chystal lano uchopit, turbulence otřásla helikoptérou, a ta odskočila blíže k šikmé vodní stěně. Troutovy prsty zašátraly ve vzduchu a on málem ztratil rovnováhu.

Zavala bojoval s ovládacími prvky ve snaze kompenzovat zvýšení zátěže na jedné straně vrtulníku. Chladnokrevně a jistou rukou vrátil helikoptéru do původního postavení. Trout nyní soustředil veškerou pozornost na spodní smyčku. Odhadl co nejpřesněji vzdálenost a pak, s využitím pružnosti pogumovaného pontonu, se vrhl kupředu a popadl lano. Chvíli zůstal viset v poslední smyčce za jednu ruku, neschopný vytáhnout se výš. Tolik s ním vítr házel.

Helikoptéra pak zahájila pomalý, ale trvalý vzestup. Stroj se pohyboval zhruba rovnoběžně s šikmou stěnou víru. Ta se vzdálila, jakmile vrtulník nabral výšku. Ve chvíli, kdy se ocitli zhruba v polovině víru, opsal zodiak hluboko pod nimi poslední kruh a zmizel v kypící kádi. Brzy se vrtulník dostal na úroveň hladiny, pak ještě výš. Teprve potom Zavala vedl helikoptéru stranou, pryč od mohutného víru.

Trout se nedokázal přitáhnout do vyšší smyčky. Stále tam visel jen na jedné natažené ruce, s prsty rozedřenými od hrubého lana. Měl pocit, že si každou chvíli musí vykloubit loket. Na konci lana ale zůstal viset a točil se po celou dobu, kdy vrtulník stoupal.

Zavala se pokoušel najít zlatou střední cestu mezi nutností vzdálit se s helikoptérou od víru a skutečností, že se zvyšováním rychlosti stroje se současně zvětšuje i nápor na jeho lidský náklad.

Vrtulník byl asi sedmdesát metrů daleko od okraje víru, když Troutovi došly síly. Pustil se a s mohutným cáknutím spadl do moře.

Měl štěstí, protože do vody dopadl nohama napřed. Ty výrazně ztlumily náraz, ale kolena se mu přitom přitiskla na hrudník a vyrazila mu dech. Ponořil se kus pod vodu, než ho plovací vesta, prskajícího a plivajícího, znovu vynesla na hladinu. Trout se domníval, že o moc větší zima už mu být nemůže, ale teď mu ledová voda Atlantiku bleskově pronikla až ke kostem.

Zavala ucítil lehké trhnutí, když se náhle zmenšilo zatížení, a hned ho napadlo, že nejspíš přišel o jednoho pasažéra. Opsal s vrtulníkem široký oblouk, vrátil se na původní místo, kde zůstal chvíli nehybně viset, a pak klesl natolik, že smyčka lana byla v dosahu jeho přítele. Trout se už podruhé toho dne natahoval po laně. Když se však svými ztuhlými, bolavými prsty přiblížil na několik centimetrů ke smyčce, zjistil, jak rychle ho unáší silný proud. Trout byl dobrý plavec, který se celý svůj život pohyboval v blízkosti oceánů, ale čím usilovněji dělal tempa, tím více se vzdaloval od záchranného lana.

Helikoptéra se snažila udržet s ním krok.

Proud táhl Trouta tak silně, že se nedokázal zastavit na dostatečně dlouho, aby se chytil lana. Přesto se o to pokoušel znovu a znovu. Proud ho rychle táhl k okraji víru, nasával ho do příbojové vlny, obkružující zevní obvod, a pokrýval ho vrstvou pěny.

Jediné, co mohl dělat, bylo držet se na hladině, aby mohl dýchat. Zdálo se, jako by vír chtěl pohltit alespoň jednoho člověka, který měl tu drzost a unikl z jeho spárů.

Proud ho nyní unášel kolem okraje víru. Trout se přitom snažil udržet hlavu nad vodou, podobně jako při surfování.

Austin neměl nejmenší chuť přítele opustit. Ručkováním po laně se postupně dostal do kabiny vrtulníku, kde se zapřel nohama, popadl oběma rukama lano a vtáhl Gamay dovnitř.

Zběžně ji políbil na tvář, vyhodil lano opět ven a sešplhal po něm až na samý konec.

Mezitím Zavala sledoval Trouta podle zpěněné vodní hrany. Opět klesl s vrtulníkem natolik, že se lano ocitlo v Troutově dosahu. Ten se poněkud chabě pokusil chytit konec, ale opět marně.

Austina napadlo, že Trout je příliš unavený, než aby se dokázal sám vytáhnout z vody. Uviděl Gamay, jak s obavami vyhlíží z helikoptéry. Zamával jí, zhluboka se nadechl a skočil.

Dopadl do vody několik málo metrů od Trouta a okamžitě se několika tempy k němu vydal. Trout skřehotal jako těžce nachlazený skokan volský. „Co… tu… sakra… děláš?“

„Vypadal jsi, že se tu dobře bavíš, tak jsem se rozhodl k tobě připojit.“

„Ty jsi blázen!“

Austin se na něj mokře ušklíbl. Snažil se spojit jejich záchranné vesty dohromady. Když se mu to konečně podařilo, vzhlédl k obloze a uviděl vrtulník, kmitající sem a tam nad jejich hlavami.

Austin zamával a Zavala se s helikoptérou přiblížil k dalšímu pokusu o záchranu. Po několika marných pokusech si Austin musel přiznat, že aby dokázal zachytit třepetající se konec lana, musel by vyvinout rychlost chřestýše. Studená voda ho připravila o spoustu energie a on si uvědomoval, že existuje jen nepatrná šance, že by je oba dokázal vytáhnout z vody. Nicméně se nepřestával pokoušet chytit konec lana, a proto si hned nevšiml, že se děje něco neobvyklého.

Jejich pohyb kolem okrajů víru byl rozhodně pomalejší. Také úhel stěn obrovské jámy se zmenšil. Zprvu tento pocit přičítal pouhé představivosti, optické iluzi, avšak zanedlouho spatřil, jak dno víru stoupá k hladině a proláklina tak dostává miskovitý tvar.

Také proudění kolem okrajů vodní jámy postupně sláblo a hladina vody se vracela k normálu.

Dno se stále vyrovnávalo a současně se zpomaloval otáčivý pohyb víru, takže zanedlouho se pohyboval jenom krokem.

Zavala zaregistroval změnu tvaru víru a snesl se znovu těsně nad dvě postavy bojující ve vodě.

Austin cítil příliv energie vyvolaný uvolněním adrenalinu. Pozvedl ruku a prsty sevřel lano. Na jeho horním konci se o lano starala Gamay, která je povolovala, až měl Austin dostatečnou délku. Jeho ledové neohrabané prsty zaklesly lano Troutovi do podpaždí, pak se jím ovázal sám a dal Zavalovi znamení, aby je vyzvedl.

Když vystoupali nad vrcholky vln, Austin uviděl plavidlo NOAS i loď Throckmorton, jak se překotně blíží jejich směrem.

Pohlédl pod sebe a oči se mu rozšířily údivem z toho, co se jeho pohledu nabízelo. Vodní vír zcela zmizel a na jeho místě zůstal jenom temný kruh pomalu rotující vody, obsahující všechny možné mořské trosky.

Uprostřed nakrabacené hladiny se objevovaly obrovské bubliny, podobné těm, jaké vypouští potápěč před vynořením, jen mnohem větší. Pak se vyhrnula zelenobílá voda a z moře se vynořil veliký objekt, kolébající se ve vlnách.

Malström ve smrtelných bolestech vyvrhl loď.

11

OBOJŽIVELNÉ LETADLO LA-250 Renegade sledovalo skalnaté pobřeží státu Maine až do Camdenu, kde zakroužilo nad řádkou štěbetavých labutí, opouštějících poněkud pitoreskní přístav, a pak zamířilo na východ nad zátoku Penobscot Bay. Jeho cílem byl ostrov poněkud hruškovitého tvaru, snadno rozpoznatelný díky červenobíle pruhovanému majáku, postavenému na vysokém útesu v užší části ostrova.

Letoun přistál na hladině nedaleko majáku a popojížděl ke kotevní bóji. Tam z něho vystoupili dva muži, nasedli do veslice čekající u boje a zamířili s ní k dřevěnému přístavišti, kde byl uvázaný štíhlý člun a šestnáctimetrový škuner. Muži vystoupili z veslice a po molu přešli ke schodům, vedoucím po boční straně rozeklaného útesu.

Jasné sluneční paprsky se odrážely od oholené hlavy Spidera Barretta a jeho barevného tetování. Barrett vypadal, že by jednou rukou dokázal vyvolat vzpouru motorkářů. Měl na sobě černé džíny a černé tričko odhalující paže, pokryté vytetovanými obrázky lebek. Oči se skrývaly za kulatými modrými zrcadlovými slunečními brýlemi. V jednom uchu měl zlatý kroužek, v nosu vetknutý stříbrný ozdobný knoflík a kolem krku mu na stříbrném řetězu visel Železný kříž.

Jeho zjev Pekelného anděla byl však klamavý. Přestože Barrett měl celý majetek ve sbírce klasických motorek Harley-Davidson, byl také doktorem Technického institutu v Massachusetts, kde absolvoval s vyznamenáním v oboru kvantové fyziky. Pilot se jmenoval Mickey Doyle. Byl to podsaditý muž, který vypadal jako kráčející reklama na sportovní bar. Měl na sobě tričko klubu Celtic a teplákovou bundu na zip New England Patriots. Na neukázněnou čupřinu barvy mrkvové šťávy měl naraženou baseballovou čepičku Red Socks. Žvýkal tlustý nedopalek doutníku. Doyle vyrůstal v tvrdém jižním Bostonu pracující třídy. Měl přirozenou inteligenci kluka z ulice, šaškovský irský smysl pro humor a odzbrojující úsměv, který sice dokázal okouzlit kohokoliv nepříliš opatrného, přesto však byl neschopný změkčit tvrdost v jeho modrých očích.

Z houštiny nízkého borůvčí se vynořil jakýsi muž s automatickou puškou. Byl oblečený do maskáčů a na hlavě měl černý baret nasazený ve světáckém úhlu. Nepřátelsky pohlédl na oba muže, trhnutím zbraně jim ukázal k spodní části útesu a následoval je o pár kroků zpátky, s puškou připravenou.

U základny útesu strážný cvakl dálkovým vypínačem a před nimi se otevřely dveře maskované jako skála. Za dveřmi byl výtah, který je dopravil nahoru k majáku.

Když vystoupili z výtahu, uviděli Tristana Margravea, štípajícího dříví a rovnajícího polena do úhledné hromady. Nyní odložil sekyru, gestem zahnal ozbrojeného muže a přikročil k nim, aby se s nimi uvítal stiskem ruky.

„Tak, a mám po klidu a tichu,“ pronesl s předstíraným zamračením na své hubené ďábelské tváři.

Byl o dobrých třicet centimetrů vyšší než oba návštěvníci. Ačkoliv měl od štípání dřeva ruce samý mozol, nebyl ani dělník, ale ani reportér New York Times, jak se představil detektivovi Franku Malloyovi. Barretta znal již z Institutu, na kterém promoval v oboru pokročilých počítačových věd. Společně pak vyvinuli novátorský software, který z nich udělal mnohonásobné milionáře.

Barrett sledoval, jak strážný mizí mezi stromy. „Když jsem tu byl naposledy, žádného hlídacího psa jsi neměl.“

„To je chlapík z bezpečnostní agentury, kterou jsem si najal,“ prohlásil přezíravě Margrave. „Je jich celá parta a bydlí tady na ostrově. Gant i já jsme došli k závěru, že by bylo dobré je mít tady.“

„A co Gant chce, to taky dostane.“

„Já vím, že ho nemáš rád, ale Jordan je pro naše aktivity nepostradatelný. Potřebujeme jeho základnu pro politické vyjednávání, jež nás čeká, jakmile dokončíme náš projekt.“

„Takže Luciferova legie ti už není dost dobrá?“

Margrave se zakuckal. „Moje takzvaná legie se začala rozpadat, jakmile se objevilo slovíčko disciplína. Víš přece, jak anarchisté nenávidí autority.

„Já ale potřebuju profesionály. Dnes si říkají ‚konzultant‘ a účtují si modré z nebe. Takže ten chlapík tady jenom konal svou povinnost.“

„A jaká je jeho povinnost?“

„Zajistit, aby se na ostrov nedostala žádná nepovolaná osoba.“

„Očekáváš nějakou návštěvu?“

„Náš podnik je příliš důležitý, než aby se položil.“ Margrave se ušklíbl. „Sakra, co kdyby někdo potkal chlápka s tetováním pavouka na hlavě a začal se vyptávat?“

Barrett pokrčil rameny a zadíval se na hromadu polínek. „Jsem rád, že svou retrofilozofii promítáš i do praktického života, ale pořezat všechna tahle polena by bylo sakramentsky snazší, kdybys měl řetězovou pilu. Vím, že by sis to mohl dovolit.“

„Jsem neoanarchista, nikoliv neoluddita. (luddita = odpůrce industrialismu či nové technologie (pozn. překladatele) ) Věřím v technický pokrok, pokud to je ve prospěch lidstva. A kromě toho je řetězová pila právě porouchaná.“ Obrátil se na pilota. „Jaký byl let z Portlandu, Mickey?“

„Hladký. Letěl jsem přes Camden, protože jsem doufal, že pohled na krásné plachetnice tvého partnera trochu rozveselí.“

„Proč by potřeboval rozveselit?“ otázal se Margrave. „Chystá se přece vstoupit do pantheonu vědy. Co se děje, Spidere?“

„Máme problém.“

„To jsi říkal už v telefonu. Myslel jsem, že si děláš legraci.“ Barrett se na něj ponuře usmál. „Tentokrát ne.“

„V tom případě jsem přesvědčen, že se všichni potřebujeme napít.“ Margrave se jako první vydal po dlážděném chodníku, vedoucím k veliké dvoupodlažní budově z bílých prken, přilepené k majáku.

Když si Margrave před třemi lety tento ostrov koupil, rozhodl se zachovat dům strážce majáku ve stavu, v jakém býval za dob, kdy hostil tohoto mlčenlivého muže. Borovicová prkna byla zevnitř táflovaná. Ochozené linoleum na podlaze bylo rovněž původní, stejně jako břidlicová výlevka a ruční pumpa v kuchyni.

Margrave stiskl Doyleovi ramena. „Hej, Mickey, Spider a já musíme prodiskutovat pár věcí. Ve spíži je láhev ginu Bombay Saphire. Sežeň pár skleniček, buď tak hodný. V chladničce je pro tebe připravené pivo.“

„Provedu, kapitáne, ano, pane,“ zahlásil pilot s úsměvem a zasalutoval.

Oba muži se vydali po natřeném litinovém točitém schodišti do patra. Interiér tohoto podlaží, kde se dříve nacházel byt strážce a jeho rodiny, byl vybourán, takže celé poschodí nyní zaujímala jedna rozlehlá místnost.

Absolutní nedostatek výzdoby zde byl v ostrém kontrastu ke snahám o zachování původního stavu v přízemí budovy. Na jedné straně místnosti byl na černém stole z týkového dřeva přenosný počítač. Na opačné straně stál jediný kousek nábytku – pohovka z kůže a chromu plus dvě křesla. Okna ve třech stěnách nabízela výhled na ostrov, s jeho vysokými borovicemi a jiskřivou vodou v zálivu. Otevřenými okny se do místnosti nesla slaná vůně moře.

Margrave gestem nabídl svému hostu, aby se posadil na pohovku, a sám se usadil v křesle. Jen za pár minut dorazil Doyle a naservíroval nápoje. Sám si otevřel plechovku piva Budweiser a usadil se ve druhém křesle.

Margrave pozvedl sklenici k přípitku. „Na tebe, Spidere. Jasná světla New Yorku už nikdy nebudou jako dřív. Věčná škoda, že nikdo nedokáže rozpoznat tvého génia.“

„S tím nemá genialita co společného. Elektromagnetismus je v podstatě součástí každičké oblasti našeho života. Hrajte si s magnetickým polem a uděláte ve všem pěkný zmatek.“

„To je příliš zdrženlivě řečeno,“ poznamenal Margrave a hlasitě se uchechtl. „Měl jsi vidět výraz na tváři toho policajta, když se jeho jméno najednou objevilo všude na Times Square a na Broadwayi.“

„Kéž bych tam mohl být osobně, ale celé se to dalo snadno zařídit z mého domova. Celou práci vykonal ten lokátor, který jsi měl ve svém magnetofonu. Otázkou zůstává, jestli nás tato naše demonstrace posunula blíž k cíli.“

Margrave se krátce zachmuřil. „Monitoroval jsem ohlasy v médiích,“ pronesl a zavrtěl hlavou. „Zmatky a falešné zprávy se objevují a šíří plnou parou. Mocenská elita tvrdí, že šlo o náhodnou časovou shodu s konáním světového ekonomického fóra. Přidělalo jim to starosti, ale jako varování to ti blázni stále neberou dost vážně.“

„Nastal čas na další výstřel před příď?“

Margrave vstal a zašel ke stolu. Vrátil se s přenosným počítačem, znovu se usadil v křesle a vyťukal cosi na klávesnici. Celá jedna holá stěna místnosti se náhle rozzářila a objevila se na ní elektronická mapa oceánů a kontinentů.

Celková kombinovaná mapa byla sestavena z údajů získaných orbitálními satelity, mořskými bójemi a tucty pozemních stanic v celém světě.

Světadíly měly černé obrysy proti modrozelené barvě moří. V Atlantickém oceánu blikala kolem rovníku čísla od 1 do 4, dvě nad a dvě pod ním. Podobný vzor byl patrný rovněž i v Pacifiku.

„Ta čísla ilustrují, kde jsme prováděli experimentální vrty mořského dna. Počítačový model, který jsem vypracoval, dokumentuje, že pokud bychom soustředili veškeré naše zdroje do této oblasti jižního Atlantiku, dosáhli bychom požadovaného efektu. Čas na varování už uplynul. Členové Mocenské elity jsou buď příliš hloupí nebo nadmíru arogantní. V každém případě bychom se měli do toho pustit.“

„O jak vzdálené době mluvíme?“

„Jakmile všechno připravíme. Jediným jazykem, kterému Mocenská elita rozumí, jsou peníze. Takže musíme citelně zasáhnout jejich šekové knížky.“

Barrett si sundal sluneční brýle a zadíval se do prázdna, zjevně pohroužen v myšlenkách.

„Co se děje, Spidere?“

„Myslím, že bychom měli celou akci odvolat,“ odpověděl Barrett.

Margraveův obličej prošel pozoruhodnými změnami. Tvar obočí i úst do V se prohloubil. Ďábelsky uličnický výraz zmizel. Na jeho místě se objevila čirá zloba. „Zřejmě máš nějaké problémy.“

„Nebavíme se o nějakých školních srandičkách, Trisi. Znáš přece rozsah potencionálních škod, kdyby se nám to vymklo z rukou. Miliony lidí by mohly zemřít. Musíme očekávat rozsáhlý rozvrat ekonomiky i přírody, z něhož se svět nevzpamatuje třeba celá desetiletí.“

„Jak by se nám to mohlo vymknout? Vždyť jsi říkal, že to dokážeš zvládnout.“

Barrett jako by se pohroužil do sebe.

„Oblboval jsem sám sebe. Vždycky to byl pořádný hazard. Po té záležitosti s nákladní lodí na Lokalitě Dva jsem se vrátil k rýsovacímu prknu. Prověřil jsem miniaturní verzi vybavení v Puget Soundu. Tamní kosatky se díky tomu téměř zbláznily, napadly celou skupinu dětí. Jednoho mužského by dokonce sežraly, kdybych ho nevytáhl z vody.“

„Viděl tam někdo přístroj na výrobu elektrických výbojů?“

„Ano. Nějaký Kurt Austin. Četl jsem o něm v novinách. Pracuje pro NUMA a tehdy velel onomu překaženému závodu kajaků. Náš přístroj zahlédl jen na krátký okamžik. Určitě nevěděl, k čemu to je.“

Margraveova tvář se zachmuřila. „Doufám, že se nemýlíš. Jinak bychom pana Austina museli eliminovat.“

Barrett vypadal zděšeně: „Ty šílíš!“

Margrave se usmál. „Samozřejmě jsem žertoval, starouši. Viděl jsem zprávu o tom útoku kosatek. To mi chceš říct, Spidere, že kosatky jsou dravci?“

„Ne, chci říct, že můj pokus ovlivnil jejich smyslové vnímání, protože jsem nebyl schopen ovládnout magnetické pole.“

„Takže co?“ řekl Margrave. „Nikomu se nic nestalo.“

„Copak jsi zapomněl, že jsme ztratili jednu z našich dvou lodí?“

„Byla tam jen minimální posádka. Věděli, že jdou do nebezpečí. A dobře jsme jim zaplatili, aby to riziko podstoupili.“

„A co Southern Belle? Ty lidi nikdo neplatil, aby se zúčastnili našeho experimentu.“

„To je stará vesta. Byla to prostě nehoda, příteli.“

„Sakra, to vím. My jsme ale za jejich smrt zodpovědní.“

Margrave se předklonil v křesle. Oči mu plály.

„Ty víš, proč jsem tak zanícený pro tenhle podnik.“

„Z pocitu viny. Chceš odčinit chování Margraveů, kteří vybudovali rodinné bohatství z krve otroků a kuřáků opia.“

Margrave zavrtěl hlavou.

„Mí předkové byli malé ryby ve srovnání s tím, co máme před sebou my. Bojujeme tady s koncentrací síly, jakou dosud svět nezažil. Nic se nemůže rovnat dnešním mnohonárodním korporacím, jež za pomoci WTO, (WTO = Světová organizace pro obchod, IMF = Mezinárodní měnový fond (pozn. překladatele) ) Světové banky a IMF přejímají vládu nad světem. Tyto nikým nezvolené, nedemokratické instituce ignorují zákony civilizace, dělají, co se jim zlíbí, bez ohledu na dopad jejich konání na nás ostatní. Já se hodlám znovu zmocnit vlády nad zemí pro její obyvatele.“

„To zní jako klasický anarchismus,“ poznamenal Barrett. „Jsem s tebou, ale zabíjení nevinných lidí se mi nezdá jako správná cesta k naplnění této představy.“

„Je mi skutečně upřímně líto ztráty těch lodí a jejich posádek. Je to smůla, ale nedá se s tím nic dělat. Rozhodně nejsme krvežíznivci ani blázni. Když se ale náš plán podaří, pak ta loď představovala jen nepatrnou cenu. Pro všeobecné blaho jsou menší oběti nevyhnutelné.“

„Účel světí prostředky?“

„Je-li to nezbytné.“

„Díky, pane Karle Marxi.“

„Marx byl šarlatán, bombastický teoretik.“

„Musíš ale uznat, že tento projekt je založen na pěkně nekonvenčních teoriích. Marxismus byl také pouhým nedopečeným polotovarem, dokud si Lenin nepřečetl Kapitál a nepřeměnil Rusko v ráj pracujících.“

„Je to sice fascinující diskuse, ale pojďme se vrátit k něčemu, na čem se oba shodneme. K technologii. Když jsme s touhle legrací začínali, tvrdil jsi, že veškeré síly, jež uvolníme, dokážeš udržet na uzdě.“

„Také jsem ti ale říkal, že bez správných frekvencí bude ten systém nedokonalý,“ odpověděl Barrett. „Udělal jsem, co jsem mohl bez těch čísel, ale je velký rozdíl mezi výstřelem z kulovnice a brokovnice. Ta druhá možnost je přesně to, co děláme. Námi vyvolané vlny a otáčení jsou daleko větší, než jsme viděli na počítačovém modelu.“ Odmlčel se a zhluboka se nadechl. „Přemýšlím o tom, že bych z toho vycouval, Trisi. To, co děláme, je příliš nebezpečné.“

„Nemůžeš z toho vycouvat. To by se celý projekt položil.“

„Nemáš pravdu. Mohl bys v něm pokračovat na základě práce, kterou jsem už odvedl. Avšak jako tvůj přítel tě zapřísahám, abys to nedělal.“

Místo aby zareagoval zlostně, Margrave se zasmál. „Hej, Spidere, byl jsi to přece ty, kdo objevil Kovacsovy zákony a upozornil mě na ně.“

„Někdy si přeju, abych to neudělal. Ten muž byl brilantní vědec, ale jeho teorie jsou nebezpečné. Bylo by bývalo požehnáním, kdyby jeho znalosti zemřely s ním.“

„Kdybych ti pověděl, že Kovacs přišel na způsob, jak neutralizovat účinky svých zákonů, zvážil bys znovu svůj úmysl odstoupit od projektu?“

„Mít naprosto spolehlivou ochranu by znamenalo zásadní rozdíl. To je však ten sporný bod. Tato informace zahynula spolu s Kovacsem na konci druhé světové války.“

V Margraveových očích se objevil lstivý pohled. „Zkus na chvíli předpokládat, jen čistě teoreticky, že ten člověk nezemřel.“

„To je vyloučené. Jeho laboratoř zabrali Rusové. On sám byl zabit nebo zajat.“

„Kdyby ho zajali, proč nepokračovali v jeho práci a nevyrobili si superzbraň?“

„Oni se o to pokusili,“ opáčil Barrett. „Vyvolali to zemětřesení v Anchorage a zhoršili podnebí.“ Odmlčel se a v očích se mu rozjasnilo. „Kdyby Rusové měli Kovacse, určitě by uspěli líp. Takže musel zemřít někdy v roce 1944.“

„Tak se všeobecně soudí.“

„Zažeň ten samolibý úšklebek z obličeje. Ty něco víš, že mám pravdu?“

„Ta historka byla pravdivá,“ prohlásil Margrave. „Kovacs publikuje článek o elektromagnetické válce. Němci ho poté unesou, aby pro ně vyvinul zbraň, jež by zachránila třetí říši. Pak laboratoř zaberou Rusové a přítomné vědce odvezou do Ruska. Avšak jeden z těch německých vědců se po skončení studené války z Ruska dostal. Podařilo se mi ho vystopovat, i když to stálo spoustu peněz na úplatcích a různých odměnách.“

„To mi chceš říct, že měl údaje, které potřebujeme?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché. Řešení celého problému bylo přísně rozdělené. Němci drželi Kovacsovu rodinu jako rukojmí. On proto nejdůležitější výsledky zadržoval u sebe v naději, že tím zajistí své rodině život.“

„To dává smysl,“ připustil Barrett. „Kdyby Němci věděli, že existuje obrana proti výsledkům jeho práce, pak by ho už nadále nepotřebovali.“

„Taky si myslím. Nevěděl, že nacisti jeho rodinu téměř okamžitě zlikvidovali a pak jenom padělali dopisy od jeho ženy. V nich ho nabádala, aby v zájmu dětí s Němci spolupracoval. Pár hodin předtím, než laboratoř obsadili Rusové, se na místě objevil nějaký muž a Kovacse odtamtud odvedl. Podle našeho vědce byl vysoký, měl světlé vlasy a řídil mercedes.“

Barrett obrátil oči v sloup. „Tenhle popis sedí tak na polovinu populace Německa.“

„Měli jsme štěstí. Pár let poté, co opustil Rusko, náš německý informátor narazil v novinách na obrázek toho blonďatého muže v nějaké lyžařské publikaci. Ten chlápek, co unesl Kovacse, někdy v šedesátých létech vyhrál jakýsi amatérský lyžařský závod. Měl bradku a byl starší, ale náš zdroj tvrdí s jistotou, že je to on.“

„Podařilo se ho vystopovat?“

„Poslal jsem za ním nějaké lidi od bezpečnosti, aby ho pozvali na pohovor. Stejná bezpečnostní agentura, která hlídá ostrov.“

„Co je ta agentura zač? Vraždy, s. r. o.?“

Margrave se usmál. „Navrhl je Gant. Přiznávám, že tahle bezpečnostní společnost je dost tvrdá. My ale chceme profesionály, kteří se nerozpakují pohybovat na hraně zákona.“

„Doufám, že za své peníze dostáváte nějakou protihodnotu.“

„Zatím ne. Bohužel propásli svou velkou šanci přivést ten Kovacsův kontakt. On je zpozoroval a zmizel.“

„Hlavu vzhůru. I kdybys ho našel, vůbec není přece jisté, že by znal Kovacsovo tajemství.“

„Došel jsem ke stejnému závěru. Takže jsem se opět vrátil ke Kovacsovi. Zahájil jsem rozsáhlé pátrání po všem, co o něm bylo napsáno nebo řečeno. Vyšel jsem z předpokladu, že kdyby žil, určitě by pokračoval ve výzkumné činnosti.“

„To je docela odvážný předpoklad. Jeho práce mu přece zničila rodinu.“

„Určitě by byl opatrný, ale takové otisky prstů může skrýt jen těžko. Můj počítačový program zhodnotil každou publikaci, která vyšla po válce. Přitom se objevila řada článků pojednávajících o unikátním komerčním využití elektromagnetického pole.“

Barrett se ve svém křesle předklonil. „Poslouchám tě.“

„Jedním z pionýrů tohoto výzkumu byla společnost registrovaná v Detroitu imigrantem Viktorem Janosem.“

„Janus byl přece ten římský bůh se dvěma tvářemi, hledícími jak do minulosti, tak do budoucna. Zajímavé“

„Taky si myslím. Podobnost s Kovacsovými pracemi byla tak nápadná, že ji nebylo možné přehlédnout. Bylo to něco podobného, jako kdyby Van Gogh kopíroval Cézanna. Mohl by zvládnout to úžasné impresionistické světlo, ale rozhodně by se nevyvaroval používání odvážných základních barev.“

„Co víš o tom Janosovi?“

„Moc toho není. Peníze dokáží koupit spoustu anonymity. Je to prý Rumun.“

„Rumunština byla jedním ze šesti jazyků, které Kovacs plynule ovládal. Pověz mi něco víc.“

„Měl laboratoř v Detroitu a bydlel v Grosse Pointe. Určitě se skrýval, jakmile zahlédl fotoaparát, ale nedokázal zamaskovat, že je štědrým filantropem. Jeho manželka byla zmiňována ve společenské rubrice místních novin. Média uveřejnila zmínku o narození jejich dítěte, syna, který však zemřel spolu se svou matkou při autonehodě.“

„Takže doslova slepá ulička?“

„To jsem si myslel. Avšak Janos měl vnučku. Zahájil jsem po ní pátrání a narazil na zlatou žílu. Je autorkou doktorské práce o mamutech dlouhosrstých.“

„O starodávných slonech? Co to má ale společného s Kovacsem?“

„Dávej pozor. Ona tvrdí, že mamuti byli vyhlazeni nějakou rozsáhlou přírodní katastrofou, která byla vlastně jen větší verzí toho, o co se snažíme my. A tady to začíná být zajímavé. Ve své práci říká, že stát se to dnes, věda by byla schopná takovou katastrofu neutralizovat.“

„Protilátkou?“ odfrkl Barrett. „To si děláš legraci.“ Margrave sebral se stolu složku a hodil ji Barrettovi do klína. „Až si tohle přečteš, nejspíš změníš názor na celý projekt.“

„Co ta vnučka?“

„Je paleontoložka a pracuje pro Aljašskou univerzitu. S Gantem jsme se rozhodli, že tam někoho pošleme, aby si s ní promluvil.“

„Co kdybychom tedy celý projekt přerušili, dokud nezjistíme, co ví?“

„Počkám, ale chci mít zatím zjištěné a poskládané všechny detaily, abychom pak mohli naplno vyrazit.“ Margrave se obrátil k Doyleovi, který dosud jen mlčky naslouchal diskusi. „Co si o tom všem myslíš?“

„Sakra, vždyť já jsem jenom hloupý letecký žokej z Jihu. Vždycky jdu s davem.“

Margrave mrkl na Barretta. „Tady Spider a já budeme mít chvíli napilno.“

„Rozumím. Jenom si vezmu další pivo a jdu se projít.“

Jakmile Doyle odešel, oba muži se sklonili nad počítačem. Teprve když se ke své spokojenosti ujistili, že jejich plán pokročil tak daleko, jak to jen bylo možné, dohodli se na dalším setkání. V době, kdy schůzka skončila, Doyle se ještě brouzdal po přístavu.

„Těší mě, že jsi změnil své rozhodnutí odstoupit od projektu,“ oslovil Margrave Barretta. „Jsme přece už hodně dlouho přátelé.“

„Tohle překračuje veškeré přátelství.“

Podali si ruce a za minutu již hydroplán popojížděl přes záliv, aby odstartoval. Margrave pozoroval stroj, dokud z něho nezbyla pouhá tečka na obloze, a pak se vrátil do majáku. Chvíli zůstal hledět z okna ve druhém podlaží s úsměvem na své pokřivené tváři. Barrett byl génius, ale když došlo na politiku, byl až neuvěřitelně naivní.

I přes nedávné ujištění neměl Margrave v nejmenším úmyslu projekt zbrzdit nebo odložit. Jestli někdy existovala doba, kdy účel světil prostředky, pak to bylo právě teď.

12

TO JE NEUVĚŘITELNÉ,“ pronesl Barrett a zavrtěl hlavou. Seděl v hydroplánu na místě pro cestující, nos zabořený do svazku listin, které mu dal Margrave. Doyle vzhlédl. Je to zajímavé, co ti dal Tris?“

„Zajímavé? Tenhle materiál je fantastický.“

Barrett pozvedl hlavu od papírů, do kterých byl doposud zahloubaný, a pohlédl ven z okénka. Světu mimo kokpit věnoval jen nepatrnou pozornost, ale očekával, že uvidí stejné skalnaté pobřeží, jaké sledovali cestou k ostrovu s majákem. Venku však nebyla ani známka po Zálivu Maine. Namísto toho se na všechny strany táhl hustý borovicový les.

„Hej, Mickey, neměl jsi nějak moc piva?“ oslovil Barrett pilota. „Kde je voda? Tudy jsme sem neletěli. Ztratili jsme se.“

Doyle se ušklíbl, jako by ho někdo přistihl při kanadském žertíku. „Tohle je vyhlídková trasa. Chtěl jsem ti ukázat, kam chodím lovit jeleny. Je to jenom několikaminutová zajížďka. Vypadá to, že Tris ti dal jako domácí cvičení nějaký pořádný materiál.“

„Jo, je to úžasné,“ přitakal Barrett. „Tris má pravdu. Téma je tajemné a autorka dost zevšeobecňuje. A navíc existuje rozdíl mezi přirozeně se vyskytujícím fenoménem a aktivitou, o jakou se pokoušíme my. Nicméně z jejího psaní vyplývá, že má vědomosti z první ruky o tak zvaném antidotu. Skoro to vypadá, jako by s Kovacsem osobně mluvila.“

„Pašák. Počítám, že to znamená, že u toho projektu zůstáváš?“

„Nikoliv. Není v tom nic, co by moje rozhodnutí změnilo. I kdybychom si s tou ženou mohli promluvit, nedalo by se s jistotou říct, kolik toho doopravdy ví a co je jen pouhá teorie. Tahle šílenost prostě nemůže dál pokračovat. Jediný způsob, jak zabránit katastrofě, je všechno uveřejnit.“

„Co tím chceš říct?“

„Mám jednoho přítele ve vědecké redakci novin Seattle Times. Jakmile přistaneme, chystám se mu zavolat a celou záležitost mu vyložit.“

„Hele, Spidere, nemůžeš přece lidem vykládat o podstatě téhle záležitosti,“ namítal Doyle a prudce zavrtěl hlavou. „Jseš si jistý, že s tím chceš opravdu vylézt na veřejnost? Mohl by ses dostat do sakramentských malérů.“

„Budu to muset risknout.“

„To ale Trise i jeho projekt totálně zničí. A je to přece tvůj partner.“

„Moc jsem o tom přemýšlel. Z dlouhodobého hlediska to ale i pro něj bude lepší.“

„To tedy nevím.“

„Já ano. Nejspíš mi nakonec ještě poděkuje, že jsem celý ten bláznivý plán překazil.“

„Proč s tím nepočkáš? Tris přece povídal, že akci pozastaví do doby, než si někdo promluví s tou Kovacsovou vnučkou.“

„Pracuji s Trisem už hodně dlouho. Takže vím, že tohle řekl jenom proto, aby mě uklidnil,“ prohlásil s úsměvem Barrett. „Svět se musí dozvědět, co jsme zosnovali, a naneštěstí jsem to já, kdo musí kápnout božskou.“

„Ale sakra.“

„Co se děje, Mickey? Povídal jsi, že jsem ten pesimista.“

„Jak dlouho se známe, Spidere?“

„Od dob studií na Institutu. Tenkrát jsi provozoval kavárnu. Jak jsi mohl zapomenout?“

„Nezapomněl jsem. Tys byl jediný z těch kolejních chytráků, který se mnou nejednal jako s póvlem. Byl jsi můj přítel.“

„Ty ses mi ale skvěle odvděčil. Znal jsi ty nejlepší bary v Cambridgi, kde se dala najít děvčata.“

„To stále ještě znám,“ ušklíbl se Doyle.

„Dokázal ses vyšvihnout, Mickey. Zdaleka ne každý může být pilotem.“

„Ve srovnání s Velkým mužem jsem ale pořád jenom ořezávátko.“

„Myslíš Trise? Počítám, že ten je největší ze všech. Já byl vždycky jenom takový fušer. Připadám si jako architekt, který postaví jeden dům. On je podobný projektantovi, který tisíce takových domů prodá. Všechno bohatství nám přinesla jeho představivost.“

„Věříš v ty anarchistický žvásty, co o nich mluvil?“

„Jenom částečně. Celosvětová situace se poněkud vychýlila z rovnováhy, takže bych s příslušníky skupiny Mocenské elity opravdu rád trochu zatřásl. Víc mě ale zajímala vědecká stránka věci. Ale teď, když z toho zbyly jenom samé nesmysly, musím dát všechny záležitosti do pořádku.“

„Já ti říkám, jako tvůj přítel, že to není dobrý nápad.“

„Oceňuju tvé přátelství, ale přesto musím říct – je mi líto.“

Doyle se na chvíli odmlčel a pak smutně odpověděl: „Mně je to taky líto.“

Jelikož věc se zdála vyřízená, Barrett se opět vrátil ke spisu na klíně a jen občas vykoukl okénkem kokpitu. Letěli právě nad hustým lesem, když Doyle nastražil ucho. „Ouha! Copak je tohle?“

Barrett vzhlédl od papírů. „Já kromě motoru nic neslyším.“

„Něco není v pořádku,“ pravil Doyle zachmuřeně. Letadlo se několik metrů propadlo. „Zatraceně, ztrácíme výšku. Drž se. Budu ho muset posadit na zem.“

„Posadit na zem?“ pravil Barrett poplašeně. Natahoval krk, jak si prohlížel hustý lesní porost pod sebou. „Ale kde?“

„Kdysi jsem tenhle kraj znal docela dobře, už je to ale nějaký čas, co jsem v těchto končinách lovil. Přesto myslím, že nedaleko odsud je jezero.“

Letadlo stále klesalo.

„Něco vidím,“ ozval se Barrett a ukázal dopředu na záblesk odrážejícího se slunce.

Doyle zvedl palec na znamení souhlasu a zamířil ke skvrně modré vody. Letadlo rychle klesalo v šikmém úhlu, který se zdál končit někde v korunách borovic. Doyle však v poslední chvíli letadlo vyrovnal, minul špičky stromů a hladce dosedl na hladinu jezera.

Letadlo setrvačností dojelo ke břehu, kde skončilo na úzké pláži. Doyle se zasmál. „To byla tedy jízda. Jsi v pořádku?“

„Mám zadek pořádně stažený, ale jinak jsem v pohodě.“

„Přistání bylo jednoduché,“ poznamenal Doyle s pohledem na okolní stromy. „Horší bude dostat se odsud.“

Barrett ukázal na vysílačku. „Neměli bychom zavolat o pomoc?“

„Za moment. Nejdřív bych chtěl sečíst škody.“ Vylezl ven na ponton a pak seskočil na písek. Několikrát se předklonil, aby se podíval pod trup.

„Hej, Spidere, pojď se na to podívat.“

Barrett se vysoukal z letadla. „Co je?“

„Tady, pod trupem. To je úžasné.“

Barrett poklekl na kolena. V ruce stále ještě držel složku papírů. „Nic nevidím.“

„Ale uvidíš,“ ujistil ho Doyle. „Uvidíš.“ S těmito slovy vytáhl zpod větrovky pistoli.

Barrett se sklonil ještě víc a přitom mu kožené desky vyklouzly z ruky. Na zem se vysypal svazek papírů. Několik listů zachytil vítr a rozesel je po pasece, jako by byly živé.

Barrett vyrazil za vzpurnými papíry. Sbíral je ze země jako zkušený hráč baseballu mezi druhou a třetí metou, takže se mu podařilo shromáždit všechny dřív, než zmizely v lese. Nastrkal je zpátky do kožených desek, které přitiskl k hrudi. Když se otočil zpět k letadlu, měl na tváři vítězný úsměv.

Pak uviděl v Doyleově ruce pistoli. „Co se děje, Mickey?“

„Sbohem Spidere.“

Podle tónu Doyleova hlasu mu bylo jasné, že jeho přítel nežertuje. Úsměv zmizel. „Proč?“

„Nemůžu tě nechat potopit ten projekt.“

„Podívej, Mickey. Tohle si můžeme vyříkat s Trisem.“

„To nemá s Trisem nic společného.“

„Tomu nerozumím.“

„Až budu příště v Cambridgi, vytáhnu za tebe jedno pivo,“ řekl Doyle. Pak pětadvacítka v jeho ruce jemně zakašlala.

První kulka se zabořila do kožených desek. Barrett ucítil jen náraz do hrudníku, ale stále tomu ještě nemohl uvěřit, když ho druhá kulka škrábla na hlavě. Teprve pak se probudily reflexy. Upustil desky na zem, otočil se a tryskem zmizel v lese. Doyle za ním vypálil ještě dvě rány, ale kulky zasáhly neškodně jen kmeny stromů. Zaklel a dal se do pronásledování.

Barrett ignoroval nízké větve, které ho šlehaly do obličeje, i silné šlahouny vřesovce, jež ho chytaly za kalhoty. Překvapení až ohromení z toho, že po něm střílí přítel, vystřídala čirá hrůza. Po spánku hlavy a po krku mu stékal čúrek krve. Když se tak řítil lesem, zahlédl náhle před sebou stříbrný třpyt. Sakra. Při útěku se zřejmě odchýlil od přímého směru a obloukem se dostal opět zpátky k jezeru. Otočit se však již nemohl.

Vyřítil se z okraje lesa na písčitou pláž sotva sto metrů od letadla. Těsně za sebou slyšel, jak se Doyle prodírá houštím. Bez váhání se vrhl do vody, zhluboka se nadechl a potopil se. Byl dobrý plavec a dokonce i v botách uplaval několik metrů, než se Doyle objevil na břehu. Ponořil se co nejhloub.

Doyle se na břehu zastavil, pečlivě zamířil do míst, kde vlnící se hladina napovídala, že právě tady Barrett zmizel pod vodou. Pak pokropil vodu salvou kulek, pečlivě nabil nový zásobník a i ten vystřílel do vody.

V místech, kde Barrett zmizel, byla voda karmínově zbarvená. Doyle se rozhodl počkat pět minut, jestli Barrett jenom nezadržuje dech, ale po chvilce zaslechl nějaké výkřiky z opačné strany ostrůvku vysokého rákosí, vyrůstajícího z vody po jeho pravé ruce.

Pohlédl ještě jednou na zvětšující se rudou skvrnu na hladině jezera a zastrčil zbraň za pás. Pružnou chůzí se vrátil do lesa a zpátky na mýtinu. Tam sebral papíry, které Barrett pustil na zem, a zařadil je do desek. Zaklel. Patří mu to. To má za to, že používá zbraň s takovou směšnou ráží. Za okamžik již seděl v kokpitu letadla a vzápětí přelétával nad vrcholky stromů.

Jakmile byl přesvědčen, že je v dosahu mobilní telefonní sítě, namačkal známé číslo. „No?“ ozval se mužský hlas na druhém konci.“

„Hotovo,“ odpověděl Doyle. „Pokusil jsem se mu to vymluvit, on byl ale rozhodnutý všechno prozradit.“

„To je škoda. Byl skvělý. Nějaký problém?“

„Ne,“ zalhal Doyle.

„Dobrá práce,“ řekl hlas uznale. „Zítra tě chci vidět.“

Doyle odvětil, že tam bude. Když vypínal telefon, pocítil bodnutí irské sentimentality nad tím, že musel zabít starého přítele. Doyle však vyrostl v prostředí, kde přátelství mohlo skončit i nočním pohřbem v důsledku nepodařeného obchodu s drogami nebo třeba i jen kvůli neuvážlivě pronesené poznámce. Nebylo to ani poprvé, co se zbavil přítele nebo známého. Obchod byl bohužel obchod. Potlačil myšlenky na Barretta a začal přemýšlet o bohatství a moci, jež se mu brzy ocitnou na dosah.

Kdyby věděl, co se děje u jezera, nebyl by zdaleka tak klidný. Kolem ostrůvku vodní vegetace vyrazila kánoe. Dva rybáři – muškaři v kánoi – slyšeli praskavé výstřely Doyleovy pistole. Považovali tedy za nutné upozornit neznámého lovce, ať už to je kdokoliv, že v blízkosti se vyskytují lidé. Jeden z dvojice byl bostonský právník a ten druhý, což bylo ještě důležitější, byl lékař.

Když se vynořili z rákosí, právník ukázal na hladinu nedaleko jejich loďky a zeptal se: „Co to má sakra být?“ Doktor mu odpověděl: „Vypadá to jako meloun, na kterém sedí pavouk.“

Několika záběry pádel se ocidi u záhadného předmětu. Meloun zmizel a na jeho místě se objevily oči, nos a otevřená ústa. Právník zvedl pádlo, připraven zaútočit na plovoucí hlavu. V tom okamžiku Spider Barrett vzhlédl ke dvěma udiveným obličejům a otevřel ústa.

„Pomozte mi,“ zaprosil.

13

S VÝTLAKEM TŘIADVACET TISÍC TUN a s pětasedmdesáti tisíci koňskými silami dodávanými mohutnými motory byl ruský ledoborec třídy Jamal Kotelny schopen probíjet se dlouhodobě až dva metry tlustým ledem. Jeho ostře klenutá příď pronikala rozbředlým jarním ledovým polem jako teplý nůž zmrzlinou. Karla Janosová stála na přídi a prohlížela si v mlžných cárech zahalený ostrov, který byl jejím cílem. Náhle se otřásla s pocitem, jako by na ni sáhla smrt.

Neúmyslný záchvěv, jenž se na chvíli zmocnil jejího pružného těla, neměl nic společného s drsným podnebím Východosibiřského moře. Karla byla zachumlaná do bundy z prachového peří a navíc byla na mrazivé podnebí již zvyklá díky dvěma zimám stráveným na Aljašské univerzitě ve Fairbanksu, kde teploty běžně klesaly na čtyřicet pod nulou. Teritorium v okolí polárního kruhu znala natolik dobře, aby si nenamlouvala, že ostrov Ivory (ivory = slonovina, ale také mroží kel (pozn. překladatele) ) bude splňovat představu bílého tepla, kterou navozovalo jeho jméno. Přesto však nebyla připravená na tak totálně pochmurný, neradostný dojem, kterým toto opuštěné místo působilo.

Jako vědecká pracovnice Karla věděla, že její reakce jsou spíše emocionální než racionální, ale ostrov měl v sobě opravdu cosi hrozivého, co nedokázala snadno pominout. Nejnápadnějším znakem ostrova byla vyhaslá sopka, na níž v okolí komolého vrcholu stále ještě ležely plochy sněhu. Zatažená obloha připravila sluneční světlo o zbytky barvy, takže jak moře, tak i země tonuly v depresivním šedivém svitu. Když se loď přiblížila k ostrovu, Karla spatřila, že nízkou pahorkatinu a tundru v okolí sopky brázdí celá síť strží, jejichž zprohýbané stěny spolu s efektem šikmo dopadajících slunečních paprsků vytvářejí optickou iluzi, jako by se povrch ostrova svíjel bolestí.

„Promiňte, slečno Janosová. Během patnácti minut budeme spouštět kotvu.“

Když se obrátila, spatřila velitele lodi. Kapitán Ivanov byl statný šedesátník. Široký obličej měl ošlehaný od arktických živlů a bradu mu lemoval bílý námořnický vous.

Kapitán byl laskavý člověk, jenž strávil větší část svého života brázděním ledových vod poblíž tohoto souostroví. Karla a poněkud strýčkovský Ivanov spolu navázali silný přátelský vztah již od chvíle, kdy se nalodila na ledoborec v jeho domovském přístavu na Wrangelově ostrově. Zamilovala si jejich rozhovory u večeře, které se dotýkaly širokého spektra témat. Kapitán na ni udělal dojem rozsahem svých znalostí historie, biologie i meteorologie, jež dalece přesahovaly penzum nezbytné k velení veliké lodi v nepřátelsky krutých vodách. Když ho ale jednou nazvala renesančním člověkem, rozpaky celý zčervenal.

Karla kapitánovi připomínala jeho dceru, tanečnici ve Velkém divadle. Byla vysoká, štíhlá, měla dlouhé nohy a pohybovala se s lehkostí a šarmem ženy, jež si uvědomuje své tělo. Dlouhé světlé vlasy měla stažené dozadu, jako je nosí tanečnice. Své nejlepší rysy zdědila jak po maďarských, tak po slovanských předcích; široké čelo, vysoké lícní kosti, široká smyslná ústa, smetanovou pleť a kouřově šedé oči, jejichž mandlový tvar vypovídal o asijských předcích. I když Karla krátce studovala tanec, přece jen dávala přednost atletickému typu pohybových aktivit. Byla také běžeckým esem Michiganské univerzity, kde získala titul v paleontologii s vedlejším oborem biologie obratlovců.

„Děkuji vám, kapitáne Ivanove,“ odpověděla. „Mám sbaleno. Hned si vyzvednu své věci z kajuty.“

„Nemusíte spěchat.“ Hleděl na ni laskavýma modrýma očima. „Zdáte se mi nějak rozrušená. Jste v pořádku?“

„Je mi dobře, díky. Dívala jsem se na ten ostrov a zdá se mi, no, poněkud zlověstný. Zjevně se ale jedná jen o mou představivost.“

Kapitán pohlédl stejným směrem. „Vůbec ne. Plavím se v těchto vodách už celá léta. Ivory Island se ale vždycky od ostatních odlišoval. Víte toho hodně o jeho historii?“

„Jenom to, že ho objevil nějaký lovec kožešin.“

„To je pravda. Založil pak u řeky osadu. Ve rvačce o trofeje však zabil několik dalších obchodníků s kůžemi, takže po vrahovi ten ostrov dost dobře pojmenovat nemohli.“

„O tom jsem slyšela. Nejsem si ale vůbec jistá, i kdybych byla vrah, že bych si přála, aby moje jméno neslo tak opuštěné a nelákavé místo. Kromě toho Ivory Island zní daleko poetičtěji. A podle toho, co o ostrovu jako o zdroji mrožích klů vím, tak je to jméno docela na místě.“ Odmlčela se. „Říkal jste, že ostrov se něčím liší. V jakém ohledu?“

Kapitán pokrčil rameny. „Někdy, když jsem kolem něj projížděl za tmy, viděl jsem, jak se v blízkosti osady lovců kožešin u řeky pohybují nějaká světla. Té osadě se říká Ivorytown.“

„To je ústředí naší expedice, kde budu přebývat.“

„Nejspíš tam jsou nějaké kapsy se světélkujícím plynem.“

„Plyn? Říkal jste přece, že se ta světla pohybovala.“

„Jste velice pozorná,“ poznamenal kapitán. „Omlouvám se. Nechtěl jsem vás vystrašit.“

„Naopak, to mě zajímá!“

Karla byla skutečně velice podobná jeho dceři. Inteligentní. Tvrdohlavá. Nebojácná. „V každém případě se vrátíme za dva týdny, abychom vás vyzvedli,“ slíbil. „Hodně štěstí s tím vaším výzkumem.“

„Díky. Jsem optimista a věřím, že na ostrově najdu něco, co podpoří mou teorii o vyhynutí mamutů dlouhosrstých.“

Kapitánovy rty se zkřivily do ironického úsměvu. „Jestli budou vaši kolegové na ostrově úspěšní, pak bychom mohli vidět mamuty v moskevské zoo.“

Karla si zhluboka povzdechla. „Asi ne za našeho života. I kdyby naše expedice nalezla ve starých vzorcích nějakou mamutí DNA, kterou by bylo možné vpravit do pohlavních buněk slonů indických, trvalo by minimálně padesát let, než by vzniklo stvoření, jež by bylo převážně mamutem.“

„Já doufám, že se to nikdy nestane,“ pravil kapitán. „Myslím, že není moudré takhle manipulovat s přírodou. Je to něco podobného jako ta námořnická pověra o pískání na palubě lodi. Člověk by si mohl vypískat pořádný vítr.“

„Souhlasím. Proto jsem ráda, že se zabývám jen čistým výzkumem.“

„Přeji vám tedy ještě jednou všechno nejlepší a hodně úspěchů. A teď, když mě omluvíte, se musím věnovat lodi.“ Karla mu poděkovala za pohostinnost a podali si ruce. Když kapitán odešel, zmocnil se jí pocit osamělosti, ale vzepřela se mu s pomyšlením na práci, která ji čeká. Vzdorně pohlédla na ostrov a zamířila do kajuty pro svá zavazadla. Pak se vrátila na palubu vyčkat transportu na břeh.

Loď opsala oblouk těsně před vjezdem do přírodního přístavu, aby vylámala v ledu volný kanál. Karla narovnala svoje věci do lodního člunu a pak do něj nastoupila i ona. Otevřený člun byl spuštěn na vodu, dva námořníci uvolnili jeho vázací lana a pak už zamířili k ostrovu. Cestou se proplétali mezi kusy ledu velikosti osobního auta. Jak se probíjeli k pevnině, objevila se na břehu jakási postava a začala na ně mávat.

O několik minut později přirazil člun k ostrovu asi dvě stě metrů od řeky, jež zde ústila do přístavu, a Karla vystoupila na štěrkovitou pláž. Přistoupila k ní žena středních let, která čekala na břehu, a docela nečekaně ji objala.

„Já jsem Marie Arbatovová,“ promluvila s výrazným ruským přízvukem. „Jsem moc ráda, že tě poznávám, Karlo. O tvé práci jsem slyšela spoustu zajímavých věcí. Nemůžu ani uvěřit, že někdo tak mladý toho už tolik dokázal.“

Marie měla stříbrné vlasy svázané do drdolu, vysoké růžové lícní kosti a široký úsměv, který dokázal zahřát i v mrazivém arktickém vzduchu.

„Mě také těší, že tě poznávám, Marie. Díky za vřelé přivítání.“

Marie se pak omluvila a šla dohlédnout na vykládání nějakých zásob ze člunu. Srovnané krabice se zakrátko ocitly na břehu, odkud je místní obyvatelé vyzvednou později. Marie prohlásila, že v okolí není nikdo nebo nic, co by jim mohlo něco zlého udělat. Karla poděkovala posádce člunu a pak se s Marií vyšplhaly na nevysoký kopec a vydaly se podél řeky. Stezka byla pokrytá stopami bot, což svědčilo o tom, že je již dlouho hlavní dopravní tepnou mezi přístavem a zbytkem ostrova.

„Jakou jsi měla cestu?“ zeptala se Marie, kráčejíc po křupající věčně zmrzlé zemi.

„Skvělou. Kapitán Ivanov je drahoušek. Navíc Kotelny pravidelně vozí turisty po ostrovech, takže moje kajuta byla docela pohodlná.“

„Kapitán Ivanov byl k nám velice laskavý, když sem dopravoval celou expedici. Jenom doufám, že sis moc na to pohodlí nezvykla. Dělali jsme sice, co jsme mohli, ale naše ubytování je daleko primitivnější než na lodi.“

„Já to přežiju. Jak pokračuje projekt?“

„Jak vy Američané říkáte, chceš nejdřív dobrou zprávu, nebo tu špatnou?“ Karla se na ni úkosem podívala. „To nechám na tobě.“

„Takže nejdřív dobrá zpráva. Provedli jsme několik výprav po ostrově a sesbírali dost slibných vzorků.“

„To je opravdu dobrá zpráva. A teď tu špatnou.“

„Přijela jsi právě doprostřed nové rusko-japonské války.“

„Nepřipadalo mi, že bych vstupovala do bitevní zóny. Co tím myslíš?“

„Jseš si vědomá, že tahle expedice je společný podnik?“

„Jistě. Je výsledkem spojení ruských a japonských zájmů. Podle původních představ bychom měli spolu sdílet i výsledky.“

„Jako vědec víš, že není ani tak důležité, co skutečně najdeš, jako uznání, kterého se ti za to dostane.“

„Uznání rovná se význam, kariéra a koneckonců peníze.“

„Správně. A v tomto případě je v sázce spousta peněz, takže je o to důležitější, komu se dostane uznání za naše nálezy.“

Tou dobou byly asi tři čtvrtě kilometru od břehu a začaly mírně stoupat. Marie náhle oznámila: „Už jsme skoro na místě. Vítej v Ivorytownu.“

Pokračovaly po pěšině vedoucí tundrou k několika budovám, seskupeným podle řeky. Největší z nich, velikosti zhruba garáže pro jedno auto, byla obklopena několika asi třikrát menšími konstrukcemi bez oken. Střechy byly ze zrezivělého plechu. Kousek stranou stály dva prostorné stany. Karla došla k nejbližší chatce a rukou přejela po hrubém šedivém povrchu zevní stěny.

„Je to vyrobené prakticky ze samých kostí a klů,“ poznamenala udiveně.

„Lidé, kteří tu žili, použili ke stavbě ten nejrozšířenější materiál na ostrově,“ řekla Marie na vysvětlenou. „Fosilie jsou svázány jakýmsi po domácku vyrobeným cementem. Výsledkem je docela pevný materiál, který plní svou hlavní funkci, tedy chrání před studeným větrem.“

Otevřely se omšelé dřevěné dveře na boku budovy a v nich se objevil silný muž s mohutným obočím. Odstrčil Marii stranou, popadl Karlu do náručí jako nějaký dávno ztracený strýček a vlhce ji políbil na obě tváře.

„Sergej Arbatov,“ představil se a v širokém úsměvu ukázal Karle své zlaté zuby. „Jsem vedoucí tohoto projektu, je moc krásné mít jako spolupracovnici tak rozkošné stvoření.“

Karla si povšimla stínu, který přeběhl Marii po čele. Protože se na expedici předem pečlivě připravovala, věděla, že zatímco Sergej je vedoucím expedice, jeho žena ho výrazně převyšuje z hlediska akademických titulů. Karla se při své práci neustále musela potýkat s mužským prvkem v akademickém světě a ani teď se jí vůbec nelíbilo Sergejovo blahosklonné chování vůči ní a zjevné ignorování vlastní ženy. Proto proklouzla kolem Arbatova a objala Marii kolem ramen.

„Stejně tak bude krásné pracovat s někým, kdo má takové vědecké úspěchy,“ opáčila.

Mrak z Mariina obličeje zmizel a ona se potěšeně rozzářila. Arbatovův zachmuřený výraz naopak prozrazoval, že se mu toto napomenutí vůbec nelíbilo. Kdoví, co by se bývalo stalo, kdyby z chaty nevyšli další dva lidé. Karla bez zaváhání přistoupila k jednomu z nich a uklonila se mu.

„Doktore Sató, já jsem Karla Janosová. Velice mě těší, že vás poznávám,“ pravila ke staršímu z dvojice. „Mnoho jsem toho slyšela o Centru vědy a technologie Gifu na univerzitě Kinki.“ Pak se obrátila k jeho mladšímu společníkovi. „A vy musíte být doktor Itó, veterinář z univerzity Kagošima v jižním Japonsku.“

Ústa obou mužů se roztáhla do úsměvu, jenž odhalil zdravé bílé zuby, a jejich hlavy se téměř současně zhouply v uctivé úkloně.

„Doufáme, že jste měla příjemnou cestu,“ pravil doktor Sató. „Jsme rádi, že se můžete zúčastnit naší expedice.“

„Děkuji vám, že jste mi to umožnili. Vím, že máte určitě sami dost vlastní práce.“

Karla si pak chvíli povídala s oběma muži o vzájemných vědeckých objevech, až k ní nakonec přistoupila Marie a vzala ji za paži.

„Pojď, ukážu ti, kde budeš bydlet.“ S těmito slovy ji zavedla k jedné z menších chatek, vešly do šerého zatuchlého interiéru. „Tohle postavili původní obchodníci s kožešinami. Celý komplex rozšířili později lovci klů. Je to ale ve skutečnosti pohodlnější, než se zdá,“ ujišťovala ji Marie. „Velké stany slouží jako kuchyně a jídelna. Ten malý, co stojí stranou mimo kemp, je společná koupelna. Trochu to tam fouká, ale brzo se naučíš neloudat se. Nemáme tu žádnou sprchu, takže se budeš muset spokojit s omytím houbou. Máme tu sice generátor, ale užíváme ho jenom zřídkakdy, protože je tu nedostatek pohonných hmot.“

„Určitě tu budu docela spokojená,“ prohlásila Karla, přestože se sotva před chvílí zamyslela nad tím, jestli se právě zde mezi obchodníky s kožešinami neodehrála nějaká ta vražda. Statečně si však pěnovou podložku na spaní rozložila na zem.

„Musím ti složit poklonu. Jakmile jsi zmínila totožnost našich japonských přátel, zobali ti doslova z ruky.“

„To bylo docela snadné. Když jsem se dozvěděla, o koho se jedná, vyhledala jsem si je na internetu. Tam jsem našla jejich fotografie a něco si o nich přečetla. Zato Sergeje jsem neokouzlila.“

Marie se sípavě rozesmála. „Můj manžel je ve svém nitru dobrý člověk, jinak bych se ho už dávno zbavila. Někdy ale dokáže být dost odporný, zejména pokud se týče žen. Má potom ego nafouknuté jako nějaký balon.“

„O vás dvou jsem samozřejmě taky četla. On nemá ani polovinu vědeckých diplomů, co máš ty.“

„Jistě, on má ale politické konexe a to se počítá. Když se mu postavíš, bude tě respektovat, ale jestli ti nevadí trocha lichotek pro starého muže, pak ti bude taky zobat z ruky. Není tak sebejistý, jak navenek vypadá, tak mu raději lichotím neustále.“

„Díky za radu. Budu mu tedy mazat med kolem pusy. Jaký máme časový rozvrh?“

„Teď je všechno ve hvězdách.“

„Nerozumím.“ V Mariiných očích zahlédla záblesk pobavení. „Není tu něco, cos mi ještě neřekla?“

„Je. Další dobrá zpráva totiž říká, že jsme nalezli něco opravdu skvělého. Špatná zpráva ale je, že ostatní kolegové se rozhodují, jestli tě do toho zasvětit rovnou, nebo s tím raději počkat, až tě líp poznáme.“

Karlina zvědavost byla touto mučivou narážkou dostatečně probuzena, ale přesto dokázala nahlas říct: „Ať se rozhodnete jakkoliv, spokojím se s tím. Mám svou práci, která mě dostatečně zaměstná.“

Marie přikývla a vydala se s Karlou v závěsu k ostatním, kteří se mezitím shromáždili před větší budovou.

Tam Arbatov přísným hlasem Karlu oslovil: „Přijela jste na ostrov v nešťastnou, nebo naopak velmi šťastnou chvíli. To bude záležet na vás.“

„Nerozumím.“

„Hlasovali jsme,“ pokračoval Arbatov stále vážně. „Rozhodli jsme se, že vás zasvětíme do našeho tajemství. Nejdřív ale musíte přísahat, že nikomu neprozradíte nic z toho, co uvidíte, ať už teď nebo později, bez výslovného souhlasu členů této expedice.“

„Jsem si toho plně vědoma a respektuji to,“ odpověděla Karla, „ale stále tomu nerozumím.“ Karla tázavě pohlédla na Marii.

Arbatov pokynul směrem k chatce. Po obou stranách pevných dřevěných dveří tam nehnutě stáli oba Japonci. Připomínali sochy z nějakého asijského chrámu. Na Rusovo znamení Sató otevřel dveře, rukou opsal elegantní oblouk a pozval Karlu dovnitř.

Všichni se usmívali. Karlu na chvilku napadlo, jestli omylem nezabloudila do sídla šílenců, kteří se v důsledku arktické izolace zbláznili. Nicméně přece jen váhavě vešla. Atmosféra ve velké budově byla daleko méně zatuchlá než v její chatce. Spíše tu cítila jakousi vůni stájí. Jejím zdrojem byla hnědá kožešina ležící na stole, ozářená reflektory, zásobenými elektřinou z generátoru. Karla postoupila ještě o krok kupředu a začala vnímat detaily.

To stvoření vypadalo jako by spalo. Napůl očekávala, že každou chvíli otevře oči a začne vrtět ocasem nebo protahovat tělo.

Před ní tu leželo dokonale zachované mládě mamuta dlouhosrstého, stejně skutečné jako před nějakými dvaceti tisíci lety.

14

JORDAN GANT PŘIPOMÍNAL CHIMÉRU, mýtickou příšeru řeckého dávnověku, sestavenou z různých neslučitelných součástí. Byl disciplinovaný jako mnich činící pokání půstem a vyzařoval asketického ducha. Nicméně černý, na zakázku šitý oblek a s ním ladící rolák, jenž pouze zdůrazňoval jeho bledý obličej a šedivé vlasy, stály určitě víc, než mnozí dokázali vydělat za týden. Jeho washingtonská kancelář na Massachusetts Avenue byla spartánsky zařízená, ve srovnání s doupaty ostatních mocných nadací nacházejících se v sousedství. Přesto však ve Virginii vlastnil luxusní farmářskou usedlost, stáj s koňmi a garáž plnou rychlých aut. Mnohonárodními investicemi si vydělal celé jmění, avšak sám byl ředitelem organizace, jejímž cílem bylo omezování právě těch společností, které jemu přinesly bohatství.

Malé uši mu přiléhaly k lebce a propůjčovaly mu aerodynamický vzhled ozdobné kápě. Rysy jeho obličeje byly hladké, jakoby formované ještě předtím, než se do nich stačil vrýt nějaký charakter – ať dobrý nebo špatný. Jeho výraz nebyl o nic skutečnější než obraz promítaný na stěnu. Jeho obličej, ve svém uvolněném, přirozeném stavu, postrádal třeba jen náznak nějakých emocí. Dokonale zvládl úsměv politiků, který dokázal vykouzlit na požádání, jako cvaknutím vypínače. I při nejnudnější konverzaci uměl předstírat upřímný zájem, projevit porozumění či radost a nasadit příslušnou masku jako antický herec. Někdy byl více přeludem než člověkem.

Gant teď nasadil svůj nejpříjemnější výraz. Seděl v kanceláři proti Irvingu Sackerovi, muži středního věku s dvojitou bradou a řidnoucími černými vlasy. S pěstěnými prsty, seriózním účesem a v konzervativních oblecích vypadali on i jeho další tři kolegové z vážené washingtonské právnické firmy, jako by je fakulta v Georgetownu vykrojila ze společného právnického těsta jedinou kuchyňskou formičkou. I když se v obličejích a postavách lišili, všichni měli stejný ostříží výraz predátorů, připravených kdykoliv se vrhnout na nějaký právnický problém.

„Vidím, že jste přinesli písemné dokumenty i počítačové diskety, jak jsem vás žádal,“ promluvil Gant.

Sacker mu podal kufřík. „Normálně bychom si kopie všech dokumentů nechali v kanceláři, ale vzhledem k tomu, jak štědře jste zaplatil za záruku soukromí, vymazali jsme veškerá data z našich počítačů a odstranili všechny písemné záznamy. To všechno je tady. Teď je to přesně takové, jako bychom se tím vaším případem nikdy nezabývali.“

„Jménem Sítě globálních zájmů bych vám rád poděkoval za vaši námahu. Díky i za to, že jste celý projekt udrželi v tajnosti.“

„Dělali jsme prostě jen svou práci,“ opáčil Sacker. „Byl to zajímavý problém. Co jsme pro vás na papíře vytvořili, je megakorporace, jež by dokázala kontrolovat veškerou elektronickou komunikaci na celé planetě. Sítě mobilních telefonů. Satelity. Telekomunikace. Celý ten složitý mechanismus.“

„Musíte ale připustit, že k tomu směřuje všeobecný vývoj v tomto průmyslu, se všemi těmi nákupy a fúzemi.“

„Podnik, o jakém hovoříte, však vedle komplexu, který jsme pro vás vytvořili, vypadá jako stánek s limonádou.“

„Pak jste tedy dokázali přesně to, oč jsem vás žádal.“

„V tom případě doufáme, že se na nás budete spoléhat i v jakémkoliv antimonopolním soudním procesu, ke kterému dojde,“ podotkl s úsměvem Sacker.

Gant se tlumeně zasmál. „Budete první na našem seznamu kandidátů.“

„Můžu se vás na něco zeptat, pane Gante?“

„Samozřejmě. Jen do toho.“

„Tyto dohody a smlouvy by za určitých vysoce nepravděpodobných okolností skutečně dovolily jedné osobě převzít kontrolu nad všemi většími komunikačními systémy celého světa. Opravte mne, jestli se mýlím, ale vaše nadace se přece staví proti tomu, co vy nazýváte despotickým světovým obchodem, systémem trhu a kapitalismem.“

„Správně. Síť globálních zájmů je prodemokratická a nadstranická organizace. Souhlasíme s tím, že volný obchod může být výhodný pro rozvojové země a k udržení míru. Jsme ale rozhodně proti současnému modelu volného obchodu. Nelíbí se nám, když se zájmy obchodních společností povyšují nad bezpečnostní standardy a směrnice na ochranu životního prostředí jsou považovány za bariéry volného obchodu. Jsme proti soustředění moci v rukách několika mnohonárodních korporací. Jsme proti šíření investičního kapitálu za hranice korporace, jen aby bylo možné vyhnout se místním zákonům. Jsme přesvědčeni, že Světová banka, Světová obchodní organizace a Mezinárodní měnový fond neúměrně nahrazují funkci místních vlád.“ S těmito slovy zvedl ze stolu červenomodrobílou brožurku a podal ji Sackerovi. „V téhle knížečce si můžete přečíst všechno o naší kampani nazvané Projekt svobody.“

„Četl jsem ji,“ odpověděl Sacker, „a s některými vašimi názory souhlasím.“ Vzhlédl k plakátu na stěně, který zobrazoval Světovou organizaci pro obchod jako obrovitou chobotnici. „Proč ale taková nadace, jako je ta vaše, utrácí spoustu peněz na vytváření modelu něčeho, s čím nesouhlasíte?“

„To je jednoduché. Myslíme si, že megakorporace, jakou jste pro nás navrhli, bude v blízké budoucnosti realitou. A když chcete s nepřítelem bojovat, musíte ho především znát. My jsme primárně mozkový trust. Ten plán, který jste pro nás vytvořili, poslouží jako vodítko k nalezení skutečných slabých míst i silných stránek globální komunikační sítě.“

„To je velice chytré. Náš veřejný dosah je dost významný, ale vy hovoříte o vlivu, nikoliv o síle.“

Sacker pohlédl na hodinky a zvedl se z křesla. Gant si s celým právnickým týmem potřásl rukou a pak je vyprovodil ke dveřím. „Ještě jednou vám děkuji. Zůstaneme ve spojení.“

Když advokáti odešli, Gant přistoupil k telefonu, stiskl knoflík interkomu a řekl několik slov. Vzápětí se otevřely postranní dveře a do místnosti vešel Mickey Doyle.

„Ahoj, Mickey,“ pozdravil ho Gant. „Slyšel jsi nás?“

Doyle přikývl. „Sacker je chytrý chlap. K něčemu se propracovává, jenom stále neví, co to je.“

„Doufám, že jsem ho svým vysvětlením poněkud svedl z cesty, ale nemyslím, že by mi tak docela věřil. To nevadí. Mluvil jsi s Margravem od toho incidentu s Barrettem?“

„Dnes ráno. Povídal, že se pokoušel dovolat Spiderovi, ale marně. Řekl jsem mu, že když jsem Barretta vysazoval na letišti v Portlandu, hovořil o tom, že si chce na pár dní oddechnout, aby si mohl všechno v klidu promyslet.“

„Dobrá práce.“ Otevřel zásuvku a vytáhl odtud složku vázanou v kůži. Než by riskoval zvědavé dotazy ohledně otvoru po kulce, Doyle staré desky nahradil novými. „Četl jsem ten materiál od Karly Janosové. Ta určitě něco ví.“

„Spider to také říkal. Co si přejete, abych s ní udělal?“

„Už se na tom pracuje. Když jsi mi telefonoval z ostrova tu novinku o protilátce, která by mohla neutralizovat výsledky našeho experimentu, rozhodl jsem se pro rychlou akci. Naše bezpečnostní jednotka vystopovala tu ženu až na Aljašskou univerzitu ve Fairbanksu. Naneštěstí jsme se tam s ní těsně minuli. Stačila mezitím odjet na vědeckou expedici na Sibiř.“

„Na Sibiř! Proboha! Proč ne hned na Měsíc?“

„Neměj obavy. Lidé z nadace, kteří platí naše účty, mají dlouhé prsty. Často s Ruskem obchodují, takže mě zkontaktovali s jedním gentlemanem v Moskvě. Ten zase uvědomil své lidi na severu, kteří nakonec vystopovali slečnu Janosovou až na jeden vzdálený ostrov. Jsou připraveni ji unést a zadržet ji. Už teď je na cestě tým zkušených vyšetřovatelů, kteří ji vyzpovídají a zjistí, kolik toho doopravdy ví.“

„Vy myslíte, že zná něco, co by mohlo pohřbít náš projekt?“

„Na tom vůbec nezáleží,“ opáčil Gant. „Chceme se dozvědět pouze to, jestli nemluvila s někým jiným. Pak se jí zbavíme. Třeba nás ale čeká ještě jeden problém. Tím je Kurt Austin, člověk z NUMA, o němž se zmínil Barrett. Vůbec se mi nelíbí představa, že viděl náš cívkový mechanismus.“

„Dohlédneme na něj.“

„Dobře. Projel jsem si jeho životopis. Má docela působivou průpravu. Nepřejeme si, aby nám dělal problémy. Jestli se z něho vyklube hrozba, tak ho budeme muset také velice rychle eliminovat. Zatím se drž v blízkosti Margravea a všechno důležité mi hlas. Chceme, aby se věnoval tomuto projektu až do samého konce s celou svojí silou i štěstím.“

„Bude to pro mě potěšení.“

Gant byl mistrem ve skrývání vlastních emocí a přitom měl talent rozluštit výraz druhých. Doyle vypadal jako buldok, kterému někdo slíbil pořádný steak.

„Ty ho nemáš rád, viď?“

„Trise? Ne. Vždycky se mnou zacházel jako s póvlem. Myslí si, že jsem taková jeho opice. Řekne mi, abych sehnal kafe a drinky a za odměnu si cvaknul piva. Pro chlápka, jako je on, jsem prostě neviditelný.“

„To tě právě činí tak neskonale cenným v Mírovém projektu. Jsi lepší než moucha na stěně. Také budeš odměněn daleko víc, než očekáváš. Jestli tě to alespoň trochu potěší, tak celý Margrave, se vší svou skvělostí, nemá ani potuchy o tom, co se mu odehrává před nosem. Netuší, že naše bezpečnostní agentura, která pro něj pracuje, je ve skutečnosti soukromou armádou právě těch vyvolených z Mocenské elity, jak je sám nazývá, které chce pokořit. Domnívá se, že projekt přiblíží cíle jeho neoanarchistických přátel. Neuvědomuje si, že to, co dělá, zničí jeho samého i tu jeho chátru, a naopak upevní moc těch, které by rád porazil.“

„Co chcete dělat s tím staříkem v Montaně?“

Gant se zasmál. „Mé filozofické fantazírování tě určitě musí nudit.“

„Ale vůbec ne. Potřebuju jen trochu nasměrovat.“

„Nemyslím, že by ses chtěl zaplést s tím starým grizzlym poté, co rozcupoval dva tvé muže.“

„Byl chytrý. Oni byli hloupí.“

„Nemám rád nedokončenou práci, ale on už nepředstavuje prioritu. Když teď máme informaci o té dívce, jeho už nepotřebujeme. A ještě jedna věc. Ti právníci, co byli v mé kanceláři. Rád bych, aby ses o ně postaral. Nejlepší, kdyby to vypadalo jako nehoda. Možná výbuch v jejich kanceláři.“

Doyle vstal z křesla. „Hned se do toho pustím.“

Když Doyle odešel, Gant přistoupil k oknu a zahleděl se na Massachusetts Avenue. Ti blázni z tohoto města se domnívali, že žijí v nejmocnější zemi na světě. Nedokázali pochopit, že vojenská síla je omezená. Organizace Mocenské elity, jejímž byl členem, dobře věděla, že politických cílů nelze dosáhnout pouze zbraněmi, ale rovněž pečlivým sledováním a naprostou kontrolou veškerých komunikací.

Těchto cílů mělo být brzy dosaženo.

15

AUSTIN SE OPŘEL O ZÁBRADLÍ Throckmortonu a zadíval se dalekohledem na loď, která se náhle vynořila z útrob moře. Plavidlo bylo nakloněné na jednu stranu jako opilec a sedělo tak nízko, že sotva metrové vlny cákaly pohodlně až na palubu. Jakýmsi zázrakem však loď tvrdohlavě odolávala znovuvtažení do svého vodního hrobu.

Jakožto zkušený záchranář Austin už vylovil z mořského dna předměty všech možných tvarů i velikostí, počínaje atomovou bombou a konče ponorkou. Uvědomoval si, že podle základních fyzikálních zákonů by se tato loď vůbec neměla držet na hladině. Současně si ale byl dobře vědom toho, že na moři se dějí záhadné věci. Nebyl pověrčivý, ale po letech plavení se po světových mořích se přesvědčil, že nevysvětlitelné věci se opravdu stávají. Nelišil se tedy od spousty dalších námořníků, kteří přisuzovali lodím lidské vlastnosti. Tato loď vypadala, jako by chtěla vyprávět svůj příběh. A Austin byl stejně pevně rozhodnutý její příběh vyslechnout. „Co ji to drží nad vodou?“ otázal se zvědavě Zavala. „Nevím, proč ještě stále pluje, ani proč se vynořila,“ řekl Austin. „Na dně ji mohlo držet bahno, nebo její náklad. Třeba ji uvolnil vodní vír a ona se jako tříska vznesla na hladinu.“ Když zaregistroval Zavalův skeptický výraz, dodal: „Oukej, nemám nejmenší tušení, proč se vynořila a proč se ještě nepotopila. Souhlasíš, abychom se na ni podívali zblízka?“

Podobně jako Austin i Zavala byl celý zabalený do deky, kterou oběma zachráncům Troutových poskytla posádka. „Doufal jsem sice, že si někde v klidu sednu s lahvinkou reposada, ale stejně tak jsem připraven vzlétnout s helikoptérou, jen co se převléknu do suchého.“

Austin dočista zapomněl, že má po kontaktu s oceánem oblečení skrz naskrz promočené.

„Myslel jsem, že bychom se tam vydali ve člunu, abychom mohli vstoupit na palubu a trochu se rozhlédnout,“ řekl.

„Pro projížďku na člunu jsem vždycky. Kromě toho čím starší tequila, tím je lepší.“

Austin navrhl, že se sejdou u člunu. Zaskočil do kajuty a převlékl se. Ještě než se vydal za Zavalou, zastavil se na ošetřovně, aby se podíval, jak se daří Troutovým. Spali. Ošetřovatel mu prozradil, že jsou jen prochlazení a vyčerpání, ale že po pár hodinách odpočinku budou v pořádku.

Cestou z ošetřovny potkal profesora Adlera, jenž se už nemohl dočkat, až si bude moct promluvit přímo s Troutovými o jejich zážitcích v mořském víru. Profesor byl zklamaný, že je zatím nemůže vidět, ale zdál se uspokojený, když mu Austin navrhl, aby si místo toho pohovořil s některými členy posádky z Benjamina Franklina, kteří byli převezeni na Throckmorton k ošetření utrpěných zranění. Zatímco se vzpamatovával z nedávné nakládačky, Franklin kotvil nedaleko Throckmortonu.

Austin se setkal se Zavalou podle plánu v místě, odkud se spouštěl záchranný člun. Za několik minut už jejich člun přídí rozřezával zpěněnou brázdu k záhadnému plavidlu. Austin nejprve kormidloval v širokém kruhu kolem neznámé lodi a Zavala pořizoval fotodokumentaci. Moře bylo pokryté mrtvými rybami a všemožnými troskami. Austin srovnával velikost lodi s plavidly NOAS a NUMA.

„Vypadá docela nově. Řekl bych, že měří tak sto metrů,“ poznamenal.

„Vypadá asi jako já po noci strávené ve městě,“ řekl Zavala. „Je dost široká. Evidentně je stavěná tak, aby uvezla co nejvíc nákladu. Nikde ale nevidím jeřáby nebo ramena k naloďování zboží. Ty nejspíš ztratila v mořském víru.“

„Na trupu nemá ani jméno, ani registrační číslo,“ konstatoval Austin.

„Třeba máme před sebou pirátskou loď,“ nadhodil Zavala.

Zavalův nápad nebyl tak bizarní, jak se na první pohled zdálo. I v současnosti bylo moderní pirátství na světových mořích docela vážným problémem. Podobně jako jejich předchůdci i dnešní piráti zajímali lodě, aby s nimi útočili na další oběti.

„Třeba,“ přitakal nepříliš přesvědčeně Austin. Loď byla v docela dobrém stavu, když si člověk uvědomil, že ležela nějaký čas na mořském dně.

„Podle toho, jak vypadá, byla pod vodou nejspíš jenom krátce. Nevidím žádné rozsáhlé zrezivění, i když se rez mohla odloupat.“ Zpomalil člun, takže teď se sotva pohyboval. „Myslím, že jsme viděli všechno, co jsme zvenčí mohli vidět. Nepůjdeme na palubu?“

„Podle lodního protokolu bychom měli počkat, až nás pozve kapitán,“ poznamenal Zavala.

„Za normálních okolností jistě. Vypadá to ale, že je nyní zaneprázdněn jinak. Zdá se mi, jako bych zahlédl vlajku oznamující podávání koktejlů,“ napověděl Austin.

„Máš lepší oči než já. Pokud jde o mě, tak já vidím jenom lodní vrak, který hrozí převrácením, když si na něj sedne pouhý racek.“

„V tom případě bychom se měli ujistit, že máme navlečená vodní křídla.“

Zatímco se Zavala vysílačkou spojil s Throckmortonem a požádal je, aby byli připraveni zasáhnout v případě nebezpečí, Austin se s člunem přiblížil k nižšímu boku plovoucí trosky. Počkal, až pod nimi projela vlna, a v tom okamžiku přidal plyn. Člun se udržel na vrcholu vlny, jež ho prakticky sama donesla na palubu. Zavala rychle připoutal člun ke kovovému výstupku. Oba muži pak v předklonu, jako nějací pokrývači, napůl kráčeli, napůl lezli vzhůru po šikmé palubě. Široký prostor byl holý, až na pokroucenou změť železa, vyčnívající asi uprostřed této části paluby.

Krčili se a poskakovali na opačný okraj paluby. Tam byly spojené čtyři nosníky tak, že tvořily ocelový obdélník. Tento rám stál nad hranatým otvorem v palubě, asi dva až tři čtverečné metry velkým. Naklonili se přes zábradlí a pohlédli do temné šachty. Jasně slyšeli dutý zvuk, jak vlny narážely do kovových plátů.

„Tahle šachta vede přímo až ke dnu lodi,“ poznamenal Zavala. „Zajímalo by mě, k čemu to slouží?“

„Podle mě to používali, aby dostali něco dovnitř a pak zase ven. Tenhle kovový rám mohl sloužit jako základna pro nějaký jeřáb.“

Pokácený kovový rám byl zčásti zakrytý změtí tlustých elektrických kabelů připomínajících kupu černých špaget. Austin si prohlížel tu džungli kovu a kabelů a pátral po nějakém náznaku řádu. Jeho pohled se zastavil na asi osm metrů dlouhém kuželu z kovové síťky. Ležel na boku, zamotaný do podpůrného kabelu a elektrických přípojek, jež se vinuly po zemi a mizely v otvorech v palubě.

Pohled na kužel v něm vyvolal určité vzpomínky. Vysoké ploutve křižující hladinu. Holohlavý muž se zvláštním tetováním na hlavě, hrabající se v černé skříňce a ujišťující ho, že všechno bude v pořádku. A nakonec kosatky, přerušující svůj útok stejně náhle, jak ho zahájily.

Austin bezmyšlenkově pravil: „Spider Barrett.“

Zavala překvapeně vzhlédl. „Spider co?“

„Spider Barrett byl ten chlap, co mě vytáhl z vody na svůj člun, když ty kosatky v Puget Soundu zešílely. Měl na člunu zmenšenou verzi tohoto zařízení.“

„K čemu to slouží?“

„Ty jsi expert přes techniku. Pokus se tedy hádat.“

Zavala se podrbal na hlavě. „Všechny kabely vedou k tomu velkému kuželu. Podle mě je normálně usazený nad otvorem v palubě na nějakém rámu. Možná, že ho spouštějí tou šachtou do vody. Nenapadá mě ale jediné logické upotřebení podobného zařízení na lodi. Kdybys do toho pustil proud, mohl by ses dočkat nějaké reakce, jako třeba výboje z takovéhle obří zapalovací svíčky.“

Austin několik vteřin přemítal nad Zavalovým vysvětlením a pak pravil. „Pojďme zvednout přiklop a podívat se, co je tam dole.“

Přes Zavalovu tvář přeběhl ironický úsměv. „Kdo se zdravým rozumem by odolal možnosti vlézt do nitra lodi, která se jediným kýchnutím může obrátit dnem vzhůru?“

„Já myslel, že se bojíš racka.“

„Co tedy takový kýchající racek?“

„Podívej se na to z téhle stránky. Kde bys byl raději, za svým stolem na ředitelství NUMA nebo na takovémhle místě s nádherným výhledem na oceán?“

„Nejradši bych seděl za volantem své corvetty s výhledem na nějakou pěknou blondýnku.“

„Mám to chápat tak, že souhlasíš?“ odpověděl Austin. „Myslím, že vidím cestu dovnitř.“

I přes zdánlivě hravé škádlení si byli oba muži vědomi rizika, které na sebe vezmou, když se vydají do útrob lodi. Zavala nicméně plně důvěřoval Austinovu úsudku a instinktu a následoval by ho bez váhání třeba i do bran pekelných. Austin zamířil k palubnímu poklopu, který měl v průměru asi metr a který před malou chvílí objevil jeho ostrý zrak.

Odstrčil závoru na poklopu, pevně se opřel a zatáhl. Přiklop narazil do pantů a z nitra lodi se vyvalil zápach, který je málem porazil. Austin od pasu uvolnil halogenové světlo a zamířil jím do otvoru. Intenzivní světlo se odrazilo od kovových příček žebříku.

Muži si svlékli plovací vesty. Jenom by jim překážely, a kdyby se loď nakrásně převrátila dnem vzhůru, nebyly by jim nic platné. Austin se vydal po žebříku jako první. Díky náklonu lodi klesal žebřík v ostrém úhlu. Když sestoupil asi sedm metrů, ucítil pod nohama pevnou palubu. Ta byla výrazně nakloněná, takže se kvůli stabilitě musel přidržovat žebříku.

Zavala byl těsně za ním. Rozhlédl se a pravil: „Vypadá to tu jako v panoptiku.“

„Pojďme tedy za nějakou zábavou,“ nadhodil Austin.

Opírajíce se o dolní stěnu, postupovali úzkou chodbou. Když ušli zhruba patnáct metrů, narazili na schodiště vedoucí dolů. Představa, že by měli sestoupit ještě hlouběji do nitra těžce poškozené lodi, nebyla vůbec lákavá, zvláště když cítili, jak se náklon paluby ještě o několik stupňů zvětšil. Oba návštěvníci si byli vědomi, že jakmile se loď převrátí, je zaručeně po nich. Na to, aby se dostali ven, nebudou mít čas. Austin byl však rozhodnut vypáčit z lodi tajemství, jež v sobě ukrývala.

„Máš pocit, že je dnes tvůj šťastný den?“ pronesl a jeho hlas se odrážel od stěn chodby.

Zavala se usmál. „Před chvílí jsme se utkali s obřím vodním vírem a zvítězili jsme. Vsadil bych se, že se nás štěstí stále ještě drží.“

Schodiště vedlo na nižší palubu, která byla stejná jako ta předchozí. Chodba však tentokrát neústila u dalšího schodiště, ale u odemčených dveří, které otevřeli. Když vešli dovnitř, nosy jim napověděly, že se ocitli v jiném prostředí. Namísto slaného odéru, který převládal v chodbách, tady byly ve vzduchu cítit elektrické výboje. Jako by vešli do rádiové kabiny.

Austin opsal paprskem baterky kruh. Zjistil, že stojí na jakémsi balkonu, odkud mohl pozorovat obrovský střední nákladový prostor. V tomto prostoru byly čtyři veliké objekty válcovitého tvaru, stojící v řadě za sebou.

„To vypadá jako elektrárna v Hooverově přehradě,“ poznamenal Austin.

„Tady je k dispozici dost elektřiny pro menší město.“

„Nebo pro velkou zapalovací svíčku,“ dodal Austin s myšlenkou na zničenou cívku, kterou předtím viděli na palubě. Obrátil světlo nahoru. Od stropu visely desítky silných kabelů, které se táhly ke generátorům.

Křup.

Podlaha pod jejich nohama se ještě víc naklonila.

„Myslím, že právě dosedl ten racek, kterého ses tak bál,“ poznamenal Austin.

Zavala pohlédl vzhůru. „Doufejme, že nemá rýmu.“

Austin byl dost nebojácný, ale nebyl blázen. Proto příliš nemeškali a vydali se po svých stopách dveřmi na schodiště a pak chodbou, která je nakonec dovedla na otevřený prostor hlavní paluby. Po klaustrofobické temnotě uvnitř lodi jim čerstvý vzduch přišel zatraceně vhod. Loď byla nyní rozhodně více nakloněná než před chvílí. Austin však stále ještě nebyl spokojen. Na palubě nebylo vidět žádné základy lodní nástavby, ale řídicí místnost někde být musela. Zatímco Zavala volal Throckmorton, aby jim předal nejnovější zprávy, Austin se vydal po pokřivené palubě směrem k zádi.

Cestou minul několik dalších krytů palubních průlezů, jež nabízely vstup do nitra lodi. Byl si vědom, že je to sázka do loterie a že bude muset mít moc velké štěstí, aby se trefil do toho pravého. Pak ale přece jen našel, co hledal. Nedaleko jednoho poklopu uprostřed paluby poblíž zádě nalezl oblé izolátory. Napadlo ho, že by mohly představovat základnu lodních antén, jež nepochybně odnesl vodní vír. Otevřel tento průlez a pokynul Zavalovi, aby ho následoval po žebříku dolů.

I tady vedl žebřík na spodní palubu a do chodby, která však byla jen asi tři metry dlouhá a končila před nějakými dveřmi. Otevřeli a vešli dovnitř.

„Myslím, že jsme právě našli posádku,“ poznamenal Zavala.

Ve velitelské místnosti se nacházelo šest polorozpadlých mrtvol. Všechny ležely na hromadě v dolní části místnosti. Austinovi se příliš nechtělo narušovat hrobku posádky, ale uvědomoval si, že je důležité dozvědět se o lodi co nejvíc. Se Zavalou v patách vešel do místnosti a pohlédl na veliký kontrolní panel. S desítkami ciferníků a vypínačů byl tento řídicí pult složitější, než jaký kdy viděl. Pomyslel si celkem logicky, že odsud byla zřejmě řízena i ta obrovská dynama v podpalubí. Právě se podrobněji seznamoval s ovládacím panelem, když v lodi opět zapraskalo a pak se ozvalo zaúpění.

Zavala vyhrkl: „Kurte!“

Austin dobře věděl, že jestli se zdrží ještě třeba jen několik vteřin, připojí se k nafouklým mrtvolám natrvalo.

„Myslím, že jsme tady skončili.“ Ukázal ke dveřím.

Se Zavalou v čele vyrazili po chodbě, prakticky vyletěli po žebříku a konečně se ocitli zase na slunci.

Austin se pokoušel v duchu počítat vteřiny, jež uplynuly od posledního zapraskání, ale v tom zmatku brzy ztratil souvislost. Nebyl ani čas na to, aby nasedli do člunu, nastartovali motor a spořádaně odjeli. Namísto toho se s rozběhem vrhli na nižší straně přes zábradlí, dokonce aniž by se zdržovali navlékáním záchranných vest.

Jakmile se vynořili na hladinu, plavali usilovně pryč od lodi. Až se bude plavidlo potápět, vyvolá v okolí sání, které by je stáhlo pod vodu. Teprve za hodnou chvíli se zastavili a ohlédli se zpět.

Spodní zábradlí pokleslo natolik, že bylo teď už pod vodou. Celá loď byla nakloněná v nebezpečném úhlu, s palubou téměř kolmo k hladině. Zavalův kýchající racek musel právě dosednout, protože plavidlo náhle dosáhlo bodu zvratu a otočilo se dnem vzhůru. Několik minut se tak vznášelo na hladině a svým kýlem připomínalo mokrá záda nějaké obrovské želvy. Teprve když voda zaplnila nákladové prostory, loď klesala hloub, až byl nakonec nad vodou patrný jen nevelký okrsek trupu. Pak zmizel i ten a na jeho místě zůstal pouze zpěněný hrozen bublin.

Moře si vzalo zpět, co mu náleželo.

16

RÁD VÁS POZNÁVÁM, profesore Kurtzi,“ pravil Harold Mumford, profesor zooarcheologie. „Vyhovuje vám čaj Earl Grey?“

„To je můj oblíbený,“ přitakal muž sedící v Mumfordově pracovně v kampusu Aljašské univerzity ve Fairbanksu. Měl podlouhlý obličej s výraznou bradou a světle modrýma očima. Hnědé vlasy mu začínaly šedivět.

Mumford nalil dva šálky čaje a jeden z nich podal svému hostu. „Máte za sebou dlouhou cestu. Fairbanks je od Berlína pořádný kus.“

„Ano. Německo je vzdálené spoustu kilometrů, doktore Mumforde, ale já vždycky toužil podívat se na Aljašku. Je to opravdu ta poslední hranice.“

„Rychle se to mění,“ opáčil Mumford, tělnatý muž středního věku s obličejem přátelského mrože. „Hrome, vždyť už máme ve městě i Wal-Mart! Pořád se ale s trochou snahy můžete ocitnout v pořádně drsné přírodě, včetně medvědů grizzly i losů. Doufám, že se dostanete i do parku Denali.“

„Och, ano, mám to v plánu. Na to se strašně těším.“

„Je to výlet na celý den, ale stojí to za to. Moc mě mrzí, že jste se minul s Karlou Janosovou. Jak jsem vám řekl už v telefonu, před několika dny odjela do terénu.“

„Bylo to takové rozhodnutí na poslední chvíli,“ vysvětloval Schroeder. „Najednou jsem měl trochu volného času, takže jsem se z ničeho nic rozhodl navštívit vaši univerzitu. Je to od vás moc pěkné, že jste mě tak nahonem přijal.“

„Ale naprosto ne. Vůbec vám nezazlívám, že jste se chtěl vidět s Karlou. Je to chytrá a krásná mladá žena. Dříve pracovala v lomu Gerstle River Quarry, což je asi sto kilometrů odsud. Tam jsme nalezli nějaké vyřezávané mamutí kly. Bylo to vzrušující. Právě její publikace o využití mamutů pradávnými lovci byla jednou z nejlepších, jakou jsem kdy na tohle téma viděl. Jsem si jistý, že by se byla hrozně ráda setkala s člověkem, který má takovou akademickou minulost jako vy.“

Schroeder si zajistil příslušná doporučení v tiskárně Kinko v Anchorage. Navštívenky, které si dal zhotovit, ho identifikovaly jako Hermana Kurtze, profesora antropologie z Berlínské univerzity. Příjmení si vypůjčil od záhadné postavy Conradova románu Srdce temnoty.

Během celé jeho temné kariéry ho nikdy nepřestávalo udivovat, jak jsou vytištěná slova v kombinaci s dávkou sebedůvěry mocná. Nejobtížnější z celé té maškarády bylo osvojit si rakouský přízvuk po těch dlouhých letech, kdy mluvil jako obyvatel západního pobřeží Ameriky.

„Četl jsem o tom článek,“ lhal Schroeder. „Jak říkáte, velice působivé. Také jsem četl článek o její dizertaci na téma vyhynutí mamutů.“

„To je pro Karlu typické. Když došla k závěru, že člověk měl na vyhubení mamutů jen nepatrný podíl, okamžitě udělala obrovský skok k hypotéze, že příčinou byla nějaká přírodní katastrofa. Jistě si dokážete představit následující diskusi.“

„Jistě, je to trochu novátorská teorie, ale mně se líbí, s jakou smělostí ji prosazuje. Má snad tato teorie o vymření mamutů něco společného s jejím nynějším pobytem v terénu?“

„Všechno. Doufá, že nalezne důkaz k podpoře své teorie na jednom vzdáleném sibiřském ostrově.“

Schroeder zhluboka vydechl. „Sibiř je odsud pěkně daleko. Jakpak se tam člověk dostane?“

„Karla kupříkladu letěla na Wrangelův ostrov, pak se nalodila na ledoborec, který ji dovezl až na Nový sibiřský ostrov. Za 2 týdny ji zase člun vyzvedne a pár dní poté bude zpátky ve Fairbanksu. Budete ještě tou dobou na Aljašce?“

„Bohužel ne. Docela jí ale tohle dobrodružství závidím. Kdybych mohl, od minuty bych všeho nechal a následoval ji.“

Mumford se opřel v křesle a složil ruce v zátylku. „Ivory Island musí být hotový Cancún,“ poznamenal s úsměvem.

„Prosím?“ zeptal se Schroeder.

„Ivory Island je to místo, kde teď Karla pracuje. Včera za mnou byl jeden chlápek z televizního kanálu Discovery a povídal, že přijel s celým týmem na Aljašku, aby udělali pořad o Mount McKinley. Počítám, že se doslechl o Karlině práci. Zdálo se, že ho to nesmírně zajímá, když jsem mu pověděl o Ivory Islandu. Zmínil se, že by si tam mohl zajet. Vyptával se mě podrobně na celý projekt. Zdá se, že nic není nemožné, pokud má člověk dost tlustou šekovou knížku.“

„Jak se jmenoval?“ zeptal se Schroeder. „Třeba jsem na něj už někde narazil.“

„Hunter,“ odpověděl profesor. „Scott Hunter. Takový velký udělaný chlap.“

Schroeder se usmál, ale v očích měl opovržení nad neumělým rébusem falešného jména. „Nemůžu říct, že bych ho znal. Vy jste ho samozřejmě informoval o těžkostech cesty na Ivory Island?“

„Poslal jsem ho na letiště, aby si promluvil s Joe Harperem. To je bývalý pilot, co létal po divočině, a teď vede společnost PoleStar Air. Provozují charterové výlety za dobrodružstvím do Ruska.“

Schroeder polkl zbytek čaje, i když byl stále ještě horký, takže si spálil hrdlo. Poděkoval Mumfordovi za pohostinnost a pak se ve vypůjčeném autě vydal na letiště Fairbanksu. Letiště v blízkosti polárního kruhu bylo výhodnou zastávkou k doplnění paliva pro velké nákladní stroje létající přes pól mezi Dálným východem a Amerikou. Právě když Schroeder parkoval, viděl, jak startuje jedna 747. Letiště samotné nebylo příliš velké, takže se stačilo pouze jednou zeptat, aby našel kancelář společnosti PoleStar Air.

Recepční se na Schroedera mile usmála a prozradila mu, že pan Harper bude volný, jen co dotelefonuje. Harper se objevil ve dveřích za pár minut. Vypadal, jako by ho pro úlohu pilota do divočiny vybral režisér na castingu. Měl štíhlou postavu, pozorné oči, pevná ústa a, soudě podle zjevu, byl stále ještě v procesu přeměny pilota z divočiny na opatrovatele turistů.

Měl pečlivě zastřiženou bradku, ale rozcuchané vlasy mu spadaly až přes uši. Košili měl novou a vyžehlenou, zastrkanou do opraných džín, které byly zhruba v tom stadiu, kdy začínají být pohodlné. Vyzařovala z něho schopnost profesionála, i když v očích měl stín obav. Naklonil se k uchu recepční a cosi jí zašeptal ohledně účtu za pohonné hmoty. Pak pozval Schroedera do kanceláře.

Ta byla sotva dost veliká na jeden psací stůl s počítačem. Veškeré další prostory zaplňovaly hromady šanonů.

Harper si toho nepořádku byl vědom. „Omluvte ten chaos. PoleStar je rodinný podnik, takže spoustu papírování dělám já sám. Vlastně dělám skoro všechno, jenom s pomocí manželky, co sedí venku.“

„Slyšel jsem, že jste dlouhou dobu sám létal,“ poznamenal Schroeder.

Harperovi se rozjasnila tvář. „Sem jsem přijel ve čtyřiaosmdesátém. Měl jsem tehdy cessnu, lítal jsem s ní celé roky. Postupně jsem expandoval a pořídil si menší flotilu hydroplánů. Ty jsem nakonec všechny prodal a koupil si malé proudové letadlo, které vidíte tamhle na ploše. Zámožní klienti chtějí mít své cesty za dobrodružstvím rychlé a s plným komfortem.“

„Jak jde obchod?“

„Obchod je v pořádku, počítám. Horší to je se mnou.“ Harper sebral kupičku papírů a zase je odložil na stůl. „Jsem uvázaný k téhle práci, dokud se nerozšíříme, abych si mohl dovolit někoho najmout. To je ale můj problém. Jaký problém máte vy?“

„Před chvilkou jsem mluvil s doktorem Mumfordem z univerzity. Prozradil mi, že povezete televizní štáb na jeden ostrov na Sibiři.“

„Ach, jistě. Lidi z Discovery. Najali si letadlo, na které na Wrangelově ostrově navazuje nějaká rybářská loď.“

Schroeder podal Harperovi jednu ze svých nedávno vytištěných vizitek. „Rád bych se dostal na Novosibiřské ostrovy. Myslíte, že bych se mohl svézt s nimi?“

„Já nejsem proti. V letadle je spousta místa. Jediné, co potřebujete, je dojednat si s nimi cenu za připojení. Oni si ale bohužel zadali všechna místa jak v letadle, tak pak i na lodi.“

Schroeder zvažoval jeho odpověď. „Třeba dokážu přemluvit vaše klienty, aby mi dovolili se přidat.“

„Jen do toho, pokusit se můžete. Bydlí v hotelu Westmark.“

„Kdy hodláte odstartovat?“

Podíval se na hodinky. „Odteď za dvě hodiny jednadvacet minut.“

„Jdu si s nimi pohovořit.“

Schroeder zamířil k hotelu. V recepci se poptal po televizním týmu z Discovery. Recepční mu prozradil, že je před chvílí viděl, jak míří do hotelového baru. Schroeder mu poděkoval a vydal se do haly, která byla plná tak z poloviny. Většinou tu byli samotní jedinci nebo dvojice. Jediná skupinka seděla u rohového stolu s hlavami nakloněnými k sobě. Byli celkem čtyři a tlumeně se mezi sebou bavili.

Schroeder si v hale koupil noviny, vybral si sousední stolek a objednal ovocný střik s citronem. Dva z mužů zběžně pohlédli jeho směrem, ale pak se hned zase vrátili ke své konverzaci.

Jedna z výhod stárnutí je neviditelnost, pomyslel si. Mladí lidé vás prostě přestanou vnímat.

Rozhodl se vyzkoušet své podezření. Pozoroval, jak se jeden z mužů zvedá a odchází na toaletu. Akci si přesně načasoval, takže vstal ze židle právě včas, aby do toho muže vrazil, když se vracel. Schroeder se mnohomluvně omlouval, zatímco neznámý muž pouze zaklel a proklál ho mrazivým pohledem.

Toto střetnutí mu prozradilo dvě věci. Předně to, že jeho nový vzhled s oholenou bradou a obarvenými vlasy dobře funguje, a dále skutečnost, že tento televizní pracovník nosí v podpažním pouzdře zbraň. Rozhodl se ještě trochu přitlačit.

Když se po chvíli vynořil z toalety, zamířil k jejich stolu. „Ahoj,“ pronesl svým západním přízvukem. „Slyšel jsem, že vy, lidičky, jste z kanálu Discovery. Kdo z vás je pan Hunter?“

Mohutný muž, který vypadal jako vůdce celé skupiny, na něj pohlédl přivřenýma očima. „Jo. Já jsem Hunter. Odkud mě znáte?“

„Vás znají v hotelu všichni. Moc často tady celebrity nevídáme,“ pronesl Schroeder, čímž vyvolal na obličejích mužů kolem stolu ironické úsměvy. „Jenom jsem vám chtěl povědět, jak moc se mně líbila ta show o starých Chetitech, co jste vysílali před několika měsíci.“

Ve tváři velkého muže se mihl zmatený výraz. „Díky,“ řekl a dále tvrdým pohledem sledoval Schroedera. „Máme tady ale něco na práci, takže jestli se nebudete zlobit…“

Schroeder se omluvil, že je zdržel, a vrátil se ke svému stolu. Slyšel, jak se muži smějí. Ty Chetity si vymyslel na zkoušku. Sledoval totiž pravidelně kanál Discovery a za posledních šest měsíců se toto téma na programu neobjevilo. Televizní tým byl tedy falešný.

Zatímco usrkával svůj drink, zvažoval možné další postupy. Rozhodl se pro přímou akci. Zašel ven k autu a zpod sedačky vytáhl pistoli s nasazeným tlumičem. Když se vrátil do hotelu, ulevilo se mu, když uviděl všechny muže stále na svých místech. Přišel ale právě včas. Už zaplatili útratu a právě vstávali od stolu. Následoval je k výtahům. Vyjel s nimi do třetího patra a cestou neustále brebtal jako nějaký starý blázen, čímž si vysloužil úšklebky a přísné pohledy. Vystoupil na stejném podlaží, mumlaje přitom cosi o shodě náhod. Loudal se po chodbě a choval se poněkud zmateně, jako by zapomněl, kde je. Když se skupina před ním rozdělila a odebrala se do svých pokojů, zaregistroval jejich čísla.

Počkal asi minutu a pak přistoupil k jednomu z nich. Schoval pistoli za záda, pohledem na obě strany se přesvědčil, že je na chodbě sám, a zaťukal. Dveře se za okamžik otevřely. Hotelový host se zamračil, když před sebou spatřil Schroedera. Byl to ten mužský, do kterého dole vrazil. Jak Schroeder předpokládal, svlékl si zatím sako, takže podpažní pouzdro se zbraní bylo jasně vidět.

„Co k sakru chcete?“

„Myslím, že jsem ztratil klíč od pokoje. Napadlo mě, jestli bych mohl použít váš telefon.“

„Nemám čas.“ Položil dlaň na pouzdro. „Běžte otravovat někoho jiného.“

Muž začal zavírat dveře. Schroeder rychle vytáhl pistoli a napálil mu kulku mezi oči. Muž se složil na zem s výrazem nejhlubšího údivu na jinak bezvýrazné tváři. Schroeder se znovu rozhlédl po chodbě, překročil mrtvé tělo a vtáhl je do pokoje.

Pak pokračoval podobným způsobem, jen s drobnými obměnami, dál, a to se stejným výsledkem. V jednom případě příliš uspěchal svůj první výstřel a musel vypálit ještě jednou. Ve druhém uslyšel, že na poschodí zastavil výtah právě ve chvíli, když vtahoval tělo do pokoje. Když bylo po všem, došlo mu, že právě v posledních pěti minutách zabil čtyři muže.

Necítil nejmenší výčitky svědomí, že je vyřídil svým starým efektivním způsobem. Byli to jenom obyčejní nebezpeční gauneři, nijak se nelišící od řady dalších, s nimiž se v minulosti setkal nebo dokonce spolupracoval. Byli vlastně horší, lajdáčtí a neopatrní. Ten jejich tým museli sehnat dohromady pěkně ve spěchu. Rozhodně nebyli první, koho zabil. A asi také ne poslední.

Zavěsil na každé dveře cedulku NERUŠIT a za několik minut byl již v autě z půjčovny a mířil na letiště. Harper tam stále seděl v kanceláři a provrtával se stohy papírů jako nějaký přerostlý krtek.

„Mluvil jsem s těmi lidmi od televize,“ oznámil Schroeder. „Změnili plány. Rozhodli se jet na ostrov Kodiak natočit něco o medvědech.“

„Doprdele! Proč mi to neřekli?“

„Můžete jim zavolat a zeptat se jich. Když jsem ale byl u nich, chystali se ven.“

Harper popadl telefon a zavolal do hotelu. Požádal, aby ho spojili na pokoje televizního štábu. Když nikdo neodpovídal, praštil sluchátkem do vidlice. Promnul si oči. Vypadalo to, že se rozpláče.

„Tak a je to,“ pravil. „Počítal jsem se šekem za tenhle let do splátek za toho nového ptáčka. Teď jsem na huntě.“

„Vy nemáte naplánovaný žádný další let?“

„To není tak jednoduché. Trvá to celé dny, někdy i týdny, než se dá takový obchod dohromady.“

„Takže letadlo i loď jsou k pronajmutí?“

„Jo, jsou volné. Víte snad o někom, kdo by měl o pronájem zájem?“

„Popravdě řečeno, vím.“ Schroeder sáhl do kapsy saka a vytáhl tlustý svazek bankovek, který hodil na kupičku papírů. „Tohle je za let tam a za pronájem člunu. Stejný obnos vám zaplatím za cestu zpátky. Mám jedinou podmínku, že tam budete několik dní čekat připravený ke startu, dokud nebudu schopen odjet.“

Harper zvedl balíček a prstem se probral růžky bankovek. Všechno to byly stodolarovky. „Za tohle bych si mohl prakticky koupit nové letadlo.“ Zamračil se. „Není to nic nelegálního, že?“

„Vůbec ne. Nepovezete také žádný náklad, jenom mě.“

„Máte nějaké doklady?“

„Pas i víza jsou platné a v pořádku.“ To by tedy měly být, za ty peníze, co jsem za ně zaplatil, pomyslel si Schroeder. Cestou se totiž zastavil v Seattlu a netrpělivě tam počkal, dokud jeho oblíbený padělatel osobních dokladů nevyrobil soubor papírů na jméno profesora Kurtze.

Harper natáhl ruku. „Dohodnuto.“

„Dobře. Kdy můžeme vyrazit?“

„Kdykoliv budete připraven.“

„Já jsem připraven.“

O hodinu později letadlo odstartovalo. Schroeder se opřel v sedadle, užívaje si jako jediný pasažér v letadle komfortu samoty. V ruce držel sklenici skotské, kterou mu připravil pozorný Harper. Ten seděl u řízení. Když Fairbanks zmizel v dálce a letoun nasadil kurz na západ, Schroeder si zhluboka oddechl. Dobře si uvědomoval, že už je starý a přitom se snaží zastat úkol vhodný pro mladého. Požádal, aby chvíli nebyl rušen. Byl unavený a potřeboval se trochu prospat.

Na úkol, který ho čekal, musí mít naprosto jasnou hlavu. Vypudil z mysli veškeré emoce a zavřel oči.

17

LOĎ NOAS Benjamin Franklin se belhala jako námořník, který se zúčastnil rvačky v baru. Ta pranice s mořským vírem si vybrala daň v podobě poškození lodních motorů, které nyní vyžadovaly doslova rozmazlování, aby se nerozpadly úplně. Několik set metrů za ní ji následoval Throckmorton, připravený pro případ, že by se dostala do nesnází.

Zatímco tyto dvě lodi pomalu pokračovaly směrem k Norfolku, na západní obloze se objevila tyrkysově zbarvená helikoptéra s nápisem NUMA na trupu. Než dosedla na palubu, chvíli se vznášela nad Benjaminem Franklinem jako kolibřík. Z kabiny vystoupili čtyři lidé s lékařským vybavením a zásobami.

Členové posádky nasměrovali příchozí do lodní ošetřovny. Žádné zranění, utrpěné v době, kdy loď mířila téměř svisle do víru, nebylo naštěstí životu nebezpečné. Kapitán si vyžádal lékařský tým, aby pomohl jeho zdravotníkovi, který byl doslova zahlcen obrovským množstvím odřenin a pohmožděnin.

Helikoptéra doplnila palivo a dva členové posádky, kteří utrpěli zlomeniny rukou, se přemístili na její palubu. Austin poděkoval kapitánovi za pohostinství, načež spolu s Troutovými, Zavalou a profesorem Adlerem rovněž nastoupil. V několika minutách byli ve vzduchu.

Vrtulník přistál na Národním letišti po necelých dvou hodinách letu. Zranění byli přeloženi do čekajících sanitek. Troutovi si chytili taxík do svého městského domu v Georgetownu a vzali s sebou jako hosta profesora Adlera. Zavala odvezl Austina do jeho domu na řece Potomac ve Fairfaxu, Virginie, zhruba kilometr od velitelství CIA v Langley. Všichni souhlasili, že se sejdou zítra ráno v osm, až si pořádně odpočinou.

Austin žil v přestavěné viktoriánské loděnici s výhledem na řeku. Tuto věžovitou stavbu získal v době, kdy pracoval pro CIA. Budova s mansardovou střechou náležela ke staré nemovitosti, ale předchozí vlastníci ji nechali zchátrat. Stalo se z ní jen pohodlné nábřežní rejdiště četných myších rodin. Austin ji však kompletně vyprázdnil, uvnitř přestavěl a zvenčí zrestauroval do původní krásy. V prostorách pod obytnou částí byla složená závodní veslice a malý hydroplán.

Nyní odhodil v hale cestovní vak a vešel do prostorného obývacího pokoje. Tento dům byl pestrou kombinací nového a starého. Autentický koloniální nábytek z tmavého dřeva kontrastoval s nabílenými stěnami, na nichž visely obrazy moderních autorů či naivních malířů a různé mapy. Knihovny, sahající od podlahy až ke stropu, obsahovaly v kůži vázaná námořní dobrodružství Conradova a Melvillova, vedle nichž se nacházely častým používáním poznamenané spisy velkých filozofu, které s oblibou čed. V zasklených vitrínách ležely vzácné soubojové pistole, které sbíral. Jeho rozsáhlá hudební kolekce, zejména z oblasti jazzu, odrážela jeho ocelovou chladnokrevnost, energii a elán, i jeho improvizační talent.

Zkontroloval hovory na telefonním záznamníku. Byla jich tam hromada, ale všechny mohly počkat. Zapnul stereo a místnost ožila frenetickým klavírním preludováním Oscara Petersona. Nalil si sklenku nejlepší tequily aniejo, otevřel posuvné skleněné dveře a vyšel na terasu, sklenici s příjemně cinkajícím ledem v ruce. Zaposlouchal se do tichého šplouchání vody a zhluboka vdechl mlhavý vzduch s příchutí řeky, tolik se lišící od mořské vůně oceánu, kde trávil většinu svých pracovních dnů.

Po několika minutách se vrátil do domu, z police si vzal knihu o starých řeckých fdozofech a otevřel ji na Platonově kapitole „Alegorie jeskyně“.

V Platonově podobenství vězňové přikovaní v jeskyni vidí pouze stíny loutek na stěně a za sebou slyší pohyb loutkářů. A na základě těchto nejistých známek se vězni musí rozhodnout, co je stín a co skutečnost. Podobným způsobem se Austinova mysl musela vyrovnat s podivnými událostmi posledních dnů, aby do dosavadního duševního chaosu vnesl nějaký řád.

V mysli se neustále vracel k té jediné věci, ze které mohl vycházet. K oné záhadné lodi.

Přešel k psacímu stolu a zapnul laptop. S využitím informace z webové stránky doktora Adlera vyvolal satelitní snímky oblasti s gigantickou vlnou. Záběry vypovídaly, že všude je momentálně klid. Listoval tedy zpět až k datu, kdy se potopila Southern Belle. Ten den se jasně ukázaly dvě obrovské vlny, které doktora Adlera tak vyděsily. Loď samotná byla znázorněna jako malý bod, jenž tu jednu chvíli byl a o minutu později zmizel.

Oddálil obraz zoomem, takže nyní viděl větší oblast oceánu, a zpozoroval cosi, co mu prve uniklo. Kolem oblasti potopení se nacházely celkem čtyři další lodi, po jedné v každém kompasovém kvadrantu, všechny od sebe stejně vzdálené. Chvíli se upřeně díval na obrazovku a pak se vrátil ještě o několik dní nazpět. Žádná plavidla tam nebyla. Pak přeskočil na čas krátce po potopení a našel jen tři lodě. Když se posunul na jeden den po potopení Southern Belle, nenašel v dané oblasti už žádnou loď.

Připadal si jako jeden z těch Platonových vězňů v jeskyni. Také se pokoušel odlišit realitu od zdání, i když měl proti nim jednu výhodu. Mohl si zavolat o pomoc. Otevřel tlustý telefonní seznam agentury NUMA ležící vedle aparátu a po krátkém hledání naťukal na telefonu jedno číslo. Ozval se mužský hlas.

„Ahoj, Alane. Tady je Kurt Austin. Právě jsem se vrátil z plavby. Doufám, že jsem tě nevzbudil.“

„Ale vůbec ne. Rád tě slyším, Kurte. Co pro tebe můžu udělat?“

„Mohl by ses stavit tady v mém domě zítra kolem osmé ráno? Je to dost důležité.“

„Ale jistě.“ Následovala chvilka odmlčení. „Ty víš, co dělám?“

Alan Hibbet byl jedním z mnoha rádoby bezvýznamných vědců NUMA, kteří si anonymně hráli v samém srdci velké oceánografické agentury, ochotni provádět životně důležité výzkumy na exotických subjektech, a to bez velké publicity a oslavných fanfár. Před několika měsíci ale Kurt slyšel Hibbetovu přednášku na sympoziu NUMA o přímořské komunikaci a monitorování životního prostředí. Šířka autorových vědomostí na něho udělala hluboký dojem.

„Vím velice dobře, co děláš. Jsi specialistou na aplikovaný elektromagnetismus se zvláštním zaměřením na antény. Jsi zodpovědný za projekt elektronických očí a uší, které NUMA používá k průzkumu mořských hlubin a k udržování komunikace mezi vzdálenými lokalitami, kde se provádí výzkum. Četl jsem tvou přednášku ohledně vlivu zemského reliéfu na radiační vlny produkované zmenšenou povrchovou anténou.“

„Skutečně? To mně tedy lichotí. Já jsem ale v podstatě takový neodborný fušer. A členy týmu zvláštních úkolů považuji za chvástavé supermany.“

Austin a jeho tým představovali v celé NUMA cosi jako legendu a Hibbet byl tedy velice překvapen, že ho nyní žádají o pomoc.

Austin se posmutněle zasmál. Svaly na pažích ho stále ještě bolely, jak se pokoušel zachránit Paula Trouta, a cítil se unavený jako pes. „Myslím, že v poslední době je v týmu opravdu nějak moc mluvků. Fakticky bychom uvítali tvé odborné schopnosti.“

„Rád vám pomůžu, jak jen budu moct,“ slíbil Hibbet.

Austin pak předal Hibbetovi instrukce, jak se dostane k loděnici, a ujistil ho, že se na něj bude ráno těšit. Zapsal si několik poznámek do žlutého bloku, dokud měl ještě v hlavě pár čerstvých nápadů. Pak připravil plnou konvici keňské kávy, zapnul kávovar na automat a odešel nahoru do ložnice ve věži. Svlékl se, vklouzl mezi chladivá prostěradla a v mžiku usnul. Zdálo se mu, jako by uplynulo pouze několik minut, když ho budilo jasné ráno slunečními paprsky dopadajícími do okna ložnice.

Osprchoval se a oholil, oblékl se do pohodlného trička a krátkých kalhot a rozšlehal porci smažených vajíček a virginské šunky. Výsledek si snědl na terase. Právě uklidil špinavé nádobí, když na dveře zaklepal Zavala. Troutovi se objevili za několik minut, spolu s profesorem Adlerem. Ve stejnou chvíli dorazil i Al Hibbet. Hibbet byl vysoký štíhlý muž s chumáčem šedivých vlasů. Byl až přehnaně plachý, kůži měl bledou jako mramor. To oboje bylo důsledkem skutečnosti, že většinu dní trávil v laboratoři, daleko od kontaktu s lidmi i se sluncem.

Austin rozdal všem přítomným po šálku kávy a pobídl je ke kulatému stolu z týkového dřeva, stojícímu na terase. Austin mohl svolat schůzi do své kanceláře v zeleně zbarvené věži v Arlingtonu, která představovala centrum operací NUMA. Zatím však nebyl připraven odpovídat na otázky nebo sdílet své myšlenky s kýmkoliv mimo tento nejužší kruh. Nejprve potřeboval zjistit více faktů. Vytáhl si židli a toužebně se zahleděl na vodní hladinu posetou zrcátky odrážejícími slunce, na řeku, kde pravidelně trávil svá rána veslováním. Pak se rozhlédl kolem stolu a poděkoval všem za to, že přišli. Měl podobné pocity jako Van Helsing, svolávající strategickou schůzku před zahájením boje s Drákulou. Měl dokonce nutkání zeptat se, jestli někdo s sebou nepřinesl česnek.

Namísto toho však raději přistoupil přímo k meritu věci. „V Atlantiku i v Pacifiku se děje něco velice zvláštního,“ začal. „Moře tam víří jako vejce v míse. Tyto poruchy potopily určitě jednu loď, možná dvě, alespoň pokud víme. Dále málem potopily ještě jednu loď a vystrašily řadu lidí sedících kolem tohoto stolu, včetně mé maličkosti.“ Pak se obrátil k Adlerovi. „Profesore, byl byste tak laskav a popsal ten fenomén, jehož jsme byli svědky, a trochu rozvedl své teorie?“

„Bude mi potěšením,“ odvětil Adler. Pak připomněl zmizení „nepotopitelné“ Southern Belle i úspěšné pátrání po ztracené lodi. Popsal satelitní důkaz přítomnosti gigantických vln v blízkosti zmíněné lodi. Nakonec, s poněkud menším nadšením, pohovořil i o své teorii, že uvedené poruchy by nemusely být přirozeného původu. Jak objasňoval své myšlenky, rozhlížel se po jednotlivých tvářích, jako by v nich hledal stín pochybností. Ke svému uspokojení nalezl pouze vážné obličeje plné zájmu.

„Normálně bychom všechny tyhle oceánské aktivity přičetli starému vládci oceánů Neptunovi, který kope nožičkama, nebýt několika věcí,“ pravil. „Satelitní záběry naznačují, že podobně byly narušeny i jiné oblasti oceánu a že toto postižení je až neobvykle symetrické.“ Za použití Austinova laptopu pak ukázal satelitní snímky koncentrace zabijáckých vln.

Austin pak požádal Troutovy, aby popsali svůj výlet do malströmu. Nastalo znovu ticho, v němž Gamay a Paul střídavě líčili, jak je do sebe vtáhl obří vír a jak byli skutečně na poslední chvíli zachráněni.

„Říkali jste, že se ve chvíli, kdy se ten vír poprvé objevil, blýskalo?“ otázal se Hibbet.

Gamay s Paulem přikývli.

Hibbetova odpověď byla pregnantní. Řekl pouze „Ach.“

Načež se ozval Zavala a začal vyprávět o tom, jak vstoupili na palubu oné vzkříšené lodi. Hibbeta velice zajímal jeho popis elektrárny v nitru nákladového prostoru a zničené elektrické konstrukce na palubě.

„Kéž bych tam byl a viděl to na vlastní oči,“ povzdechl si.

„Můžu poskytnout něco skoro stejně dobrého,“ poznamenal Zavala. Za okamžik se na obrazovce objevily digitální snímky, jež pořídil na palubě tajemné lodi.

Austin se obrátil na Hibbeta, co těm obrázkům říká. Vědec z agentury NUMA mlčky hleděl na monitor a vraštil obočí. Pak požádal, aby mu ty obrázky promítli ještě jednou.

„Je docela jasné, že do střední části tohoto zařízení se přivádí spousta elektrického proudu.“ Ukázal na kónickou konstrukci. „Ve stavu, v jakém se teď ten aparát nachází, je těžko říct, k čemu sloužil.“

„Joe to popsal jako obří zapalovací svíčku,“ poznamenal Austin.

Hibbet se podrbal na hlavě. „To asi ne. Spíš to vypadá jako obří transformátor. Spoustu závitů, díky kterým to pracuje, není vidět. Kde je ta loď nyní?“

„Znovu se potopila na mořské dno,“ odpověděl Zavala.

Austin rozhodně nepředpokládal, že Hibbet takto zareaguje. V jeho šedých očích se totiž objevilo vzrušení a rozčilením si začal mnout ruce. „Tohle je rozhodně něco lepšího, než si hrát s anténami.“ Kliknutím znovu vyvolal sérii obrázků a pak se rozhlédl kolem stolu. „Říká někomu z přítomných něco jméno Nikola Tesla?“

„Já jsem nejspíš jediný z přítomných, kdo pravidelně čte Popular Science,“ odpověděl Zavala. „Tesla vynalezl střídavý proud.“

Hibbet přikývl. „Byl to srbskoamerický elektroinženýr. Objevil, že je možné otáčet magnetickým polem, jestliže vezmete dvě smyčky postavené proti sobě v pravém úhlu a pustíte do nich mimofázový střídavý proud.“

„Ocenil bych, kdybyste to řekl v angličtině,“ poznamenal zdvořile Adler.

Hibbet se zasmál. „Uvedu to do historických souvislostí. Tesla se přestěhoval do Spojených států a začal pracovat pro Thomase Edisona. Stali se z nich rivalové. Edison obhajoval stejnosměrný proud a kolem toho se strhla zuřivá bitva. Tesla dosáhl rozhodující výhody, když vyhrál konkurz k vypracování projektu generátorů na střídavý proud u Niagarských vodopádů. Prodal patent na indukční motor Georgi Westinghousovi, jehož systém se stal základem zařízení, které používáme dodnes. Edison se musel spokojit s elektrickou žárovkou a fonografem.“

„Pokud si vzpomínám, Tesla přihlásil spoustu smělých patentů,“ poznamenal Zavala.

„To je pravda. Byl to excentrický génius. Přihlásil třeba patent na elektricky poháněné letadlo, schopné dosáhnout rychlosti devětadvaceti tisíc kilometrů za hodinu a vhodné k použití jako zbraň. Přišel s čímsi, co nazval „telesíla“, což byly vlastně smrtící paprsky, schopné roztavit motor letadla až na vzdálenost čtyř set kilometrů. Vykonal spoustu práce v oblasti bezdrátového přenosu elektrické energie. Fascinovala ho možnost zkoncentrovat proud a znásobit jeho účinnost. Prohlašoval dokonce, že se mu jednou podařilo z laboratoře vyvolat zemětřesení.“

„Třeba Tesla jenom předběhl svou dobu v oblasti balistických raket a laseru,“ nadhodil Austin.

„Jeho koncepty byly správné. Avšak praktické provedení nikdy nesplnilo očekávání. V posledních letech se z něho stal takový kult. Konspiračně ladění teoretici dodnes podezírají různé vlády, včetně té naší, že samy experimentují s těmi nejdestruktivnějšími aspekty Teslova díla.“

„Co si o tom myslíte vy?“ otázal se Austin.

„Konspirační teoretici se mýlí. Tesla na sebe přilákal spoustu pozornosti, protože byl taková okázalá osobnost. Avšak práce Lazlo Kovacse měla, podle mého názoru, daleko ničivější potenciál. Kovacs byl, podobně jako Tesla, brilantním elektroinženýrem. Pocházel z Budapešti, kde koncem devatenáctého století pracoval i Tesla, a Kovacs tam ve třicátých letech století dvacátého navázal na jeho výsledky. Soustředil se zejména na velmi nízké frekvence elektromagnetických vln. Obával se možného zneužití tohoto jevu v elektromagnetické válce. Došel k závěru, že některá vysílání by mohla narušit atmosféru a vyvolat nepříznivé počasí, zemětřesení, či nějakou podobnou živelnou katastrofu. Pomohl Teslovi dostat se o stupínek výš.“

„V jakém smyslu?“

„Kovacs vlastně objevil sadu frekvencí, jimiž je možné elektromagnetickou rezonanci soustředit a poté zesílit okolním materiálem. Těm frekvencím se začalo říkat Kovacsovy rovnice. Publikoval své objevy ve vědeckém časopise, ale odmítl zveřejnit plné znění rovnic, aby tak zabránil konstrukci jím popisovaného zařízení. Ostatní vědci byli však bez poskytnutého důkazu skeptičtí.“

„Je štěstí, že mu nikdo nevěřil,“ poznamenal profesor Adler. „Svět má i tak dost potíží udržet pod kontrolou alespoň ty zbraně, které už má.“

„Někteří lidé mu uvěřili. Nacisti kupříkladu měli tradičně velice blízko k mysticismu, okultismu a různým pseudovědám. Ty historky o německých archeolozích, hledajících Svatý grál, jsou pravdivé. Udeřili na Kovacse a unesli ho i s celou rodinou. Když válka skončila, ukázalo se, že ho přinutili pracovat v tajné laboratoři na projektu superzbraně, která měla vyhrát válku.“

„Oni ale prohráli,“ konstatoval Austin. „Tesla zřejmě nebyl jediným vědcem, jehož důvěryhodnost byla zpochybněna. Kovacs na tom byl zjevně podobně.“

Hibbet zavrtěl hlavou. „Je to složitější, Kurte. Záznamy objevené po válce dokazují, že byl na prahu průlomu do problematiky elektromagnetické války. Velké štěstí, že k tomu nikdy nedošlo.“

„A proč k tomu nedošlo?“

„Rusové sice zabrali laboratoř ve východním Prusku, ve které měl Kovacs pracovat, ale on mezitím zmizel. Sověti následně pokračovali ve výzkumu, který vycházel z Kovacsových rovnic. Spojené státy o této jejich aktivitě věděly a také by si strašně rády promluvily s Kovacsem. Význam elektromagnetického záření nebyl totiž pro naši armádu neznámý. Před několika lety byla v laboratořích Los Alamos velká konference, na které se hovořilo o zbrojním využití výsledků Kovacsovy práce.“

„Na domácí půdě projektu Manhattan? To sedí,“ ucedil Austin.

„Je tu víc aspektů. Manipulace s elektromagnetickým zářením může být svým způsobem ničivější než nukleární bomba. Armáda tedy vzala Kovacse vážně. Během první války v Zálivu byly zkoušeny pulzní elektromagnetické zbraně. Někteří lidé tvrdí, že tyto a jim podobné zkoušky prováděli i Sověti a vyvolali jimi zemětřesení, vulkanické erupce a změny podnebí. Proto mě tolik zajímaly ty jasné záblesky na obloze.“

„Co je tolik významného na těch světelných záblescích?“ chtěl vědět Austin.

„Mnozí z těch, kteří byli svědky sovětských a amerických pokusů, uváděli, že viděli polární záři nebo mohutné záblesky světla, způsobené vysíláním elektromagnetických vln,“ odpověděl Hibbet.

„Pověz nám o těch experimentech,“ vyzval ho Austin.

„Existuje široká polemika ohledně projektu nazývaného VPVFAPZ neboli Výzkumný program vysokofrekvenční aktivní polární záře, prováděného naší zemí. Jeho hlavní myšlenkou je vyslání koncentrovaného elektromagnetického paprsku do ionosféry. Oficiálně je označován a také financován jako akademický program na zlepšení celosvětové komunikace. Někteří lidé ale spekulují, že jde především o vojenský projekt, zaměřený na celé spektrum úkolů, „Hvězdnou válkou“ počínaje a snahou o ovládnutí lidské psychiky konče. Já sám nevím, co si mám myslet, ale faktem je, že tento program má své kořeny v Kovacsových rovnicích.“

„Říkal jsi také něco o Teslově transformátoru,“ pokračoval Austin. „Co jsi tím myslel?“

„To byl takový jednoduchý typ rezonančního transformátoru, skládajícího se ve skutečnosti ze dvou cívek. Energetické pulzy se pak přenášejí z jedné cívky na druhou a přitom vznikají výboje podobné bleskům. Nejspíš jste je viděli v nějakém filmu, kde obvykle tvoří neodmyslitelnou součást laboratoře kdejakého šíleného vědce.“

Gamay pozorně naslouchala diskusi. Nyní se předklonila. „Zatím jsme hovořili o přenosu těchto vln do pevné země a do atmosféry,“ řekla. „Co by se stalo, kdyby se ty vlny vyslaly k mořskému dnu?“

Hibbet doširoka roztáhl dlaně. „Nemám potuchy. Oceánská geologie není moje sféra.“

„Ale moje ano,“ vmísil se Paul Trout. „Dovol mi jednu otázku, Ale. Mohla by zesílená elektromagnetická vlna proniknout hluboko do zemské kůry?“

„Bezesporu ano.“

„V tom případě je tedy představitelné, že by vysílání mohlo vyvolávat v zemském plášti zhruba stejné anomálie jako program VPVFAPZ, o kterém jsi mluvil, v atmosféře.“

„Jaký druh anomálií?“ otázal se Adler.

„Nejspíš víry a zpětné proudy.“

„Mohl by vyvolat nějaké poruchy i v moři?“ chtěl vědět Austin.

Hibbet si zamnul bradu. „Magnetické pole, jež obklopuje Zemi, je způsobené vířící roztavenou horninou pod zemskou kůrou. Jakékoliv přerušení tohoto pole může vyvolat celou řadu poruch.“

Profesor Adler udeřil pěstí do stolu. „Já věděl, že mám pravdu! Někdo si nezodpovědně hrál s mým oceánem.“

„Tady se však jedná o obrovské vzdálenosti a kilometry povrchového materiálu,“ upozornil Trout, dočasně tlumící Adlerovo nadšení. „Podle mého směřuje výsledek té diskuse zpátky k Joeově velké zapalovací svíčce. Nebo k Alově transformátoru. I kdyby to zařízení produkovalo ohromnou sílu, ve srovnání s masou země by byla stále jenom zanedbatelná.“

Krátké mlčení, jež následovalo po Troutově prohlášení, přerušil Austin. „Co jestli ale existuje víc než jen jedno takové zařízení?“

Odstrčil laptop doprostřed stolu a pomalu jím otáčel dokola, aby všichni viděli blikající světelné body obklopující rozbouřené moře.

Trout okamžitě pochopil. „Čtyři lodě, každá soustřeďující svůj výkon na malý okrsek. To by mohlo fungovat.“

Austin přikývl. „Ukážu vám ještě něco zajímavého.“ Vyvolal na obrazovce záběr chvíli poté, co se Belle potopila. „Podle mého se jedna z těch čtyř lodí také stala obětí poruchy, kterou sama způsobila.“

Kolem stolu se ozvalo souhlasné mručení.

„To by mohlo vysvětlovat jak“ poznamenal Zavala. „Co ale nemůžu pochopit, je proč“

„Než odpovíme na tuhle otázku,“ odvětil Austin, „možná bychom se měli soustředit na kdo. Toto přece není jenom nějaké cákání ve vaně. Nějací zatím bezejmenní lidé podnikli zatraceně obtížnou a finančně náročnou operaci, aby zamíchali oceánem. Zabili posádku minimálně dvou lodí, alespoň co my víme, způsobili ztráty majetku v hodnotě milionů dolarů, a to všechno cestou za nějakým neznámým cílem.“ Rozhlédl se kolem stolu. „Jsme všichni připraveni dát se do práce?“ Hibbet chtěl už už vstát.

„Doufám, že si jenom jdeš pro další kafe,“ poznamenal s úsměvem Austin.

Hibbet vypadal rozpačitě. „Vlastně ne, chystal jsem se zpátky do své kanceláře na ředitelství NUMA. Myslel jsem, že už máte všechno, co jste potřebovali.“

„Joe, pověz Alovi o pravidlech našeho ‚Hotelu Kalifornie‘.“

„Rád. Je to jako v té písni starých orlů, Ale. Jakmile tě jednou rekrutují do Týmu zvláštních úkolů, můžeš se odstěhovat, ale nikdy ho už nemůžeš opustit.“

„Potřebujeme tvou kvalifikaci v elektromagnetismu,“ pokračoval Austin. „Moc by nám pomohlo, kdyby ses z technického pohledu zaměřil na všechny ty naše fantazie a posoudil, jestli mají nějaký reálný základ. Kde bychom se toho mohli dozvědět víc o Kovacsových rovnicích?“

„Nejlepší by bylo obrátit se přímo ke zdroji. Výzkum v této zemi probíhal v Los Alamos. Tam existuje dokonce i Kovacsova společnost, obhospodařující archiv dokumentů o jeho činnosti. Už jsem se na ně párkrát obrátil s nějakými dotazy.“

Austin se otočil na Adlera. „Mohl byste spolu s Alem dát dohromady písemnou zprávu? Joe, vybudovat flotilu plovoucích elektráren je zatraceně velký úkol. Ta dynama byla nejspíš vyrobená na zakázku.

„Pokusím se zjistit jejich původ,“ slíbil Zavala.

„Odpoledne bychom mohli být v Novém Mexiku a zítra se vrátit,“ ozvala se Gamay.

Austin přikývl. „Zjistěte, jak daleko ty pokusy došly a jestli třeba stále ještě neprobíhají. Vyhledáme všechny písemnosti o Kovacsovi. Možná mezi nimi nalezneme zlatý nuget, který bude stát za to.“

Poděkoval všem za jejich účast a navrhl, aby se sešli zítra ve stejnou hodinu. On se Zavalou se potkají už za pár hodin na ústředí NUMA. Když se vracel zpět do domu a míjel knihovnu, povšiml si spisu o Platonovi.

Stíny a ozvěny. Ozvěny a stíny.

Napadlo ho, co by si o této záhadě takový Platon myslel.

18

KARLA LEŽELA VE SPACÍM PYTLI a naslouchala skučení větru kolem staré chatrče lovců kožešin. Vybavila si svou reakci, kdy poprvé spatřila to mládě mamuta. Označit ji za údiv by bylo příliš skromné. Měla totiž pocit, jako by ji zasáhl blesk. Přinutila se zhluboka, pravidelně dýchat. Nakonec jí pomohl dlouholetý trénink, aby konečně začala ten objekt ležící na stole podrobovat vědecké analýze.

Odhadem podle oka měřilo to stvoření zhruba sto deset centimetrů na délku a sto na výšku. Vážit mohlo tak sto kilogramů. Malý mamut měl všechny znaky, jež zachycovali umělci doby ledové na svých jeskynních kresbách, včetně vysoké hlavy, korunované vyvýšeninou pokrytou chlupy, a hrbu na šíji.

Kly se mu začínaly zahýbat, což znamenalo, že mládě je nejspíš samec. Až vyroste, budou měřit více než pět metrů. Uši mělo malé a tělo ve srovnání s hlavou krátké a silné. Dokonce i v dospělosti bude mít trup kratší, než má dnešní slon. Kůži mu kryla kaštanově hnědá srst. Podle velikosti Karla soudila, že mamutí mládě může být tak sedm až osm měsíců staré.

Napadlo ji, že toto zvířátko bude nejspíš nejzachovalejší exemplář Mammuthus primigenius, jaký kdy byl objeven. Většinu zbytků mamuta představovaly obvykle jen kusy masa a kostí. Tady bylo naopak celé zvíře, a to v daleko lepším stavu než Effie, neúplná zdechlina mamuta objevená na Fairbanks Creek, nebo než ruské objevy Dima a Žarkov, či nejslavnější ze všech Berezovka, rychle zamrzlá mrtvola mamuta, jejíž maso se stále ještě dalo jíst. Její žaludek obsahoval rostliny pryskyřníku, evidentně pozřené krátce před smrtí.

Karla se obrátila ke svým vědeckým kolegům.

„To je skvělé,“ pravila. „Kde jste to našli?“

„Babar byl v břehu starého říčního koryta,“ odpověděla Marie.

„Babar?“

„Museli jsme toho drobečka nějak pojmenovat,“ pokračovala Marie. „Kdysi jsem měla knížku o Babarovi, králi slonů.“

„Myslím, že je to nádherné jméno. Blahopřeju vám všem,“ dodala s úsměvem Karla. „Tohle je určitě vědecký nález století.“

„Díky,“ odpověděla Marie. „Tento objev však naneštěstí představuje pro naši expedici problém.“

„Nerozumím.“

„Je téměř čas na večeři,“ vmísil se Arbatov. „Pojďme si o tom promluvit u stolu.“

Podle velikosti jeho břicha, jež se klenulo nad opaskem, se dalo soudit, že mnoho večeří nezmeškal. Přesunuli se tedy do velkého stanu. V družném prostředí se zdálo nemožné uvěřit, že se nacházejí na opuštěném arktickém ostrově. Skládací stůl pokrýval veselý květovaný igelitový ubrus. K celkové atmosféře přispívaly i svítilny svým měkkým žlutým světlem. Plynové radiátory udržovaly interiér stanu teplý a útulný, i když bylo občas slyšet, jak ve studené bríze, vanoucí od moře, pleská celta.

Večeři zahájil ukrajinský boršč, pak následoval vydatný hovězí guláš a jako dezert se podávaly pončiki. Jídlo se zalévalo množstvím čaje a nakonec i vysokooktanovou vodkou, která zmírnila podvečerní chlad. Když Karla ochutnala výsledek Mariina kuchařského umění, uvědomila si, že Sergejův objem pasu nemusí být tak docela jen jeho vina.

Karla spolkla poslední zákusek. „Překvapuje mě, že dokážeš zplodit tak výtečné jídlo v těchto poměrně primitivních podmínkách.“

„Není potřeba hladovět, nebo se živit sušenými zmrazenými potravinami, jak to praktikují Američani,“ odpověděla Marie. „Dokud mám oheň, hrnec a správné ingredience, dokážu vařit stejně dobře jako ten nejlepší moskevský restaurant.“

Karla pozvedla skleničku s vodkou. „Chtěla bych vám ještě jednou pogratulovat k vašemu nálezu. Musíte být velmi šťastní.“

Doktor Sató, se svým japonským sluchem schopným zachytit i nejjemnější nuance, zaregistroval poněkud záludnou snahu Karly zatáhnout do večerní konverzace ono ošemetné téma.

„Děkuji vám,“ pravil. „Jak jsme již naznačili dříve, jde tu o určitý problém.“ S těmito slovy pohlédl na Arbatova.

Rus přikývl. „Vy víte, čeho se s touto expedicí snažíme dosáhnout?“

Karla přikývla. „Ano. Pokoušíte se najít pozůstatky mamuta, které by byly vhodné ke klonování.“

„Správně,“ přitakal Arbatov. „Základy pro tento projekt byly položeny v roce 1999, kdy jedna mezinárodní expedice objevila docela slibné mamutí ostatky ve zmrzlém bahně.“

„Mamut Žarkov“ poznamenala Karla. Zbytky byly tehdy pojmenovány po sibiřské rodině, která vlastnila půdu, v níž byly nalezeny.

„Správně. Objevil se obrovský zájem o to zvíře, a to zejména ze strany genetických výzkumných zařízení ze všech koutů světa. Došla tehdy k závěru, že bude-li možné z měkkých tkání extrahovat DNA, bude toho možné využít k naklonování mamuta dlouhosrstého.“

„Jestli si dobře vzpomínám, v tom bahně byly jen kosti bez měkkých tkání.“

„Žádná měkká tkáň, takže naděje na klonování pohasla. Nikoliv však zájem, takže experimenty pokračovaly,“ řekl Arbatov. „Skupina japonských a čínských výzkumníků naklonovala dvě krávy za použití kožní buňky z telecího embrya, uchovávaného za stejné teploty, jaká panuje v ruské trvale zmrzlé tajze. Od té doby různé vědecké výpravy pokračují na Sibiři v pátrání po vhodných zbytcích. Já a moje žena pracujeme pro sibiřský přírodní park, který plánuje oplodnit samici indického slona jako náhradní matku, aby porodila částečného mamuta, a pak stejný proces opakovat s jejím potomstvem. Předpokládají, že tak do padesáti let budou mít stvoření, které bude z osmdesáti procent mamutem dlouhosrstým.“

„Jedná se o společný projekt s Japonskem,“ přidal se doktor Sató, který navázal na předchozí vysvětlování. „Studenti z univerzity Kinki a veterinární experti z Kagošimy, odkud pochází doktor Itó, pátrají na Sibiři po zdroji DNA už od roku 1997. Odhaduje se, že pod sibiřskou věčně zmrzlou půdou je pochováno na deset milionů mamutů, takže jsme sem přijeli v naději, že nalezneme, co potřebujeme.“

„Jak by se klonování provádělo?“ chtěla vědět Karla.

„To je nesmírně komplikované. Každý krok se musí provést naprosto perfektně,“ ujal se vysvětlování doktor Itó, veterinární expert. „Z měkkých tkání bychom nejprve extrahovali šroubovici DNA, pak ze sloní samice získali vajíčko, které bychom ozářili, a tím zničili jeho vlastní DNA. Tu bychom nahradili nukleovovu kyselinou z mamuta a vajíčko bychom reimplantovali zpět do slonice. Normální gestační období trvá u slona dvaadvacet měsíců, ale v případě tohoto stvoření si nejsme jeho délkou jistí. Stejně tak nevíme, jak bychom se měli starat o narozený hybrid mláděte.“

„Každá z těchto překážek by mohla být sama o sobě extrémně závažná,“ poznamenala Karla.

„Nejobtížnější překážkou je nalezení měkké tkáně,“ prohlásila Marie.

„Až do teď,“ dodala Karla.

„V ideálním případě jsme chtěli najít gravidní samici mamuta,“ pravila Marie, „ale tohle snad bude také vyhovovat.“

„Tomu nerozumím,“ přiznala Karla. „Připadá mi, že tady máte přímo nadbytek zdrojů v podobě těla toho mláděte tam v kůlně.“

Výměna pohledů mezi čtyřmi vědci byla téměř komická.

Nato promluvil doktor Sató. „Je tu určitá rozepře ohledně jurisdikce. Jako v případě rodičů, kteří se handrkují o dítě.“

„Vy přece nepotřebujete vlastnit celé tělo. Stačil by vám vzorek DNA.“

„Ano,“ přitakal Sató. „Ale víte, jak soutěživý je vědecký svět. Kdokoliv přijde s vhodným vzorkem, získá jak v kariéře, tak i v oblasti financí.“

„Kdo to vlastně našel?“

Arbatov pokrčil rameny. „Sató a Itó, ale my jsme to prohlásili za svůj majetek, protože jsme to pomáhali přemístit do naší kůlny a ta se nachází na ruské půdě.“

„Copak neexistovala předem nějaká dohoda, která by takový případ řešila?“

„Jistě, ale nikdo nepředpokládal, že najdeme tak perfektní exemplář,“ odpověděla Marie.

„Jsme všichni rozumní lidé,“ pokračoval Arbatov. „Marie tady má navíc lví podíl na potlačení našich mužských vášní. Vedli jsme bouřlivé debaty a dlouho jsme se dohadovali, jestli vám to máme vůbec říct. Nakonec jsme došli k názoru, že skrývat před vámi fakta by bylo krajně nepraktické, stejně jako vědecky nečestné. Nicméně jsme stále na rozpacích, co dělat.“

„Máte pravdu. Opravdu máte problém,“ přitakala Karla.

Čtyři hlavy souhlasně přikývly.

„Ale není to neřešitelný problém,“ dodala a hlavy se uprostřed kývnutí zarazily.

„Jenom nám neraďte, abychom jako Šalomoun rozsekli to mládě napůl,“ poznamenal Arbatov.

„Ale vůbec ne. Odpověď se zdá být nasnadě. Vyrazte do terénu a najděte další exemplář. Třeba jich je nedaleko řada podobných. Já vám pomůžu. Prováděla jsem zevrubnou topografickou studii Ivory Islandu až do doby pleistocénu, když místní stepi oplývaly zvěří. Myslím, že vás dokážu navést do oblastí nejpříznivějších přírodních podmínek, takže pravděpodobnost úspěchu se ještě zvýší.“

Doktor Sató se ozval: „V naší zemi si ceníme více dohody než konfrontace. Navrhuji, abychom se poohlédli po druhém exempláři. Jestliže nic nenajdeme do doby, než přijede loď, povíme o celé situaci našim sponzorům a necháme je, aby si to vyřešili mezi sebou u soudu.“

Marie se diplomaticky obrátila na svého manžela. „Sergeji? Jako ředitel projektu, co si o tom myslíš?“

„Myslím, že slečna Janosová navrhla řešení, se kterým bychom mohli všichni souhlasit.“

„Znamená to něco za něco,“ dodala. „Třeba byste mi pak mohli pomoct s mým projektem.“

„Omlouváme se,“ odpověděl doktor Sató. „Byli jsme tolik soustředění na své problémy, že jsme se začali chovat neslušně. Co přesně tu hodláte nalézt?“

„Odpověď na hádanku, která se mamutů přímo dotýká.“

„Jejich vyhynutí v pleistocénu?“ zeptala se Marie.

Karla přikývla. „Představte si tento ostrov před dvaceti tisíci lety. Země před naším stanem byla porostlá zelenou vegetací. Půda se otřásala hromovým dupotem obrovských stád obrů jménem Mammuthus. Ta zvířata byla skoro pět metrů vysoká, takže byla větší než dnešní sloni. Jejich stáda se potloukala po starém světě již minimálně tři miliony let. Mamuti žili v Severní Americe, od Severní Karolíny až po Aljašku, na většině území Ruska a Evropy a dokonce i v Británii a Irsku. Zhruba v roce 8000 před Kristem však téměř vymizeli, jen tu a tam zůstaly jejich nepatrné ostatky. Stáda mamutů se úplně ztratila, spolu se stovkami dalších druhů, po nichž zůstaly jen kosterní zbytky, aby dráždily zvědavost vědců, jako jsem já.“

„Jejich vymření představuje jednu z největších záhad světa,“ prohlásila Marie. „Mamuti, mastodonti, šavlozubí tygři – ti všichni zmizeli z povrchu zemského před nějakými deseti nebo dvanácti tisíci lety, spolu s dalšími téměř dvěma stovkami druhů velkých savců. V globálním pohledu zahynuly miliony zvířat. Co tu doufáš najít?“

„Nejsem si jistá,“ odpověděla Karla. „Jak dobře víš, existují tři teorie, vysvětlující vyhynutí těchto zvířat. První z nich tvrdí, že je svým lovem vyhubili pravěcí lidé.“

„Hlavní problém této teorie tkví v tom, že nevysvětluje zmizení všech těch zvířat v ostatních částech světa,“ poznamenal Arbatov.

„Neexistuje také jediný fosilní důkaz, který by tuto teorii podpořil. Takže následuje teorie číslo dvě, podle níž se mezi savci rozšířil nějaký smrtící virus.“

„Vy se tedy domníváte, že teorie viru je pravděpodobnější?“ otázal se doktor Sató.

„Ano i ne. Vrátím se k ní poté, co probereme třetí možnost, a tou je drastická změna podnebí. Ke konci tohoto období se náhle změnilo klima. Nicméně tato teorie má jednu velikou chybu. Na některých ostrovech zvířata přežila. Kdyby byla příčinou změna podnebí, tak by musela rovněž vyhynout.“

„Takže když to nebylo vylovení zvěře, virus ani změna klimatu, co to tedy způsobilo?“ otázal se Sergej.

„Dohadování se nakonec vždycky smrskne na dvě alternativy. Katastrofickou teorii, podle níž došlo k vyhynutí jednou velkou nebo několika menšími katastrofickými událostmi, a teorii postupných změn, tedy uniformistickou, která tvrdí, že k vyhynutí došlo v dlouhém časovém úseku, a to z řady příčin.“

„Kam se řadíte vy, ke katastrofistům nebo k uniformistům?“ zeptal se Arbatov.

„K žádnému z nich. Ani jedna teorie totiž neodpovídá všem faktům. Já se domnívám, že příčinami vyhynutí byly všechny uvedené důvody. V začátku šlo zřejmě o kataklysmata nebo jejich sérii. Například vlny tsunami nebo sopečné výbuchy s uvolněním smrtících plynů a par, jež změnily charakter vegetace.“

„Tahle teorie je ale rovněž děravá,“ poznamenal Arbatov. „Důkazy naznačují, že vymírání probíhalo během stovek nebo i tisícovek let.“

„To by nebyl problém. Moje teorie bere v úvahu i objevy velkého počtu mamutů, napadaných do společného hrobu, a objasňuje, proč někteří jedinci dokázali přežít i dlouho poté. Důkazy naznačují, že ti mrtví mohli zahynout díky nějakému náhlému násilí. Rovněž tak ale víme, že několik exemplárů mamutů se nacházelo v Egyptě, když se tam stavěly pyramidy. Katastrofy oslabily stáda natolik, že zbytky už snadno skosila infekce spolu s lovci. Vyhlazení některých druhů se pak sekundárně šířilo i na jiná zvířata. Dravci, kteří v mamutech i jiných živočiších měli zdroj své obživy, najednou neměli co jíst.“

„Myslím, že na tom něco je, ale vy sama jste říkala, že k celosvětové katastrofě došlo najednou. Jednu chvíli mamuti klidně požírali trávu a v následující moment nezadržitelně spěli k vyhynutí. Není to trochu přitažené za vlasy?“

„Vůbec ne. Já bych byla první, kdo by přiznal, že teorie polárního přesunu je kontroverzní.“

„Polární přesun?“

„Přeorientování pólů.“

„Nikdo z nás tady není geolog,“ poznamenal Arbatov. „Vysvětlete nám to, prosím.“

„Ráda. Existují dva typy polárního přesunu. Magnetický polární přesun by znamenal výměnu magnetických pólů, což by sice vyvolalo řadu nepříjemností, ale dalo by se to přežít. Geologický polární přesun by však představoval skutečný pohyb zemské kůry nad rozžhaveným jádrem. Něco takového by znamenalo kataklysma podobného rozsahu, jaký mělo to, jež podle mne způsobilo vymření mamuta jako živočišného druhu.“

Arbatov stále ještě nebyl přesvědčený. „Vy stavíte svou teorii o vymření mamutů na teoretické možnosti přesunu pólů? Musíte přece připustit, že taková porucha nastane jen velice stěží.“

„Naopak, už se to stalo. A dojde k tomu znovu.“

Arbatov vzal trochu teatrálně Karle skleničku. „Náš host měl trošku moc vodky.“

„Ráda bych vám dala přečíst svou přednášku, kde objasňuji svou teorii, doktore Arbatove. Myslím, že byste ji shledal poučnou. Zejména pak rovnici, jež dokazuje, jak porucha elektromagnetického pole Země může přivodit výměnu magnetických pólů.“

U stolu se rozproudily dohady mezi těmi, kteří souhlasili s touto teorií, a těmi, kteří s ní nesouhlasili. I přes civilizovaný zevní dojem bylo zřejmé, že uvnitř skupiny panuje jakési napětí. Ani se tomu nedivila. Vědci se od ostatních lidí pranic neliší, až snad na to, že jsou více domýšliví a malicherní. Marie dokázala slovní souboj přerušit jen díky kouzlu své milé osobnosti.

„Omlouvám se, že jsme byli vůči našemu hostu tak nevychovaní,“ vložila se do diskuse a upřela pronikavý pohled na svého manžela. „Jaké máš plány na zítra?“

Jakmile byl Arbatov neutralizován, hádka skončila tak rychle, jak prve začala.

„Možná by mi někdo mohl ukázat, kde jste nalezli Babara.“

Ujistili ji, že to nebude problém. Všichni pak pomohli Marii sklidit ze stolu. Za chvíli už Karla ležela ve spacím pytli. Stará chatrč byla teplá a překvapivě odolná proti větru. Až na slyšitelné cupitání drobných živočichů se cítila docela pohodlně. Přesto však díky vzrušení ohledně mláděte mamuta nemohla usnout.

Vzpomněla si na báseň na dobrou noc, kterou jí recitovával dědeček, s nímž žila poté, co jí zemřeli rodiče.

Sotva dokončila první sloku, už spala.

19

TROUTOVI PŘILETĚLI DO ALBUQUERQUE pozdě odpoledne. Odtud pokračovali automobilem do Santa Fe, kde zůstali přes noc. Druhý den časně ráno znovu nasedli do auta z půjčovny a zamířili do Los Alamos, města nacházejícího se v jakési přírodní pevnosti na vrcholech tří stolových hor, vybíhajících z plošiny Panaretos.

Trout si všiml, že se jeho žena za posledních čtyřicet kilometrů změnila. Předtím živě komentovala okolní scenerii, přála si, aby měli čas zastavit u indiánského puebla, ale teď byla náhle dost netypicky tichá.

„Dám ti cent, když mi povíš, na co právě myslíš,“ pravil nahlas. „S inflačním příplatkem, ovšem.“

„Právě jsem hleděla na tu pokojnou krajinu a vzpomněla si na projekt Manhattan i na všechny ty hrůzy, které rozpoutal.“

„Někdo to musel udělat. Jenom buď ráda, že jsme byli první my.“

„Já vím, ale přesto mě stále deprimuje vědomí, že nejsme schopni kontrolovat džina, jakmile ho vypustíme z lahve.“

„Hlavu vzhůru. Síla atomu bude brzy stará vesta, v porovnání s vodními víry a obřími vlnami.“

Gamay se na něj kysele podívala. „Díky, že upozorňuješ na tu světlou stránku.“

Los Alamos se výrazně změnilo od dnů, kdy Robert Oppenheimer se svým týmem géniů přišel na to, jak spoutat sílu atomu do okřídleného kovového válce. Nyní to bylo rušné, kypící město Jihozápadu s obchodními domy, školami, parky, symfonickým orchestrem a divadlem, ale přesto nikdy nedokázalo – nebo možná ani nechtělo – utéct své temné minulosti. I když se Národní laboratoř Los Alamos v současnosti angažuje v řadě mírových vědeckých aktivit, duch projektu Manhattan se tu vznáší i nadále.

Budovy s laboratořemi, kde se výzkum zaměřuje na zdokonalování jaderných zbraní, jsou stále ještě veřejnosti nepřístupné, což jenom napovídá, že město je pořád v těsném spojení s nukleární válkou. Turisté, kteří zabrousí do muzea laboratoře, si mohou sáhnout na repliku „Tlouštíka“ a „Chlapečka“, prvních atomových bomb, mohou si prohlédnout různé typy válečných hlavic a obdivovat se sochám Roberta Oppenheimera a generála Grovese v životní velikosti, dvouhvězdy supertajné aliance mezi armádou a vědou, která společně vytvořila atomové bomby, svržené později na Hirošimu a Nagasaki.

Troutovi se stavili v knihovně Národní výzkumné laboratoře a promluvili si s asistentkou výzkumu, se kterou hovořili již předem. Mezitím tedy stačila připravit složku informací o Lazlo Kovacsovi. Většina materiálů však byla životopisného charakteru a poskytovala jen málo nových informací. Zdá se, že Kovacs, podobně jako Tesla, o němž však existuje daleko více dokumentů, se stal jakýmsi kultem, vysvětlovala asistentka. Jeho teorie podle ní tedy přináleží spíše do oblasti science fiction nežli opravdové vědy.

„Snad se toho dozvíme víc v Kovacsově společnosti,“ poznamenala Gamay.

Asistentka vrhla na Troutovy rozpačitý pohled a pak se rozesmála. „Co se děje?“ vyzvídala Gamay.

Asistentka se začervenala a vyhrkla: „Omlouvám se. Jenom… uvidíte sami.“

Smála se, ještě když je vyprovázela ke dveřím.

Kontaktem v Kovacsově společnosti byl, alespoň podle hlasu, temperamentní muž jménem Ed Frobisher. Když mu volali, oznámil jim, že bude někde venku na pochůzkách, a navrhl, aby se setkali v prodejně přebytečných zásob jménem Black Hole.

Obchod stál na okraji města vedle konstrukce ve tvaru A s nápisem, oznamujícím, že se jedná o MÍROVÝ INSTITUT OMEGA, PRVNÍ CHRÁM ROZVINUTÉ TECHNOLOGIE. Kostel i Black Hole vlastnil Ed Grothus, místní občan, který skoupil přebytečné zásoby laboratoří pocházející dokonce až z dob Manhattanského projektu. To zboží nazýval nukleárním odpadem a inzeroval jeho prodej šíleným vědcům a různým umělcům.

Dvůr kolem obchodu byl posetý prázdnými kryty bomb, střeleckými věžemi, kancelářským nábytkem a elektronickým vybavením. Uvnitř rozlehlého obchodu stály nekonečné řady polic, všechny přetékající zastaralou elektronikou, jako Geigerovými počítači, osciloskopy a deskami s integrovanými obvody. Troutovi se zeptali pokladního, jestli nezná Frobishera. Ten je následně zavedl do uličky, kde stál nějaký muž, jenž mluvil sám k sobě a prohraboval se hromadou ovládacích panelů.

„Podívejte se na to,“ vyzval je Frobisher, když se vzájemně představili. „Někdy v padesátých letech stál tenhle panel zhruba měsíční plat průměrného daňového poplatníka. A teď je to pro všechny obyčejné haraburdí, až na takové technické blázny, jako jsem já.“

Frobisher byl mohutný chlap, přes sto osmdesát centimetrů vysoký, se sudovitým hrudníkem, přecházejícím v břicho, jež viselo přes široký vojenský opasek. Oblečen byl do žluté kostkované košile, která by bila do očí, i kdyby ji nezdobily rudé šle, snažící se udržet kalhoty i pod váhou převislého břicha. Nohavice měl zastrkané do gumových rybářských holínek sahajících po kolena, i když den byl suchý jako troud. Husté čistě bílé vlasy měl zastřižené do ofiny, která mu spadávala podle brýlí v hranatých rohovinových obroučkách.

Frobisher zaplatil za řídicí panel a vykročil z obchodu k zaprášenému a omlácenému Chrysleru K. Vyzval Troutovy, aby mu říkali „Froby“, a navrhl, aby jej následovali k němu domů, kde se nacházel hlavní stan Kovacsovy společnosti. Když oba vozy vyjely z města, Gamay se obrátila na Paula, který právě řídil.

„Nepřipomíná ti náš nový přítel Froby někoho?“

Trout přikývl. „Vysokého a hlasitého kapitána Kangaroo.“

„Po tomhle nám Kurt bude sakra zavázaný,“ poznamenala Gamay s povzdechem. „Radši bych se nechala vcucnout vodním vírem.“

Cesta se vinula mezi kopci nad městem stále výš. Domů ubývalo a mezery mezi nimi byly čím dál větší. Nakonec sedan zabočil na štěrkovou příjezdovou cestu, chvíli poskakoval na opotřebených tlumičích jako gumový míč, až nakonec zastavil před malým domkem z nepálených cihel, který vypadal jako obydlí pro panenku. Dvůr byl ale plný různých elektronických krámů, takže připomínal menší verzi Black Hole.

Když tak kráčeli cestičkou mezi hromadami zkorodovaných obalů raket a různých krytů elektroniky, Froby rozhodil doširoka paže.

„Laboratoře pořádají každý měsíc aukci s výprodejem. Počítám, že vám nemusím říkat, že se každé aukce zúčastním,“ dodal Froby.

„Myslím, že nemusíte,“ opáčila se shovívavým úsměvem Gamay.

Vešli do domu, který byl překvapivě uklizený, na rozdíl od neuspořádaného dvora. Frobisher je zavedl do nevelkého obývacího pokoje, zařízeného základním kancelářským nábytkem z chromu a kůže. U zdi stál kovový stůl a dvě kartoteční skříně.

„Všechno v tomto domě pochází z národní laboratoře,“ chlubil se Frobisher. Zaregistroval, že Trout se zahleděl na ceduli s nápisem NEBEZPEČÍ RADIOAKTIVITY visící na stěně, a ušklíbl se na něj. „Nemějte obavy. To je tady proto, aby se zakryla díra ve zdi. Jako prezident Společnosti Lazlo Kovacse bych vás ale teď rád uvítal v jejím ústředí. Seznamte se s naším zakladatelem.“ S těmi slovy ukázal na fotografii visící vedle varovného nápisu. Na ní byl asi čtyřicetiletý muž jemných rysů s tmavými vlasy a výraznýma očima.

„Kolik má vaše společnost členů?“ zeptala se Gamay.

„Jednoho. Právě se na něj díváte. Jak vidíte, jedná se o velice výběrovou organizaci.“

„Toho jsem si všimla,“ odpověděla se sladkým úsměvem Gamay.

Trout věnoval své ženě pohled naznačující, že se při první příležitosti vrhne ke dveřím. Ta si mezitím prohlížela knihovny, které sahaly od podlahy až ke stropu a zakrývaly podstatnou část stěn. Díky ženskému smyslu pro detail viděla věci, jež Trout neviděl. Soudě podle titulů pojednávaly svazky o vysoce technických a tajemných tématech. Jestli Froby rozuměl alespoň zlomku těchto knih, musel být velice inteligentní.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval je Frobisher. Sám si sedl do křesla za stolem a obrátil se tak, aby byl čelem k hostům.

Trout se uvelebil vedle Gamay. Už se rozhodl, že nejlepší způsob, jak skončit konverzaci, je začít ji. „Díky, že jste nás přijal,“ pronesl jako neklamnou předehru rozloučení.

„Bylo mi potěšením,“ rozzářil se Froby. „Abych pravdu řekl, v poslední době neregistruji příliš zájmu o Kovacsovu společnost. Ta vaše návštěva je věc. Odkud jste, lidičky?“

„Z Washingtonu,“ odpověděl Trout.

Jeho dětsky modré oči zaplály. „To je ještě větší senzace! Musíte se mi podepsat do návštěvní knihy. Tak, povězte mi, jak to, že jste se začali zajímat o Lazlo Kovacse?“

„My oba jsme výzkumní pracovníci z Národní podmořské a oceánské agentury NUMA,“ odpověděla Gamay.

„Jeden náš kolega z NUMA nám vyprávěl o Kovacsově práci a poradil nám, že tady v Los Alamos existuje společnost, která má na dotyčného nejúplnější dokumentaci. Knihovna Národní laboratoře toho o Kovacsovi ví velice málo.“

„Ta banda si myslí, že to byl obyčejný fušer,“ pronesl znechuceně Frobisher.

„Takový jsme z toho měli dojem,“ přitakala Gamay.

„Dovolte, abych vám pověděl něco o naší společnosti. Kdysi jsem pracoval v Národní laboratoři jako fyzik. Většinou jsme tam s kolegy hráli karty a přitom pochopitelně přišla řeč i na práci Nikoly Tesly. Někteří z nás začali tvrdit, že Tesla svým okázalým stylem zastínil Kovacse, který by si ale za své objevy zasloužil mnohem víc uznání, než se mu dostává. Proto jsme svou pokerovou partu nazvali Kovacsova společnost.“

Trout se usmál, ale v duchu sténal, jak litoval tohoto ztraceného času. Odkašlal si.

„Vaše společnost je tedy pojmenovaná podle party hráčů pokeru?“

„Ano. Přemýšleli jsme, že ji pojmenujeme Férový poker, ale někteří členové jsou ženatí a ti si mysleli, že diskusní společnost bude daleko lepší maskování.“

„Takže vy jste o Kovacsových rovnicích nikdy nediskutovali?“

„Ale ano, samozřejmě že jo. Byli jsme špatní hráči pokeru, ale dobří vědci.“ Sáhl za sebe na poličku, vytáhl dvě brožurky a podal je Troutovým. „Vydali jsme tento přepis Kovacsovy originální studie, v níž pojednával o svých revolučních teoriích. Je to jakýsi abstrakt z vědecké konference o jeho práci, konané zhruba před dvaceti lety. Většinou se tam Kovacs moc nedoceňoval. Ty knížky jsou na prodej za $ 4,95 za kus. Máme taky ještě jeho životopis, který stojí trošku víc, to aby se vůbec pokryly výdaje za tisk.“

Paul s Gamay si prolistovali jednu brožurku. Hustý text byl v maďarštině a obsahoval spoustu dlouhých nepochopitelných matematických rovnic. Trout se ušklíbl na svou ženu, jako by jí chtěl říct „Tak, a je to“, předklonil se, jak už chtěl zvednout své dlouhé tělo z křesla k odchodu. Gamay vnímala jeho netrpělivost, a proto se dotkla jeho paže.

„Knihy, které jsem viděla na policích, jsou vysoce odborně technické. Navíc říkáte, že jste pracoval jako fyzik v laboratořích, takže si ceníme vašeho mínění. Doufám, že to neberete ve zlém, ale zajisté víte, že o Kovacsovi a jeho díle se vedly rozhořčené polemiky. Nebyl nakonec Kovacs opravdu jenom zručný fušer? Nebo v něm bylo něco víc?“

„Rozhodně toho měl v sobě víc.“

„Avšak nikdy to experimentálně nedokázal a rovněž tak odmítl odtajnit detaily svého objevu.“

„Protože věděl, že taková informace by byla příliš nebezpečná.“

Gamay se usmála. „Promiňte, ale to spíš zní jako výmluva vlastního selhání.“

„Ani náhodou. Pravým důvodem je respekt vůči lidstvu.“

Trout cítil, že Gamay má nějaký plán, takže se přidal.

„Jestli měl úctu k lidstvu, proč potom pracoval pro nacisty?“ řekl nahlas.

„Musel pro ně pracovat. Hrozili, že mu jinak povraždí celou rodinu.“

„Slyšela jsem, že přesně to se také stalo,“ odpověděla Gamay. „Byl to zločin, nemyslíte? Zabít manželku i děti pro něco takového.“ Při těchto slovech udeřila brožurkou o koleno. „Pro nějakou prázdnou teorii o elektromagnetických vlnách zvlášť nízkých frekvencí.“

Frobisherův bledý obličej se změnil do barvy vařeného raka. Teprve po chvíli se mrak z jeho tváře vytratil a objevil se široký úsměv.

„To byl chytrý pokus, jak mě vyprovokovat.“ Zahleděl se jim střídavě do tváří. „A teď mi, prosím, povězte, kdo doopravdy jste.“

Gamay pohlédla na Paula, který přikývl.

„Jsme členové Týmu zvláštních úkolů agentury NUMA,“ odpověděla. „Chcete vidět nějaký průkaz?“

„Věřím vám. Co ale dělají dva lidé z největší organizace zabývající se oceány v Los Alamos, daleko od Adantiku i od Pacifiku?“

„Myslíme si, že klíč k záhadě několika neobvyklých oceánských poruch leží právě zde, v Novém Mexiku.“

Froby svraštil obočí. „Jaký druh poruch?“

„Mořské víry a obří vlny, schopné potopit loď.“

„Odpusťte, prosím, ale já stále ještě nevím, o čem to mluvíte.“

„Jeden z vědců NUMA, se kterým jsme hovořili, nadhodil, že anomálie v oceánech by mohly být podmíněny narušením zemského elektromagnetického proudu. A připomněl Kovacsovy rovnice.“

„Pokračujte,“ naléhal Frobisher.

Pak mu oba vědci na střídačku vyprávěli o oceánských anomáliích i o spekulacích, že byly vyvolány uměle.

„Dobrý Bože,“ povzdechl si Frobisher chraplavým hlasem. „Takže se to děje.“

„Co se děje?“ zareagoval Trout.

„Ať už patříte k agentuře NUMA nebo ne, narazili jste na něco o hodně většího, než si dokážete představit.“

„To děláme často,“ opáčil Trout. „Tak se dá dokonce popsat jedna z činností naší organizace.“

Frobisher zůstal na Trouta a Gamay zírat. Jejich klidný výraz ho vrátil zpátky na zem, takže se rovněž vzpamatoval. Odešel do kuchyně a přinesl tři lahve studeného piva a poslal je kolem.

„Pověděli jsme vám, kdo jsme,“ pronesla Gamay se zrádným úsměvem. „Takže byste nám teď mohl třeba říct, kdo jste vlastně vy.“

„To se mi zdá fér.“ Upil asi polovinu lahve. „Dovolte, abych začal kouskem historie. Téměř všeobecně se ví o dopisu, který Einstein napsal prezidentu Rooseveltovi.“

Trout přikývl. „Einstein v něm konstatoval, že řízená řetězová reakce je realita a atomová bomba je tedy možná. Navrhl, aby Spojené státy vyvinuly takovou zbraň dřív, než to udělají Němci.“

„Správně,“ přitakal Frobisher. „Prezident pak sestavil komisi, která se tím měla zabývat, a výsledkem jejích aktivit je právě Los Alamos. Avšak pouze pár lidí ví, že koncem války napsal Einstein ještě jeden dopis, který však nebyl nikdy zveřejněn. V něm varoval před nebezpečím elektromagnetické války, založené na Kovacsových rovnicích. Avšak na rozdíl od Kovacse, kterého někteří stále považovali trochu za podvodníka, Einsteinovy názory měly svou váhu. Tehdy byl prezidentem už Truman. Ten tedy vytvořil další komisi, která se měla zabývat Einsteinovými návrhy. Vyšel z toho výzkum ne nepodobný projektu Manhattan.“

„Slyšeli jsme, že stejný směr výzkumu sledovali i Rusové,“ řekla Gamay.

„To je pravda. V polovině šedesátých let jsme si s Rusy šlapali na paty.“

„Kam až ten jejich výzkum pokročil?“

„Daleko. Soustředili se spíše na zem než na atmosféru a podařilo se jim vyvolat několik zemětřesení. Po velkém aljašském otřesu se jim ale země pomstila. V Rusku se objevilo pár velice slušných záplav a pak zase období sucha. To všechno ale byly jenom drobné příhody ve srovnání s tím, co mělo následovat.“

„Záplavy a zemětřesení se sotva dají označovat za drobné příhody,“ namítla Gamay.

„Přesto to bylo pořád jenom zahřívací kolo. Vědci z obou našich zemí zhruba ve stejnou dobu objevili, že kombinovaný účinek jejich pokusů může vyvolat výrazné změny v elektromagnetickém poli země. Proto na jednom opuštěném ostrově v Beringově moři proběhlo tajné setkání zástupců obou států. Zúčastnili se ho vědci i vládní činitelé. Všichni přítomní byli seznámeni s důkazy o souvislostech případných dalších pokusů na bázi Kovacsových rovnic.“

„Jak tohle všechno víte, když to bylo přísně tajné?“ podivovala se Gamay.

„To je prosté. Byl jsem jedním z účastníků toho setkání. Dohodli jsme se, že ukončíme výzkum a vrátíme se k menšímu zlu – k nukleárnímu arzenálu.“

„Dá se těžko uvěřit, že může existovat ještě něco strašnějšího, než je nukleární holocaust,“ poznamenala Gamay a pozvedla obočí.

„Můžete tomu věřit,“ ujistil ji Frobisher. Předklonil se v křesle, jako by se bál, že je místnost odposlouchávána. „Udržet tajemství se stalo natolik důležitým úkolem, že se v každé zemi jenom kvůli tomu vytvořil speciální bezpečnostní aparát. Každý, kdo začal být příliš zvědavý nebo kdo toho moc věděl o Kovacsovi a jeho práci, byl varován a v případě nutnosti pak i eliminován. Máte štěstí, že tuto jednotku už před několika lety rozpustili.“

„Takže Kovacsova společnost nevznikla za účelem maskování partiček pokeru?“ zeptal se Trout.

Frobisher se usmál. „Ta historka většinu lidí odradí. Ne. Kovacsova společnost zde vznikla jako součást maskování. Podle logiky věci měla být první vážnou překážkou pro každého, kdo by se chtěl věnovat Kovacsově práci. Kdybyste sem nakráčeli před několika lety s plnou pusou otázek, které by přesahovaly meze, stačilo by zvednout telefon, a vy byste zmizeli. Máte štěstí, že ta jednotka už několik let neexistuje.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Trout.

„Škrty v rozpočtu,“ odpověděl s úšklebkem Frobisher. „Ztráta základní paměti. Těch pár lidí, kteří byli obeznámeni s původní dohodou, zemřelo a celé tajemství si vzali s sebou do hrobu. Nezbyl nikdo, kdo by příslušnou položku rozpočtu podpořil, takže se vyškrtla. Jak šel čas, Kovacs i jeho práce upadali v zapomnění. Podobně jako Nikola Tesla se i Kovacs stal jakýmsi osobním kultem několika bláznivých spiklenců, jenom o něco méně známým než Tesla. Většina lidí, kteří se tu zastaví, jsou také cvoci, jako třeba ten chlápek, co měl na hlavě vytetovaného pavouka. Vážnější zájemce odradí můj divadelní Frobyho výstup.“

„Zahrál jste to skvěle,“ pravila Gamay uznale.

„Díky. Už jsem tomu začal pomalu sám věřit. Jsem tady vrátný a strážný v jedné osobě, který odhání příliš dotěrné lidičky.“

„Zmínil jste se o celosvětových souvislostech manipulace s elektromagnetismem,“ nadhodil Trout.

Frobisher přikývl. „Doposud každého vystrašila zmínka, že zahrávání si s elektromagnetismem může vyvolat přesun zemských pólů.“

„Je to doopravdy možné?“ podivila se Gamay.

„Ale ano. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Elektromagnetické pole Země se vytváří otáčením zevní zemské kůry oproti pevné části vnitřního jádra. Vědci z univerzity v Lipsku vypracovali model, který znázorňuje Zemi jako obří dynamo. Těžké kovy a tekuté magma v zemském nitru jsou jádrem elektromagnetu. Lehčí kovy v zemské kůře představují vinutí. Póly planety jsou určeny elektromagnetickým nábojem. Magnetické póly jsou výsledkem působení soustavy vírů hluboko v nitru roztaveného jádra. Magnetické póly mají navíc tendenci se pohybovat. Navigátoři také musí tuto skutečnost neustále zohledňovat. Jestliže poklesne síla jednoho z pólů, okamžitě se to projeví v obratu magnetického severu a jihu.“

„Jaké následky by měl přesun magnetického pólu?“ chtěla vědět Gamay.

„Poněkud ničivé, ale ne katastrofální. Rozvodné sítě by byly vyřazeny z provozu. Používané satelity by nefungovaly. Kompasy by se zbláznily. Atmosférické podmínky by se změnily vytvořením ozónových děr, dlouhodobě by se objevily popáleniny ze slunečního ozáření. Polární záře by byla vidět daleko jižněji. Stěhovaví ptáci a živočichové by byli dezorientováni.“

„To tedy máte pravdu, že by přesun pólů byl ničivý,“ shrnula lakonicky Gamay.

„Jistě, ale nebylo by to nic ve srovnání s důsledkem přesunu geologického pólu.“

Jako hlubokomořský geolog věděl Trout docela přesně, o čem Frobisher hovoří. „Teď mluvíte o skutečném pohybu zemské kůry nad vnitřním jádrem, a nikoliv tedy už o změnách elektromagnetického pole.“

„Přesně. Pevná část Země se pohybuje po tekuté části. Existují důkazy, že k podobné změně došlo už v minulosti, nejspíše vlivem nějakých přirozených zevních faktorů jako třeba průletu komety.“

„Já jsem hlubokomořský geolog,“ poznamenal Trout. „A právě ten příklad komety je jedním z důvodů, proč si nedokážu představit, že stejného efektu, tedy podstatnějších fyzikálních změn, by mohlo být dosaženo machinacemi vyvolanými člověkem.“

„Právě proto byly Kovacsovy práce tak důležité.“

„V jakém smyslu?“

Frobisher vstal a několikrát přešel po nevelké místnosti sem a tam, aby si urovnal myšlenky. Pak se zastavil a ukazovákem naznačil rotační pohyb.

„Tohle je něco jiného. Elektromagnetické síly pohybují celým vesmírem. Země je nabitá jako veliký elektromagnet. Změny v elektromagnetickém poli mohou způsobit přeměnu polarity způsobem, o kterém jsme před chvílí diskutovali. Existuje ale ještě další důsledek, ke kterému Kovacs mířil ve své práci. Hmota osciluje neustále mezi stadiem hmoty a energie.“

Trout chápavě přikývl. „Chcete říct, že změnou elektromagnetického pole planety je možné změnit polohu hmoty na povrchu Země.“

„Tím by se daly vysvětlit ony poruchy v oceánech,“ dodala Gamay.

Frobisher luskl prsty a triumfálně se usmál. „Dejte někdo tomu muži i té ženě po doutníku.“

„Co by se stalo při přesunu země?“ pátrala dál Gamay.

Frobisherův úsměv zmizel. „Na posun hmoty by určitě zareagovaly setrvačné síly. Vody v jezerech a oceánech by se náhle vydaly jiným směrem, přičemž by zaručeně zaplavily břehy masivními zátopami. Veškerá elektrická zařízení by najednou selhala. Objevila by se tornáda a hurikány dosud nevídané síly. Zemská kůra by za silného zemětřesení popraskala a otevřela se řadou vulkánů, chrlících rozžhavenou lávu. Došlo by k drastickým a dlouhodobým změnám klimatu. Nemoc z ozáření v důsledku pronikání slunečních paprsků přes magnetické pole Země by zahubila miliony lidí.“

„Mluvíte o katastrofě obřích rozměrů,“ vydechla Gamay.

„Ne,“ odpověděl Frobisher téměř šeptem. „Nemluvím o ničem menším než o konci všech živých stvoření. O konci světa.“

CESTOU ZPĚT na letiště do Albuquerque Trout mlčel. „Dám ti cent, když mi povíš, na co právě myslíš,“ ozvala se Gamay. „Samozřejmě s inflační přirážkou.“

Trout se probral z transu. „Právě jsem přemýšlel o Roswellu v Novém Mexiku, kde údajně havarovalo UFO.“

„Tam se možná dostaneme příště. Mně se ještě pořád točí hlava z těch konspiračních teorií po tom všem, co jsme slyšeli od našeho přítele Frobyho.“

„Jaký máš z něho dojem?“

„Je to buď zábavný excentrik nebo je děsivě příčetný.“

„To jsem si také myslel. Proto jsem si vzpomněl na Roswell. Několik UFO nadšenců tvrdí, že po onom incidentu prezident vytvořil z vědců a vládních činitelů zvláštní výbor, který dostal za úkol celou záležitost prozkoumat a následně ututlat. Ta skupina dostala jméno MJ12.“

„To zní povědomě. Myslíš, že obdoba toho, co jsme slyšeli, je příliš blízko pravdě?“

„Možná. Existuje ale způsob, jak jeho závěry potvrdit nebo vyvrátit.“ Jakpak?“

Na odkládací ploše mezi oběma sedadly ležela brožurka v nenápadné vazbě. Tu dostali od Frobishera s vysvědením, že Kovacs vytiskl tuto jedinou kopii matematického zdůvodnění své kontroverzní teorie. Knížka se skládala ze žlutých stránek plných matematických rovnic. Trout brožurku zvedl a pravil: „Lazlo Kovacs své teorie nedokázal ověřit. My to ale udělat můžeme.“

20

AUSTIN STÁL NA TERASE A POZOROVAL lesklou stuhu, vinoucí se za jeho domem. Ranní mlha zmizela. Potomac voněl po vysychajícím bahnu a divokých květinách. Někdy mu připadalo, že tato řeka má svou vlastní Lorelei, pannu s vášnivým pohledem, jižanskou verzi německé sirény, jejíž zpěv lákal rýnské lodníky do náručí smrti.

Pak podlehl neodolatelnému puzení, zpod loděnice vytáhl sedmimetrový závodní kajak Maas a po skluzu ho přesunul na vodu. Vklouzl do otevřeného kokpitu, chodidly se zapřel o nožní opěrku, několikrát popojel posuvnou sedačkou vpřed a vzad, aby si trochu rozcvičil břišní svaly, a nakonec upravil havlenky, vysunuté po obou bocích nad vodu, aby fungovaly co nejlépe.

Pak odrazil od břehu, ponořil kombinovaná vesla značky Concept 2 do vody, předklonil se a váhou celého těla mohutně zabral. Třímetrová vesla poslala ostrou příď skifu prudce kupředu, takže rozřezával vodu se stejnou lehkostí, s jakou nůž proniká máslem. Austin postupně zvyšoval rychlost záběrů, až mu automatický lodivod ohlásil, že dosáhl své obvyklé frekvence osmadvaceti rázů za minutu.

Veslování pro něj představovalo každodenní rituál a hlavní formu fyzického cvičení. Upřednostňovalo techniku před hrubou silou a harmonie těla i mysli, nezbytná pro dosažení hladkého pohybu lehké veslice po hladině, mu navíc pomáhala dosáhnout dokonalé koncentrace.

Zatímco klouzal podél impozantních starých panských sídel, snažil se ve všech těch událostech, jež mu neustále kroužily v hlavě jako onen obří vír, který málem zahubil Troutovy, dobrat nějakého smyslu. Jedna skutečnost se však zdála nezpochybnitelná. Kdosi zjevně objevil způsob, jak rozbouřit oceány. Ale za jakým účelem? Jaká výhoda mohla kynout z vytvoření smrtících vln a obrovských vírů, schopných spolknout celou velikou loď? A kdo že to vládne tak obrovskou silou, dosud vlastní jen bohům?

Austin koutkem oka zahlédl nějaký pohyb, což okamžitě znamenalo přerušení jeho meditací. Připojil se k němu další člun. Austin složil vesla do lodi a pokračoval dál jen setrvačností. Neznámý veslař následoval jeho příkladu a učinil totéž. Chvíli tak na sebe hleděli. Ten člověk rozhodně nevypadal jako běžný sportovní typ, jakého při svých ranních vyjížďkách často potkával. Nejnápadnější na něm byly dlouhé spletené vlasy, připomínající rastafariána a visící zpod baseballové čepičky až na krk. Na očích měl sluneční brýle s modrými skly.

„Dobré ráno,“ oslovil ho Austin.

Neznámý smekl čapku, z jejíchž okrajů visely dredy, a odložil i sluneční brýle. „Zatraceně, je v tom pěkně horko!“ poznamenal. Pak se na Austina ušklíbl. „Nebyl jste v poslední době na nějakém kvalitním závodě kajaků?“

Slunce se odráželo od potem se lesknoucího, poněkud bizarního tetování na holém skalpu.

Austin se opřel o vesla. „Ahoj, Spidere!“ pozdravil ho.

„Vy víte, kdo jsem?“

Austin přikývl. „Fakt je, že maskování za Boba Marleye mě na okamžik zmátlo.“

Barrett pokrčil rameny. „Nic lepšího jsem tak nahonem nedokázal sehnat. Jeden chlápek to prodával jako suvenýr ve stánku nedaleko půjčovny loděk. Nabízel tohle anebo Elvise.“

„To jste si vybral dobře. Nějak si vás nedovedu představit, že byste zpíval třeba Hound Dog,“ poznamenal suše Austin. „Proč ale to inkognito?“

Barrett ukázal na obvaz, omotaný kolem hlavy. „Někdo se mě pokouší zabít.“

„Proč?“

„To je dlouhá historie, Kurte.“

Austin se odhodlal k výstřelu do tmy. „Nemá to náhodou něco společného s vysíláním elektromagnetických vln mimořádně nízkých kmitočtů?“

Z Barrettova překvapeného výrazu bylo patrné, že poslední otázka zasáhla dl. „Jak tohle víte?“

„To je ale bohužel všechno, co vím.“

Barrett se přimhouřenýma očima zahleděl na třpytící se řeku. „Je tu pěkně.“

„Souhlasím. Ale vy jste sem nepřijel obdivovat krajinu.“

„Máte pravdu. Jsem tady, protože potřebuju přítele.“

Austin se rozmáchl v širokém gestu. „Tady jste v přátelských vodách. Nebýt vás a vašeho člunu, byla by teď ze mě potrava pro kosatky. Pojďte se mnou ke mně domů a tam si o tom můžeme popovídat.“

„To není příliš dobrý nápad,“ namítl Barrett s uštvaným pohledem přes rameno. Sáhl do kapsy košile a vytáhl odtud černé pouzdro zhruba velikosti krabičky cigaret. „Tohle vám prozradí, jestli není v okolí nějaké zařízení elektronického sledování. Oukej, teď je tu čisto, ale radši bych neriskoval. Nevadilo by vám, kdybychom chvíli veslovali? Líbí se mi to.“

„Nedaleko odsud je místo, kde bychom se mohli zastavit,“ řekl Austin. „Pojeďte za mnou.“

Veslovali asi čtvrt kilometru k místu s nízkým břehem, na který vytáhli čluny. Jakási dobrá duše tu do stínu stromů umístila piknikovou lavici, kolemjedoucím vodákům k použití. Austin se s Barrettem rozdělil o láhev s vodou.

„Díky,“ ozval se poté, co spolkl několik loků. „Jsem zatraceně z formy.“

„Podle toho, co jsem viděl, bych ani neřekl. Já jel naplno a vy jste se ke mně stačil připojit.“

„Býval jsem členem veslařského týmu na Massachusettském institutu. Když bylo slušné počasí, vesloval jsem na Charles River prakticky denně. Už je to dávno,“ dodal s úsměvem nad tou vzpomínkou.

„Co jste na institutu studoval jako hlavní obor?“

„Kvantovou fyziku, specializaci na počítačovou logiku.“

„Podle vašeho vzhledu by to člověk neřekl.“

Barrett se zasmál. „To je jenom tak na oko. Vždycky jsem byl blázen do počítačů. Vyrostl jsem v Kalifornii, kde oba mí rodiče učili na univerzitě. Odešel jsem na Kalifornskou techniku Caltech studovat počítačovou teorii a pak jsem si na Massachusettském technickém institutu udělal doktorát. Tam jsem také potkal Trise Margravea. Dali jsme se dohromady a vymysleli Barrgraveův softwarový program. Vydělali jsme na tom těžké peníze. Dařilo se nám dobře, až do chvíle, kdy se Tris zapletl s Luciferem.“

„Luciferem? Jako s tím z pekla?“

„Lucifer byl takový anarchistický plátek, vydávaný někdy v devatenáctém století v Kansasu. Také to ale je název jedné skupinky neoanarchistů, s nimiž se Tris dal dohromady. Jejich cílem je porazit Mocenskou elitu, tedy nikým nezvolené lidi, kteří kontrolují většinu světového bohatství i moci.“

„Jak do toho zapadáte vy?“

„Já jsem součástí Lucifera. Tedy, lépe řečeno, byl jsem.“

Austin se zahleděl na Barrettovo tetování na hlavě. „Nepřipadáte mi jako konvenční osoba, Spidere, ale copak vy a váš partner neovládáte významnou část světového bohatství?“

„To rozhodně. Právě proto pokračujeme v boji. Tris říká, že americkou revoluci začali právě občané vzdělaní a bohatí – tedy ti, kteří měli nejvíc co ztratit. Lidé jako Hancock, Washington a Jefferson byli boháči.“

„Jakou roli hraje v Luciferovi Margrave?“

„Tris sám o sobě mluví jako o motoru Lucifera. Anarchisté nemají rádi představu, že by je někdo vyloženě vedl. Tvoří volně organizovanou skupinu asi stovky lidí s podobným způsobem myšlení, přidruženou k některým poněkud aktivnějším neoanarchistickým skupinám. Pár desítek drsnějších chlápků si říká ‚Luciferova legie‘. Já se ale zúčastňoval spíš technické než politické stránky projektu.“

„Co toho Margravea tolik žene?“

„Tris má velice výraznou a totálně bezohlednou povahu. Jeho přičiněním ztratila jejich rodina bohatství, dosažené v minulosti provozováním otrokářství a pašováním rumu. Avšak hlavním hnacím momentem je podle mě jeho posedlost po moci. Zasvětil mě do Luciferových plánů.“

„Jež jsou?“

„Měli jsme zanést zmatek do říše Mocenské elity, aby se poddali našim přáním a vzdali se části své moci.“

„To je zatraceně velký úkol,“ poznamenal Austin.

„To mi povídejte. Před pár týdny jsme v New Yorku nechali Elitu vychutnat takovou malou praktickou ukázku. Během jedné významné ekonomické konference jsme vypnuli ve městě proud. Doufali jsme, že je to přiměje vyjednávat, ale bylo to, jako by slona píchla včela.“

Austin pozvedl obočí. „O tom výpadku proudu jsem slyšel. Za to jste byli odpovědní vy?“

Barrett přikývl. „Byl to jenom drobný důkaz toho, že dokážeme způsobit chaos. V dlouhodobém plánu máme vyvolat masivní celosvětový komunikační i ekonomický rozvrat.“

„Jak to chcete dokázat?“

„Využitím několika vědeckých principů chceme dočasně poškodit jejich komunikační a dopravní systémy a uvést jejich ekonomiku do všeobecného chaosu.“

„Kovacsovy rovnice.“

Barrett zůstal na Austina hledět, jako by mu náhle vypučela druhá hlava. „Je vidět, že jste dělal domácí úkoly. Co o těch rovnicích víte?“

„Ale moc toho není. Vím, že Kovacs byl génius, který přišel na způsob, jak přenosem elektromagnetického vlnění o zvláště nízkých frekvencích narušit přirozený stav různých věcí. Bál se, že v nesprávných rukou by jeho rovnice mohly být využity kupříkladu ke změně podnebí, vyvolání zemětřesení a jiného podobného zla. Podle toho, co jste mi pověděl o těch Luciferových kumpánech, se zdá, že se jeho obavy začínají naplňovat.“

Při zmínce o „kumpánech“ se Barrett ušklíbl, ale souhlasně přikývl. „Máte tak zhruba pravdu.“

„Jak daleko jste až zašli?“

„Pokusili jsme se vyvolat převrácení pólů.“

„Přesunout severní a jižní pól?“

„Mluvíme o magnetických pólech. Hodlali jsme umlčet všechny komunikační satelity. Tím bychom zastavili veškerý obchod a příslušníky Mocenské elity náležitě vyděsili. Čistě jen takové nenáročné, mírné opatření.“

Austinovi ztuhla čelist. „Odkdypak se zabijácké obří vlny, mořské víry polykající lodě a ztráty obchodních plavidel i s posádkami považují za mírná opatření?“

Zdálo se, jako by se Barrett najednou schoulil celý do sebe. Austin se na okamžik bál, že jeho ostrý komentář ukončil vzájemnou komunikaci. Nakonec však Barrett opět souhlasně přikývl.

„Máte samozřejmě pravdu. Vůbec jsme nepřemýšleli o následcích, jenom o prostředcích.“

„Jaké byly ty prostředky?“

„Vybudovali jsme flotilu čtyř lodí a na každou jsme instalovali přístroj, sestrojený podle Kovacsových rovnic. Soustředili jsme paprsek v šikmém úhlu na zranitelné místo mořského dna. Energie vysílaná každou z lodí byla dost velká, aby dokázala rozsvítit malé město, ale jen nepatrná ve srovnání s obrovskou masou země. A tady právě vstupují do hry Kovacsovy rovnice. Došel k závěru, že při vhodné frekvenci je energie znásobena samotnou hmotou, jíž chce proniknout, podobným způsobem jako tuba zesiluje zvuk vzduchu, proudícího našpulenými rty.“

„Viděl jsem ten obrovitý mořský vír, který jste vytvořili. To způsobilo něco podstatně většího než našpulené rty.“

„Mořský vír!“

Načež ho Austin seznámil se stručným popisem malströmu a následné tragédie, ke které málem došlo.

Barrett si hvízdl. „Věděl jsem o obřích vlnách, které jsme vyvolali při našem praktickém testu. Jejich zpětný ráz totiž potopil jednu nákladní a jednu z našich pokusných lodí.“

„Moře někdy vrací to, co si vzalo. Ten obří vír vaši loď vyzvedl ze dna. Dostal jsem se na její palubu, ještě než se znovu potopila.“

Barrettem toto oznámení otřáslo.

„Co se děje, Spidere?“

Otázka Barretta probrala z omámení.

„Nenapadlo nás, že zásahy do zemského elektromagnetického pole vyvoláme v oceánu tak mohutné poruchy. Podle toho, co jste mi právě řekl, to vypadá, že poruchy pokračovaly dokonce i poté, co jsme přestali vysílat a stáhli naše lodě z dané oblasti. Žhavé magma pod zemskou kůrou určitě po počáteční stimulaci pokračovalo v pohybu. Je to něco podobného jako sekundární vlny, vznikající odrazem od břehů rybníka, do něhož jste hodili kámen. To je nebezpečí vyplývající z rovnic. Zdá se, že to Kovacse trápilo. Vadila mu nepředvídatelnost celé záležitosti.“

„Co jste dělal toho dne, kdy jsem vás poprvé viděl v průlivu Puget?“

„Když se potopila Southern Belle, vrátil jsem se zpátky k rýsovacímu prknu. V průlivu jsem prováděl pokus s vysílačkou na miniaturizované verzi celého projektu.“

„To byl tedy důvod, proč se kosatky rozzuřily?“

Souhlasně přikývl.

„Co se stalo?“

„Ty vlny se odrážely všude kolem jako šílené. Předem jsme sice provedli kvalifikovaný odhad, ale jestliže se pak vysílání odchýlí o jedinou nanosekundu, může způsobit právě takovouto paseku.“

„Takže se Kovacs mýlil?“

Barrett rozhodil ruce. „Publikoval jenom obecnou teorii jako varování světu. Neprozradil však žádnou informaci, jež by vedla k realizaci jeho teorie. Podívejte, je to stejné jako s atomovou bombou. Plány na sestrojení jaderné pumy najdete dokonce i na internetu a navíc si můžete klidně opatřit veškerý materiál, potřebný k její konstrukci. Ale pokud nemáte specifické znalosti, jak celá ta věc funguje, pak neuspějete, a nejlepší, čeho můžete dosáhnout, je špinavá, radioaktivní bomba. A my před sebou máme vlastně elektromagnetický ekvivalent jaderné bomby.“

„Ale ta ztráta jedné vaší lodi musela celý projekt zastavit,“ dohadoval se Austin.

„Jenom ho zpomalila. Právě pro podobné případy jsme měli jednu loď v rezervě. Ta se teď přesunuje do příslušné polohy, aby se zúčastnila opravdu velké rány.“

„Kde to bude?“

„To mi Tris nikdy neřekl. Existovalo několik vhodných pozic, ale konečné rozhodnutí nosí v hlavě jenom on sám.“

„Jak jste se k téhle šílenosti dostal?“

„Zcela obyčejným způsobem. Nejprve jsem Trise upozornil na Kovacsovy rovnice. Myslel jsem si, že by z toho mohl vyplynout nějaký profit pro naši společnost, on v tom však viděl šanci na zviditelnění svých anarchistických aktivit. Požádal mě, abych vyvinul systém, který by byl schopen provést dočasný přesun magnetického pole. Mně to připadalo jako velká technická výzva. Použil jsem tedy Kovacsovy práce jako východisko a zaplnil četné mezery.“

„Povězte mi o tom atentátu, kterým se vás chtěli zbavit.“

Barrett se opatrně dotkl spánku. „Byl jsem navštívit Trise na jeho ostrově v Maine. A přitom se mě Mickey Doyle, jenž pilotuje Trisovo soukromé letadlo, pokusil zabít. Předstíral, že letadlo má poruchu, a přistál s ním na jezeře. Jedna jeho kulka mě škrábla na hlavě a způsobila mi dost velké krvácení. Zachránili mě dva rybáři z Bostonu. Jeden z nich byl čirou náhodou lékař. Udal jsem jim samozřejmě falešné jméno a opustil je, jak nejdřív to bylo možné. Proto jsem také podstoupil to rastafariánské představení. Nechci, aby se kdokoliv dozvěděl, že jsem naživu, protože pak bych dlouho naživu nezůstal.“

„Jednal ten Doyle na základě Margraveových rozkazů?“

„Nemyslím si, že by za tím byl Tris. Chová se ke mně dost tajemně. Stal se z něho megaloman. Najal si soukromou armádu a říká, že ti chlapíci jsou tu kvůli bezpečnosti. Když se potopila Southern Belle a došlo k útoku těch bláznivých kosatek, oznámil jsem Trisovi, že z celého projektu odstupuju. Nato mi slíbil, že zastaví další pokusy až do doby, než si budu moct prostudovat nějaké nové materiály, jež objevil. Těsně předtím, než mě Mickey postřelil, zeptal jsem se ho, jestli je za tím Tris. Odpověděl mi, že pracuje pro někoho jiného. A myslím, že nelhal.“

„Na to se dá odpovědět jedině otázkou: Kdo by si mohl přát vás odstranit?“

„Mickey se mě snažil varovat, abych s celou záležitostí nechodil na veřejnost. Když jsem odmítl, pokusil se mě zabít. Ať už pracoval pro kohokoliv, ten si rozhodně nepřál, aby se celý projekt zastavil.“

„Kdybyste ale zemřel, copak by se celá akce nezadrhla?“

„Teď už ne,“ opáčil se smutným úsměvem Barrett. „Rozjel jsem ten podnik takovým způsobem, že Tris teď může navádět lodě a uvolňovat jejich energii s opravdovým minimem personálu i vybavení.“

„Kdo ještě má zájem na tom, aby tento projekt uspěl?“

„Znám ještě jednoho člověka, který je do celé záležitosti zasvěcen. Jmenuje se Jordan Gant. Řídí Globální podílovou síť, zkráceně GPS. To je nadace sídlící mimo Washington, která se angažuje v mnoha stejných aktivitách jako Lucifer. Představují zářný příklad zneužití moci korporace. Používají metody, jež poškozují životní prostředí. Budují armády v rozvojových zemích. Tris říká, že Gantova nadace je něco podobného, jako je Sinn Fein, politické křídlo Irské republikánské armády. Dokážou si udržet víceméně čisté ruce, zatímco násilí používá jenom tajná organizace IRA.“

„Takže ohrožení Trisova projektu by znamenalo stejně tak i ohrožení Gantových cílů.“

„To je logický závěr.“

„Odkud se tu Gant vzal?“

„Je to renegát obchodního světa. Pracoval pro tytéž skupiny, se kterými jsme my válčili, dokud najednou neuzřel světlo. Je to typický vůdce. Zručný řečník. Má spoustu takového toho kluzkého šarmu. Osobně si ho sice nedokážu představit jako osnovatele vraždy, ale člověk nikdy neví.“

„To je stopa vhodná ke sledování. Říkáte, že Margrave vám dal nějaké materiály, o nichž doufal, že změní vaše rozhodnutí.“

„Povídal, že Kovacs přišel na způsob, jak zastavit přesun pólů i poté, co byl tento proces už zahájen. Já mu slíbil, že neukončím svou účast na projektu, jestliže přijde s nějakým bezpečným řešením.“

„Kde by mohl po něčem podobném nejspíš začít pátrat?“

„Existují důkazy, že Kovacs přežil válku a přestěhoval se do Spojených států, kde se znovu oženil. Myslím, že o opatřeních proti přesunu pólů bude vědět jeho vnučka. Jmenuje se Karla Janosová.“

„Gant tohle ví?“

„Měl by, jestli se nemýlíme v té záležitosti s Doylem.“

Austin zvažoval důsledky té odpovědi. „To znamená, že slečna Janosová je má za zády. Měla by se tedy dozvědět, že může představovat terč. Víte, kde žije?“

„Na Aljašce. Pracuje na něčem pro Aljašskou univerzitu ve Fairbanksu. Tris ale říkal, že právě teď je někde na Sibiři. Může jí tam být pěkná zima, ale zato je v bezpečí.“

„Podle toho, co jste mi řekl, mají Margrave i Gant dlouhé prsty.“

„To máte pravdu. Co můžeme tedy udělat?“

„Musíme ji varovat. Pro vás bude nejbezpečnější, když zůstanete ‚mrtvý‘. Máte nějaké místo, kde byste se mohl schovat? Nějaký úkryt, o kterém Margrave ani Gant nevědí?“

„V brašně na svém harleyi mám spacák a v kapse spoustu peněz v hotovosti, takže nebudu muset používat kreditky, podle kterých by mě mohli vystopovat. Moje telefonní hovory mobilem se filtrují přes několik různých stanic, takže ani ty není možné vysledovat.“ Z kapsy vytáhl malou černou krabičku. „Tohle jsem původně dal dohromady jen tak pro legraci. Kdybych chtěl, tak bych s tím dokázal vystopovat telefonní hovor třeba až na Měsíc.“

„Doporučuji vám, abyste se neustále pohyboval. Zavolejte mi zítra touhle dobou. To už budeme mít nějaký plán.“

Podali si ruce a vrátili se ke svým člunům. Austin mávl na rozloučenou a vyrazil k domovu, zatímco Barrett vesloval o necelý kilometr níž po řece k půjčovně člunů. Austin vyzvedl skif a uložil ho na stojany. Za těch několik vteřin, než vyšlapal po schodech do obýváku, měl již v hlavě jasno.

21

DESET TISÍC LET POTÉ, co se třásla země pod krokem posledního mamuta dlouhosrstého, představují jeho kosti a kly nekonečný zdroj prosperujícího mezinárodního obchodu. Střediskem tohoto kšeftu je Jakutsk ve východní Sibiři, zhruba šest hodin letu z Moskvy.

Jakutsk je staré město, založené v sedmnáctém století skupinou kozáků. Cestovatelé ho dlouho považovali za poslední hnízdo civilizace. Pozdější slávu, či lépe řečeno nechvalnou proslulost, získal jako jeden z článků systému gulagů. V nich nepřátelé sovětského státu nacházeli připravené zaměstnání, nebo spíše otrockou dřinu ve zlatých či diamantových dolech. Od devatenáctého století se pak Jakutsk stal světovým centrem obchodu se slonovinou z dlouhosrstých mamutů.

Čelní místo v distribuci této vzácné suroviny zaujímá Družstvo slonoviny. Družstvo samo sídlí v temném a zaprášeném skladišti, obklopeném rozpadajícími se obytnými domy, pocházejícími už z dob Chruščova. Za anonymními betonovými zdmi a ocelovými vraty se nacházejí tisíce tun slonoviny v hodnotě milionů dolarů a čekají, až budou exportovány do Číny a Barmy, kde se změní ve vyřezávané tretky pro kvetoucí asijský turistický ruch. Bílé poklady jsou uchovávány v bednách narovnaných na policích, jež zaplňují celý prostor od jednoho konce skladiště ke druhému.

V jedné z uliček stáli tři muži. Vladimír Bulgarin, majitel celého obchodu slonovinou, a dva pomocníci, z nichž každý držel jeden konec mohutného klu. „Je nádherný,“ pronesl Bulgarin. „Kolik váží?“

„Sto kilo,“ odpověděl s hekáním jeden z pomocníků. „Je pořádně těžký.“

„Nádhera,“ opakoval Bulgarin. Surová slonovina se prodávala za sto dolarů za kilogram.

Uličkou se k nim přiblížil třetí pomocník. „Je tady váš partner,“ ohlásil.

Bulgarin vypadal, jako by právě kousl do citronu. Nařídil pomocníkům, aby uložili kel do bedny vyplněné pilinami a odklidili ji stranou. Možná že nechá z tohoto klu zhotovit malé vyřezávané mamuty nebo náušnice, než aby tuto mamutí ozdobu prodal jen jako surovou slonovinu. Tím by její cenu samozřejmě ještě zvýšil.

Cestou zpět do kanceláře se mu na masitém obličeji objevil hněvivý výraz. Jeho takzvaný partner nebyl ničím jiným než „cesťákem“, jak se ve Spojených státech říkalo výběrčím pro mafii. Byl to skutečně obyčejný gangster, který sem zajížděl jednou měsíčně z Moskvy, aby vybral pro mafii příslušný podíl, obvinil Bulgarina z podvodu a pohrozil, že mu zláme obě nohy, jestli ho přistihne při nějaké levotě.

Bylo nevyhnutelné, že ruská mafie si najde způsob, jak svými lepkavými prsty zasáhnout do výnosného obchodu s mamutími kly. Obchod vzkvétal, zejména díky mezinárodnímu zákazu prodeje slonoviny z afrických zvířat, jejichž stáda řada pytláků úspěšně decimovala. Obyvatelé Jakutska se zabývali obchodem se slonovinou z mamutů již celá století. Zdrojem obchodního artiklu bylo odhadem deset milionů mamutích exemplářů, pochovaných ve věčně zmrzlé sibiřské tajze.

Také politické změny přispívaly k rozvoji obchodu slonovinou. Moskva byla odjakživa zvyklá regulovat tento druh činnosti v Jakutsku a kromě toho stále udržovala přísný dohled nad těžbou ve zlatých a diamantových dolech. Místní obyvatelé však byli už prakticky dva tisíce let zvyklí obchodovat s Čínou, takže dobře věděli, jak na kostech starověkých mrtvých kolosů vydělat. Aby se slonovina mohla legálně vyvézt, musela být nejdřív opracovaná. Nicméně někteří distributoři, jako třeba právě Bulgarin, zákon ignorovali a posílali surovinu přímo zájemcům.

Když se Moskva se změnou společenského klimatu z tohoto byznysu stáhla, na jejím místě se vzápětí objevila mafie. Minulý rok dostalo družstvo neohlášenou návštěvu těch nejděsivějších individuí, jaké Bulgarin kdy potkal. Měli na sobě černé roláky a černé kožené bundy a tichým hlasem mu oznámili, že se stali jeho obchodními partnery. Bulgarin byl jen drobný zlodějíček a přicházel do styku i s poněkud divočejšími členy ruského podsvětí. Když mu tedy tito tvrďáci sdělili, že on i jeho rodina potřebují ochranu, věděl přesně, co tím myslí. Souhlasil s dohodou a lidé z Moskvy postavili ke dveřím dva strážce se samopaly, aby chránili jejich investici.

Bulgarina načasování dnešní návštěvy překvapilo i popudilo. Jeho partner se dosud objevoval pravidelně jako hodinky každý čtvrtý čtvrtek v měsíci. A dnes byla teprve druhá středa. Avšak jakmile vstoupil do své těsné přeplněné kanceláře nedaleko vchodu do skladiště, dokázal i přes celkové rozladění nasadit široký úsměv. Očekával, že uvidí Karpova, svého obvyklého moskevského návštěvníka. Avšak muž oblečený do černého obleku a roláku byl mladší a na rozdíl od Karpova, který si bral peníze s jakousi přívětivostí drsňáka, vypadal tento mladík stejně mrazivě jako Jakutsk v zimě.

Pohlédl na Bulgarina a suše oznámil. „Nerad čekám.“

„Moc se omlouvám,“ odpověděl Bulgarin, stále ještě s úsměvem na tváři. „Byl jsem na opačném konci skladu. Copak je Karpov nemocný?“

„Karpov je pouhý výběrčí. Teď tu ale máme jednu vážnou záležitost. Chci, abyste se spojil s lidmi na Ivory Islandu.“

„To není tak snadné.“

„Prostě to udělejte.“

Jen před několika dny Bulgarinovi volala Moskva a nařídila mu, aby dal dohromady tým těch nejtvrdších lovců slonoviny a vyslal je na ostrov. Očekávalo se, že na místě narazí na vědeckou expedici, jež tam prováděla výzkum. Měli najít vědeckou pracovnici Karlu Janosovou a zadržet ji. Pak ji měli předat skupině, která na ostrov dorazí z Aljašky.

„Můžu se o to pokusit,“ slíbil Bulgarin. „Ale počasí…“

„Chci, abyste změnil rozkazy, které jste jim vydal. Nařiďte jim, aby tu dívku vzali a transportovali ji pryč z ostrova.“

„Jak na to zareagují Američani?“

„Jejich lidi se sem nedostanou. Byli ochotni zaplatit za tu práci pořádný balík, takže ona má rozhodně nějakou cenu. Promluvíme si s ní, zjistíme, co ví, a pak za ni můžeme chtít výkupné.“

Bulgarin pokrčil rameny. Tohle bylo pro moskevskou mafii příznačné. Dvojí hra. Krutá a přímá.

„Co ti ostatní vědci?“

„Povězte svým mužům – žádné svědky.“

Bulgarina zamrazilo v zádech. Nebyl žádný andílek a za mlada, ještě coby pašerák, rozbil pár lidem hlavu. Pátrání po slonovině bylo navíc bezohledné zaměstnání. Když se do tohoto obchodu zapojila mafie, rekrutovala muže, kteří byli mírně řečeno úplnou spodinou společnosti. Následně někteří jejich konkurenti docela příhodně zmizeli.

Starý pašerák byl současně dost chytrý na to, aby si uvědomoval, že i on jakožto svědek je na seznamu postradatelných. Samozřejmě udělá, co mu ten muž nařizuje, ale v duchu se již začal zabývat plánem, jak z celého obchodu vycouvat a odjet z Jakutska někam hodně daleko. Přikývl, ústa zcela vyschlá, a otevřel skříň skrývající nejmodernější rádiový přístroj.

Během několika minut se spojil s lovci slonoviny. Použil přitom pečlivě vypracovaný kód, to pro případ, že by naslouchal někdo cizí, a zavolal vedoucímu týmu, násilníkovi jménem Gríša. Ten byl sachalinským potomkem Mongolů, kteří se živili sbíráním slonoviny už několik set let. Bulgarin mu předal instrukce. Gríša se pouze ujistil, že slyšel všechny pokyny správně, jiné otázky neměl.

„Hotovo,“ ohlásil Bulgarin a odložil mikrofon.

Mafiánský zástupce přikývl. „Stavím se tu zítra, abych se přesvědčil.“

Když muž konečně odešel, Bulgarin si otřel pot z čela. Nebyl si jistý, co je lepší: pracovat s hrdlořezy z Moskvy, nebo s těmi svými místními? Najisto věděl jedno, že jeho dny v Jakutsku jsou sečteny. Bude v bezpečí jen do chvíle, než sem přivedou nového ředitele družstva. Proto mezitím uvede v život svůj plán, který měl již dávno připravený. Na švýcarských bankovních kontech měl několik milionů dolarů.

Taková Ženeva by byla pěkná. Nebo Paříž či Londýn. Obchod s drahými kameny bude zaručeně výnosný.

Vlastně cokoliv bude lepší než pravá sibiřská zima.

Usmál se. Mafie mu možná prokázala velkou službu.

22

PETROV SE PRÁVĚ CHYSTAL OPUSTIT svou kancelář ve fádní moskevské vládní budově, když mu sekretářka oznámila, že má telefon. Už tak měl dost odpornou náladu. Nedokázal se totiž vyvléci z diplomatického večírku na norské ambasádě. Norsko, proboha! K jídlu tam bude určitě jenom uzená ryba. Plánoval posilnit se předem dostatečným množstvím vodky a pak tam udělat ostudu. Třeba ho pak už přestanou zvát. „Převezměte vzkaz,“ zavrčel.

Už vycházel z místnosti, ale ještě se otočil a zeptal se: „Kdo volá?“

„Nějaký Američan,“ odpověděla sekretářka. „Představil se jako John Doe.“ Petrov se zatvářil ohromeně. „Jste si jistá!“

Vzápětí se už Petrov prodíral kolem udivené sekretářky zpět do své kanceláře, popadl telefonní sluchátko a přitiskl ho k uchu. „Tady Petrov,“ ohlásil se.

„Haló, Ivane. Pamatuju ještě doby, kdy sis telefony bral sám,“ pronesl hlas na druhém konci.

„A já si zase pamatuju časy, kdy ses jmenoval Kurt Austin,“ opáčil Petrov. Jeho vztekání nebylo opravdové, o čemž svědčil pobavený výraz v očích.

„Touché, starouši. Stále ten starý aparátčík KGB s ostrým jazykem. Jak se máš, Ivane?“

„Prima. Jakpak je to dlouho od Razovovy aféry?“

„No, pár let. Říkal jsi mi, abych ti zavolal, kdybych někdy potřeboval nějakou laskavost.“ Austin pracoval s Petrovem na neutralizaci plánu ruského demagoga Michaila Razova, respektive na zmaření jeho záměru využít energii labilních mořských ložisek metanhydrátu k vytvoření obří vlny tsunami, kterou by pak poslal proti východnímu pobřeží.

„Máš štěstí, žes mě chytil. Byl jsem už na cestě na vzrušující večírek na norské ambasádě. Co pro tebe můžu udělat?“

„Zavala a já se potřebujeme co nejrychleji dostat na Novosibirské ostrovy.“

„Sibiř!“ zasmál se Petrov. „Stalin je mrtev, Austine. Nikdo už do gulagů žádné vězně neposílá.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Ti, kteří jdou na nervy svým nadřízeným, jsou dnes povyšováni, dostanou titul a velkou, hnusně zařízenou kancelář, kde se pak unudí k smrti.“

„Zase jsi enfant terrible, Ivane.“

„Tenhle výraz se do ruštiny nepřekládá. Stačí říct, že nikdy není moudré nakrknout svého nadřízeného.“

„Až budu příště mluvit s Putinem, přimluvím se za tebe.“

„Byl bych ti vděčný, kdybys to nedělal. Prezident Putin je právě ten nadřízený, kterého jsem nakrkl. Přišel jsem na to, že jeden jeho blízký přítel zpronevěřil peníze nějaké naftové společnosti, kterou převzal stát poté, co poslal jejího původního majitele za mříže. Obvyklé kremelské radůstky. Následně mě odvolali z místa zpravodajce. Mám ale příliš mnoho přátel na vysokých postech, než aby mě mohli veřejně potrestat, takže namísto toho mě usadili do sametové klece. Proč ale Sibiř, jestli se můžu zeptat?“

„Teď ti nemůžu vykládat žádné podrobnosti. Můžu tě jen ujistit, že se jedná o velice naléhavou záležitost.“

Petrov se usmál. „Kdypak se ve tvých případech nejednalo o naléhavou záležitost? Kdy chceš odjet?“

Austin zatelefonoval Petrovovi poté, co se pokusil dohonit Karlu Janosovou na Aljašské univerzitě. Vedoucí oddělení, se kterým tam mluvil, mu sdělil, že Karla je v současnosti na expedici na Novosibiřských ostrovech. Austin si byl vědom toho, že musí jednat rychle, zvláště když se šéf oddělení zmínil, že tento týden to je už třetí dotaz na expedici na Ivory Islandu.

„Okamžitě,“ odpověděl proto Petrovovi. „Nebo ještě dřív, pokud to dokážeš.“

„Ty tedy doopravdy pospícháš. Zavolám na naši ambasádu ve Washingtonu a nechám ti po kurýrovi poslat nezbytné papíry. Ale moje pomoc tě bude něco stát. Musíš mi dovolit, abych tě pozval na skleničku. Popovídáme si o starých dobrých časech.“

„Domluveno.“

„Budeš potřebovat nějakou podporu, až se dostaneš na místo?“

Austin se nad tím zamyslel. Podle zkušeností z minula věděl, že Petrovova představa podpory znamená ostrou, po zuby ozbrojenou jednotku speciálních operací, celou dychtivou boje.

„Možná později. Tahle situace bude alespoň zpočátku vyžadovat spíš jemnou ruku chirurga.“

„V tom případě bude připravený můj zdravotnický tým, kdybys potřeboval zašít. Třeba se k nim připojím i já sám.“

„Tak tys to myslel vážně, když jsi prohlašoval, že se nudíš,“ poznamenal Austin.

„To se se starými časy nedá vůbec srovnat,“ přiznal s nostalgií v hlase Petrov.

„Vzpomeneme na ně nad skleničkou,“ slíbil Austin. „Je mi líto, že musím tenhle rozhovor ukončit, ale čeká mě ještě pár telefonátů. Zavolám znovu ohledně konečných detailů.“

Petrov potvrdil, že rozumí, a vyzval Austina, aby ho i nadále informoval. Zavěsil a pověřil sekretářku, aby zrušila objednané auto, které ho mělo dovézt na recepci na norském velvyslanectví. Pak zavolal na ruskou ambasádu ve Washingtonu. Tam o jeho byrokratickém exilu dosud nikdo nevěděl, takže mohl bez problémů ověřit doklady, na jejichž základě budou Austin se Zavalou oficiálně vpuštěni do Ruska v rámci vědecké expedice NUMA. Když se mu dostalo ujištění, že potřebné papíry budou doručeny adresátovi do jedné hodiny, opřel se v křesle, zapálil si jeden ze svých oblíbených tenkých havanských doutníků a zavzpomínal na střetnutí s tím ztřeštěným a odvážným Američanem z agentury NUMA.

Petrovovi bylo slabě přes čtyřicet, měl široké čelo a vysoké lícní kosti. Byl by to docela pohledný muž, nebýt hrozivé jizvy, která hyzdila celou jeho pravou polovinu obličeje. Jizva představovala dárek od Austina, ale žádné nepřátelství vůči němu za to nechoval. Střetli se spolu několikrát, to když během studené války oba pracovali pro specializované jednotky námořního zpravodajství svých zemí. Situace se vyostřila ve chvíli, kdy se jejich cesty zkřížily při sovětském pokusu o zajetí ponořené špionážní americké ponorky i její posádky.

Austin posádku zachránil a poté upozornil Petrova, že na ponorku umístil časovanou nálož. Ten se, porážkou značně rozezlený, ve své miniponorce přesto potopil, přičemž ho zasáhl výbuch. Tento incident ani výslednou jizvu však nikdy Austinovi nevyčítal. Celou událost vzal spíše jako poučení, že se nesmí nechat ovládat vztekem. Později, když spolupracovali v Razovově aféře, vytvořili dohromady impozantní tým. Jestli si ale Austin myslí, že se mu podaří odstavit mě od nějaké legrace, jež navíc probíhá v mé vlastní zemi, pak se krutě mýlí, přemítal Petrov. Teď však zvedl telefon, aby se věci hnuly kupředu.

AUSTIN TELEFONOVAL Zavalovi. „Už jsem byl na cestě,“ oznámil Zavala. „Setkáme se u budovy NUMA.“

„Došlo ke změně plánu,“ upozornil ho Austin. „Jedeme na Sibiř.“

„Na Sibiř!“ opakoval Zavala s viditelným nedostatkem nadšení. „Já jsem mexický Američan. A ti studené počasí zrovna nemilují.“

„Jen si nezapomeň s sebou vzít suspenzor s kožešinkou a budeš v pohodě. Já si beru svou mušketu,“ dodal, narážeje na Zavalovu přezdívku svého velkorážního revolveru Bowen. „Třeba by sis mohl podobnou pojistku také přibalit.“

Domluvili se, že se sejdou na letišti, a pak Austin zahájil pátrání po oblečení, které by bylo vhodné do arktických podmínek.

VE STEJNÉ DOBĚ, vzdálený od nich tisíce kilometrů, seděl Schroeder v přecpané kajutě a ještě jednou, předtím, než vkročí na ostrov, byl zahloubaný do topografické mapy.

Schroeder se již dávno přesvědčil, jak je nutné znát dějiště, na kterém bude plánovaná operace probíhat, ať už to znamená stovky čtverečných kilometrů krajiny, nebo úsek ulice dlouhý pár městských bloků.

Prohlížel si mapu již poněkolikáté, až měl pocit, že Ivory Island zná stejně, jako by tam fyzicky byl. Ostrov měl podélný tvar a měřil zhruba šestnáct kilometrů na šířku a dvaatřicet na délku. Moře za dlouhá léta narušilo místní věčně zmrzlou půdu, takže břeh tu byl zubatý jako keramický střep. Srpkovitý zářez na jižním pobřeží, sahající do vnitrozemí, představoval chráněný přístav. Nedaleko odsud ústila do moře řeka.

Starodávné řeky, některé vyschlé, jiné stále aktivní, vytvořily bludiště klikatých přírodních koridorů, vinoucích se zvlněnou krajinou tundry. Z věčně zmrzlé krajiny se tyčila k nebi dávno vyhaslá sopka jako obrovitý černý rubín.

Odložil mapu stranou a prolistoval notně ohmataný výtisk turistického průvodce, který objevil v jednom antikvariátě, když se snažil zorganizovat dopravu na ostrov. Byl vděčný, že jeho znalost ruštiny je stále ještě prakticky použitelná. Ivory Island objevili koncem osmnáctého století ruští obchodníci s kožešinami. Ti zde nalezli hromady kostí a mamutích klů, jež daly ostrovu jméno. Kosti se válely všude, buď samostatně nebo na kupách, mrazem spečené dohromady.

V důsledku bezuzdného vraždění zvířat obchod s kožešinami postupně slábl a na ostrov začínali přijíždět sběratelé slonoviny. Jemný a kvalitní materiál nalezl pohotové uplatnění v dílnách mistrovských řezbářů v Číně i v dalších částech světa. Ruská vláda rozpoznala tento bílý zlatý důl a začala udělovat různým podnikatelům licence. Jeden obchodník si najal agenta jménem Sannikoff, jenž postupně prozkoumal všechny arktické ostrovy.

Ivory Island měl nejbohatší zásoby, ale díky své izolaci byl ponechán relativně nedotčen na úkor podstatně přístupnějších ostrovů na jihu. Několik nebojácných sběratelů slonoviny vybudovalo nedaleko ústí řeky tábor, který, jak uváděla kniha, nazvali Ivorytown. Celý ostrov byl však v podstatě opuštěný, jelikož přednost při osidlování dostaly přece jen poněkud pohostinnější kraje.

Jeho studium přerušilo zaklepání na dveře. Byl to kapitán, muž s kulatým obličejem, který byl napůl Rus a napůl Eskymák.

„Člun je připraven, aby vás odvezl na břeh.“

Schroeder popadl lodní pytel a následoval kapitána k zábradlí na levoboku trauleru, kde po žebříku sešplhal do člunu. Zatímco se jeden námořník opíral do vesel, Schroeder dlouhou harpunou odstrkával kusy ledu, plovoucí v klidné ledové vodě. Za pár minut se již spodek člunu dotkl oblázkového dna. Schroeder hodil lodní pytel na břeh. Vyskočil z člunu a pomohl ho odstrčit zpátky na vodu.

Pozoroval, jak veslice mizí v mlze. Ačkoliv byla rybářská loď jen pár set metrů od břehu, za vlhkou clonou mlhy byla její silueta sotva patrná. Podle uzavřené dohody bude loď čekat na místě čtyřiadvacet hodin. Až bude Schroeder chtít odjet, vyšle ze břehu světelný signál. Doufal, že tou dobou bude mít s sebou Karlu. Doposud jej ale ani nenapadlo uvažovat, jestli se mu podaří Karlu dostatečně přesvědčit, že jí hrozí nebezpečí a že by tedy měla z ostrova zmizet. Tohle bude řešit později. Bezprostředním úkolem bude ji nalézt. Jenom doufal, že už není pozdě. Schroeder byl na svůj věk v dobré kondici, i když jeho tělo muselo přiznat, že má za sebou již skoro osm desetiletí tvrdého života a že se na okrajích už začíná třepit. Svaly i klouby ho často bolely a na jednu nohu kulhal.

Teď zaslechl zarachocení motoru rybářského člunu. Loď se začala vzdalovat. Kapitán musel dojít k rozhodnutí raději oželet polovinu slíbených peněz než riskovat a čekat na návrat svého pasažéra. Schroeder pokrčil rameny. Odhadoval kapitána na piráta už od samého začátku. Teď už ale nemohl couvnout.

Zaměřil se na tu část ostrova, na kterou dohlédl. Pláž se zde pozvolna zvedala k nízkému břehu, na který nebude problém se dostat. Přehodil si lodní pytel přes rameno, a když popošel několik kroků, uviděl v písku stopy bot. Nejspíš to je hlavní cesta do Ivorytownu.

Postupoval podél řeky zhruba deset minut, když se najednou nahlas rozesmál. Jeho pohled totiž dopadl na žalostnou osadu tvořenou několika ubohými budovami. To vše dohromady neslo hrdé označení „město“. Velké barevné stany, postavené v sousedství starých budov, mu nicméně napověděly, že nalezl základnu expedice.

Jak se blížil k táboru, stále víc si uvědomoval, že materiál, z něhož byly budovy postaveny, není kámen, jak se původně domníval, ale velké kosti. Bylo jich na tisíce. Strčil hlavu do prvních dvou budov a našel v nich spací pytle. Třetí stavba byla z jakéhosi nepochopitelného důvodu zamčená. Pak si prohlédl stany a zjistil, že jeden z nich je zařízený jako táborová kuchyně a jídelna. Obešel tábor a několikrát hlasitě zavolal, ale nedočkal se žádné odpovědi. Zahleděl se směrem k zadumané staré sopce, rozhlédl se, ale nikde neviděl žádný pohyb. Nebylo to nic překvapivého; v bludišti roklí protkávajících ostrov by se snadno schovala celá armáda.

Vrátil se k řece, na jejímž břehu našel otisky bot, které chvíli kopírovaly vodní tok a pak zamířily do vnitrozemí. Jeho zkušené oči rozpoznaly pět různých otisků, včetně dvou menších a mělčích, jako by patřily ženám. Náhle se cítil odpočatější. Značnou energii mu dodala naděje, že se snad již brzy setká se svou kmotřenkou, takže zrychlil krok. Za nějakou chvíli však Schroederovu radost vystřídalo znepokojení.

Původní otisky začaly překrývat stopy těžkých bot. Z toho jasně vyplývalo, že Karlu a její skupinu někdo sledoval.

23

Z VRCHOLKU KOPCE, na který vyšplhala, přehlédla Karla značnou část ostrova. Ke svému překvapení zjistila, že Ivory Island není úplnou arktickou pustinou, jak původně předpokládala. V tundře sice nerostly žádné stromy, ale pokrývala ji silná nízká zakrslá křoviska, tráva, mech a ostřice, připomínající společně poněkud rozcuchanou pokrývku. Pampelišky, pryskyřníky a další rostliny vytvářely zářivě barevný koberec. Ranní slunce se blyštivě odráželo od hladiny vzdálených jezer a řek. Nad hlavou kroužili hluční mořští ptáci.

Karla si namísto drsné krajiny v duchu představovala rozsáhlé travnaté plochy, na nichž se rojila celá stáda mamutů dlouhosrstých. Určitě se tu vyskytovali také bizoni, nosorožci dlouhosrstí i obrovští pozemní lenochodi, ti všichni neustále pronásledovaní různými dravci, jako kupříkladu šavlozubými tygry. Téměř cítila jejich pižmo a vnímala otřesy půdy, jak se v nedalekém okolí pohybovaly tisíce těchto velkých zvířat.

Pak náhle, jakoby mávnutím kouzelného proutku, mamuti i jim podobní vymřeli. Otázka, jak vlastně došlo k jejich vyhynutí, ji trápila odjakživa. Podobně jako mnoho dětí před ní i ji fascinovali dinosauři a velcí savci, kteří se následně objevili.

Její dědeček byl jediný vědec, kterého znala, takže se samozřejmě obrátila na něj s dotazem, co způsobilo smrt těch nádherných velkých zvířat. Pak mu s očima doširoka rozevřenýma naslouchala, jak se posunul svět. Chtěla vědět, jestli se něco takového nemůže opakovat. Odpověď zněla ano, může, což jí zase několik nocí nedalo spát. Když dědeček viděl, jaký strach jeho vnučka prožívá, naučil ji několik dětských říkanek, kterými by se svět převrácený nohama vzhůru opět narovnal. Právě se pokoušela vydolovat tu říkanku z paměti, když uslyšela čísi volání. „Karlo!“

MARIE ARBATOVOVÁ mávala na Karlu. Expedice byla opět připravena na další etapu putování. Karla zamířila k ostatním. Bylo načase vrátit se k plnění původního úkolu. Věděla, že to nebude nic jednoduchého. Objev mrtvoly mamutího mláděte znamenal ohromné štěstí. Avšak Ivory Island byl bohatou studnicí památek dávné minulosti. Jestli zde nedokáže najít to, co hledá, pak by se měla navždy vzdát expedic do terénu a věnovat se katalogizaci muzejních sbírek.

Posilněni vydatnou snídaní se členové expedice vydali časně ráno na cestu. Itó a Sató byli připraveni jako první. Oba měli na sobě stejné oblečení do teplého počasí, od bot až po čepice. Sergej byl ještě mrzutější než obvykle a dokonce ani Mariin půvabný úsměv nebyl s to vylepšit jeho špatnou náladu. Rozhodla se ho tedy ignorovat.

Navlékli si na záda batohy a vyrazili proti proudu řeky do nitra ostrova. Rovinatou tundrou se jim postupovalo docela dobře, takže když dopoledne zastavili nedaleko pahorku, kam se vydala Karla, k prvnímu odpočinku, měli za sebou již několik prvních kilometrů.

Když Karla opět zvedla batoh, aby vyrazili na další pochod, nadhodila: „Chtěla jsem se zeptat. Jak jste dopravili to mládě celou dálku až do tábora? Určitě váží přes sto kilo.“

Itó se usmál a ukázal na balíky, které nesli spolu se Satem. „Nafukovací prámy. Dovlekli jsme exemplář k řece a pak už ho vezli po vodě až do kempu.“

Itó se s úsměvem uctivě uklonil, když jim Karla blahopřála k jejich vynalézavosti.

Vedení se ujal Sergej, za ním kráčely obě ženy a konvoj uzavírala dvojice Japonců. Nyní se odklonili od řeky a zamířili dál do nitra ostrova. Okolní krajina zde byla jiná – původně plochá tundra přešla v pahorkatinu s údolíčky. Nakonec výprava dorazila na úpatí zvlněné linie kopců, obklopujících starou sopku. Když se ještě více přiblížili, černá komolá hora, kterou viděli již z dálky, čněla nad jejich hlavami jako nějaký oltář Vulkána, pána a vládce podsvětí.

Kráčeli podél několika jezírek a obcházeli chomáče vysoké trávy, jež prozrazovaly močálovitá místa, hemžící se stěhovavými ptáky. Teplota byla kolem nuly, ale bríza vanoucí od Ledového oceánu dokázala srazit stupně o zhruba polovinu, takže Karla byla ráda, že má na sobě kožešinovou kombinézu s vložkou.

Studený vítr přestal cestovatele obtěžovat, jakmile sestoupili do zhruba deset metrů široké rokle. Z obou stran ji lemovaly asi sedmimetrové břehy. Uprostřed strže tekl úzký, asi půl metru hluboký potok, po jehož obou březích se dalo pohodlně kráčet. Klikatící se roklinou pokračovali takto asi dvě hodiny. Pak se složení břehů začalo zjevně měnit. Brzy bylo zřejmé, že roklina je vlastně obří starodávnou márnicí. Řeka, jež celou strž vytvořila, se zde zařezávala do jednotlivých vrstev a odhalovala spoustu kostí, vyčnívajících jim pod nohama z písku.

Karla se zastavila a zvedla stehenní kost bizona, jež dokonale zapadala do kloubní jamky další kosti, která ležela jen pár metrů stranou. Na zbývající vědce to žádný velký dojem nedělalo a na Karlin nález se sotva podívali. Musela tedy nalezenou kost odhodit a pospíšit za ostatními.

Jejich nezájem ji poněkud rozladil, ale brzy se měla poučit o důvodech jejich nedbalého přístupu. Jakmile totiž překonali nejbližší ohyb údolíčka, uviděla, že nevysoké břehy jsou tvořené pouze kostmi různých velikostí a nejrůznějších druhů, spečenými dohromady věčným mrazem. Rychle rozpoznala zbytky zakrslého koně a pravěkého soba, respektive jejich žebra a stehenní kosti, a vedle nich mohutné mamutí kosti a kly. Tento hřbitov se táhl přinejmenším dvě stě metrů daleko.

Sergej slavnostně oznámil, že právě dosáhli cíle. Složil batoh na zem, těsně vedle kupičky starého černého popela. „Tohle je náš výchozí tábor,“ oznámil.

Ostatní vědci se rovněž zbavili batohů a všichni pak pokračovali dál roklinou, vybaveni jen fotoaparáty a drobným ručním nářadím. Jak tak pochodovali v řadě za sebou, Karla si vzpomněla na mamutí mládě, jež zůstalo v táboře. Nemohla se už dočkat, až ho bude moct vyšetřit. Z jeho masa a chrupavek budou schopni provést test pomocí radioaktivního uhlíku, jímž určí dobu, kdy zvíře žilo a zemřelo. Kly poskytnou růstové linie, jež podobně jako léta v kmeni stromů napoví o rozdílech v průběhu ročních období, úrovni metabolismu a schématu stěhování zvířat té doby. Semena a pyl v žaludku mláděte přiblíží podmínky biologického světa, jaký existoval před tisícovkami let.

Postupovali strží ještě asi deset minut, až dorazili k místu, kde se v jednom břehu otvírala mělká prohlubeň.

„Tady jsme našli to naše děťátko,“ poznamenal Sergej. Jeskyňka s nerovnými okraji byla něco přes metr široká a necelý metr hluboká.

„Jak jste ho dokázali uvolnit z věčně zmrzlé půdy?“ chtěla vědět Karla.

„Naneštěstí jsme neměli hadici s vodou, abychom ji rozpustili,“ odpověděla Marie. „Museli jsme se spolehnout na dláta a kladiva, kterými jsme ten exemplář doslova vysekali.“

„Takže musel být zčásti viditelný?“

„Máš pravdu,“ přitakala Marie. „Museli jsme odsekat jen pár centimetrů zmrzlé půdy kolem zdechliny a pak jsme ji dokázali vyprostit.“ Poté vysvětlovala, jak z mamutích klů vyrobili primitivní saně, na nichž zmrzlou mrtvolu mláděte odtáhli k řece. Odtud drahocenný exemplář putoval po vodě až na základnu, kde ho uložili v jedné z chat, v níž teplota ani přes den nedosahovala nad nulu.

Karla si prohlížela otvor ve stěně. „Je tu něco divného,“ poznamenala nakonec.

Ostatní badatelé se shlukli kolem ní. „Já nic nevidím,“ přiznal se Sergej.

„Podívejte. Ostatní kosti jsou ve věčně zmrzlém terénu uloženy podstatně hlouběji. Jsou evidentně tisíce let staré.“ Sáhla do otvoru, vytáhla odtud něco hnijící vegetace a ukázala ji kolegům. „Tohle příliš staré není. Vaše slůně se do země dostalo mnohem později.“

„Možná za to může má ubohá angličtina, ale nejsem si jistý, jestli dobře rozumím tomu, co nám tu říkáte,“ pronesl Sató zdvořile.

„Jo, co nám to tu povídáte?“ přidal se Sergej s jen obtížně skrývanou netrpělivostí. „Že sem ten mamut nepatří?“

„Já nevím, co to znamená. Jenom je trochu zvláštní, že se jeho měkké tkáně nerozkládají.“

Sergej zkřížil ruce na prsou a rozhlédl se po ostatních triumfálním pohledem.

„Chápu,“ ozvala se Marie. „Jenom se divím, že jsme to neviděli sami. Tahle roklina se stále čas od času zaplavuje. Je tedy docela možné, že nějaká záplava vyplavila naše mládě ze břehu někde nad námi. To pak doplulo až sem, zachytilo se v téhle jeskyni a znovu přimrzlo.“

Sergej si všiml, že ztrácí svou převahu, pokud jde o konverzaci. „Nejsme tady, abychom si prohlíželi díry v zemi,“ řekl proto odměřeně. Sám se pak vydal do vzdálenosti asi třiceti metrů od nálezu, kde se roklina rozvětvovala.

„Vy půjdete tady s Marií,“ a ukázal na pokračování strže vlevo. „My prohlédneme tu druhou část.“

„V téhle strži jsme přece už byli,“ protestovala Marie.

„Tak se tam podíváte znova,“ odsekl. „Třeba najdete nějakého dalšího plovoucího mamuta.“

Marii se v očích zablesklo. Sató si všiml, že hrozí výbuch, a proto zasáhl. „Raději bychom se měli přesvědčit, že naše vysílačky jsou naladěné na stejnou frekvenci,“ nabádal.

Když se takto podařilo zabránit slovní potyčce, zkontrolovali si všichni vysílačky i s bateriemi. Pak se rozdělili do dvou skupin. Tři muži se vydali jednou cestou, dvě ženy druhou.

„Co se to dnes se Sergejem děje?“ zeptala se Karla.

„Včera večer jsme se pohádali ohledně té tvé teorie. Povídal, že je skrz naskrz špatná. Já mu na to řekla, že ti samozřejmě neprojeví sebemenší uznání jenom kvůli tomu, že jsi žena. Je to prvotřídní mužský šovinista, ten můj manžel.“

„Třeba jenom potřebuje trochu času, aby vychladl.“

„Ten starý kozel bude spát dnes v noci s ledovcem. To ho třeba zchladí.“

Obě se hlasitě rozesmály. Jejich hlasy se ozvěnou vracely od bočních stěn rokle. Po několika minutách chůze Karla pochopila, proč byla Marie tak rozzlobená, když jim Sergej vykázal levou větev strže. Bylo tu jen minimum kostí. Marie jí potvrdila, že expedice již začala zkoumat pravou větev a shledala, že je na kostní nálezy daleko bohatší.

Když prohlížely stěny rokliny, Mariino rádio náhle zapraskalo a ozval se Itóův hlas.

„Marie a Karlo. Prosím, vraťte se okamžitě na místo, kde jsme se rozloučili.“

V několika minutách byly obě ženy zpět v místě, kde se strž rozvětvovala. Itó tam už na ně čekal. Oznámil, že jim chce něco ukázat, a zavedl je ke zbytku své skupiny. Dva muži postávali před částí břehu, která vypadala, jako by byla roztržena dynamitem.

„Někdo tu kopal,“ konstatoval Sergej naprostou samozřejmost.

„Kdo mohl něco takového udělat?“ podivoval se Sató.

Je na ostrově ještě někdo jiný?“ zeptala se Karla.

„Mysleli jsme, že ne,“ odpověděl Itó. „Před několika dny jsem sice v noci viděl jakési světlo, ale nebyl jsem si jistý.“

„Vypadá to, že vám oči fungují velice dobře,“ poznamenal Sató. „Nejsme na ostrově sami.“

„Lovci slonoviny,“ prohlásil Sergej. Zvedl úlomek kosti, jeden z tisíců, jež pokrývaly zemi. „Neměl jsem ani ponětí, že někdo objevil tohle místo. Je to hřích. Není v tom ani za mák vědy. Spíš to vypadá, že na to někdo vzal kladivo s dlátem.“

„Přesněji řečeno, my používáme přenosnou sbíječku.“

Tato slova pronesl rozložitý muž, jenž stál na okraji strmého srázu a svrchu na ně shlížel. Široký obličej, úzké šikmé oči a vysoké lícní kosti svědčily o jeho mongolských předcích. Povislý tenký knírek měl po obou stranách úst, jejichž tenké rty byly roztažené v úsměvu. Karla za svého pobytu ve Fairbanksu studovala ruštinu, takže teď pochopila alespoň podstatu toho, co říkal. Útočná puška, kterou držel v náručí, mluvila navíc jasněji než všechna slova.

Neznámý zapískal a v několika vteřinách se zjevili čtyři další muži, po dvou z obou stran rokle, všichni ozbrojeni podobným způsobem. Měli drsné, neholené tváře, posměšná ústa a tvrdé pohledy.

Ať už byl Sergej marnivý či nepříjemný, nyní ukázal značnou míru odvahy, pramenící z vědeckého pobouření. Ukázal prstem na polámané kosti. „Tohle jste udělali vy?“

Muž jen pokrčil rameny.

„Co jste zač?“ pokračoval Sergej.

Mongol jeho otázku ignoroval a dál hleděl někam mimo Sergeje. „Hledáme ženu jménem Karla Janosová.“

Muž upíral zrak na Karlu, kterou vyděsilo, že slyší své jméno z cizincových úst. Sergej se na ni nejprve reflexivně podíval, pak si to ale rozmyslel. „Tady nikdo takový není.“

Mongol vydal úsečný rozkaz a muž stojící Karle nejblíž ji hrubě popadl za paži rukama s prsty pokrytými špínou a odtáhl ji od ostatních.

Karla se bránila, on ji však sevřel paži tak silně, že jí způsobil pohmožděniny. Když se jí na obličeji objevila bolestivá grimasa, jen se sadisticky usmál a přiblížil svůj obličej k jejímu. Karle se z pachu jeho nemytého těla a smrdutého dechu málem udělalo špatně.

Ohlédla se přes rameno. Viděla, jak ozbrojenci ženou zbývající vědce do další rokle. Cizinec z okraje břehu zmizel. Když ji neurvale strkali dál, zaslechla, jak Marie hlasitě vykřikla a nato se ozvaly hněvivé mužské hlasy.

Ozvaly se výstřely, jejichž ozvěna se chvíli odrážela od stěn rokle. Pokusila se rozběhnout za svými kolegy, ale neurvalá ruka ji chytila za vlasy a strhla zpátky. Nejprve pocítila krutou bolest, tu však vystřídal vztek. Prudce se otočila a pokusila se útočníkovi vrazit prsty do očí. Ten však trhl hlavou zpět, takže se jí nehty jen bezmocně svezly po jeho zarostlé špinavé bradě.

Vzápětí se po ní ohnal a zasáhl ji hřbetem ruky. Karla byla tím úderem omráčena a ani se nebránila, když jí nastavil nohu a strčil do ní, až upadla na zem. Narazila zátylkem a před očima se jí objevila celá galaxie hvězdiček. Když se jí vyjasnil zrak, stál před ní chlap, který na ni pobaveně shlížel prasečími očky, v nichž byl patrný chtíč.

Rozhodl se, že si s půvabnou zajatkyní nejdřív trochu užije. Odložil zbraň bezpečně stranou a začal si rozepínat poklopec. Karla se pokusila odplazit pryč, ale on se jen zasmál a stoupl jí botou na krk. Karla pěstmi bušila do jeho kotníků a snažila se vysmeknout. Mohla sotva dýchat.

Muž však najednou zakašlal a úsměv v jeho obličeji se rázem změnil v masku úžasu. V koutku úst se mu objevil pramínek krve. Pomalu se otočil kolem osy a bota mu sklouzla z Karlina krku. Spatřila, jak mu ze zad mezi lopatkami trčí rukojeť nože. Pak se mu konečně podlomila kolena a on se složil k zemi.

Karla se překulila stranou, aby ji nezalehlo padající tělo. Její radost však netrvala dlouho, protože zahlédla, jak se k ní blíží další muž.

Byl to dlouhán, který při chůzi kulhal. Slunce, které šikmými paprsky dopadalo do rokliny, mu svítilo do zad, takže obličej měl ve stínu. Karla se pokusila vstát, ale po tom pádu na zem byla stále ještě dezorientovaná a omámená.

Vtom ji muž oslovil křestním jménem. Byl to hlas, který dlouhá léta neslyšela. Vzápětí omdlela.

Když se probrala, onen muž se nad ní skláněl, držel jí hlavu v dlaních a jemně jí omýval pohmožděné rty vodou z polní lahve. Náhle poznala tu dlouhou čelist a světlemodré oči, jež byly plné účasti. I přes bolest z rozpraskaných rtů se usmála.

„Strýček Karl?“ otázala se jako ve snách.

Schroeder ji podložil hlavu čepicí z liščí kožešiny a pak si došel pro nůž. Vytáhl ho a očistil o kabát mrtvého muže. Potom zvedl násilníkovu útočnou pušku a přehodil si ji přes rameno. Nakonec si nasadil čepici, rukama podebral Karlu a hasičským úchopem zvedl její tělo.

V roklině se začaly ozývat hlasy.

Schroeder ucítil, jak mu z kotníku do celé nohy vystřeluje bolest, ale rozhodl se ji ignorovat. Ostrou chůzí se s Karlou vydal opačným směrem.

Za nejbližší zatáčkou zmizeli jen okamžik předtím, než ten Mongol se svou partou narazili na svého společníka. Trvalo jim jen pár vteřin, než zjistili, že je mrtvý. Pak se, přikrčeni k boku strže a se zbraněmi v pohotovosti, vydali za uprchlíky. Od této chvíle Schroeder utíkal o život. O svůj a také o Karlin.

24

PO NECELÝCH DESETI HODINÁCH letu z Washingtonu se tyrkysově zbarvené letadlo ředitelství NUMA sneslo z nebeských výšin nad Aljaškou k zemi a přistálo na letišti Nome. Austin se Zavalou pak vyměnili tryskové letadlo za dvoumotorový vrtulový stroj společnosti Bering Air, se kterým za necelou hodinu odstartovali a zamířili do Providenija na ruské straně Beringova průlivu.

Let přes úžinu netrval ani celé dvě hodiny. Letiště leží v malebném zálivu, jejž obklopují ostré šedé štíty hor. Město samo sloužilo za druhé světové války jako zastávka pro letadla dodávaná ze Spojených států do Evropy na základě smlouvy o půjčce a pronájmu, ale dny někdejší slávy byly již dávno pryč. Na letišti stálo nyní jen několik charterových letadel a vojenských helikoptér. Austinův stroj zvolna pojížděl k budově, jež představovala kombinaci řídicí věže a kancelářských prostor. Byla to omšele působící stavba z vlnitého hliníkového plechu, která jako by pocházela z časů cara Petra Velikého.

Jakožto jediní cestující široko daleko Austin se Zavalou očekávali, že budou promptně odbaveni celníky i imigračními úředníky. Avšak atraktivní mladá pasová úřednice se nejspíš rozhodla přečíst Austinův pas pěkně slovo od slova. Pak požádala o doklad Zavalu a položila oba pasy s vízovými razítky pěkně vedle sebe. „Dohromady?“ otázala se a pohledem přejížděla z jednoho na druhého. Austin přikývl. Žena v uniformě se zamračila a pokynula ozbrojenému strážnému stojícímu nedaleko. „Následujte mě,“ vyštěkla jako pravý seržant na cvičišti. Sebrala jejich doklady a zamířila ke dveřím na opačné straně haly. Strážný šel jako poslední.

„Já myslel, že máš známé na vysokých místech,“ utrousil Zavala.

„Nejspíš nám chtějí předat symbolický klíč od města,“ odpověděl Austin.

„Spíš bych řekl, že nám chtějí dát ránu do týla,“ namítal Zavala. „Přečti si ten nápis na dveřích.“

Austin pohlédl na rudá písmena na bílém štítku. V angličtině a ruštině zde bylo napsané jediné slovo: KARANTÉNA. Prošli dveřmi do nevelké šedivé místnosti. Ta byla skoro prázdná, až na tři kovové židle a stůl. Strážce je následoval dovnitř a postavil se hned u dveří.

Imigrační úřednice pleskla cestovními doklady na stůl a vyštěkla. „Svléknout.“

Austin sice několik hodin v letadle prospal, ale stále ještě plně nedokázal zaostřit zrak a nebyl si jistý, jestli dobře slyší. Žena opakovala rozkaz.

Austin se ušklíbl. „Ale no tak. Vždyť se sotva známe.“

„Já slyšel, že Rusové jsou pohostinní. Ale že jsou takhle přátelští…“ připojil se Zavala.

„Svlékněte se sami, nebo vás necháme svléknout,“ oznámila žena a pohledem na ozbrojeného strážce ještě svá slova zdůraznila.

„Rád vám vyhovím,“ odpověděl Austin. „Ale podle zvyků v naší zemi mají dámy přednost.“

K jeho překvapení se žena usmála. „Varovali mě, že jste obtížný soupeř, pane Austine.“

Austin začal větřit nějaký podraz. Zvedl hlavu. „Kdopak vám mohl něco takového napovídat?“

Sotva domluvil, otevřely se dveře. Strážný ustoupil stranou a do místnosti vešel Petrov. Jeho pohledný obličej se roztáhl do širokého úsměvu, který však byl díky dlouhé zahnuté jizvě na jedné tváři značně nesymetrický.

„Vítejte na Sibiři,“ pozdravil je. „Rád vidím, že oceňujete naši pohostinnost.“

„Ivan,“ zasténal Austin. „Mělo mě to napadnout.“

Petrov s sebou přinesl láhev vodky a tři skleničky. Postavil je na stůl. Pak přistoupil k Austinovi a objal ho, načež v medvědím sevření, při jakém téměř praskají žebra, stiskl Zavalu. „Vidím, že jste se už seznámili s Dimitrijem a Veronikou, mými nejspolehlivějšími agenty.“

„Joe ani já jsme neočekávali takové vřelé přijetí na tak studeném místě, jako je Sibiř,“ poznamenal Austin.

Petrov pak oběma agentům poděkoval a propustil je. Přitáhl si židli a vyzval hosty, aby učinili totéž. Odšrouboval uzávěr z lahve, naplnil skleničky a rozdal je.

Pak zvedl svůj pohárek k přípitku: „Na staré nepřátele.“

Ťukli si a vyprázdnili sklenice. Vodka chutnala jako tekutý oheň, ale dokázala člověka probrat líp než čistý kofein. Když se Petrov chystal znovu nalít, Austin si přikryl skleničku rukou. „To bude muset počkat. Máme před sebou vážný úkol.“

„Jsem rád, že říkáš my. Potom, co jsme spolu telefonovali, jsem se cítil trochu odstrčený.“ Nalil si další dávku. „A teď mi, prosím, vysvětli, proč jsi považoval za tak nezbytné skočit na letadlo a letět přes půl zeměkoule do tohoto půvabného koutu světa?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděl Austin s únavou, jež nepramenila pouze z dlouhých hodin strávených v letadle. „Všechno to začíná i končí u jednoho skvělého maďarského vědce jménem Kovacs.“

Pak v chronologickém pořadí popsal celou historii případu, počínaje Kovacsovým útěkem z Pruska a konče současným stavem, včetně gigantických vln, obřího mořského víru i rozhovoru s Barrettem.

Petrov beze slova naslouchal, a když Austin skončil své líčení, odstrčil nevypitou sklenici stranou.

„To je fantastická historka. Skutečně věříš, že ti lidé jsou schopni dosáhnout přesunu pólů?“

„Teď víš to samé, co my. Tak jaký je tvůj názor?“

Petrov nad otázkou okamžik uvažoval. „Neslyšeli jste někdy o ruském projektu s názvem Datel? Šlo o snahu kontrolovat počasí pro vojenské účely za pomoci elektromagnetických sil. Vaše země ostatně prováděla podobný výzkum za stejným účelem.“

„Jaké byly výsledky těch pokusů?“

„V průběhu času došlo v obou zemích k neobvyklým meteorologickým jevům, od prudkých lijáků, přes větrné bouře, až k záplavám. Dokonce i k zemětřesením. Podle mých informací však výzkumy skončily spolu se studenou válkou.“

„To je zajímavé. Zdá se, že to souhlasí s informacemi, které máme my.“ Zavalovy rty se zvlnily v náznaku úsměvu. „Jste si jistí, že to opravdu skončilo?“

„Co tím myslíš?“

„Podívali jste se někdy v poslední době z okna?“

Petrov se rozhlédl po místnosti bez oken a teprve pak si uvědomil, že Zavala hovoří obrazně. Uchichtl se a pravil: „Moje chyba. Mám tendenci brát veškerá prohlášení doslova. To je takový ruský zvyk. Jsem si samozřejmě vědom toho, že svět v poslední době zakusil několik úderů extrémního počasí.“

Austin přikývl. „Joe má pravdu. Nemám tu přesnou statistiku, ale empirické důkazy se zdají být dost přesvědčivé. Tsunami, záplavy, hurikány, tornáda, zemětřesení. Toho všeho přibývá. Možná to jsou smutné následky někdejších pokusů.“

„Podle tvých slov ale ty elektromagnetické experimenty vyvolávají poruchy v oceánech. Co se změnilo?“

„Myslím, že není až tak obtížné tomu porozumět. Ať je za tím kdokoliv, má důvod soustředit se na jakýsi konkrétní cíl s nějakým konkrétním záměrem.“

„Vy ale nevíte, jaký je ten záměr?“

„Ty jsi přece bývalý člen KGB. Já jsem jenom obyčejný námořní inženýr.“

Petrov se prsty dotkl jizvy. „Ty zdaleka nejsi obyčejný, můj příteli, ale máš pravdu ohledně mé profesionální spiklenecké deformace. Když jsme tak před chvílí mluvili, vzpomněl jsem si na myšlenku, kterou před mnoha lety vyslovil jeden z vašich vysokých představitelů, Zbigniew Brzezinski. Tehdy předpověděl, že povstane elitní část populace, která bude za použití moderní technologie ovlivňovat chování společnosti a bude ji udržovat pod svým přímým vlivem a dohledem. Využije sociální krize a vlivu masmédií, aby v tajné válce dosáhla svých cílů. Stejně tak bude ovlivňovat i počasí. Ti lidé, o nichž jsi hovořil, Margrave a Gant. Jsou to zástupci téhle vrstvy?“

„To nevím. Zdá se to ale nepravděpodobné. Margrave je bohatý neoanarchista a Gant řídí nadaci, jež bojuje proti nadnárodním korporacím.“

„Možná že opravdu jsi jen obyčejný inženýr. Kdybys byl členem Mocenské elity, jež naplánovala spiknutí proti celému světu, přiznal bys to veřejně?“

„Chápu, co myslíš. Ne, v tom případě bych se naopak snažil lidi přesvědčit, že jsem proti elitě.“

Petrov tleskl do dlaní. „Ani nevíte, jak jsem rád, že tenhle poslední komplot proti celému světu zosnovali Američani, a ne nějaký šílený ruský nacionalista s carskými nároky.“

„Já jsem zase rád, že tě to těší, ale co kdybychom se vrátili k naší záležitosti?“

„Jsem vám plně k dispozici. Zjevně máte nějaký plán, protože jinak byste tu nebyli.“

„Jelikož si nejsme jistí odpovědí na otázku kdo, nevíme proč, skončili jsme u co. Přesun pólů. Musíme to zarazit.“

„Souhlasím. Povězte mi trochu víc o tom protiopatření, které jste zmínili.“

„Technikem našeho týmu je tady Joe. On to dokáže vysvětlit rozhodně líp než já.“

„Udělám, co budu moct,“ slíbil Zavala. „Jak jsem pochopil, princip posunutí pólů vychází z vysílání elektromagnetického vlnění směrovaného na zemskou kůru a z následného vyvolání potencovaných vibrací v jádru Země. Tento přenos se dá přirovnat k šíření zvuku. Když jste například v hotelu a chcete potlačit hlasitý hovor z vedlejšího pokoje, můžete zapnout ventilátor, jehož vibrace nežádoucí hluk neutralizují. Jestliže chcete zamaskovat vyšší tóny, jako třeba z fénu na vlasy, potřebujete odlišné frekvence. Ty se nazývají ‚bílý šum‘. Můžete je slyšet jako jakési syčení nebo ševelení listí. Protiopatření jsou tedy podobná, jsou však účinná pouze tehdy, když máte přesnou frekvenci.“

„A vy myslíte, že ta Karla Janosová ty frekvence zná?“

„Třeba je nezná, ale všechno ukazuje jejím směrem,“ řekl přesvědčeně Austin. „Ale i kdybychom odhlédli od obecného významu, stále je tady jedna nevinná mladá žena, jež by mohla přijít o život.“

Petrovův pochmurný výraz se nezměnil, ale kolem očí se mu objevily vrásky, jak se v nich mihlo pobavení. „To je jeden z mnoha důvodů, proč tě mám rád, Austine. Jsi skutečným ztělesněním kavalírství. Rytíř v lesklém brnění.“

„Díky za kompliment, Petrove, ale nemáme moc času.“

„Souhlasím. Má někdo nějaký dotaz?“

„Jo,“ přihlásil se Zavala. „Nemá ta Veronika telefon?“

„Můžeš se jí zeptat sám,“ odpověděl Petrov.

Hodil do sebe obsah skleničky, zašrouboval víčko lahve, strčil ji do podpaždí a pak oba návštěvníky vyvedl z místnosti a ven z haly. Před budovou na ně čekalo auto s řidičem.

„Máme trochu zvláštní zavazadla,“ poznamenal Austin s poukazem na dva objemné vaky. „Věnujte jim, prosím, speciální pozornost.“

„Všechno jsme přenesli.“

Nasedli do vozu, který je odvezl k okraji letiště sousedícímu s vodou a k širokému, zčásti zborcenému přístavnímu molu. Na konci byla uvázaná asi dvacetimetrová loď, na jejíž lávce postávalo několik mužů.

Austin vystoupil z auta a zeptal se, co znamenají ta slova v azbuce, namalovaná na bílém trupu.

„Arktické zájezdy. To je jméno jedné skutečné turistické společnosti, která za nemravné peníze vozí bohaté americké turisty na různá bohem zapomenutá místa. Tuhle loď jsem si od nich na pár dní najal. Kdyby se někdo ptal, tak bereme nějaké skauty na výpravu do přírody.“

Když Petrov doprovodil oba muže po lodní lávce nahoru, Austin s potěšením zjistil, že jejich zavazadla se již jakýmsi zázrakem ocitla na palubě. Oba se vydali na Sibiř nalehko, každý jen s lehkým lodním pytlem, plus se dvěma vaky, pro něž Austin žádal speciální zacházení.

Petrov je vzápětí zavedl do hlavní kajuty. Austinovi stačil jediný pohled, aby se přesvědčil, že nejsou na žádné turistické lodi. Většina vestavěného nábytku zmizela, takže uprostřed místnosti zůstal jen přišroubovaný stůl a kolem stěn polstrované lavice. Dimitrij s Veronikou seděli na jedné z nich, spolu se čtyřmi dalšími muži v maskovacích uniformách. Všichni byli zaměstnáni pilným čištěním hromady automatických zbraní.

„Koukám, že se ti tví skauti chystají plnit bobříka v ostrostřelbě. Co si o tom myslíš, Joe?“

„Mě by víc zajímaly skautky,“ odvětil Zavala a pustil se do konverzace s mladou Ruskou.

Austin se tázavě podíval na Petrova.

„Já vím, že jsi chtěl, abychom byli nenápadní,“ pravil Petrov. „Plně s tebou souhlasím. Tito lidé jsou ale pouze taková pojistka. Podívej, je jich jenom šest, žádná velká armáda.“

„Mají ale dohromady větší palebnou sílu než obě strany v bitvě u Gettysburgu,“ poznamenal Austin.

„Třeba ji budeme potřebovat,“ řekl Petrov. „Pojď ke mně do kajuty a já tě seznámím s aktuální situací.“

Petrov ho zavedl do své soukromé kabiny a otevřel velkou obálku, která ležela v kóji. Vytáhl z ní několik fotografií a podal je Austinovi. Ten si je přidržel na světle, jež sem dopadalo lodním okénkem. Snímky představovaly několik různých pohledů na jakýsi podlouhlý šedivý ostrov s horou, tvarem připomínající koblihu, tyčící se uprostřed.

„Ivory Island?“ zeptal se.

„Tyhle snímky udělal satelit v několika posledních dnech.“ Pak Petrov vytáhl z kapsy malou lupu. Ukázal na nevelký zářez v jižním břehu ostrova. „Tohle je přírodní, dostatečně hluboký přístav, užívaný ledoborcem, který tam dováží zásoby a transportuje expedice. Před dvěma dny tu vysadil Karlu Janosovou, aby se připojila k již přítomné skupině vědců.“

„Jaký má ta původní expedice cíl?“

„Science fiction. Nějací blázniví Rusové a Japonci doufají, že naleznou DNA mamuta dlouhosrstého a z ní naklonují živého tvora. Podívej se ale sem; na opačné straně ostrova, kde je věčně zmrzlá půda erodovaná, se nachází několik přirozených zálivů.“

Austin tam v jedné malé zátoce rozpoznal jakýsi podlouhlý tvar. „Loď?“

„Ať patří komukoliv, rozhodně si nepřál být viděn, jinak by zamířil do hlavního přístavu. Proto myslím, že v něm přijeli vrazi.“

„Jak rychle se tam můžeme dostat?“

„Za deset hodin. Náš člun udělá maximálně čtyřicet uzlů a vzdálenosti jsou to veliké. Navíc nás může zpomalit led.“

„Tolik času nemáme.“

„Souhlasím. Proto jsem vypracoval náhradní plán.“ Pohlédl na hodinky. „Za pětačtyřicet minut sem dorazí z pevniny hydroplán. Doplní si palivo, naloží tebe se Zavalou a odveze vás na schůzku s ledoborcem Kotelny, který se nyní nachází v oblasti mezi Wrangelovým ostrovem a polárním ledem. Bude to takový zhruba tříhodinový letecký výlet. Ledoborec vás pak dopraví až na Ivory Island.“

„Co ty a tví přátelé?“

„Vyrazíme hned po vás a s trochou štěstí se dostaneme na místo někdy zítra.“

Austin se nahnul a stiskl Petrovovi ruku. „Nemůžu ti ani dost poděkovat, Ivane.“

„Děkovat bych měl já tobě. Ještě včera jsem hnil ve své kanceláři v Moskvě. Dnes už celý chvátám, abych ochránil pannu v nesnázích.“

„Možná budu mít problém dostat odsud Zavalu,“ poznamenal Austin.

Jak se však ukázalo, jeho obavy byly liché. Když se totiž vrátil do hlavní kajuty, Zavala tam diskutoval s jedním z Petrovových mužů o zbraních. Veronika s Dimitrijem seděli sami poněkud stranou, pohrouženi do živé konverzace.

„Je mi líto, že tě odvádím od rašící romance,“ oslovil Zavalu Austin.

„Nemusíš se omlouvat. Petrov mi totiž zapomněl říct, že Veronika s Dimitrijem jsou manželé. Kam tedy jedeme?“

Austin mu vysvětlil Petrovův plán. To už kráčeli po palubě, kde hodlali počkat na letadlo. Hydroplán přiletěl o patnáct minut dříve, než čekali.

Přiblížil se až ke konci přístavního mola, kde stála benzinová pumpa. Zatímco hydroplán plnil nádrže, Austin dohlédl na naložení speciálních zavazadel a pak spolu se Zavalou nastoupili. Za minutu již letadlo přejelo záliv, nadzdvihlo nos a začalo v ostrém úhlu šplhat přes rozeklané štíty šedivých hor lemujících záliv. Nakonec zamířilo na sever, do neznáma.

25

KARLE SE ZACHVĚLA OČNÍ VÍČKA a otevřela je. Viděla sice pouze čirou temnotu, ale i to byl důkaz, že smysly, jež byly dočasně mimo provoz, se probouzejí k životu. V ústech měla měděnou pachuť staré krve. Záda ji bolela, jako by ležela na posteli plné hřebíků. Pak zaslechla někde zblízka jakýsi šustivý zvuk. Vybavila se jí představa útočníka se žlutými zuby. Takže, stále ještě jen zpola při vědomí, teď zvedla ruce před obličej a mlátila s nimi ve tmě na obranu před neviditelným útočníkem. „Ne!“ vykřikla zčásti strachem, zčásti vzdorovitě.

Její neklidné ruce se dotkly něčeho živého, měkkého. Ústa jí zakryla čísi ohromná ruka s ocelovými prsty. Bliklo světlo. Paprsek ozářil nějaký zdánlivě nehmotný obličej, vznášející se v temnotě.

Karla přestala bojovat. Ta tvář s typickou dlouhou dolní čelistí ale dramaticky zestárla od doby, kdy ji viděla naposled. Měla daleko víc vrásek a kůže, která bývala kdysi hladká a napjatá jako kůže bubnu, byla nyní celá povadlá a uvolněná. Ostražité oči lemovaly drobné vrásky, pod nimi váčky a nad nimi bílé obočí. Duhovky však byly stále pronikavě modré, přesně takové, jak si je pamatovala.

Usmála se. „Strýček Karl.“

Koutky tenkých rtů se mírně zvlnily úsměvem. „Technicky vzato jsem tvůj kmotr. Ale ano, jsem to já. Strýček Karl. Jak se cítíš?“

„Budu v pořádku.“ Přinutila se posadit, i když se jí z té námahy zamotala hlava a udělalo slabo. Když si jazykem olízla oteklé rty, rázem se jí vybavila vzpomínka na nedávný útok.

„Se mnou byli ještě čtyři další vědci. Odvedli je pryč a pak jsem slyšela nějaké výstřely.“

V bledých očích se mihl výraz bolesti. „Obávám se, že je všechny zabili.“

„Zabili? Ale proč?“

„Jejich vrazi nechtěli žádné svědky.“

„Svědky čeho?“

„Tvé vraždy. Nebo únosu. Nejsem si jistý, co přesně měli v úmyslu, ale nic dobrého to nebylo.“

„To nedává smysl. Přijela jsem sem před pouhými dvěma dny. Nikdo mě tu nezná. Sférou mého profesionálního zájmu, podobně jako zájmu těchto kolegů, jsou kosti. Jaký by kdo mohl mít důvod, aby mě chtěl zavraždit?“

Schroeder nepatrně natočil hlavu, jako by něčemu naslouchal, a zhasl světlo. Jeho vyrovnaný hlas zněl ve tmě rozvážně a konejšivě. „Oni si myslí, že tvůj dědeček znal nějaké velmi důležité tajemství. Domnívají se, že ti ho prozradil, a chtějí se ujistit, že se to nedozví nikdo jiný.“

„Dědeček?“ Karla se i přes bolesti málem rozesmála. „To je přece směšné. Já žádné tajemství neznám.“

„Nicméně oni si myslí, že ano, a to je podstatné.“

„Takže potom smrt těch vědců je moje vina.“

„Ale vůbec ne. Zodpovědnost plně padá na ty muže, kteří zmáčkli kohoutek.“

Vtiskl jí do dlaně baterku, aby trochu podpořil její otřesenou psychiku. Cvakla vypínačem a přejela paprskem světla kolem sebe, po stěnách a stropu z černého kamene.

„Kde to jsme?“

„V jeskyni. Přinesl jsem tě sem. Bylo ohromné štěstí, že jsem ve stěně strže našel otvor, kudy se dalo z té rokliny vylézt. Skoro hned poté jsem narazil na přirozenou kamennou zeď. Byla na mnoha místech popraskaná, takže mě napadlo, že bychom se v nějaké takové štěrbině mohli skrýt. Na konci jedné z nich jsem zahlédl puklinu. Nakonec jsem ještě nařezal nějaké větve a zamaskoval jimi vchod do jeskyně.“

Karla zašátrala ve tmě a chytila ho za jeho velkou ruku. „Díky, strýčku Karle. Jsi jako můj anděl strážný.“

„Slíbil jsem tvému dědečkovi, že na tebe dohlédnu.“

Karla jen tak seděla ve tmě a vybavovala si první vzpomínky na setkání se Schroederem. Byla tehdy pouhé děvčátko a poté, co jí zemřeli oba rodiče, bydlela v dědečkově domě. Jednoho dne se zničehonic objevil strýček Karl, náruč plnou dárků. Připadal jí tehdy strašně vysoký a silný, daleko spíš jako kráčející strom než jako člověk. Avšak i přes sílu, kterou vyzařoval, se zdál být spíše plachý. Dětské smysly však v jeho chování zaznamenaly laskavost, takže k němu brzy velice přilnula.

Naposledy ho pak viděla na dědečkově pohřbu. Nikdy však nezapomněl na její narozeniny, ke kterým jí vždy posílal blahopřání a nějaké peníze. To trvalo až do její promoce. Neznala podrobně vazby, které panovaly mezi Schroederem a její rodinou, ale z opakovaného vyprávění věděla, že po jejím narození přesvědčil dědeček její rodiče, aby jí dali jméno po onom záhadném strýčkovi.

„Nechápu, jak jsi mě dokázal v téhle vzdálené končině vůbec najít,“ řekla nahlas.

„To nebylo tak těžké. Na univerzitě mi prozradili, kde jsi. Větší problém byl dostat se sem. Najal jsem si proto rybářský člun. Když jsem v táboře nikoho nenašel, šel jsem po vašich stopách. Až se příště zase vydáš na nějakou expedici, prosím tě, ať to je trochu blíž. Na takovéhle harcování jsem už dost starý.“ Vtom opět naklonil hlavu. „Pšt!“

Seděli potichu ve tmě a poslouchali. Slyšeli nějaké hlasy a pak se ozvaly škrábavé zvuky bot o kameny u vchodu do jeskyně. Nakonec okolní temnotu naředily paprsky žlutého svěda, jež sem začaly pronikat poté, co se rozhrnuly keře maskující vchod.

„Ahoj, vy tam,“ zvolal mužský hlas rusky.

Schroeder stiskl Karlinu ruku na znamení, aby zůstala potichu. Bylo to zbytečné, protože byla hrůzou téměř strnulá.

„My víme, že jste uvnitř,“ pokračoval hlas. „Našli jsme místo, kde někdo odřezal větve křoví. Není zdvořilé neodpovídat, když s vámi někdo mluví.“

Schroeder se už odplazil několik metrů kupředu na místo, odkud viděl na vchod do jeskyně.

„Zrovna tak není zdvořilé zabíjet nevinné lidi.“

„Vy jste zabil mého člověka. Můj přítel byl nevinný.“

„Váš přítel byl hloupý a zasloužil si zemřít,“ opáčil Schroeder.

V odpověď se ozval chraplavý mužský smích.

„Hej, drsňáku, já se jmenuju Gríša. Jak sakra říkají tobě?“

„Já jsem tvá nejhorší noční můra.“

„Tohle říkal někdo v jednom americkém filmu,“ poznamenal hlas. „Jsi stařec. Co bys chtěl dělat s takovou mladou dívkou? Navrhuju ti dohodu. Necháme tě volně jít, když nám to děvče vydáš.“

„Tak tohle jsem také slyšel v nějakém filmu,“ odsekl Schroeder. „To si myslíš, že jsem blbec? Pojďme si o tom ještě trochu promluvit. Pověz mi, proč chcete to děvče zabít?“

„My ji nechceme zabít. Má pro nás obrovskou cenu.“

„Takže jí nechcete ublížit?“

„Ne, ne. Jak jsem řekl, je pro nás daleko cennější jako rukojmí.“

Schroeder se na chvíli odmlčel, jako by vážně zvažoval poslední nabídku. „Mám tu u sebe spoustu peněz. Můžu ti je dát, takže na ně nebudeš muset čekat. Jak by se ti líbil milion amerických dolarů?“

Následovala šeptem vedená porada, po které se Rus znovu ozval. „Mí muži říkají, že je to v pořádku, ale nejdřív chtějí vidět peníze.“

„Dobře. Pojď blíž ke vchodu a já ti je hodím.“

Konverzace probíhala v ruštině, takže Karla jí rozuměla jen částečně. Schroeder jí zašeptal, aby se přesunula co nejdál od ústí jeskyně a zakryla si uši. Pak sáhl do batohu a vytáhl z něj předmět podobný malému kovovému ananasu. Věděl, že jeho nabídka přiláká útočníky jako smečku šakalů, takže při troše štěstí by je mohl dostat všechny. Vstal. Do pravé nohy mu vyšlehly plameny bolesti. Běh a pak šplhání s dívkou v náručí mu zranění kotníku jenom zhoršily.

Přesunul se do větší blízkosti vchodu. Už viděl, jak se zvenku přibližují stíny. Dobře. Jeskyně se poněkud zahýbala a její ústí tvořila jen úzká štěrbina mezi kameny, takže načasování i zacílení bude muset být dokonale přesné.

„Tady máte ty peníze,“ zvolal a vytrhl z granátu pojistku.

Udělal krok vpřed, aby granát vyhodil otvorem ven, ale zraněná noha mu podklesla, on upadl a narazil hlavou do kamenné stěny. Tím úderem málem ztratil vědomí. Když se mu už téměř zavíraly oči, uviděl ještě, jak granát dopadl na zem a odkutálel se jen nějaký metr daleko. Silou vůle se udržel při vědomí a přinutil se vydržet. Skočil po granátu, ucítil v dlani jeho ocelovou slupku a hodil ho znovu směrem ke vchodu.

Tentokrát mířil líp, avšak granát se odrazil od stěny a zastavil se přesně uprostřed vchodu.

Schroeder se vrhl hlouběji do jeskyně a za první ohyb, který mu přece jen poskytl určitou ochranu. Pevně si přitiskl dlaně na uši právě ve chvíli, kdy došlo k explozi. Následovalo zablesknutí a ve smrtící kanonádě pokropila jeskyni sprška horkých kovových šrapnelů. Následovalo další zadunění, to jak se zbortil vchod do jeskyně.

Celý prostor byl najednou plný prachu. Schroeder pozvedl hlavu a plížením se vydal k místu, odkud se ozývalo kašlání. Rozsvítila se baterka, ale hnědá clona prachu ve vzduchu její paprsky prakticky úplně pohltila.

„Co se to stalo?“ zeptala se Karla, když se prach usadil.

Schroeder zavrčel a vyplivl slinu s prachem. „Říkal jsem ti přece, že jsem na tenhle druh aktivit už moc starý. Chtěl jsem vyhodit granát vchodem jeskyně ven, ale škobrtl jsem a praštil se do hlavy. Počkej.“ Vzal si svítilnu a vydal se ke vchodu. Za minutu byl zpátky a hlásil. „Povedl se mi pořádný kus práce. My sice nemůžeme ven, ale oni zato nemůžou dovnitř.“

„Tím si nejsem zase až tak jistá,“ řekla Karla. „Velitel těch lidí povídal, že mají přenosnou pneumatickou sbíječku.“

Schroeder zvažoval její komentár. „Budeme muset jít hlouběji do jeskyně.“

„Ta se ale může táhnout pod zemí celé kilometry! Mohli bychom se tu beznadějně ztratit.“

„Ano, já vím. Půjdeme ale jenom tak daleko, abychom mohli nachystat útok ze zálohy. Příště se pokusím nebýt tak nešikovný.“

Karlu napadla pochybnost, jestli hovoří se stejným člověkem, který ji před mnoha lety houpával na koleně. Teď dokázal hladce vyřídit chlapa, který ji chtěl znásilnit, pak docela klidně vyjednával s bandou vrahů a nakonec se chladnokrevně pokusil celý gang pobít.

„V pořádku,“ prohlásila. „Ale ohledně toho tajemství, o kterém ses zmínil. Co o tom víš?“

Karl z batohu vytáhl svíčku, zapálil knot a pomocí rozpuštěného vosku ji upevnil na kamenné rampě.

„S tvým dědečkem jsem se poprvé setkal na konci druhé světové války. Byl to geniální a odvážný muž. Mnoho let předtím přišel s vědeckým objevem, který, kdyby ho někdo zneužil, by mohl vést ke spoustě mrtvých a obrovské destrukci. Napsal článek, který před těmito možnými dopady varoval, ale výsledek nesplnil jeho očekávání. Zajali ho nacisté a přinutili ho pracovat na superzbrani, která by účinkovala podle jeho teorie.“

„To je neuvěřitelné. Nikdy ani nenaznačil, že by byl čímkoliv jiným než vynálezcem a obchodníkem.“

„To je pravda. Nicméně, pomohl jsem mu při útěku z té laboratoře. Odmítl se vzdát svého tajemství a kvůli této tvrdohlavosti přišel o rodinu. Ano, je to tak. Byl ženatý a měl dítě ještě předtím, než se po válce odstěhoval do Spojených států. Své tajemství si nakonec vzal do hrobu, ale tihle lidé, nebo ti, pro které pracují, tomu nevěří a domnívají se, že ho předal tobě.“

„Co je vede k přesvědčení, že já něco takového doopravdy vím?“

„Historie se opakuje. Publikovala jsi článek o vyhynutí mamuta dlouhosrstého.“

„To je pravda. Konstatovala jsem, že se tak stalo v důsledku drastických změn podnebí způsobených přesunem pólů. K podpoře svých závěrů jsem použila dědečkovu práci a jeho výpočty. Dobrý Bože! Tohle oni chtějí?“

„To a ještě něco navíc. Udělají cokoliv a zabijí každého, jen aby to dostali.“

„Ale všechno, co vím, je obecně známo. Já o žádném tajemství nemám ponětí.“

„To samé tvrdil tvůj děda nacistům. A oni mu také nevěřili.“

„Co můžu dělat?“

„Prozatím můžeš být v pohodě.“ Vrátil se k batohu a vytáhl z něj pár plátků sušeného hovězího a vodu. „Není to zrovna labužnická kuchyně, ale prozatím to musí stačit. Třeba narazíme na nějaké netopýry, ze kterých si budeme moct uvařit pořádný guláš.“

„Teď si vzpomínám,“ ozvala se Karla s úsměvem. „Vždycky jsi mi vyprávěl o úplně nemožných věcech, které mi uvaříš. Šneky. Štěňata. Růžičkovou kapustu. Fuj. Odporné.“

„Přitom to bylo to nejlepší, čeho jsem byl schopen. Bavit děti jsem tedy moc neuměl.“

Probírali se společnými vzpomínkami, zatímco žvýkali tuhé plátky sušeného hovězího. Jídlo splachovali vodou, když tu se náhle od vchodu do jeskyně rozlehlo klepání jako od nějakého obřího datla.

„Začali vrtat,“ poznamenala Karla.

Schroeder sesbíral věci a oznámil. „Je čas se pohnout.“ Podal Karle baterku s radou, aby ji užívala s rozmyslem, i když měl v batohu spoustu náhradních baterií. Pak se vydali hlouběji do jeskyně.

Schroeder očekával, že cestou do nitra hory bude tepleji, ale jak se dostávali pořád dál, teplota se příliš neměnila a vzduch byl stále relativně svěží. Tato skutečnost mu dodávala odvahy, protože napovídala, že jeskyně nejspíš někde ústí ven. Zmínil se o tom Karle. Věděl, že naděje je přes to všechno jenom slabá, zejména když se podlaha jeskyně začala sklánět dolů, ale Karlinu odvahu to, zdálo se, povzbudilo.

Jeskyně se stáčela střídavě doprava a doleva, ale její dno neustále klesalo. Strop byl chvílemi dost vysoký, aby mohli kráčet vzpřímeně, jindy však přišly úseky jenom metr a čtvrt vysoké, takže se museli pořádně skrčit. Schroeder si s potěšením uvědomoval, že před nimi se vine stále jen jediný tunel, bez odboček, jež by vyžadovaly rozhodování a tím neúměrně zvyšovaly možnost, že definitivně zabloudí.

Po asi hodinové chůzi se chodba náhle rozšířila v rozlehlejší jeskyni. Zprvu o jejích rozměrech neměli představu, dokud ji podrobně neprohlédli.

Světelné paprsky z baterky se odrážely od vlhkosti, která se leskla na vysokém stropě i na vzdálených stěnách. Bylo zřejmé, že jeskyně si co do velikosti nezadá s halou nějakého velkého hotelu. Podlaha zde byla téměř rovná. Ve vzdáleném koutě, naproti místu, kudy přišli, byl ve stěně jediný další otvor, zející jako otevřená vrata do garáže.

Obešli podzemní komoru podél stěn, cestou usrkávali vodu z lahví. Velikost i tvar jeskyně byly obdivuhodné. Schroeder ji zkoumal očima s úmyslem využít přírodních podmínek k přípravě přepadení ze zálohy a došel k závěru, že se všemi těmi kouty a puklinami ve stěnách je ideální místo k zabíjení právě zde. Karla došla až k protějšímu vchodu, posvítila si baterkou dovnitř a vešla.

„Strýčku Karle,“ ozval se po chvíli její hlas násobený ozvěnou. Přispěchal k místu, kde klečela na zemi. Ve světle nejsilnějších paprsků baterky tam ležela kupička jakýchsi hnědavých rostlin. „Co to je?“ chtěl vědět Schroeder.

Karla hned neodpověděla. Teprve za okamžik prohlásila: „Vypadá to jako sloní trus.“

Schroeder se nahlas rozesmál. „Ty myslíš, že tudy táhl nějaký cirkus?“

Karla se zvedla a dotkla se kupičky špičkou boty. Z hmoty se vyvalil zápach, v němž bylo cítit pižmo i tráva. „Myslím, že se potřebuju posadit,“ oznámila.

U stěny nalezli kamennou zídku, na kterou se posadili a občerstvili se vodou z lahví. Pak Karla pověděla Schroederovi o mláděti mamuta, které objevili nedaleko původního vchodu do jeskyně. „Nemohla jsem pochopit, jak to je možné, že se tak dokonale zachovalo,“ dodala. „Ještě nikdo nikdy takový vzorek nenašel. Vypadá totiž, jako by pošel před pouhými několika dny nebo týdny.“

„To chceš říct, že v těchto jeskyních žijí mamuti dlouhosrstí?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděla se smíchem. „To by pochopitelně nebylo možné. Třeba tu ale kdysi doopravdy žili a ten trus je hodně starý. Povím ti jednu historku. V roce 1918 cestoval tajgou jeden ruský lovec a dostal se do velkého sibiřského lesa, kde narazil na ohromné otisky nohou ve sněhu. Sledoval je několik dní, až je vystopoval k obrovitým příšerám, které je za sebou zanechávaly, spolu s kupami trusu a olámaných větví. Později popsal, že viděl dva ohromné slony s dlouhými chlupy na hrudi a s mohutnými kly.“

„Taková neautentická lovecká povídačka bez sebemenšího důkazu měla nejspíš udělat jenom dojem.“

„I to je možné. Ale eskymáci a severoameričtí indiáni obšírně vyprávějí celé legendy o velikých chlupatých monstrech. V roce 1993 byly nalezeny kostry trpasličích mamutích exemplářů na Wrangelově ostrově, mezi Sibiří a Aljaškou, tedy nedaleko odsud. Ty kosti byly datovány do období před 7000 až 3700 lety. To znamená, že mamuti se pohybovali po Zemi v době dalece pozdější než v paleolitu. Zhruba v těch stoletích se už dokonce stavěl Stonehenge a pyramidy.“

Schroeder se zasmál a pravil: „A ty bys ráda ve výzkumu pokračovala, viď?“

„Nechtěla bych tuhle příležitost promrhat tím, že bych zůstala nečinně sedět a jenom točila palci. Třeba také najdeme nějaký dobře zachovalý exemplář.“

„Nedomnívám se, že příprava na odražení gangu odhodlaných hrdlořezů by se dala přirovnat k točení palci, ale nepřekvapuje mě to. Jednou, když jsi byla ještě dítě, jsem ti četl z knížky Alenka v říši divů. Zanedlouho poté jsem tě přistihl na zahradě, jak se pokoušíš strčit hlavu do králičí nory. Tenkrát jsi mi řekla, že by sis přála mít nějakou vodičku, po které by ses dokázala zmenšit jako Alenka.“

„To byla tvoje vina, že jsi mi četl takovéhle knížky.“

„No, teď to tedy vypadá, že nemám moc na vybranou,“ odpověděl unaveným hlasem. Vzal svůj batoh a odkulhal směrem k zejícímu východu. „Schováme se pěkně v králičí noře.“

26

HNĚDÁK SE HNAL šťavnatě zelenou krajinou Virginie, jako by závodil hlavu na hlavu přinejmenším v Kentuckém Derby. Jordan Gant se krčil v sedle coby přerostlý jockey a násadou bičíku mlátil svého hřebce přes boky. Kůň viditelně běžel z donucení. Koulel očima, lesklá kůže se mu třpytila potem a jazyk mu visel z huby. Přesto všechno se Gant neslitoval. Nebylo to ani tak z krutosti, která by předpokládala alespoň nějaký náznak emocí z jeho strany, byl to spíše jen výraz nezájmu o všechno, co mu patřilo a co ovládal.

Gant se s koněm přehnal přes louky a pastviny a teď jel po okraji příjezdové cesty vroubené topoly, dokud nedorazil k rozlehlému venkovskému domu. Zamířil ke stájím kousek od domu, kde dovolil vyčerpanému zvířeti přejít do mírného klusu, pak kroku a nakonec ho nechal zastavit. Sklouzl ze sedla, popadl ručník od čekajícího čeledína a bezstarostně mu hodil otěže. Kůň kulhal, když ho odváděli.

Gant rázoval po kamenném chodníku k předním dveřím. Byl oblečený na pólo do černé košile s krátkými rukávy a na nohou měl jezdecké boty. Měl svalnatou atletickou postavu a oblečení by na něm vypadalo dobře i v případě, že by nebylo šité na míru. Jak kráčel, pleskal jezdeckým bičíkem do boty z jemné kozinky dosahující mu ke kolenům, jako by jeho ruka měla svůj vlastní rozum. Když se přiblížil k masivním dřevěným dveřím, otevřely se a Gant mohl vstoupit do ohromného foyeru s bublající fontánou uprostřed. Podal rukavice a ručník vychrtlému sluhovi, který mu oznámil: „Váš host dorazil, pane. Čeká v knihovně!“

„Okamžitě dvojité martini s ginem Bombay Saphire pro něj a mně jako obvykle.“

Sluha se uklonil a zmizel v příšeří dlouhé haly. Gant prošel dveřmi z foyeru do prostorné místnosti, jejíž stěny zakrývaly police s knihami. Knihovny sahaly od podlahy až ke stropu a byly plné drahých výtisků, které sbíral. V blízkosti francouzských oken stál Margrave. Z tohoto místa byl kouzelný výhled na pečlivě ošetřovaný trávník, který byl stejně zelený jako plátno na biliárovém stole. Host listoval v jedné staré knize, vázané v červené marokánské kůži.

„To je vzácná edice Božské komedie, vydaná roku 1507,“ poznamenal Gant. „Existují pouze tři známé výtisky a všechny vlastním já.“

„Máte tu docela rozsáhlou sbírku Danteho.“

„Popravdě řečeno, nejlepší sbírku na světě,“ dodal Gant naprosto po pravdě.

Margrave se usmál a zařadil knihu zpět na polici. „Nic menšího bych ani nečekal. Projel jste se dobře?“

Gant odhodil bičík na odkládací stolek. „Vždycky se dobře projedu. Všechnu práci ale pokaždé vykoná kůň. To zvíře, které jsem jel dnes, je v mých stájích nové. Je to hřebec, kterému se musí ukázat, kdo je tady pánem. Každé nové zvíře si beru na zkušební jízdu. K těm koním, kteří přežijí, se pak chováme jako ke královským stvořením. Ti, kteří neuspějí, jdou do továrny na lepidlo.“

„Přežívají tedy jen ti nejlepší?“

„Jsem velký obdivovatel Darwina.“

Vtom dorazil sluha a na podnose přinesl dvě skleničky. Gant podal jednu Margraveovi a sám si posloužil dvakrát vyzrálou, šestnáct let starou skotskou s ledem. Margrave zkusmo usrkl. „Skvělé martini,“ pravil uznale. „Vy tedy víte přesně, co nejraději piju. To na mě udělalo skutečný dojem.“

„Zapomínáte, že se pohybuju v obchodě, kde uzavření dohod mnohdy pomůže právě alkohol,“ prohlásil Gant. „Nic nevyvolá příznivější odezvu, než když si někdo pamatuje, co rád pijete.“ S těmito slovy se uvelebil v pohodlném křesle a dal Margraveovi znamení, aby se také posadil. „Co je s naším programem nového?“

„Všechno běží podle plánu. Mám ale strach o Spidera. Od té doby, co před pár dny odjel z ostrova, jsem ho neviděl.“

„Barrett je velký kluk. Ten se o sebe dokáže postarat.“

„Nebojím se o jeho zdraví, ale o jeho hubu. V poslední době ho potkal akutní záchvat svědomí. Nepřál bych si, aby se z ničeho nic objevil v Šedesáti minutách Mikea Wallace a začal vyprávět něco o našem projektu.“

„Říkal jste, že zůstane s námi do doby, než kontaktujete Karlu Janosovou.“

„To je pravda. Požadoval stoprocentně bezpečnou metodu, kterou by bylo možno v případě potřeby probíhající pokus přerušit.“

„Takže se nemáte čeho bát. Barrett někde nejspíš trucuje. Hlavní otázka však zní, jestli náš projekt může pokračovat bez něho.“

„To není žádný problém. Spider už provedl všechny základní úkony, při kterých byla jeho přítomnost nezbytná. Teď už ho nepotřebujeme. Všechno pokračuje podle plánu. Připravil jsem pro vás předváděčku.“

Margrave otevřel kufřík a vytáhl z něj přenosný přehrávač DVD, který postavil na mahagonový stůl. Stiskl hlavní vypínač a na obrazovce se objevil schematický nákres lodi.

„Toto je jedna z lodí určených k vysílání, jak byla původně navržena. Tady v nákladovém prostoru je zdroj energie, která je odsud vedena kabely do elektromagnetické nízkofrekvenční antény. Ta může být ponořena pod vodu.“ Pak posunul kurzor na další schéma. „A toto je nová loď, která zastane práci čtyř původních experimentálních plavidel.“

„Malý transoceánský parník. Geniální. Za jak dlouho může být na místě?“

„Staré přenosové lodě opustily doky na Mississippi a jsou na cestě k místu vylodění v Riu. Stále je ještě můžeme v případě potřeby použít jako návnadu. Ten transoceánský parník se jmenuje Po/ar Adventure. Přijede také do Ria, ale nikdo nebude tušit, že právě on má na palubě ten hlavní náklad.“.

„Takže jste si už vybral cílovou oblast.“

Margrave stiskl jednu klávesu. Na monitoru se objevila mapa jižní polokoule. Na ní byla červená skvrna tvaru poněkud zploštělé koule, pokrývající značnou část oceánu mezi pobřežími Brazílie a Jižní Afriky.

„Jihoatlantická anomálie.“

Margrave souhlasně přikývl. „Jak víte, anomálie je oblast, kde elektromagnetické proudy tečou opačným směrem. Někteří vědci ji označují za jámu nebo ‚pokles‘ části pole. Existují zde oblasti, kde je elektromagnetické pole zcela obrácené a výrazně oslabené. Magsat objevil dva regiony, kde je elektromagnetismus extrémně slabý: je to severní polární oblast a okruh pod Jižní Afrikou. Jestliže využijeme oslabení magnetického pole v jižním oceánu, dostaneme podobnou reakci také v severní polární oblasti.“

Gant se krátce zasmál. „To je právě ta krása celého projektu. My vlastně celou událost nezpůsobíme, jen ji urychlíme.“

„To je pravda. Severní a jižní magnetický pól si vyměnily místa už v minulosti, a to bez cizí pomoci. Zemský elektromagnetismus se navíc začal spontánně zmenšovat již asi před sto padesáti lety. Někteří experti dokonce tvrdí, že přesun pólů má již zpoždění. Magnetismus Země je už nyní ovlivňován víry rozžhavené lávy v hloubce pod zemskou kůrou. Když dodáme ještě trochu turbulence navíc, stačí již jen jemně popostrčit a póly si vymění místa. Jak říkáte, pouze napomáháme přirozenému procesu.“

„Je to facinující,“ vydechl Gant. „Rozumím tomu dobře, že naše původní očekávání výsledného efektu se potvrzuje?“

„Počítačový model stále platí. Hlavní magnetické pole zeslábne, až se téměř vytratí. Po dobu zhruba tří dnů nebude ve skutečnosti existovat žádný magnetický pól. Poté se magnetismus začne znovu objevovat, jenže s opačným znamínkem. Ručičky kompasu, které vždy ukazovaly k severu, budou nyní mířit na jih. Zásah do elektromagnetismu vyřadí rozvodné elektrické sítě i satelity, způsobí zmatek mezi ptáky i savci, pošle polární záři až někam k rovníku a rozšíří ozonovou díru. To bude období největšího nebezpečí. Kolaps elektromagnetického pole dočasně eliminuje obranu Země před slunečními bouřemi. V dlouhodobé perspektivě dojde k nárůstu procenta lidí s kožním karcinomem.“

„To je jen poněkud nešťastný vedlejší účinek,“ pronesl bez sebemenší lítosti Gant. „Pod tímto domem ale existuje rozlehlý kryt. Jak vím, vy jste učinil podobná preventivní opatření.“

„Loď je opatřena stíněním proti záření, takže budeme na zpáteční cestě dostatečně chráněni. Navíc mám také pod majákem pohodlný kryt. Tam můžu v naprostém pohodlí žít třeba sto let. Přitom by se však nebezpečné období po počátečním maximu mělo postupně normalizovat.“

„Ostatní příslušníci Lucifera vám budou dělat na ostrově společnost?“

„Jen několik vyvolených. Anarchisti jsou dobří k vytváření chaosu, ale nemají ani potuchy, co dělat poté, když rozbijí všechna okna. Takže zbývající členové tou dobou již splní svoji roli a budou tedy ponecháni svému osudu.“

„Rozhodl jste se tedy Luciferovu legii opustit a zanechat její příslušníky bolestivé smrti?“ ujišťoval se Gant.

„Můžete je pozvat do svého krytu,“ opáčil se sardonickým úsměvem Margrave.

„Potřebuju místo pro své koně,“ řekl Gant.

„To je pochopitelné. Jaké jsou vaše plány po velkém třesku?“

„Určitě bude panovat absolutní zmatek. Lidé nebudou schopni komunikovat ani navigovat. Dočasně nepůjde proud. Až se za obrovských nákladů podaří obnovit zásobování energiemi, zašleme vůdcům světa vzkaz, požadující svolání mezinárodní konference ke zrušení nástrojů globalizace. Pro začátek budeme požadovat okamžité rozpuštění Světové banky a Světové organizace pro obchod.“

„Co když nesplní naše požadavky?“

„To, myslím, nebude problém,“ odpověděl Gant. „Stačí, když poukážeme na křehkost celé globální infrastruktury a zdůrazníme, že i když ji dokáží znovu vybudovat, bude pro nás snadné ji opět zničit. Můžeme magnetické póly stavět na hlavu tak dlouho, jak jen budeme chtít.“

Margrave se ušklíbl. „Jaký to je pocit, stát se jedním z bohů na Olympu?“

Gant usrkl ze sklenice. „Omamný. Ale i bohové mají různé domácí zástoje, které musí řešit. Je tu kupříkladu ta záležitost s onou ženskou – Karlou Janosovou.“

„Podle toho, co jsem slyšel naposledy, už za ní jede tým našich lidí, aby se o ni postaral.“

Gant se zvedl z křesla a přistoupil k francouzskému oknu. Zadíval se na zvlněné louky, ztracený v myšlenkách, pak se ale obrátil k Margraveovi.

„Něco se děje a já nevím, co to je. Náš likvidační tým se dostal pouze do Fairbanksu na Aljašce. Tam ale byli všichni v hotelových pokojích zavražděni.“

Margrave odložil sklenici stranou. „Zavražděni?“

„Přesně tak. Někdo je střelil do hlavy. Jejich likvidace byla provedena naprosto profesionálně. Všichni to byli členové výkonného komanda naší bezpečnostní agentury. Nikdo nezaregistroval žádný pokus zbavit se mrtvol. Poprava byla provedena dost troufale, téměř hazardním způsobem, což mě vede k předpokladu, že ať ji provedl kdokoliv, plánoval ji přece jen ve spěchu.“

„Kdo o našem týmu věděl?“

„Vy, já a samozřejmě ruská mafie.“

„Vy myslíte, že zodpovědní budou Rusové?

„Ti jsou schopni všeho. Moc to ale nesedí. Věděli sice, že tam naši lidé míří, ale vůbec netušili, kdo všechno v té skupině je, ani v kterém hotelu přespávají. Oni sami se vydávali za televizní štáb a chystali se za pár hodin odletět na Sibiř, když byli zavražděni.“

„Cožpak policie nemá žádnou stopu?“ divil se Margrave.

„Jednu má. Pilot, kterého najali, aby je dopravil na Sibiř, vypověděl, že mluvil s někým, kdo by je mohl vidět poslední. Vlastně po nich převzal to najaté letadlo a odletěl s ním na Sibiř. Byl to nějaký starší muž, tak kolem sedmdesátky.“

„Váš původní kontakt na Karlu Janosovou, ten, který zabil dva bezpečáky, nebyl to také takový postarší člověk?“

„Ano, byl,“ přitakal Gant. „Hádám, že se jedná o stejnou osobu.“

„Co je to za chlápka? Zahájíme pátrání po Karle Janosové a objevíme zabijáka v penzijním věku.“

„Když se moji lidé vloupali do jeho domu, našli tam na počítači dopisy adresované Janosové i její odpovědi. Oslovovala ho jako ‚Strýčka Karla‘.“

Margrave se zamračil. „Materiál, který jsme shromáždili na Kovacsovu rodinu, se o žádném strýčkovi nezmiňuje.“

„Moc bych se o něho nezajímal. Když jsem vzkazoval Rusům, že náš tým si pro Janosovou nepřijede, ptali se mě, co s ní mají dělat. Řekl jsem jim, aby ji zabili, stejně jako toho starého chlapa, jestli na ně narazí, což se předpokládám stane.“

Margrave přikývl. „Měl jste hodně napilno.“

„Nemám rád nedořešené případy, jako třeba toho chlapa z NUMA, toho Kurta Austina. Pořád si myslím, že bychom ho měli zlikvidovat.“

„Domníval jsem se, že bychom mohli chvíli počkat a sledovat ho, jestli se z něho nestane nějaká hrozba.“

„Když se Austin objevil poprvé, posvítil jsem si na jeho minulost. Je to námořní inženýr a záchranářský expert agentury NUMA. Zúčastnil se několika významných akcí. Zahlédl ten aparát na Barrettově člunu. Takže by nám mohl způsobit pořádné potíže.“

„Je určitě schopen vyvolávat nepříjemnosti, ale s tím se musíme vypořádat.“

„Chcete říct, že by Austin mohl torpédovat náš projekt?“

„Ne, když bude mrtvý. Jak říkal Josef Stalin ,… žádný člověk, žádný problém‘. Doyle připravoval plán, jak Austina zlikvidovat. Ten však naneštěstí náhle z domova odešel a nikdo neví kam.“

„Co tedy budeme dělat?“

„Budeme pozorně hlídat Austinův dům. Až se vrátí, tak náš problém vyřešíme. Mezitím navrhuji, abyste popohnal veškeré technické aspekty projektu.“

„To bych měl raději už jít,“ oznámil Margrave.

Gant svého hosta doprovodil až k autu. Potřásli si rukama a dohodli se, že zůstanou v kontaktu. Gant se už vracel do domu, když k němu přistoupil stájník.

„Jak se daří tomu novému koni?“ zeptal se ho Gant.

Je chromý, pane.“

„Zastřelte ho,“ rozkázal Gant. Pak se vrátil do domu.

27

PROSTORY A CHODBY PODZEMNÍCH JESKYNÍ připomínaly pohádku. Stěny zdobily světle oranžové a žluté závěsy vytvořené minerály a ze stropu visely stalaktity od trubiček velikosti tužky až po mohutné kaskády a sloupy, silné jako dospělý muž.

Schroeder však nadpozemskou krásu těchto podzemních prostor nevnímal. V podlitině na čele jako by mu pulzoval buben a chůze po nerovném terénu jeskyně také jeho oteklému kotníku nijak neprospívala. Právě ztěžka šplhal po přirozeném schodišti, když mu námaha přivolala záchvat závrati.

Zrak mu náhle začal plavat, objevilo se dvojité vidění. Díky ztrátě rovnováhy se mu zvedl žaludek. Na čele mu vyskočily krůpěje potu, přestože vzduch v jeskyni byl dosti chladný. Zarazil se a přitiskl čelo na kamennou stěnu. Studená skála tlumila bolest podobně jako ledový obklad.

Karla byla těsně za ním. Zahlédla, jak zavrávoral, a okamžitě mu přispěchala na pomoc. „Jsi v pořádku?“

„Tam vpředu, ve vchodu do jeskyně, jsem se praštil do hlavy. Nejspíš jsem si přivodil slabý otřes mozku. Alespoň jsem přestal myslet na bolavý kotník.“

„Možná bychom se měli zastavit a odpočinout si,“ navrhla Karla.

Schroeder objevil nízkou kamennou lavici. Posadil se na ni, zády se opřel o kamennou stěnu a zavřel oči. Připadal si, jako by o dvacet let zestárl. Na jeho kloubech se začínalo projevovat okolní vlhko, těžko se mu dýchalo a kotník byl nyní tak oteklý, že neviděl ani konturu kostí.

Poprvé za celý svůj život se cítil jako stařec. Sakra, vždyť přece je starý! Pohlédl na Karlu, sedící mu po boku, a až ho zamrazilo při pomyšlení, jak z onoho miminka, které rozpačitě držel v náručí při své první návštěvě, vyrostla půvabná a inteligentní mladá dáma. Teď mu bylo moc líto, že sám sobě nikdy nedovolil založit rodinu. Vzápětí se utěšoval. Karla přece je jeho rodina. I kdyby jejímu dědečkovi nedal vysloveně slib, udělal by všechno, co bylo v jeho silách, jen aby ji ochránil.

Chvíle oddechu netrvala dlouho. Z chodby, kterou před chvílí opustili, se začaly ozývat tlumené hlasy. Schroeder okamžitě vyskočil na nohy. Zašeptal Karle, aby zhasla baterku. Pak tam jen stáli ve tmě a naslouchali. Ozvěna, deformovaná různými zákruty a zátočinami podzemí, připomínala zprvu mumlání nějakého horského trolla. Jak se hlasy přibližovaly, stávaly se zřetelnějšími. Zanedlouho bylo jasné, že muži hovoří rusky.

Schroeder se původně obával, aby nebyli spolu s Karlou tlačeni stále hlouběji do nitra hory. Nebyl si jistý, že by našli cestu zpátky. Nyní bylo zřejmé, že odhodlání Gríšy a celé té vražedné party lovců slonoviny hrubě podcenil.

Potlačil tedy všechny bolesti a nepříjemné pocity a ujal se znovu vedení. Chodba nyní v mírném úhlu několik desítek metrů klesala, aby se pak opět vyrovnala. Trmácivá chůze si vybírala na Schroederově kotníku svou daň, takže se musel občas zastavit a opřít o kamennou stěnu, aby neupadl. Tímto tempem jim však stále více hrozilo, že svůj závod s pronásledovateli prohrají.

Tu štěrbinu ve stěně jako první spatřila Karla. Schroeder byl natolik zaujat snahou udržet co nejdéle stále se tenčící náskok, že kolem záhybu ve vápencovém kameni, v němž byl patrný nenápadný otvor necelého půl metru široký a půldruhého metru vysoký, jen nevšímavě prošel.

Jeho první instinktivní reakcí bylo pokračovat v chůzi. Ta díra mohla představovat smrtelnou past. Strčil do otvoru hlavu a zjistil, že po nějakém metru se tunel rozšiřuje. Nakázal Karle, aby počkala, a sám ušel dalších asi padesát kroků hlavní jeskyní v původním směru. Tam položil na zem baterku, jako by ji tu ve spěchu ztratil.

Hlasy zesílily. Schroeder se co nejrychleji vrátil ke Karle, která na něj čekala, protáhl své dlouhé tělo škvírou ve skále a pak pomohl dovnitř i jí. Pokračovali v pochodu, dokud se nedostali k první mírné zatáčce. Tam Schroeder sesmekl z ramene pušku a zády se pevně opřel o stěnu. První muž, který vstoupí do otvoru, bezpečně zemře.

Oba uprchlíci po chvíli uviděli, jak se v hlavním tunelu pohybují až strašidelné odlesky světel. Gríšův hrubý hlas bylo jasně slyšet, neboť jím neúnavně pobízel ostatní muže tu hrozbami, tu žertováním. Lovci slonoviny minuli štěrbinu ve skále, načež se ozval vzrušený výkřik. Našli baterku. Poté se hlasy začaly vzdalovat.

Schroederův původní plán počítal s tím, že nepozorovaně vklouznou zpátky do hlavní chodby a zamíří zpět ke vchodu, ale Gríša dokázal, že není žádný blázen. Došel totiž k závěru, že nález baterky je příliš příhodný, než aby to mohla být náhoda. Proto obrátil své muže zpět, až došli ke štěrbině ve skále.

Schroeder zašeptal Karle do ucha, aby vyrazila. Pospíchali vinoucí se chodbou, jelikož předpokládali, že jedinou jejich nadějí je pokračovat v útěku. Paprsek světla z baterky postupně slábl, jak docházely baterie. Byl nejvyšší čas vybrat místo přepadení, než se ztratí hluboko v podzemí hory, bez světla, jež by jim pomohlo najít cestu.

Kráčeli ještě asi deset minut. Vzduch byl zatuchlý, ale stále ještě dýchatelný, což naznačovalo, že sem musí proudit odněkud zvenčí. Jeskynní prostor se stále zužoval, až Schroeder před sebou uviděl úzkou škvíru. Překročil její práh a stoupl do prázdna. Složil se na zem a kus se kutálel ze svahu.

Převrátil se, našel baterku a posvítil na Karlu, která nahlížela škvírou. Otvor byl skoro dva metry nad úrovní spodní chodby. Karla vypadala poplašeně. Jednu chvíli byl Schroeder na dosah ruky před ní, neúnavně kráčel a udával tempo, vzápětí však zmizel, jako by se do země propadl, svítící baterka opsala ve vzduchu divoký oblouk a ozvalo se temné žuchnutí.

„Jsem v pořádku,“ pronesl trochu roztřeseně. „Dej si pozor, je tam schod.“

Karla proklouzla otvorem dovnitř a opatrně se svezla k Schroederovi. Ten se mezitím pokusil postavit. Ale když zatížil zraněnou nohu, jejíž stav se pádem ještě zhoršil, zalila ho vlna ostré bolesti vystřelující od kotníku nahoru. Musel se opřít o Karlino rameno.

„Kde to jsme?“ otázala se ho.

Schroeder baterkou, která dosud ještě svítila, prozkoumal místo, kde se nacházeli. Tunel měl asi deset metrů na šířku a zhruba deset metrů na výšku. Část jedné zdi se zbortila a odhalila tak další skalní prostor. Strop byl klenutý a na rozdíl od jeskyní, jež toho dne prošli, podlaha tu byla hladká a rovná jako lívanec.

„Tohle není žádná přírodní jeskyně,“ pronesl Schroeder. „Je umělá.“ Zamířil paprskem baterky na protější stěnu. „No, zdá se, že máme společnost.“

Stěnu zdobily postavy mužů i žen v životní velikosti. Osoby byly namalovány z profilu, jak kráčí v průvodu a nesou květiny, džbány či košíky s jídlem a s pomocí velkých psů podobných vlkům ženou před sebou ovce, krávy a kozy.

Ženy byly oblečené do dlouhých průsvitných bílých šatů, na nohou obuté sandály. Muži měli na sobě suknice a volné košile s krátkými rukávy. Pozadí tvořily stromy a další zeleň.

Lidé měli středně tmavou barvu pleti, vysoké lícní kosti a havraní vlasy, jež ženy nosily svázané do uzlu a muži nakrátko ostříhané. Výrazy v jejich tvářích nebyly ani vážné, ani rozjařené, ale něco mezi tím. Mohli být klidně na takové nedělní procházce. Barvy byly naprosto zářivě jasné, jako by je malíř nanesl včera.

Nástěnné malby pokrývaly dvě stěny. Žádná postava se na nich neopakovala. Většinu zástupu tvořili mladí lidé, nejvíce tak do třiceti let, mezi nimi se však občas objevily i děti nebo naopak staré osoby. K těm starším patřila nápadná postava šedovlasého muže s ozdobnou pokrývkou hlavy, nejspíš kněze.

„Vypadá to jako náboženské procesí,“ poznamenala Karla. „Jako by přinášeli dary pro svého boha nebo vůdce.“

Schroeder se opíral o Karlino rameno a belhal se po jejím boku. Jak postupovali chodbou dál, postav přibývalo a daly se počítat na stovky.

„V každém případě to je příjemné, že máme společnost,“ prohodil Schroeder. „Třeba nám tihle noví přátelé ukáží cestu ven.“

„Určitě někam míří. Podívej!“

Nástěnné malby se náhle změnily. Mezi lidmi se tam objevila jakási nová zvířata – obrovská nemotorná stvoření připomínající slony, až na chundelatou šedohnědou srst, pokrývající tělo. Do kožichů měly vpletené květiny. Zvířata měla výrazně špičaté hlavy a relativně krátká a silná těla. Některá měla kly, skoro stejně dlouhé jako jejich těla a stočené do oblouku jako sanice staromódních saní. Na zvířatech seděli muži jako indičtí mahautové.

„To není možné,“ vydechl Schroeder.

Karla, celá okouzlená, přistoupila poněkud blíž, aby lépe viděla, ale zapomněla, že se o její rameno opírá Schroeder. Ten se rázem svezl na koleno.

„Promiň, moc mě to mrzí,“ vyhrkla na omluvu, když zaregistrovala jeho trampoty. Pomohla mu vstát. „Uvědomuješ si, co tyhle obrazy znamenají? Lidé s pokročilou civilizací žili na tomto ostrově tisíce let předtím, než Egypťané začali budovat pyramidy. Tou dobou byly ostrovy nejspíš ještě spojené s pevninou. Už to samo o sobě je úžasné zjištění. Ale skutečnost, že měli ochočené divoké mamuty, je prostě fantastická. Moje publikace o využívání mamutů lidmi je vlastně bezcenný brak. Podle mé teorie byli primitivní lidé závislí na mamutech jako na zdroji potravy, a pak si z jejich kostí a klů vyráběli nástroje a zbraně. Místní realita však svědčí o tom, že se naučili využívat divoká zvířata jako soumary. To je vědecký objev století! Budeme muset přepsat všechny učebnice!“

„Sdílím tvé vzrušení,“ pravil Schroeder. „Podle mého se ale na to musíme podívat z té praktické stránky. O tom objevu se nikdo nedozví, dokud se odsud nedostaneme.“

„Promiň, ale je to prostě tak…“ Odtrhla pohled od ohromujících nástěnných obrazů. „Co bychom měli dělat?“

Schroeder přejel baterkou po stěnách. „Ať nám to poví tady naši přátelé. Půvabné mladé dámy na těchto malbách přinášejí květiny dovnitř hory. Navrhuji, abychom zjistili, odkud přicházejí, a přesvědčili se, zda tento tunel neústí ven. Avšak jak vidíš, nejsem přímo v olympijské formě, a navíc naše světlo pomalu slábne.“

Karla ještě naposledy vrhla toužebný pohled k namalovaným postavám, ale pak přiznala: „Máš pravdu. Pojďme honem, než si to rozmyslím.“

Vyrazili na zpáteční cestu. Ušli však jen několik kroků, když uslyšeli rusky mluvící skupinu lidí. Gríša a jeho kumpáni našli průchod z hlavního tunelu. Schroeder s Karlou se museli otočit a honem vyrazit na opačnou stranu.

Schroeder se dal do poklusu. Jeho oteklý kotník dostával přitom zabrat, on ale zaťal zuby a běžel dál. Když se opíral o Karlu, bylo to lepší, ale zase je to zdržovalo. Navrhl, aby zhasli. Světlo zářilo stejně natolik slabě, že jim bylo téměř k ničemu, ale mohlo je prozradit pronásledovatelům. Schroeder se teď raději volnou rukou dotýkal stěny a tak je vedl temnotou. Zdálo se, že se tunel táhne do nekonečna.

Po několika minutách hlasy zesílily. Gríša se skupinou hrdlořezů brali pronásledování vážně. Schroeder se pokusil protáhnout krok, ale vypadl z rytmu, takže vlastně ještě zpomalili. Brzy se bude muset zastavit a vyzvat Karlu, aby dál pokračovala sama. V duchu si již formuloval odpověď na její protesty, jež se daly očekávat. Vtom Karla ohlásila: „Vidím světlo.“

Schroeder zamrkal, aby se zbavil potu z očí, a zahleděl se do tmy. Před nimi vypadala temnota skutečně poněkud světlejší, avšak jen o nepatrný odstín. Byl zmaten. Třeba se zmýlil ohledně směru jejich pochodu a procesí nástěnných maleb je vedlo z podzemí ven.

Nezastavovali se. Podlaha pod nohama se jim zvolna svažovala a přecházela v dlouhou rampu. Tunel konečně vyústil do rozlehlé jeskyně. Celý volný prostor, až kam dohlédli, byl zastavěn dvoupodlažními stavbami s plochou střechou. Stavební materiál jako by zářil stříbřitě zeleným svitem, který ozařoval celou scénu ponurým světlem.

Zezadu se náhle ozvaly hrubé hlasy, jež je rázem vytrhly z transu. Se směsicí bázně a nejistoty v duši začali po dlouhé rampě sestupovat do křišťálového města.

28

V DESÁTÉM PATŘE ÚSTŘEDÍ AGENTURY NUMA se nachází moderní obdoba slavné alexandrijské knihovny. Kompletně zasklené počítačové středisko, zabírající celé patro, obsahuje rozsáhlou digitální knihovnu, jež schraňuje každičkou knihu i každičký článek, prostě každou vědeckou informaci o světových mořích. Všechny tyto záznamy jsou napojeny na vysokorychlostní počítačovou síť, jejíž kapacita umožňuje přenos ohromného množství dat během mrknutí oka.

Toto centrum je dítětem počítačového génia agentury NUMA – Hirama Yeagera, který vytvořil umělou virtuální inteligenci a dal jí jméno „Max“. Byl to též Yeagerův nápad, obdařit Max trojrozměrným holografickým ztělesněním obrazu ženy s hnědými vlasy, topasovýma očima a jemným ženským hlasem.

Paul Trout se rozhodl tohoto koketního holografického obrazu zříct. Než aby použil ústřední kontrolní panel Max, kde Yeager komunikoval s počítačem pouhým hlasem, Trout raději zabral konferenční místnost v samém koutě počítačového střediska. Tady si připravil obyčejnou klávesnici a napojil se na obrovskou kapacitu Maxiných vědomostí. Klávesnice komunikovala s velkou obrazovkou, zaujímající téměř celou jednu stěnu místnosti. Spolu s Troutem seděli za mahagonovým stolem a odtud sledovali monitor ještě Gamay, doktor Adler, vědec v oblasti vln, a Al Hibbet, expert agentury NUMA na elektromagnetismus. Trout poděkoval všem za to, že se dostavili, a dodal, že Austin se Zavalou byli odvoláni. Pak naťukal pár slov na klávesnici. Na monitoru se objevil štíhlý obličej s tmavými vlasy a oduševnělým výrazem v očích.

„Dovolte, abych vás seznámil s mužem, jehož génius je příčinou našeho dnešního setkání,“ oznámil Trout. „Zde můžete vidět Lazlo Kovacse, skvělého maďarského elektroinženýra. Tato fotografie pochází z konce třicátých let. Tedy zhruba z doby, kdy pracoval na svých revolučních teoriích o elektromagnetismu. A toto by se mohlo stát při zneužití vědeckého génia.“

Trout zaměnil obrázek na monitoru za dvojici satelitních snímků. Na levém z nich byly zachyceny monstrózní vlny, jež potopily Southern Belle. Druhý snímek ukazoval obří vír, jak vypadal z pohledu z kosmu.

Trout počkal, až přítomným došel význam fotografických záběrů.

„Všichni v této místnosti spekulovali o tom, že někdo mohl využít elektromagnetického vlnění, v souladu s Kovacsovými rovnicemi, k tomu, aby tyto poruchy uměle vyvolal. Jak víte, Gamay a já jsme se stavili v Los Alamos, kde jsme hovořili s odborníkem na Kovacsovu práci. Ten náš předpoklad ohledně lidské účasti na těchto přírodních jevech potvrdil a dokonce nás varoval, že tyto či podobné elektromagnetické manipulace mohou nakonec způsobit přesun pólů.“

„Předpokládám, že hovoříme o magnetických pólech,“ ozval se Adler.

„Kéž by to tak bylo,“ odpověděla Gamay. „My se však můžeme setkat i s přesunem geologických pólů, jestliže se zemská kůra posune nad tekutým jádrem.“

„Já nejsem žádný geolog,“ vmísil se Adler, „ale připadá mi to jako recept na katastrofu.“

„V podstatě můžeme hovořit vlastně o soudném dnu,“ prohlásila Gamay s úsměvem, stejně pochmurným jako půvabným.

Po jejím prohlášení zavládlo hluboké ticho. Konečně si odkašlal Adler. „Zaslechl jsem slůvko ‚můžeme‘. Zdá se mi, že si stále ještě necháváte určitý prostor k manévrování.“

„Byla bych přešťastná, kdybych se z téhle situace mohla úplně vykroutit,“ připustila Gamay. „Váš pocit, že si přece jen necháváme určitý prostor pro pochybnosti, je ale správný. Protože nevíme dost dobře, nakolik spolehlivý je náš zdroj v Los Alamos, Paul přišel na jeden způsob, jak ověřit platnost Kovacsových rovnic.“

„Jak to dokážete?“ chtěl vědět Adler.

„Použijeme simulaci,“ odpověděl Trout. „Podobným způsobem, jako když vy vytváříte potřebné testovací podmínky za použití přístroje na tvorbu vln nebo počítačového modelu ve vaší laboratoři.“

Nato se ozval Hibbet. „Kovacs ale psal o svých teoriích pouze ve všeobecné rovině. Řadu podrobností vynechal.“

„To je pravda,“ přitakala Gamay. „Ale Kovacs sám vydal detailnější shrnutí možných následků svých rovnic. Použil ho jako základ pro pozdější své publikace. Existuje jediný exemplář.“

„Kéž bychom ho měli,“ povzdechl si Adler.

Gamay mlčky přistrčila Kovacsův soubor přes stůl.

Adler ho opatrně vzal do ruky. Přečed si jméno na obálce: Lazlo Kovacs. Rozčileně začal listovat žlutými stránkami. „Je to napsáno maďarsky,“ řekl.

„Jeden z našich překladatelů nám poskytl anglický překlad,“ poznamenal Trout. „Navíc matematika je vlastně mezinárodní jazyk, takže tu žádné velké problémy nebyly. Pak jsem si vzpomněl, jaké práce probíhaly v Národní laboratoři v Los Alamos. Vědci tam přišli na způsob, jak testovat nukleární zbraně z našeho arzenálu, aniž bychom porušili mezinárodní smlouvy. Principem je testování komponent bomb, přičemž kalkulují i s takovými proměnnými jako únava materiálu. Nakonec nakrmí výsledky měření do počítače, který provede příslušnou simulaci. Navrhuji, abychom udělali to samé.“

„To rozhodně stojí za zkoušku,“ připustil Hibbet.

Trout vyťukal na klávesnici nějaký povel a na obrazovce se objevilo schéma Země. Globus připomínal pomeranč s odstraněným jedním dílkem, takže byly patrné jednotlivé vrstvy nitra planety: vlastní pevné jádro, tekuté jádro z rozžhaveného železa, jeho obal a zemská kůra. „Možná byste mohl to schéma trochu popsat, Ale.“

„Rád,“ souhlasil Hibbet. „Země vlastně připomíná obrovský magnet. Vnitřní jádro tvořené pevným železem se otáčí rozdílnou rychlostí než jeho obal z roztaveného kovu. Tyto pohyby vytvářejí efekt dynama, jež generuje magnetické pole nazývané geodynamo.“

Na monitoru se objevil obraz celé zeměkoule. Od pólu vycházely do okolního prostoru čáry, jež se pak opět vracely ke druhému pólu.

„Toto jsou linie magnetických sil,“ vysvětloval Hibbet. „Ty vytvářejí magnetické pole, jež obklopuje Zemi a umožňuje nám používat kompas. Ještě důležitější je skutečnost, že magnetosféra dosahuje do vzdálenosti šedesáti kilometrů od povrchu Země a vytváří bariéru proti škodlivému záření slunečního větru a oblakům nebezpečných částic, jež naši planetu neustále bombardují.“

Trout znovu vyvolal jiný obrázek. Nyní se dívali na mapu světa. Povrch oceánů pokrývaly modré a zlaté skvrny.

„V devadesátých letech shromáždili vědci z celého světa veškeré znalosti o tekutém zemském jádru a nakrmili těmito údaji superpočítač,“ spustil Trout. „Zaznamenali úplně všechno. Teplotu. Rozměry. Viskozitu. Zjistili, že zhruba každých sto tisíc let si póly vymění místo. Začíná to pravidelně slábnutím jednoho z nich. V současnosti to vypadá, že nás právě jeden takový přesun čeká.“

„To chcete říct, že Země se chystá ke spontánnímu přesunu pólů?“ ptal se nevěřícně Adler.

„Podle všeho ano,“ odpověděl Trout. „Zemské magnetické pole začalo výrazně slábnout před asi sto padesáti lety. Od té doby se jeho síla zmenšila o deset až patnáct procent a slábnutí se zrychluje. Jestliže bude tento trend pokračovat, hlavní magnetické pole poklesne natolik, že prakticky zmizí, aby se pak znovu objevilo s opačnou polaritou.“

„Střelky kompasu, které teď směřují na sever, budou ukazovat k jihu,“ dodal Hibbet.

„Správně,“ přitakal Trout. „Přesun magnetických pólů způsobí spoustu nepříjemných důsledků, avšak jejich praktický dopad bude minimální. Většina z nás se adaptuje a přežije. Různé studie dokazují, že k záměně pólů došlo v minulosti již mnohokrát.“

„Herodotos píše o tom, že slunce začalo vycházet tam, kde dříve zapadalo,“ připojila se Gamay. „Indiáni kmene Hopi se zmiňují o chaosu, jenž zavládne, když dvojčata, jež přidržují Zemi, opustí svá místa. To by mohla být interpretace dávného přesunu pólů.“

„I když legendy jsou fascinující a mnohdy navíc obsahují zrnka pravdy, my všichni přítomní jsme přece jen zběhlejší ve vědeckých metodách,“ poznamenal Adler.

„Proto jsem se ani nezmínila o různých věštcích a jiných pseudovědátorech, kteří předpovídali konec světa,“ řekla Gamay. „Celá teorie o přesunu pólů se díky jim spletla dohromady s teoriemi o bájné Atlantidě a starověkých astronautech.“

„Jako expert na vlny mám většinou co do činění s mohutnými silami oceánu,“ pokračoval Adler, „ale představa posunu celé zevní vrstvy zemské kůry, prakticky celého světa, se mi zdá neuvěřitelná.“

„Za normálních okolností bych s vámi souhlasila,“ připustila Gamay. „Ale kolegové, kteří se věnují paleomagnetismu, studovali proudění lávy a došli k závěru, že zemský povrch se ve vztahu k severnímu zemskému magnetickému pólu určitě přesunul. Severní Amerika byla kdysi hluboko na jižní polokouli a pak se rozprostírala po obou stranách rovníku. Einstein se domníval, že přesun pólů může nastat, jestliže se na nich nahromadí dostatek ledu. Vědci dále prokázali, že v minulosti, zhruba před půl miliardou let, došlo k mohutné změně uspořádání tektonických desek. Tehdejší severní a jižní pól se přesunuly na rovník a naopak ze dvou bodů rovníku vznikly póly, jak je známe dnes,“

„To ale mluvíte o procesech, které nastávají v intervalech milionů či miliard let,“ namítl Adler.

Trout nasměroval diskusi zpět k počítačové simulaci. „Proto bychom se měli podívat trochu blíže na současnost. To schéma na monitoru ilustruje zemské magnetické pole. Modré skvrny jsou pole směřující dovnitř. Zlaté směřují ven. Britské válečné námořnictvo má záznamy o poloze severního zemského a magnetického pólu za posledních tři sta let, což znamená, že tu je k dispozici zatraceně rozsáhlá databáze. A tady můžeme vidět patrný nárůst počtu modrých ostrůvků.“

„Ty ukazují na magnetické anomálie v místech, kde magnetické síly tečou nesprávným směrem,“ podotkl Hibbet.

„Ta velká barevná skvrna znázorňuje Jihoatlantickou anomálii, kde magnetické pole už opačným směrem skutečně míří,“ vysvětloval dále Trout. „Růst této anomálie se začal znatelně zrychlovat koncem minulého století. To potvrzuje i pozorování satelitu Magsat, jenž zaznamenal oblasti slabého magnetismu v okolí severního pólu a pod Jižní Afrikou. Tato empirická pozorování přesně korelují s výsledky počítačové simulace, jež naznačují hrozící nebezpečí přemetu.“

„Přesvědčil jste nás, že v minulosti docházelo k přesunům geologických a magnetických pólů,“ připustil Adler. „Měli bychom se ale spíš bavit o tom, jestli tyto přesuny dokáže přivodit člověk. Obávám se, že máme příliš velké sebevědomí. Člověk toho dokáže hodně, pravda, ale pohnout celým povrchem planety svými nepatrnými silami podle mého schopni nejsme.“

„Vypadá to šíleně, že?“ přitakal s pokřiveným úsměvem Trout. Obrátil se k Hibbetovi. „Vy jste náš expert přes elektromagnetismus. Co si o tom myslíte vy?“

Hibbet bez hnutí zíral na obrazovku. „Neměl jsem ani ponětí, že ty anomálie jižních oceánů rostou tak rychle.“ Zamyšleně se odmlčel a pak, opatrně vybíraje slova, řekl: „Lazlo Kovacs se dotkl podstaty hmoty a energie.

Objevil, že hmota neustále osciluje mezi pevnou formou a formou energie. Energie nepodléhá pravidlům času a prostoru, takže její přechod z jedné fáze do druhé je okamžitý. A hmota pak energii následuje. Klademe-li si však dnes tuto otázku, musíme brát v potaz i elektromagnetismus Země. Jestliže určitým způsobem dojde ke změně elektromagnetické energie, pak se hmota – v našem případě zemská kůra – změní rovněž.“

„Čímž chcete říct, že přesun geologických pólů je možný,“ ozvala se Gamay.

„Já tvrdím, že umělý, člověkem vyvolaný přesun pólů, způsobený krátkou ale intenzivní energetickou intervencí, může spustit nevratné geologické pohyby. To platí zejména v této době, kdy se podle všeho chystá přirozený magnetický přesun. Jediné, čeho je v této situaci zapotřebí, je prvotní impulz.

Přidání nebo naopak ztráta elektromagnetické energie, jež mění magnetické pole, můžou vyvolat i změny hmoty. Otáčecí pohyby zemského jádra nebo magnetického pole mohou mít za následek obří vlny a víry. V tom případě ale nepůjde o pomalý posun tektonických desek. Rázem se může změnit struktura celé planety.“

„S jakým výsledkem?“ dotazovala se Gamay.

„Katastrofálním. Jakmile se kůra začne pohybovat po roztaveném jádru, budou se okamžitě uplatňovat setrvačné síly. Posun pólů vyvolá obří vlny tsunami, jež se přeženou přes všechny kontinenty, a současně se zvedne vítr o síle větší než hurikán. Objeví se silná zemětřesení a ze země začne ve velkém vytékat láva. Následovat budou dramatické změny klimatu a bouře se zvýšeným zářením.“ Na chvíli se odmlčel. „Rozhodně může dojít k vyhynutí celých živočišných druhů.“

„V posledních několika dekádách určitě došlo ke zvýšené aktivitě podobných přírodních fenoménů,“ připomněla Gamay. „Zajímalo by mě, jestli to nejsou varovná znamení.“

„To je docela dobře možné,“ připustil Hibbet.

„Než se vzájemně dostatečně vystrašíme, pojďme se vrátit k faktům,“ navrhl Trout. „Jako základ jsem vzal simulaci přesunu pólů, jak ji provedli v Caltechu a v Los Alamos. K tomu jsem přidal materiál, který o oceánských poruchách shromáždil doktor Adler, a údaje o nízkofrekvenčním elektromagnetickém vlnění, pocházející od Ala. Naprogramovali jsme dokonce i proudy roztaveného jádra, kde vlastně elektromagnetické pole Země vzniká. Kovacsovy publikace představují poslední součást rovnice. Jestli jsme tedy všichni připraveni…“ Dotkl se kláves.

Z obrazovky zmizela zeměkoule a místo ní se objevila zpráva:

AHOJ, PAULE. JAK SE MÁ NEJLÉPE OBLÉKANÝ MUŽ CELÉHO SPECIÁLNÍHO TÝMU?

Takto Max zareagovala na jeho přihlašovací heslo. Trout se zavrtěl v křesle a na okamžik zatoužil po dobách, kdy počítače byly pouhé tupé stroje. Nicméně odpověděl:

AHOJ, MAX. JSME PŘIRAVENI NA POČÍTAČOVOU SIMULACI.

JE TO AKADEMICKÉ CVIČENÍ?

NE.

Max se na několik vteřin odmlčela. To byla od vysokorychlostního počítače zatraceně divná reakce.

NENÍ MOŽNÉ DOPUSTIT, ABY K NĚČEMU TAKOVÉMU DOŠLO.

Trout na ta slova zůstal němě zírat. Byl to pouze výsledek jeho představivosti, nebo byla Max doopravdy vyplašená? Naťukal další dotaz:

PROČ NE?

SKONČILO BY TO TOTÁLNÍ DESTRUKCÍ ZEMÉ. Troutův ohryzek rozčilením poskočil. Naťukal jediné slovo. JAK?

DÍVEJ SE.

Na obrazovce se objevila znovu zeměkoule a zlaté skvrny rozeseté po oceánech se daly do pohybu. Červená skvrna v jižním Atlantiku se spojila s ostatními ostrůvky stejné barvy, až nakonec celá oblast oceánu pod Jižní Amerikou a Jižní Afrikou zářila rudě. Pak začaly celé kontinenty měnit svou polohu. Severní i Jižní Amerika se stočily o 180 stupňů, takže nyní jako by ležely na boku. Body, které byly původně na rovníku, teď tvořily severní a jižní pól. Divoké povrchové úkazy se šířily po celém globu jako nějaká vysoce nakažlivá choroba.

Trout vyťukal další dotaz a zatajil dech:

EXISTUJE NĚJAKÝ ZPŮSOB, JAK TO NEUTRALIZOVAT?

ANO. NEDOPUSŤTE, ABY TO ZAČALO. VRÁTIT SE TO NEDÁ.

EXISTUJE NĚJAKÝ ZPŮSOB, JAK ZASTAVIT ZVRAT?

NEMÁM DOST ÚDAJŮ, ABYCH MOHLA NA TUTO OTÁZKU ODPOVĚDĚT.

Trout si byl vědom, že zašel, kam až mohl. Obrátil se k ostatním. Adler a Hibbet měli výraz lidí, kteří právě dostali lístek na výlet člunem po řece Styx s Cháronem.

Také Gamay byla celá zakřiknutá, i když v obličeji si uchovala nevzrušený výraz a v očích odhodlaný pohled. „Je tu něco, co nedává smysl. Copak by někdo dělal něco, co by znamenalo konec celého světa a tím i konec jeho samého?“

Trout se podrbal na hlavě. „Třeba se jenom chová podle toho známého pořekadla o hraní si s ohněm. Možná také třeba neví o nebezpečí, které z jeho aktivit plyne.“

Gamay zavrtěla hlavou. „Schopnosti našeho živočišného druhu páchat pitomosti mě nikdy nepřestaly ohromovat.“

„Hlavu vzhůru,“ těšil ji Trout. „Omlouvám se za ten šibeniční humor, ale rád bych upozornil, že jestli bude tahle aféra pokračovat, žádné živočišné druhy tu nezůstanou.“

29

VĚTŠINA AMERIČANŮ, které kapitán Ivanov kdy potkal, byli turisté, účastníci dobrodružných cest po Novosibiřském moři. Patřili téměř výhradně k bohatým mužům středního věku s fotoaparáty a dalekohledy, kteří neohroženě pátrali po tom či onom vzácném ptáku. Avšak ti dva muži, kteří se snesli z oblohy a vstoupili na jeho loď, jako by jim patřila, ti byli z úplně jiného těsta.

Hydroplán, který Austina a Závalu přivezl, dostihl ruský ledoborec Kotelny severozápadně od Wrangelova ostrova a přistál na hladině jen několik desítek metrů od lodi. Kapitán Ivanov nařídil spustit člun, který měl cestující z letadla dopravit na ledoborec. Sám zůstal na palubě, plný zvědavosti, co jsou zač ti Američani, když mají takový politický vliv, že mohou zničehonic velet jeho lodi jako nějakému svému osobnímu přívozu.

Jako první vyšplhal po žebříku muž s širokými rameny, blond vlasy a světlemodrýma očima v ostře řezaném obličeji barvy bronzu. Za ním následoval štíhlejší chlapík tmavší pleti s uvolněně atletickými pohyby, které pocházely z doby strávené na univerzitě boxem. Když hydroplán začal pojíždět na start, zamávali na něj.

Kapitán předstoupil kupředu, aby se představil. I přes určité podráždění se stále přísně držel námořní etikety. Stisk jejich rukou byl pevný a za přátelskými úsměvy kapitán jasně cítil chladnou sebejistotu, která mu napovídala, že nepůjde o žádné milovníky ptactva. Konečně promluvil modrooký muž. „Díky, že jste nás vzal na palubu, kapitáne Ivanove. Jmenuju se Kurt Austin a tohle je můj přítel a partner Joe Zavala. Jsme z Národní podmořské a oceánské agentury NUMA.“

Kapitánovy tvrdé rysy změkly. Na vědce z agentury NUMA narazil během svých dlouhých let na moři několikrát a pokaždé na něj jejich plavidla i profesionalita posádky udělaly velký dojem.

„Je mi ctí, že jste mými hosty,“ prohlásil.

Pak kapitán rozkázal prvnímu důstojníkovi, aby se s lodí znovu vydal na cestu. Sám zatím pozval hosty do kapitánské kajuty, kde ze skříňky vytáhl láhev vodky.

„Jak bude dlouho trvat, než přistaneme?“ otázal se Austin. „U Ivory Islandu budeme tak za dvě hodiny,“ odvětil kapitán.

„Takže raději prozatím tu vodku vynecháme. Nemohli bychom se dostat k ostrovu dřív?“

Kapitán přimhouřil oči. Bez ohledu na to, že byli ti chlápci z NUMA, stále ještě se nevyrovnal s příkazem změnit kurz a vrátit se k ostrovu. Podle rozkazu z velitelství válečného námořnictva musel vyhovět oběma návštěvníkům ve všech jejich přáních, ale moc šťastný z toho nebyl.

„Jistě, samozřejmě, když zvýšíme rychlost,“ odpověděl. „Já ale nemám ve zvyku od nějakých cizinců poslouchat příkazy, jak rychle mám se svou lodí plout.“

Austinovi neunikl hořký tón kapitánových slov. „Možná bychom si nakonec mohli dát trochu té vodky, co říkáš, Joe?“

„Slunce je někde nad ráhnem,“ odpověděl Zavala.

Kapitán nalil tři skleničky až po okraj a rozdal je. Cinkli si a oba muži z NUMA do sebe hodili jejich obsah naráz, čímž na kapitána udělali dojem. Ten očekával, dokonce se těšil, že se hosté tím vysokooktanovým alkoholem alespoň zajíknou.

Austin mu vodku pochválil a pak pokračoval. „Omlouváme se, že jsme vás přiměli změnit kurz, kapitáne, ale je nesmírně důležité, abychom se dostali na Ivory Island tak brzy, jak jen je v lidských silách.“

„Jestli tolik spěcháte, proč jste tam nedoletěli hydroplánem?“

„Rádi bychom se tam dostali nepozorovaně,“ vysvětloval Austin.

Ivanov zareagoval hurónským smíchem. „Kotelny ale není zrovna neviditelný.“

„Dobrá připomínka. Bude důležité, aby loď zůstala mimo dohled z ostrova. Zbytek cesty absolvujeme sami.“

„Jak si přejete. Ivory Island je opuštěný kout světa. Jediní lidé, se kterými se tam setkáte, jsou vědci na nějaké šílené expedici. Chtějí naklonovat mamuta dlouhosrstého.“

„O té expedici víme,“ řekl Austin. „To je také důvod, proč jsme tady. Jedním z těch vědců je mladá žena Karla Janosová. Domníváme se, že by mohla být v nebezpečí.“

„Slečna Janosová byla pasažérem na této lodi. Jaké nebezpečí jí hrozí?“

„Jsme přesvědčeni, že na ostrově jsou nějací lidé, kteří ji chtějí zabít.“

„Tomu nerozumím.“

„Neznáme moc podrobností. Jediné, co víme jistě, je to, že se musíme dostat na ostrov tak rychle, jak jen to bude možné.“

Kapitán Ivanov chňapl po telefonu a rozkázal strojovně zvýšit na plnou rychlost. Austin pozvedl obočí. Karla Janosová musela být pozoruhodná mladá žena. Zjevně dokázala okouzlit i tohoto ošlehaného starého ruského mořského vlka.

„Pak bychom měli ještě jednu prosbu, jestli dovolíte,“ pokračoval Austin. „Rád bych, abyste nám vykázal kousek volné paluby, kde bychom tady s Joem mohli chvilku pracovat, aniž bychom překáželi posádce.“

„Jistě, samozřejmě. Na zádi je spousta místa.“

„Přinesli jsme si na palubu dva velké vaky. Mohl byste zařídit, aby nám je donesli na záď?“

„Hned vydám rozkaz.“

„A ještě poslední věc,“ dodal Austin, když se zvedli.

Ti Američani ale mají nekonečnou spoustu požadavků, pomyslel si kapitán. „Ano?“ zeptal se už trochu stroze.

„Tu láhev moc neschovávejte,“ požádal ho s úsměvem Austin. „Budeme si chtít připít na šťastný návrat slečny Janosové.“

Mrak na kapitánově obličeji zmizel a přešel v široký úsměv. Několikrát Austina a Zavalu poplácal po zádech, která jim tím málem přerazil, a pak je zavedl na hlavní palubu. Cestou sehnal pár námořníků, aby donesli oba vaky na zadní palubu za nástavbou.

Když kapitán odešel za svými povinnostmi, členové posádky fascinovaně sledovali, jak Austin se Zavalou vytahují z vaků kulatou kovovou kostru.

Batoh s hliníkovou konstrukcí obsahoval miniaturní dvoutaktní motorek, desetilitrovou nádrž s benzinem a vrtuli se čtyřmi listy. Připevnili kostru k úzkému sedadlu, pak natáhli šňůry od kovového rámu k baldachýnu ze zesíleného nylonu, který mezitím rozložili na palubě. Během chvíle tak složili dohromady padákové křídlo francouzské výroby Adventure X-Presso.

Zavala, který pilotoval už hodně typů letadel, se na padákové křídlo díval dost skepticky.

„Tahle věc vypadá jako kříženec mezi elektrickým ventilátorem a holičským křeslem.“

„Promiň,“ omlouval se Austin. „Ale helikoptéru Apache se mi nějak do batohu naskládat nepodařilo.“

Zavala zavrtěl hlavou. „Radši bychom si měli složit nádobíčko.“

Jejich další zavazadla zatím ležela v kajutě. Austin ze svého lodního pytle vytáhl pouzdro, zkontroloval, jestli je revolver Bowen nabitý, a přidal další náboje. Zavala na tuto akci zvolil model Heckler & Koch.45, který původně vyvinuli pro speciální jednotky armády. Dále měli přístroj na určování polohy GPS, kompas, přenosná rádia, lékárničku první pomoci a další drobnosti nezbytné v případě nouze. Na sebe si místo objemných záchranných vest navlékli nafukovací plovací pásy, pod nimiž měli vlněné oblečení do vlhkého počasí s nepromokavou zevní vrstvou.

Na dveře zaklepal jeden člen posádky a vyřídil jim, že je kapitán zve na můstek. Když se tam dostavili, Ivanov jim pokynul, aby přistoupili k radarové obrazovce, na níž byl patrný jakýsi podlouhlý odraz.

„To je Ivory Island. Jsme zhruba deset kilometrů od břehu. Jak blízko chcete jet?“

Ze zelené hladiny poseté kusy ledu stoupal lehký opar. Bylo zataženo a viditelnost sotva dva kilometry. „Mohl byste postavit hlídku s dalekohledem,“ odpověděl Austin, „a jakmile zahlédne ostrov, spusťte kotvu.“

Kapitán rozvinul mapu. „Hlavní přístav je na jižním pobřeží. Kolem celého obvodu ostrova je ale spousta malých zátok a zálivů.“

Austin se dohodl se Zavalou, že zkontrolují nejprve základnu expedice a pak se případně vydají podle řeky do vnitrozemí.

„Benzinu máme tak na dvě hodiny pobytu ve vzduchu, takže se nebudeme při tom pátrání příliš zdržovat,“ pravil Austin.

Znovu si prošli plány a diskusi skončili, teprve když hlídka ohlásila, že vidí ostrov.

„Joe i já jsme vám vděční za všechnu vaši pomoc,“ řekl Austin kapitánovi.

„To nic nebylo,“ opáčil Ivanov. „Slečna Janosová mi připomíná mou vlastní dceru. Udělejte, prosím, všechno, abyste jí pomohli.“

Na Austinovo přání se loď stočila zádí proti větru a část paluby byla vyklizena, aby cestující mohli odstartovat. Austin s uspokojením konstatoval, že vítr nemá větší rychlost než nějakých deset uzlů. Silnější vichr by je mohl tlačit zpátky. Navíc věděl, že ve výšce to bude foukat víc než tady na palubě.

Nejprve si zkusili start bez padáku. Trik startu v tandemu spočívá v synchronizaci pohybu nohou a klidném vzletu.

„To nebylo tak špatné,“ pronesl Austin po prvním neobratném pokusu.

Zavala pohlédl na členy posádky, kteří přihlíželi se směsicí pobavení a hrůzy. „Vsadím se, že naši ruští přátelé čtyřnohou kachnu ještě neviděli.“

„Příště to bude lepší.“

Austinova důvěra však nebyla na místě. V polovině rozběhu klopýtli. Zato dva další pokusy byly téměř dokonalé. Takže si nasadili brýle, na palubě rozložili padákové křídlo, narovnali šňůry a připevnili je k batohu. Austin stiskl knoflík startéru a motor s tichým vrčením naskočil. Proud vzduchu od vrtulky padák nafoukl, takže se zvedl z paluby. Austin stiskl ruční páku a přidal plyn, načež zahájili onen poněkud neobvyklý běh čtyř nohou směrem k zádi a vzhůru proti větru. Téměř třicet čtverečných metrů látky zachytilo vítr a s trhnutím je vyzvedlo do vzduchu.

Austin přidal plyn a začali stoupat. Padákové křídlo má rychlost stoupání až kolem jednoho sta metrů za minutu, ale nyní se pohybovali pomaleji, jelikož letěli ve dvou. Nicméně nakonec dosáhli výšky sto sedmdesáti metrů. Austin zatáhl za levé lanko, čímž sklopil levý okraj padáku, a celé křídlo se začalo otáčet vlevo. Vydali se směrem k ostrovu rychlostí pětadvaceti uzlů.

Když se přiblížili nad ostrov, Austin stáhl dolů oba okraje současně a křídlo začalo postupně klesat. Ještě než se dostali nad vlastní ostrov, proletěli nad ostruhou země, jež obepínala přístav, a povlovným obratem se dostali nad opuštěnou pláž a k řece, kterou znali z mapy. Austin na břehu řeky uviděl nějaký předmět, ale v cárech mlhy, obklopujících padákové křídlo, žádné detaily nerozeznával.

Vtom Zavala vykřikl: „Tam dole leží nějaké tělo!“

Austin klesl s kluzákem níž. Tělo leželo na malém nafukovacím voru vytaženém na břeh, těsně mimo dosah říčního toku. Všiml si, že postava má dlouhé šedé vlasy. Obrátil se proti větru, vypnul motor a zatáhl za obě brzdicí klapky.

Křídlo mělo fungovat i jako padák a dovolit přistání do pohodlného stoje. Tentokrát se však pohybovali příliš vysoko a příliš rychle. Při dopadu se jim tedy podlomila kolena, takže narazili nosem do písku. Přesto všechno však byli bezpečně na zemi.

Jen složili křídlo a svlékli ze zad konstrukci batohu, hned se vydali k ženě, schoulené na boku, s nohama pod bradou. Austin poklekl vedle prámu a sáhl jí na puls. Byl velice slabý, ale neznámá stále ještě žila. Spolu se Zavalou ji opatrně překulili na záda. Nedaleko levého ramene měla vestu potřísněnou krví. Austin vytáhl vybavení pro první pomoc a Zavala jí mezitím rozepnul kabátek, aby se dostali k vlastní ráně. Žena zasténala a otevřela oči. Když uviděla dva cizince, objevil se v jejím pohledu strach.

„To je v pořádku,“ ujišťoval ji Zavala chlácholivě. „Jsme tady, abychom vám pomohli.“

Austin přidržel ženě u úst láhev s vodou, aby se napila.

„Já jsem Kurt a tohle je můj kamarád Joe,“ oslovil ji Austin, když se jí do tváře poněkud vrátila barva. „Můžete nám prozradit, jaké je vaše jméno?“

„Marie Arbatovová,“ odpověděla slabým hlasem. „Můj manžel…“ Hlas se jí vytratil.

„Jste členkou expedice, Marie?“

„Ano.“

„Kde jsou ostatní?“

„Mrtví. Všichni jsou mrtví.“

Austin měl pocit, jako by ho někdo kopl do břicha. „Co ta mladá žena? Karla Janosová?“

„Nevím, co se jí stalo. Odvedli ji pryč.“

„Ti samí lidé, co vás postřelili?“

„Ano. Lovci slonoviny. Zabili mého manžela Sergeje a dva Japonce.“

„Kde se to stalo?“

„Ve starém řečišti. Já se pak odplížila do starého tábořiště a strčila tenhle vor na vodu.“ Poté se jí zachvěla víčka a žena omdlela.

Pečlivě jí vyšetřili rameno. Rána rozhodně nebyla smrtelná, ale způsobila jí velkou ztrátu krve. Zavala ránu vyčistil a zavázal. Austin mezitím zavolal vysílačkou na Kotelny.

„Na pláži jsme nalezli zraněnou ženu,“ oznámil kapitánovi.

„Slečnu Janosovou?“

„Ne, Marii Arbatovovou, členku vědecké expedice. Potřebuje lékařskou pomoc.“

„Okamžitě posílám člun s naším lodním lékařem.“

Austin se Zavalou zatím položili Marii tak, aby se cítila co nejpohodlněji. Za chvíli skutečně dorazil člun s lékařem a dvěma členy posádky. Ti ženu opatrně naložili do loďky a zamířili zpět na ledoborec.

Austin se Zavalou si znovu navlékli popruhy padákového křídla. Start tentokrát proběhl daleko hladčeji než z ledoborce. Jakmile získali výšku, Austin zamířil podél řeky. Pamětlivi Mariina varování dávali velký pozor, jestli neuvidí lovce slonoviny. Jen o několik minut později už měkce přistáli na věčně zmrzlé půdě nedaleko starých chatrčí. Vytáhli ruční zbraně z pouzder a obezřele se blížili k místu osídlení.

Průzkum hlavního stanu nakonec provedl Austin, zatímco Zavala jej kryl. V odpadkovém koši našel prázdné vaječné skořápky jako svědectví nedávné snídaně. Pak oba nahlédli do menšího stanu, načež se přesunuli k chatkám. Všechny boudy byly otevřené, až na jednu. Pomocí kamene si však s visacím zámkem brzy poradili. Zámek zůstal netknutý, zato však povolily hřebíky přidržující petlici v nahnilém dřevě. Otevřeli dveře a vešli dovnitř. Do nosů je udeřil silný zápach zvířecího pižma. Paprsek svěda, pronikající otevřenými dveřmi, dopadl na jakési stvoření pokryté kožešinou a natažené na stole.

„Tohle není nic, co by bylo k vidění v zoologické zahradě ve Washingtonu,“ poznamenal Zavala.

Austin se sklonil nad zmrzlou mrtvolou a zahleděl se na krátký chobot, vyrůstající mezi zárodky klů. „Alespoň do té doby, než otevřou výstavu prehistorických zvířat. Tohle je mrtvola něčeho, co připomíná mládě mamuta.“

„Je neuvěřitelně zachovalá,“ poznamenal Zavala. „Vypadá jako vysušená mrazem.“

Několik minut si zmrzlého živočicha prohlíželi, pak se vrátili ven. Tehdy si Austin povšiml stop bot v zmrzlé zemi, směřujících na cestičku, jež vedla podél řeky. Znovu připravili padákové křídlo ke startu. Tentokrát vyrazili z nevelkého kopce a vydali se nad vinutou stužkou řeky proti jejímu proudu. Celkem logicky uvažovali, že Marie nemohla být daleko od řeky, když ji postřelili. Poblíž místa, kde se kaňon větvil, uviděl Austin tři postavy ležící na zemi. Zakroužil nad okolním terénem, ale žádnou známku přítomnosti lovců slonoviny nenalezl, takže přistál nedaleko okraje strže. Sešplhali na její dno ke třem ležícím tělům. Ti tři muži byli zastřeleni. Austinovi ztuhla čelist a z jeho modrých očí zmizela poslední známka vřelosti. Pomyslel na Mariin útěk po řece plný utrpení a v duchu si přísahal, že ať to způsobil kdokoliv, draze za to zaplatí.

Zavala se sklonil nad řadou stop, jež zůstaly v okolním hrubém písku. „Tihle mládenci se ani nenamáhali zamést stopy. Bude docela snadné je sledovat.“

„Pojďme je pozdravit,“ navrhl Austin.

Opatrně, se zbraněmi v rukou, kráčeli po stopách klikatících se dnem kaňonu. Když došli za nejbližší zatáčku, narazili na čtvrté tělo.

Zavala poklekl vedle mrtvoly. „Bodná rána nožem mezi lopatky. To je zvláštní. Tento muž nebyl zastřelený jako ti ostatní. Zajímalo by mě, kdo to je.“

Austin převalil mrtvolu na záda a zahleděl se do neholené tváře. „Není to zrovna typ, s jakým se člověk může setkat na schůzi obchodní komory.“

Země v okolí mrtvého muže svědčila o tom, že zde proběhla rvačka, a z tohoto místa vedly stopy dál. Austinovi se zdálo, že mezi nimi vidí jeden menší, jakoby ženský otisk bot. Pohybovali se ještě tišeji a pomalu postupovali roklinou, až se ocitli na místě, kde stopy končily a břeh byl stržený.

Vyšplhali tudy ze strže a nahoře vzápětí znovu narazili na původní změť otisků. Ačkoliv krajina byla naprosto rovinatá a bylo vidět na kilometry daleko, nikde nezpozorovali jedinou známku života, snad s výjimkou několika kroužících mořských ptáků. Stopa je vedla do mělkého údolíčka, které končilo u vchodu do jeskyně.

„Někdo tu doloval,“ poznamenal Zavala.

„Skvělý postřeh, Sherlocku.“ Austin popadl sbíječku, napojenou na přenosný kompresor, povalující se nedaleko vchodu do dolu.

Zavalův pozorný pohled zaregistroval v okolí vstupního otvoru ožehnuté kameny. „Oukej, Watsone. Někdo si tu také hrál s výbušninou.“

Austin prohlásil: „Nejsme tu ještě ani celou hodinu a už přestávám mít Ivory Island rád.“

S těmito slovy vlezl do otvoru, ale do minuty byl zpátky a vrtěl hlavou. „To by byla sebevražda. Vždyť nevíme, jak daleko to vede. A nemáme dokonce ani baterku.“

Vrátili se tedy ke svému křídlu, zavolali na ledoborec a požádali Ivanova, aby poslal člun pro mrtvé a přivezl baterky. Austin mu navrhl, aby příchozí byli ozbrojeni. Jelikož věděl, čím nejvíce upoutat kapitánův zájem, vyjádřil naději, že Karla je stále ještě naživu. Kapitán na oplátku hlásil, že Marie Arbatovová se podrobuje ošetření a daří se jí dobře. Vzájemně si popřáli hodně štěstí a odhlásili se.

Jen za okamžik padákové křídlo znovu odstartovalo z nevysokého kopce s veškerou elegancí opilého albatrosa. Nabrali výšku a zakroužili nad ostrovem. Austin pozorně studoval mapu. Překvapovala jej rozlehlost ostrova. Nabízela se tu obrovská plocha k pátrání, zejména létajícím strojem, jehož průměrná rychlost dosahovala něco přes čtyřicet kilometrů v hodině.

Austin si vzal místo startu jako počáteční bod průzkumu a odtud se pohyboval ve stále se rozšiřující spirále, umožňující hledání na zčásti se překrývajících rozlehlých plochách. Stále však viděli jen zmrzlou půdu. Austin se už už chtěl vrátit na pláž, aby se setkal s posádkou z Kotelného, když mu Zavala zakřičel do ucha.

Sledoval Zavalův ukazovák, až uviděl docela zřetelnou cestu vedoucí po svahu sopky.

Po přiblížení k ohnivé hoře zjistili, že stezka není přírodní povahy, ale je tvořena sérií serpentin, vytesaných do úbočí hory. Austinovi připadala ta pěšina jako výtvor lidských rukou.

„Vypadá to jako cesta,“ poznamenal Austin.

„To jsem si myslel. Chceš se na to podívat zblízka?“

Otázka byla samozřejmě úplně zbytečná. Austin už s padákovým křídlem provedl obrat a teď se snášeli k okraji sopečného kráteru.

30

PODZEMNÍ MĚSTO SE ROZKLÁDALO v pravidelném uspořádání pod klenutým stropem obrovské jeskyně. Starobylá metropole byla zbavena slunečního jasu a měla by tonout v naprosté temnotě, jenže se třpytila šedozeleným svitem, jenž vyzařoval z každé budovy, z každičké ulice.

„Co způsobuje takové jasné záření?“ tázal se Schroeder, když pokulhával Karle po boku jednou z ulic.

„V rámci studia geologie jsem se učila o minerálech vyzařujících světlo,“ pravila Karla. „Některé minerály světélkují po dopadu ultrafialových paprsků. U jiných je původem světla radiace nebo chemické reakce. Jestli ale máme pravdu a jestli tato hora je doopravdy bývalá sopka, jde možná o termoluminiscenční efekt vyvolaný vysokými teplotami.“

„Mohla by tahle jeskyně být prostorem, v němž bývalo magma?“ chtěl vědět Schroeder.

„To je možné. Já nevím. Je tu ale jedna věc, kterou jsem si absolutně jistá.“

„Co to je, má drahá?“

Karla s posvátnou hrůzou hleděla na probleskávající impozantní stavby, jež se rozkládaly všemi směry. „Jsme cizinci v podivné zemi.“

Když se vynořili z tunelu vedoucího do města, prošli pod mohutným krakovcovým obloukem a po široké svažující se rampě se dostali až na otevřené náměstí, uprostřed něhož stála stupňovitá pyramida z mohutných kamenných kvádrů. Na povrchu pyramidy se opakovaly motivy procesí, včetně ochočených dlouhosrstých mamutů, i když barvy zde byly ve srovnání s obrazy v přístupovém tunelu znatelně vybledlejší. Karlu napadlo, že se nacházejí před chrámem nebo řečništěm pro knězi či heroldy, kteří odsud oslovovali lid shromážděný na náměstí.

Směrem do centra města vedl dlážděný bulvár široký víc než patnáct metrů. Procházeli zvolna touto hlavní třídou jako párek turistů, oslněný zářivými světly Broadwaye. I když budovy tady byly značně nižší než mrakodrapy na Manhattanu – maximálně třípodlažní –, přesto představovaly architektonický zázrak, když člověk uvážil jejich pravděpodobné stáří.

Promenádu lemovaly prázdné podstavce. Sochy, které na nich kdysi stály, se válely na hromadách anonymních kamenných úlomků, ve které se změnily poté, co je nějací vandalové strhli.

Schroeder na chvíli ulevil svému bolavému kotníku, ale pak se s Karlou vydal na průzkum několika budov. Všechny však byly naprosto prázdné, jako by z nich kdosi nějakým obřím koštětem vymetl život.

„Jak staré je podle tebe tohle místo?“ otázal se Schroeder, když pokračovali dál do města.

„Pokaždé, když se pokusím je datovat, zmate mě nějaký rozpor. Skutečnost, že malby na stěnách dokazují koexistenci lidí a mamutů, svědčí o pleistocénu. To je časové období před 1,8 miliony až před deseti tisíci lety. I kdybychom počítali to nejpozdnější datum, tedy před 10 000 lety, úroveň místní civilizace je udivující. Vždycky jsme předpokládali, že lidstvo se vyvinulo z primitivní úrovně mnohem později. Egyptská civilizace je kupříkladu stará jen pět tisíc let.“

„Kdo podle tebe zbudoval tohle nádherné město?“

„Staří Sibiřané. Tento ostrov byl součástí arktických kontinentálních mělčin, táhnoucích se sem od pevniny. Neviděla jsem nikde žádné obrázky lodí, takže tato společnost náležela mezi suchozemce. A podle všeho bylo tohle město bohaté.“

„Jestli to bylo tak kvetoucí společenství, proč to skončilo?“

„Třeba neskončilo. Třeba se jen přestěhovali jinam a vytvořili základ jiného společenství. Existují důkazy, že Evropané, stejně jako Asiaté, osídlili Severní Ameriku.“

Zatímco si Schroeder v hlavě přemílal Karlinu analýzu, zezadu se náhle ozvalo pokřikování vzrušených hlasů. Ohlédl se po bulváru k městské bráně. V blízkosti náměstí se pohybovala světýlka. Také lovci slonoviny s tápáním vstoupili do města.

„Jsme tu jako sedící kachny,“ poznamenal Schroeder. „Když ale zmizíme z téhle krásné avenue, můžeme se jim pohodlně ztratit.“

S těmito slovy vklouzl do uličky, vedoucí do úzké postranní ulice. Domy zde byly menší než na hlavní třídě, žádný nebyl vyšší než jednopatrový. Vypadaly, že sloužily spíše k bydlení než ty grandiózní, oficiálně vyhlížející stavby lemující hlavní ulici.

Jako bývalý voják Schroeder správně zhodnotil jejich obranné možnosti. Město představovalo obrovské bludiště sestávající ze stovek uliček a ulic. Pokud si dají pozor a budou se v tom labyrintu pohybovat, jejich pronásledovatelé je nikdy nedostihnou, dokonce i s všudypřítomným svitem, jenž se mihotal nad městem. I když nakonec jim dojde jídlo a voda. Nebo štěstí.

Jeho úkolem bylo dostat se na vzdálený okraj města. Doufal, zejména na základě dobré kvality vzduchu, že tam by mohla existovat nějaká alternativní cesta ven. Lidé, kteří tuto podzemní metropoli budovali, se pravděpodobně řídili logikou a rozumem. Takže bylo celkem logické a rozumné, že měli více než pouze jeden přístup. Byli kousek za polovinou, když Karla poplašeně vykřikla.

Zaryla prsty do Schroederovy paže. Ten sesmekl z ramene automatickou pušku. „Co se děje?“ Rozhlížel se po tichých fasádách, jako by očekával, že v prázdných oknech uvidí poťouchlé obličeje lovců slonoviny.

„Něco běželo touhle uličkou.“

Schroeder sledoval směr jejího ukazováku. I když budovy vydávaly vlastní světlo, byly přece jen postaveny blízko sebe a úzké průchody mezi nimi se topily v hlubokém stínu.

„Něco nebo někdo?“

„Já – já nevím.“ Zasmála se. „Možná jenom, že už jsem moc dlouho pod zemí.“

Schroeder vždycky věřil spíše svým smyslům než analytickým schopnostem. „Počkej tady,“ řekl. Pak se s prstem na spoušti přiblížil k uličce. Pomalu se přesunul k jejímu ústí, vystrčil zpoza rohu hlavu a rozsvítil baterku. Po několika vteřinách se stáhl ke Karle. „Nic,“ ohlásil.

„Omlouvám se. Musela to být jenom moje představivost.“

„Pojď,“ vyzval ji a k jejímu překvapení zamířil znovu do uličky.

„Kam to jdeš?“

„Jestli tam něco je, pak bude lepší, když to budeme sledovat my než ono nás.“

Karla zaváhala. Jejím prvním impulzem bylo utéct opačným směrem. Avšak Schroeder zřejmě věděl, co dělá. Musela si za ním pospíšit. Úzký průchod vedl do další ulice, lemované podobnými domy. Všechno bylo opuštěné. Zde se nalézaly jen přízemní menší stavby, jež zíraly očima prázdných oken do přízračného polosvětla. Schroeder se poradil se svým vnitřním kompasem a opět se vydal směrem, který, jak tušil, je zavede k vzdálenému okraji města.

Sotva ušli několik bloků, Schroeder se náhle zarazil a pozvedl pušku. Po chvilce zbraň zase sklonil a promnul si oči. „Já se z toho zvláštního světla snad zblázním. Teď je řada na mně, abych něco viděl. Zdálo se mi, že jsem zahlédl cosi běžet z jedné strany ulice na druhou.“

„Ne, já to viděla také,“ ujistila ho Karla. „Bylo to hodně veliké. Myslím, že to člověk nebyl.“

Schroeder znovu vyrazil kupředu. „To je dobře. V poslední době jsme s lidmi moc štěstí neměli.“

Karlin nos zaznamenal povědomý zápach pižma. Chata, ve které bylo uloženo mládě mamuta, byla cítit stejně. Také Schroeder jej zaregistroval.

„Smrdí to jako chlív,“ pravil.

Zápach tvořený pachy bahna, zvířat a hnoje ještě zesílil, když prošli dalším průchodem do sousední ulice. Ta končila na náměstí, podobném tomu, jež viděli u vchodu do města. Bylo čtvercové, o straně asi sedmdesát metrů. Podobně jako na prvním náměstí i zde stála uprostřed asi sedmnáct metrů vysoká schodovitá pyramida. Co však upoutalo Karlinu pozornost především, bylo bezprostřední okolí této stavby.

Na rozdíl od prvního prostranství, jehož dláždění bylo ze stejných lesklých kamenů jako v celém zbytku města, tento prostor vypadal, jako by byl pokryt hustým tmavým porostem plevele nebo trávy. Podle prvního dojmu Karlu napadlo, že se dívá na neudržovanou zahradu, nacházející se v podobném stavu jako kdejaký veřejný park. To však nedávalo smysl, protože k pěstování zeleně se tu nedostávalo slunečního svitu. Puzena přirozenou zvědavostí se vydala k pyramidě.

Vegetace se náhle začala pohybovat.

Schroederův nepříliš mladý zrak nerozeznával v matném světle žádné detaily, ale zaregistroval pohyb. Okamžitě se u něj projevily návyky, jež si osvojil před drahnými lety. Vždycky se učil, že nejlepším postupem tváří v tvář potencionálnímu nebezpečí je převzít iniciativu. Předstoupil tedy před Karlu a namířil od boku pušku. Ukazovák na spoušti se pohnul, jak se chystal pokropit prostor smrtelnou dávkou.

„Ne!“ vykřikla Karla.

Položila mu ruku na prsa.

Náměstí se začalo vlnit a z pohybující se masy vycházely zvuky funění, kvičení a tření nějakých velkých těl. Podobnost se záhonem plevele zmizela a místo něho se objevily mohutné shluky chlupatých stvoření velikosti prasat.

Schroeder překvapeně zíral na ty podivné exempláře hemžící se po náměstí. Měly krátké choboty, vzhůru zahnuté kly a kůži pokrytou chlupy. Konečně mu došel plný význam toho, co před sebou vidí.

„Sloní mláďata!“

„Ne,“ opravila ho Karla, i v krajním vzrušení překvapivě chladnokrevná. „Jsou to trpasličí mamuti.“

„To není možné. Mamuti přece vyhynuli.“

„To já vím. Podívej se ale na ně zblízka.“ Namířila na ně paprsek baterky. Několik z nich pohlédlo směrem ke světlu lesklýma okrouhlýma očima jantarové barvy. „Sloni nemají takovou srst.“

„Nesmysl,“ pronesl Schroeder, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Ne tak úplně. Stopy trpasličích mamutů nalezené na Wrangelově ostrově pocházely již z doby asi 2000 let před Kristem, což je v podstatě jen takové mihnutí v čase. Máš ale pravdu, že je to neuvěřitelné. Dosud nejblíž jsem se k nim dostala, když jsem zkoumala fosilní kosti jejich předků.“

Schroeder se zeptal: „Proč neutečou?“

Zdálo se, že mamuti spali, když je vetřelci vyrušili, ale ani potom rozhodně nebyli nějak vyplašení. Pohybovali se po náměstí jednotlivě, ve dvojicích či malých skupinkách, ale vůči cizincům projevovali jen nepatrnou zvědavost.

„Nebojí se, že bychom jim ublížili,“ poznamenala Karla. „Nejspíš ještě nikdy neviděli člověka. Podle mého mínění se tato zvířata vyvinula z oněch obrů, kteří jsou na nástěnných malbách. V průběhu generací se nejspíš adaptovali na nedostatek sluníčka a potravy.

Schroeder zíral na stádo zakrslých mamutů a zeptal se. „Karlo, jak vůbec žijí?“

„Vzduchu je tady dostatek. Ten sem možná prosakuje stropem, nebo se sem dostává nějakými trhlinami ve skále. Možná se naučili hibernovat, čímž ušetří spoustu potravy.“

„Ano, ano, ale co jedí?“

Karla se rozhlédla kolem. „Musí tu být nějaký zdroj potravy. Třeba za ní chodí ven. Počkej! Možná to se právě stalo tomu stvoření, tomu tak zvanému mláděti mamuta, kterého našla expedice. Hledalo potravu.“

„Musíme se pokusit zjistit, kam chodí,“ konstatoval Schroeder. Zamířil k pyramidě, Karla těsně za ním. Mamuti se jim uhýbali z cesty. Někteří byli příliš pomalí, takže se občas otřeli o procházející lidi. Ti si museli opatrně hledat cestu mezi hromadami hnoje. Když došli k pyramidě, začali na ni šplhat. Taková námaha podstatně zatěžovala Schroederův kotník, takže se musel pohybovat po všech čtyřech, ale přesto se zvolna blížil vrcholu.

Vyvýšené postavení umožňovalo dobrý přehled po celém náměstí. Zvířata chodila pořád dokola, naprosto nepravidelně a zdánlivě bezdůvodně.

Karla se je pokusila spočítat a došla k přibližnému číslu dvě stě. Schroeder sledoval tento nekoordinovaný zvířecí dav ze zcela jiných důvodů. Po několika minutách skutečně spatřil to, po čem pátral.

„Podívej,“ vyzval Karlu. „Tamhle, nedaleko rohu náměstí, se mamuti jakoby řadí do fronty.“

Karla pohlédla naznačeným směrem. Shlukující se zvířata se najednou začala mačkat do jedné ulice, jako na nějaký podnět. Po nich následovali další mamuti, takže za chvíli to vypadalo, že se celé stádo přesouvá do jednoho rohu náměstí. Za pomoci Karly Schroeder slezl z pyramidy a hopkavě se vydal za odcházejícím stádem.

Než se dostali do rohu náměstí, celá horda již opustila volný prostor a zvolna pochodovala úzkou uličkou, vedoucí k hlavnímu bulváru. Pronásledovatelé se snažili, aby stádo nevyplašili, i když se to nezdálo moc pravděpodobné. Mamuti je zjevně přijali mezi sebe jako příslušníky houfu.

Zhruba po deseti minutách se charakter města kolem nich začal měnit. Některé domy na obou stranách ulice byly zničené. Zdi byly rozvalené na zemi, jako by se do nich opřel buldozer. Posléze dorazili do oblasti, která vypadala jako po bombardování. Nestál tu jediný dům, všude byly jen kupy světélkující suti a sem tam nějaký obrovský balvan z jiné, běžné horniny.

Tento pohled vyvolal ve Schroederovi nepříjemné vzpomínky. Zastavil se, aby nechal odpočinout kotníku, a rozhlédl se po zdevastovaném okolí. „Tohle mi připomíná Berlín na konci druhé světové války. Pojď. Musíme si pospíšit, abychom je neztratili.“

Karla se vyhnula kupičce hnoje. „Myslím, že o to se bát nemusíme, se všemi takovými stopami, které po nich zůstávají.“

Schroederův hluboký smích se odrážel od vysokých stěn ze suti, tyčících se nyní po obou stranách. Karla se k němu připojila, i přes únavu a obavy, jež pociťovala. Avšak popravdě řečeno, jejich kroky nyní poháněla spíše dychtivost najít východ ven než obava, že ztratí celé stádo.

Většina balvanů, které ležely kolem, byla z nesvítivé horniny. Nakonec zmizely i poslední světélkující kameny a cesta před nimi potemněla. Karla rozsvítila baterku, v jejíž paprscích se objevily ocasy posledních mamutů. Tato stvoření se ve tmě pohybovala zřejmě zcela bez obtíží. Karlu napadlo, že jejich oči se nejspíš adaptovaly na nedostatek světla stejně, jako se velikost jejich těl přizpůsobila omezenému zdroji potravy.

Pak baterka zhasla. Dál sledovali stádo jen podle zvuku kroků a sborového chrochtání a supění. Absolutní temnota se však pomalu měnila v modrý závoj, jenž na sebe postupně vzal tmavošedou barvu. Najednou dohlédli na chlupaté zadky zvířat, nacházejících se padesát metrů před nimi. Zdálo se, že zvířata přidala. Šedivá barva přešla v bílou. Ulice se nejprve zatočila vpravo, poté vlevo, až se oba pronásledovatelé náhle ocitli venku a museli bezmocně zavřít oči před slunečními paprsky.

Mamuti se rozběhli kupředu, ale lidé se zastavili a rukama si stínili obličeje. Když se alespoň částečně aklimatizovali na přímé světlo, přivřenýma očima se rozhlédli po okolí. Zjistili, že právě opustili útroby země jakousi průrvou v nevysokém útesu a nacházejí se na okraji přirozené kotliny několik set metrů široké. Mamuti se zde hladově vrhli na nízkou travnatou vegetaci, pokrývající dno kotliny.

„To je úžasné,“ poznamenala Karla. „Tahle stvoření se přizpůsobila dvěma prostředím – temnotě i slunečnímu svitu. Představují úplný zázrak adaptace, a přitom se jedná o naprostý anachronismus.“

„Jistě, to je velice zajímavé,“ ozval se naprosto nezúčastněně Schroeder. Rozhodně nechtěl být nevychovaný, pouze zaujal praktický postoj. Uvědomoval si, že zdaleka nejsou v bezpečí. Jejich pronásledovatelé jim mohou být v patách. Rozhlédl se po mohutných černých balvanech, obklopujících přirozenou proláklinu, a navrhl, aby se přesunuli k jejímu okraji a rozhlédli po okolí.

Karle se příliš nechtělo opustit stádo mamutů, ale nakonec se spolu se Schroederem vydala po postupně stále příkřejším svahu k okraji kamenného pole. Balvany se objemem různily; od velikosti auta až domu. Ležely na sobě v hromadách místy až třicet metrů vysokých. Některé z obrovských kamenných bloků se dotýkaly tak těsně, že by se do mezery mezi nimi nedala zasunout ani čepel nože.

V kamenných hradbách existovaly mezery, ty však většinou vedly maximálně jen několik metrů hluboko a pak slepě končily. Jak tak postupovali podél neproniknutelné zdi, Karla začínala ztrácet odvahu. Zdálo se jí, že unikli před ohněm, jenom aby skončili ve veliké rozpálené pánvi. Schroeder se naopak zdál čerstvým vzduchem celý oživlý. Na bolest v kotníku jako by zapomněl, oči mu neustále klouzaly po skalní stěně. Po chvíli opět zmizel v další průrvě a za několik minut se ozval jeho triumfální výkřik.

Vynořil se z jedné skalní štěrbiny a oznámil Karle, že nalezl cestu skrz kamennou bariéru. Popadl ji za ruku, jako by vedl malé dítě, a spolu se ponořili do zdánlivě monolitní masy kamene. Urazili jen několik kroků, když se zpoza jednoho balvanu vynořila mužská postava. Byl to Gríša, velitel zabij áckých lovců slonoviny.

31

AUSTIN ZVĚDAVĚ POHLÉDL DOLŮ do zejícího kráteru, jakmile se padákové křídlo jako nějaký obrovitý kondor prosmýklo zářezem v jinak hladkém skalnatém okraji. Cesta, kterou sledovali po zevním úbočí hory, procházela právě tímto průsmykem a pokračovala po vnitřním, postupně klesajícím svahu až zhruba do poloviny kráteru, kde končila nevelkým kolmým útesem. Na protější straně kráteru spadala stěna od okraje téměř kolmo k poli balvanů rozkládajících se na úpatí. Mezi patou srázu a kamenným polem se tísnil zhruba kruhový ostrůvek zeleně.

Uvnitř kráteru Austin navedl kluzák do pohodlné spirály a rozhlížel se po vhodném místu k přistání.

„Co je to tam dole?“ Zavala ukázal k patě svahu, kde končila cesta. „Vypadá to jako stádo krav.“

Austin zašilhal skrz brýle. „Na krávy to má moc hustý kožich. Možná to jsou jakové.“

„Pár jaků bych docela potřeboval, po tom všem tady.“

Austin se na přítelovo přání jen ušklíbl, ale jeho duševní utrpení netrvalo dlouho. Zavala nasměroval jeho pozornost k něčemu jinému, co se v oblasti zeleně dělo.

„Ať se propadnu,“ vyhrkl Austin. „Lidi!“

Skupinka postav stála nedaleko okraje kamenného pole. Když padákové křídlo kleslo poněkud níž, Austin uviděl, jak jeden člověk najednou sráží druhého k zemi. Třetí postava se vrhla padlému na pomoc, ale byla násilně odtržena. Padákové křídlo bylo tou dobou již dost nízko, takže Austin zahlédl záblesk blonďatých vlasů. „Myslím, že jsme právě našli Karlu Janosovou,“ pravil Austin.

GRÍŠOVY TENKÉ RTY byly stažené v grimase, jež odhalovala jeho zkažené zuby. Promluvil několik slov rusky, načež ze skrytu za dalšími kameny začali vylézat zbývající členové jeho vražedného komanda.

Schroeder rychle zhodnotil situaci. Zatímco s Karlou procházeli klikatou cestou městem, Gríša se svými muži zřejmě prošli centrální hlavní třídou a čirou náhodou narazili na východ z obří jeskyně.

Gríša pokynul zajatcům, aby se vrátili stejnou cestou, kterou přišli. Teprve když všichni vyšli ze skalní průrvy, Rusové poprvé uviděli mamuty. „Co to je?“ zeptal se. „Ovce?“

„Kdepak,“ odpověděl Schroeder. „To jsou motýli.“ Bohužel nebyl připravený na prudkost Gríšovy reakce. Rusovi se nelíbilo, že ho někdo před jeho muži ponížil. Vyrazil vzteklé zamručení, pozvedl zbraň jako nějaký kyj a švihl hlavní Schroedera přes obličej. Ten se skácel k zemi. Poslední, co zaslechl, byl Karlin výkřik.

ZAVALA POZOROVAL drama, odvíjející se pod nimi. „Vypadá to, že se nachází ve špatné společnosti. Co s tím chceš dělat? Vrhneš se na ně jako jestřáb na myš, nebo si vezmeš příklad z OK Corralu?“

Zavala se vlastně ptal, jestli dají přednost kradmému přiblížení, nebo se na ně vrhnou se zbraněmi plivajícími oheň.

„Co takhle vzpomenout na Butche Cassidyho a Sundance Kida?“

„To je něco nového, ale jsem přístupný všem návrhům.“

„Podej mi svůj revolver a převezmi řízení. Přiblížíme se k nim zezadu. To jim bude slunce svítit do očí.“

„Takový Wyatt Earp by proti Clantonovým chlapcům použil určitě nějaký trik.“

„Jak si vzpomínám, tak mu to šlo docela dobře i bez triků.“

Zavala velice opatrně vytáhl Heckler & Koch z pouzdra, podal ho Austinovi a položil ruce na kontrolní prvky. Zahájili rychlé klesání. Austin zaujal polohu střelce, po revolveru v každé ruce.

GRÍŠA JEDNOU rukou svíral Karlin krk, prsty propletené s jejími vlasy. Dlaní druhé ruky jí tlačil na obličej, takže mohla sotva dýchat. Jediným pohybem jí mohl zlomit vaz. Byl sice natolik vzteklý, že by toho byl schopen, ale jeho chamtivost byla silnější než násilnické sklony. A Karla měla větší cenu živá než mrtvá.

To ale neznamenalo, že by si on a jeho muži s krásnou mladou ženou nemohli užít trochu legrace. Odtáhl ruku od jejího obličeje a rozepnul jí zip na bundě. Když zjistil, že má na sobě ještě několik vrstev teplého oblečení, vztekle zaklel a povalil ji na zem. Vtom jeden z jeho mužů vykřikl.

Gríša letmo zahlédl jakýsi stín, který se mihl po zemi, a vzhlédl.

Překvapením mu poklesla čelist.

Z oblohy se na něj snášel dvouhlavý muž.

KDYŽ VZDÁLENOST od země klesla asi na sedmdesát metrů, Austin spustil z obou ručních zbraní palbu. Mířil záměrně kousek stranou, aby nezranil Karlu. Přesto se její věznitelé rozutekli jako slepice.

Jakmile se Karla ocitla mimo dostřel, Austin mohl mířit přímo na prchající postavy, ale z pohybujícího se křídla se mu mířilo dost obtížně. Zavala křikl na Austina, aby se připravil na přistání. Ten proto zastrčil jeden revolver do pouzdra a druhý za opasek.

Pokusili se přistát s nataženýma nohama, ale na to letěli příliš rychle, takže po nárazu přepadli kupředu na ruce a kolena. Jejich pád naštěstí ztlumila bujná vegetace. Oba se rychle vyvlékli z popruhů konstrukce. Zatímco Zavala navíjel lana na plachtu, Austin přistoupil ke světlovlasé ženě, klečící vedle staršího pána. „Slečna Janosová?“ oslovil ji.

Vzhlédla k Austinovi svýma pozoruhodnýma šedýma očima. „Kdo jste?“

„Kurt Austin. Můj přítel Joe Zavala a já vás hledáme. Jste v pořádku?“

„Ano, cítím se dobře,“ odpověděla. „Tady můj strýc ale potřebuje pomoc.“

Austin z batohu vydoloval pohotovostní lékárničku. Starý muž byl stále při vědomí. Ležel na zádech, s očima dokořán. Mohlo mu být tak pětašedesát až pětasedmdesát let, ale přesnější odhad nebyl možný, jelikož jeho obličej s protáhlou dolní čelistí pokrývala krev, prýštící z rány na tváři a v obočí.

Austin vedle něj poklekl, očistil mu ránu a přetřel ji dezinfekčním prostředkem. Jeho péče musela být dost bolestivá, ale muž ani nemrkl. Jen svýma ledově modrýma očima sledoval každý Austinův pohyb.

Ten ledva zahájil svou první pomoc, když ho neznámý muž oslovil: „To stačí. Pomozte mi vstát.“ S Austinovou pomocí se Schroeder skutečně postavil. Byl to vysoký muž a Austinových sto třiaosmdesát centimetrů převyšoval o pěkných pár čísel.

„Jmenuju se Schroeder,“ představil se. „Díky za vaši pomoc. Jak jste nás našli?“

„Mluvili jsme s Marií Arbatovovou.“

„Marií. Jak je jí?“ chtěla vědět Karla.

„Bude v pořádku, ale její manžel a dva další muži byli zavražděni. Předpokládám, že to byli její kolegové – vědci. Byl tam však ještě jeden, kterého jsme nebyli schopni identifikovat.“

Karla pohlédla na Schroedera. „Ten zaútočil na Karlu. Musel jsem ho zarazit,“ vysvětlil. Zamyšleně pohlédl k poli balvanů. „Tohle je ale nebezpečné místo. A oni se určitě vrátí. Mají automatické zbraně a my jsme tady zcela nekrytí.“

„Vy to tady znáte,“ poznamenal Austin. „Kde najdeme nějaký kryt?“

Schroeder ukázal k úpatí svahu, spadajícího od okraje kráteru.

„Tam dole, ve městě.“

Austina napadlo, jestli muž nemluví z cesty po utrpěném zranění. „Řekl jste ‚ve městě‘?“ Odsud přitom viděl jen nějaké nízké útesy na konci svahu.

„Správně,“ ujistila ho Karla. „Ach ne, ti trpaslíci zmizeli. Asi je vylekala střelba.“

Teď byla řada na Zavalovi, aby zapochyboval, jestli slyší dobře. „Trpaslíci?“

„Jistě,“ ujistila ho Karla. „Trpasličí mamuti dlouhosrstí.“

Austin se Zavalou si vyměnili pohledy.

„Dost řečí. Musíme se pohnout,“ rozhodl Schroeder.

Pevně sevřel Karlinu paži a kulhavě se vydal směrem k okraji prohlubně. Austin se Zavalou skupinu uzavírali. Schroederovo naléhání, aby se hnuli z místa, se ukázalo být rozumné. Už téměř dosáhli hranice zelené zóny, když se Gríša se svými kumpány vynořil z úkrytu mezi kameny a spustil palbu.

V trávě, nějaké tři metry za prchající skupinou, začaly vybuchovat gejzíry hlíny, jak sem dopadaly kulky pronásledovatelů.

Bylo zřejmé, že během pár vteřin se Gríša a jeho muži zastřílí. Austin vykřikl na ostatní, aby pokračovali v cestě. Sám se otočil a zalehl na břicho. Pečlivě zamířil svým bowenem na nejbližšího Rusa.

Několikrát vystřelil, ale kulky dopadaly příliš blízko. Gríša se svými kumpány nicméně neriskovali, takže ve chvíli, kdy proti nim Austin zahájil palbu, střelhbitě zalehli také.

Austin se otočil a uviděl, že zbytek jeho skupiny je téměř u skalního útesu. Vyškrábal se na nohy a vyrazil tryskem za nimi. Gríšovi muži obnovili střelbu. Když ostatní naléhavě pobízel do otvoru v čele útesu, kulky mu dopadaly prakticky těsně za patami.

Karla zatřásla baterkou. Baterie v sobě přece jen měly trochu šťávy, takže žárovka se tlumeně rozsvítila. V jejím světle zahlédli před sebou vinutou stezku mezi kamennými masivy. Když žárovka naposledy a definitivně zablikala a zhasla, dosáhli již okraje města s několika stojícími domy mezi haldami sutě a před nimi se objevila kalná záře podzemních čtvrtí. Zamířili k tomuto lákavému světlu jako noční můry k plameni a zakrátko se ocitli v podzemní metropoli.

Austin zůstal zírat na blikající ulice a budovy.

„Co to je za místo? Čarodějná země Oz?“ vysoukal ze sebe.

Karla se zasmála. „Je to podzemní město, postavené z nějaké horniny vyzařující světlo,“ odpověděla. „Nevíme, kdo ho postavil, ale tohle je jenom jeho předměstí. Ve skutečnosti je docela rozlehlé.“

Schroeder Karlu okřikl s tím, že povídat si o tom mohou později. Raději je vedl labyrintem ulic, až se nakonec ocitli na náměstí, kde se poprvé setkali s mamuty.

Trpasličí mamuti se sem mezitím vrátili a mačkali se kolem pyramidy. Vypadali nervózní, pofrkávali a neustále se motali kolem.

Karla si všimla, že Austin sahá po zbrani. Položila mu na paži ruku. „To je v pořádku. Neublíží vám. Museli se jenom vyděsit tím hlukem.“

Austin za svůj život viděl při plnění úkolů, které ho zavedly do různých vzdálených míst světa a oceánů, spoustu zvláštností. Nic se však nemohlo rovnat těmto stvořením, jež se před ním pohybovala po náměstí. Byly to zmenšené verze starodávných mamutů, jak je znal z obrázků v učebnicích, jejich věrné kopie, od konečků ocasů až po zahnuté kly.

Také Zavala úžasem málem oněměl. „Já myslel, že tahle zvířata už vyhynula.“

„Vyhynula,“ ujistila ho Karla. „Tohle jsou potomci normálně vzrostlých mamutů, kteří kdysi žili na tomhle ostrově.“

„Karlo,“ ozval se Schroeder, „radši bychom se měli poradit, jak uniknout těm vrahounům.“

„Má pravdu,“ přidal se Austin. „Nevede odsud nějaká jiná cesta?“

„Ano, je ale dlouhá a nebezpečná,“ odpověděla Karla.

„Já to sice nedokážu, ale neexistuje jediný důvod, proč byste to vy nezkusili,“ pravil Schroeder. „Když mi někdo půjčí zbraň, přišpendlím je k zemi na tak dlouho, dokud s našimi novými přáteli neustoupíte do jeskyně a tudy ven.“

Austin se ušklíbl. „Dobrý pokus, strýčku Karle. Mučednictví ale vyšlo z módy už ve středověku. Takže zůstaneme pohromadě.“

„Mně se tu začíná líbit,“ oznámil Joe. „Je tu teplo, romantické osvětlení a ve vzduchu je cítit, hm, unikátní vůni.“

Schroeder se usmál. Nevěděl sice, co jsou ti muži zač, ale kvůli Karle byl rád, že jsou v jejich společnosti. „Jestli hodláte začít s pošetilostmi, pak bychom se na to měli radši připravit.“

Na Austinův návrh se Zavala ujal hlídky v místech, kde do náměstí ústila hlavní ulice.

Pak se Austin obrátil na Schroedera. „Máte nějaký nápad?“

„Utíkat před nimi nemá smysl. Můžeme se ale rozmístit po náměstí a dostat je tak pod křížovou palbu.

Austina potěšilo, že Schroeder uvažuje ofenzivně. Město představovalo bludiště nabízející desítky míst, kde bylo možné se ukrýt, ale podobně jako Schroeder dobře věděl, že trvalý pohyb při přemisťování by si dříve nebo později zaručeně vybral svou daň.

„Nevím, kolik toho ještě nastřílím,“ přiznal Austin. „Přivezli jsme si sice zásobu munice, ale netušili jsme, že nás čeká Little Bighorn.“

„Oni musí jenom počkat, až nám dojdou náboje, a pak nás klidně jednoho po druhém dostanou. Moc mě mrzí, že jsem svůj granát už použil.“

Austin se na Schroedera trochu zvláštně podíval. Starý pán nevypadal na člověka, který nosí po kapsách granáty. Znovu si připomenul, že vzhled klame. Schroeder byl sice dost letitý i na starobní důchod, ale mluvil, jako by byl členem přepadového týmu SWAT.

Vtom se k nim ze strážného místa klusem blížil Zavala. „Představení začíná. Po hlavní ulici se k nám blíží naši mládenci.“

Austin se rychle rozhlédl po náměstí. „Mám takový bláznivý nápad,“ řekl a rychle ho vysvětlil ostatním.

„To by mohlo fungovat,“ připustil Schroeder s nadšením v hlase. „Ano, to by mohlo fungovat.“

„To by radši mělo,“ odpověděl Austin.

„Copak neexistuje nějaký jiný způsob?“ naléhala Karla. „Jsou to přece tak kouzelná stvoření.“

„Obávám se, že jinak nelze. Jestli to ale provedeme správně, nic se jim nestane.“

Karla si povzdechla, i když si uvědomovala, že nemají moc na vybranou. Pod Austinovým vedením se tiše rozestavěli po obvodu náměstí tak, že tu stranu náměstí, do níž ústila ulice, nechali neobsazenou. Pak už jen čekali.

Mamuti zvedli hlavy, když uviděli pohybující se lidi, a znervózněli ještě víc, když uslyšeli hrubé hlasy členů Gríšovy party. Ti lovci slonoviny se ani nesnažili chovat tiše. Buď to dělali schválně, aby pronásledované vystrašili, nebo se tak chovali jenom z prosté hlouposti. Ale ať už měli jakékoliv důvody, jejich příchod celé stádo mamutů jenom více poplašil.

Stádo se začalo stahovat z náměstí, ale zarazilo se, když zpozorovalo lidi, stojící po jeho obvodu. Přední řady se zastavily a do nich začaly vrážet další kusy. Pofrkávání a kvičení ještě zesílilo.

V ústí ulice se objevil nějaký pohyb. To Gríša vystrčil zpoza rohu hlavu. Cizí pach a pohled na další nepříjemný dvounohý exemplář vyděsily nejbližší mamuty natolik, že ve snaze utéct naráželi do ostatních.

Při absenci skutečného nebezpečí si Gríšovi muži dodali odvahy a vystoupili z úkrytů na volné prostranství. Stanuli na kraji náměstí, celí jakoby omámeni pohledem na mamuty, které dosud zahlédli jen letmo z dálky.

Stádo dosáhlo kritického stavu. Austin zahájil řetězovou reakci. Vystřelil do vzduchu, následován Zavalou. Schroeder s Karlou alespoň křičeli a tleskali. Stádo se v okamžení změnilo z neklidné skupiny pokojných zvířat v hordu vydávající se na opravdový úprk. Pohybující se masa těžkých těl a ostrých klů se vlila do jediné únikové cesty, která je mohla vyvést pryč do bezpečí.

Naneštěstí pro Gríšu se nacházel se svými lidmi právě mezi rozdivočeným stádem a jejich cílem.

Rusové sice pozvedli zbraně, aby zahájili střelbu do rozzuřených zvířat, ale ta už byla prakticky u nich. Muži se proto otočili a dali na útěk. Uběhli však jen několik málo kroků, než je čelo stáda dostihlo, srazilo k zemi a svými tunami udupalo. Gríša stále ještě sprintoval, očima divoce pátral po obou stranách ulice po nějaké únikové cestě, ale vzápětí uklouzl a skončil také pod nohama kožešinového šílenství.

Austin s kolegy nechtěli riskovat, že by se mamuti mohli vrátit, takže pokračovali v povykování tak mohutně, jak to jen dokázali.

Během několika vteřin bylo však po všem.

Náměstí zelo prázdnotou. Temné dunění dusajícího stáda se ozývalo ze stále větší dálky. Austin se Zavalou však přesto postupovali hlavní ulicí s největší opatrností. Zavala pohlédl na zkrvavené hromady oblečení, jež dříve bývaly lidmi. Našli baterku, kterou ani uhánějící stádo nezničilo. Austin pak křikl na Schroedera a Karlu, že cesta je bezpečná a že je můžou následovat.

„Nevypadají ani jako lidé,“ poznamenala Karla, když míjela zmrzačená těla.

Austin si vzpomněl na mrtvé vědce, ležící v roklině. „Kdo říká, že jimi kdy byli.“

Schroeder opustil své stanoviště s hlasitým smíchem.

„Kdysi dávno jsem se učil, že jako zbraň se dá použít všechno,“ řekl. „Ale v té učebnici nebylo ani slovo o vzteklých chlupatých slonech.“

Austina napadlo, o jaké knize se Schroeder asi zmiňuje a do jaké školy vlastně chodil. Pak tuto myšlenku zapudil. Ještě nebyli z problémů venku. Postupovali poničeným městem mezi hromadami suti. Sluneční paprsky, šikmo pronikající mezerou ve skalách, jim dodávaly novou energii. Odebrali se k padákovému křídlu, jen aby zjistili, že Gríšovi lidé zničili pohonnou jednotku a celou klenbu křídla rozřezali.

Z hliníkových trubek konstrukce a zbytků plátna vyrobili pro Schroedera alespoň provizorní dlahu. Pak vyšplhali na nízký útes na úpatí svahu a po pěšině vystoupali až k okraji kráteru. Četné zatáčky sice výrazně zmenšily příkrost svahu, avšak zato cestu značně prodloužily. Kvůli Schroederovi často zastavovali, ale ten si dopřával pokaždé jen několik málo minut a pak již pravidelně nutil skupinu pokračovat ve výstupu.

Za několik hodin konečně stanuli na okraji sopky a hleděli po jejím zevním svahu do kraje. Většinu ostrova zakrývala mlha. Po posledním pohledu zpět do kráteru se vydali z hory dolů. Sestup se ukázal být stejně obtížným, jako před chvíli šplhání na vrchol. Kráčeli po horské stezce, jejíž nerovný povrch byl poset kameny a balvany, které by byly ztěžovaly chůzi i za ideálních podmínek.

Zhruba ve dvou třetinách sestupu po zevním úbočí sopky zjistili, že nejsou sami. Po stezce se do kopce pohybovaly nějaké postavičky podobné na tu dálku mravencům. Austinova parta pokračovala v chůzi. Určitě je už viděli, takže nemělo smysl se skrývat. Zato si však připravili zbraně k okamžitému použití. Austin napočítal ve skupině šest lidí. Když se příchozí přiblížili, jejich vůdce zamával. Zanedlouho již Austin hleděl do usmívající se tváře Petrova.

Rusa doprovázeli členové jeho speciálního operačního týmu, včetně Veroniky s manželem. Posledních několik metrů Petrov překonal sprintem.

Doběhl s úsměvem. „Dobré odpoledne, Austine,“ pravil značně zadýchán. „Takže jste spolu s Joem k dlouhému seznamu svých výkonů přidali ještě horolezecký výstup. Nikdy mě nepřestanete udivovat.“ Pak se obrátil ke Karle. „A tohle je určitě mademoiselle Janosová. Velice mě těší, že vás poznávám. Tohoto gendemana ale neznám,“ pravil ke Schroederovi.

„Já jsem prostě takový obyčejný stařík, co by měl sedět doma v houpacím křesle,“ zareagoval s unaveným úsměvem Schroeder.

„Jak jste nás našli?“ chtěl vědět Austin.

„Mluvili jsme s kapitánem ledoborce. Řekl nám, že jste v jakémsi létajícím přístroji vyrazili zkoumat tuhle sopku.“

„Měli jsme padákové křídlo.“

„Už si vzpomínám. Ty dva velké vaky, které jste si s sebou přinesli.“ Austin přikývl. „Přišel jsi o velkou zábavu.“

„Naopak,“ pronesl veselým tónem Petrov. „Užili jsme si spousty legrace. Cestou jsme narazili na skupinku ozbrojených mužů, připlouvajících sem na člunu. Velice vřele nás pozdravili, ale naše odpověď byla ještě vroucnější. Jeden člen skupiny, který přežil, nám sdělil, že byli vysláni na pomoc mužům, kteří už na ostrově jsou.“ Pohlédl přes Austinovo rameno, jako by očekával, že ho někdo bude následovat.

„Ti muži už nejsou mezi námi,“ ozval se Schroeder.

„Ano,“ přitakal Austin. „Rozdupalo je celé stádo mamutů dlouhosrstých.“

„Trpasličích mamutů,“ upřesnil Zavala.

Petrov zavrtěl hlavou. „Studoval jsem americkou kulturu několik let, ale nikdy nepochopím ten váš podivný smysl pro humor.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval ho Austin. „Tomu kolikrát nerozumíme ani my sami. Myslíš, že byste nám mohli pomoct na zbytku sestupu?“

„Samozřejmě,“ ujistil ho Petrov a ušklíbl se. Sáhl do batohu a vytáhl odtud láhev vodky. „Ale nejdřív ze všeho si dáme společně skleničku.“

32

AUSTIN MĚL PODIVNÝ SEN, ve kterém nějakou ulicí křišťálového města pochodovalo na melodii „St. Louis Blues“ procesí trpasličích mamutů. Prudce otevřel oči. Mamuti i přízračné město zmizeli, ale blues znělo dál. Hudba vycházela z mobilního telefonu.

V duchu se zařekl, že napříště se bude držet dál od těch bláznivých Rusů, kteří pijí vodku jako vodu, zalovil v batohu a do telefonu nezřetelně zamumlal „Austin“.

Ozval se Troutův hlas. „Celé dny se pokoušíme spojit s tebou a s Joem. Copak jste byli zalezlí někde v dole?“

„Spíš v jeskyni,“ opravil ho Austin. „Našli jsme Karlu Janosovou a pak se nalodili na palubu ruského ledoborce, mířícího ke kontinentální Sibiři.“

„Rád slyším, že je v pořádku. Možná představuje naši jedinou naději.“ Austina zarazil vážný tón v Troutově hlase. Nadzvedl se a usedl na kraj kavalce.

„Naši jedinou naději na co, Paule?“

„Já a Gamay jsme v Los Alamos nalezli kopii Kovacsových rovnic. Na jejich základě i na podkladě všech poznatků o pólech jsem provedl počítačovou simulaci. Situace však moc příznivě nevypadá.“

„Poslouchám,“ odpověděl Austin, nyní již plně vzhůru.

Trout se odmlčel. „Simulace prokázala, že přesun magnetických pólů není tak elastický, jak si mnozí lidé mysleli. Otřes, potřebný k přeměně polarity magnetických pólů, vyvolá rovněž geologický posun zemské kůry.“

„Chceš říct, že jakmile ten přesun pólů začne, už ho nelze zastavit?“

„Tak to vypadá.“

„Existuje v té simulaci nějaká možnost omylu?“

„Tak nepatrná, že je prakticky nulová.“

Austin měl pocit, jako by se na něj svalila kamenná zeď. „Takže hovoříme o potencionální katastrofě.“

„Ještě hůř,“ opravil ho Trout. „Je to scénář soudného dne. Jestliže se to jednou spustí, dojde ke zničení celého světa způsobem, jaký dosud nikdo nejen nezažil, ale ani si nedokáže představit.“

„Kolik máme času?“

„Reakce by byla okamžitá. Jinak záleží na lidech, kteří vyvolali ten obří mořský vír a gigantické vlny, kdy stisknou spoušť.“

„Já dokážu nabídnout jenom hodně tenký paprsek naděje.“ Pak pověděl Troutovi o svém setkání s Barrettem a o možnosti existence jakési protilátky proti přesunu pólů.

„To je nadějné. Kdy se vrátíš do Washingtonu?“

„Zítra máme přistát. Bude na nás čekat letadlo. Jakmile vzlétneme, dám ti vědět hodinu příletu.“

„Budu čekat.“

Austin zavěsil a zůstal ve ztemnělé kajutě chvíli nehnutě sedět. Naslouchal hučení motorů a proklínal šnečí tempo, kterým se pohybovali přes oceán. Když ho kapitán Ivanov pozval k cestě ledoborcem, neuvědomoval si naléhavost celé situace. Austin se totiž mohl vracet s Petrovem, ale tuto nabídku zdvořile odmítl s odůvodněním, že si potřebuje neodkladně promluvit s Karlou. Petrov se na něho mazaně usmál a řekl, že mu může kdykoliv zavolat.

Od chvíle, kdy Austin přišel na palubu, však s Karlou strávil velice málo času. Když se Karla v slzách pozdravila s Marií a poté, co ošetřili strýčka Karla, odebrali se všichni do svých kajut, aby dohnali potřebný spánek.

Nyní se Austin oblékl a vydal se na palubu, jež se koupala v bledém arktickém slunci. Kotelny brázdil oceán stálým, neměnným tempem. Ledový vzduch zasáhl Austinovy plíce jako závan z mrazničky. Konečně byl doopravdy vzhůru. Obrátil se a zašel do jídelny, kde si nalil pořádný hrnek kávy. Místnost byla prázdná, až na dvojici členů posádky, kteří nastupovali směnu. Austin si našel stůl v rohu, vytáhl z kapsy telefon a zavolal na číslo, které mu dal Barrett. Po několika vteřinách se ohlásil ženský hlas: „Haló.“

„Rád bych mluvil s Barrettem,“ požádal Austin.

„Tady je Barrett. Naprogramoval jsem si aparát tak, že místo mého se ozývá ženský hlas.“

„Nezacházíte s těmi elektronickými zázraky už nějak daleko?“

„Hej, Kurte, po vás nestříleli,“ oponoval Barrett. „Vy neznáte ty lidi, se kterými máte co do činění.“

„Proto vám volám. Myslíte si, že Gant a Margrave jsou přístupni rozumné argumentaci?“

„Gant je asi tak rozumný jako chřestýš. Tris by se snad mohl nechat přesvědčit, ale je si natolik jistý správností své věci, že ho nezajímá, koho to zraní. Proč se ptáte?“

Austin mu shrnul to nejpodstatnější z rozhovoru s Troutem.

Když Barrett znovu promluvil, hovořil už jako chlap. „Něčeho podobného jsem se obával. Můj bože! Jsem zodpovědný za konec světa. Jdu se zabít.“

„Jestli bude konec světa, tak se přece zabíjet nemusíte,“ poznamenal Austin.

Barrett se trochu zklidnil. „To je ta nejpokroucenější logika, jakou jsem kdy slyšel.“

„Díky. Ale zpátky k mé původní otázce. Myslíte si, že Gant s Margravem budou reagovat stejně vyplašeně, když jim předložím fakta?“

„Rozdíl je v tom, že já vám věřím. Oni si naopak budou myslet, že jim chcete sypat písek do soukolí jejich plánů.“

„Přesto stojí za to se o to pokusit. Jak se k nim dostanu?“

„Gantova nadace má sídlo ve Washingtonu.“

„Myslel jsem spíš něco neformálnějšího.“

„Nechte mě přemýšlet. Zahlédl jsem něco v novinách. Gant má na své nemovitosti nějaký soukromý charitativní jezdecký podnik. Možná byste se do něj mohl dostat. Snad bych vám v tom dokázal pomoct.“

„To by byl dobrý začátek. Co Margrave?“

„Ten se jen zřídka vzdaluje ze svého ostrova v Maine. U něj propukla taková pevnostní mánie. Celou jeho nemovitost chrání bezpečnostní služba, ale já bych třeba věděl, jak k němu proniknout.“

„Za zkoušku to stojí. Udělám všechno, jen abychom zarazili jejich prst na spoušti dřív, než dojde na lámání chleba. Ještě stále cestujete?“

„Pořád bydlím ve spacáku. Zavolejte mi, až se dostanete domů.“

Austin zavěsil, dopil kávu a už se chtěl vrátit do kajuty, když do jídelny vešla Karla. Vypadala stejně překvapená z toho, že ho vidí, jako on. Gestem ji pozval ke stolu.

Když se posadila, pravila na vysvětlenou. „Nemohla jsem spát.“

„Tomu docela rozumím. Během posledních pár dnů jste toho spoustu prožila.“

„Strýček Karl mi prozradil, že ti lidé, kteří povraždili celou expedici, šli vlastně po mně. Něco ohledně jakéhosi tajemství, které bych měla údajně znát. Nevím, o co tady jde, ale cítím se zodpovědná za spoustu toho, co se zde děje.“

„To není vaše chyba. Oni si myslí, že to tajemství vám předal váš dědeček, elektroinženýr Lazlo Kovacs.“

„V tom se mýlíte. Můj dědeček se jmenoval Janos, jako já.“

Austin zavrtěl hlavou. „To je jméno, které Kovacs přijal, když na konci války utekl z Německa.“

„Tomu nerozumím.“

„Vašeho dědečka přinutili pracovat pro nacisty na elektromagnetických zbraních. Uprchl z tajné laboratoře těsně předtím, než Rusové obsadili východní Prusko. Zřejmě mu pomáhal jeden mladý příslušník německého odboje. Jmenoval se Karl.“

„Strýček Karl! Vždycky mně bylo divné, co měl s mým dědečkem společného. Připadali mi tak rozdílní, a přitom byli spolu pevně spojení.“

„Tak teď už to víte.“

„To je ale šílené! Dědeček mi přece nikdy neprozradil žádný tajný vzorec nějakých paprsků smrti, nebo po čem to ti lidé pasou.“

„Třeba víte víc, než si myslíte. Vaše publikace o vyhynutí mamutů dlouhosrstých naznačuje, že o jeho práci máte poněkud hlubší znalosti.“

„Po objevu těch stvoření na ostrově jsou veškeré mé publikace na toto téma k smíchu. Už se nemůžu dočkat, až se zase vrátím k výzkumné práci.“

„Petrov slíbil, že zapracuje raději na univerzitním poli než v oblasti vládních kruhů, aby vašim chlupatým přátelům zajistil ochranu. Měl nějaké politické problémy a doufá, že mu to v tomto případě pomůže.“

„To ráda slyším. Ale zpátky k mému dědečkovi. Během studia na univerzitě jsem se na něj obrátila se svou teorií o kataklyzmatickém vyhynutí mamutů, protože byl jediným vědcem, kterého jsem znala. Tehdy panovala všeobecná skepse ohledně přesunu pólů. On ale prohlásil, že přesun možný je a že k němu dokonce zaručeně už někdy došlo. Dále mi potvrdil, že může být vyvolán přírodními vlivy nebo v budoucnosti též uměle, člověkem, jakmile se podaří zvládnout příslušnou technologii. Ukázal mi nějaké výpočty týkající se elektromagnetismu, které to podle jeho slov dokazovaly. A to je vše. Později, když jsem už po jeho smrti pracovala na dizertaci, zahrnula jsem do ní i jeho výsledky.“

„A to bylo všechno, co vám na tohle téma pověděl?“

„Ano. My jsme se vlastně o vědě nikdy moc nebavili. Když mi zemřeli rodiče, byl pro mě matkou i otcem. Pamatuju se, že si pro mě vymýšlel básničky na dobrou noc, abych usnula.“ Usrkla si z šálku trochu kávy. „Jak to, že jste nás přijeli s Joem zachránit?“

„Dozvěděl jsem se z důvěryhodného zdroje, že by váš život mohl být ohrožen z důvodu vašich rodinných vazeb.“

„A to jste se trmáceli z opačného koutu světa jen kvůli tomu?“

„Kdybych byl věděl, že strýček Karl zvládá situaci takhle perfektně, tolik bych se nebál.“

„Strýček Karl mi zachránil život, ale obávám se, že jsme už oba mleli z posledního, když jste se z čistého nebe objevili vy dva. Stejně to moc nechápu, myslela jsem si, že NUMA se věnuje studiu oceánů.“

„Přesně kvůli tomu jsem tady. Na moři se totiž objevily podivné poruchy, jež by mohly mít něco společného s jevy, o nichž ve svých publikacích hovoří vás děda. Nazývají se Kovacsovy rovnice.“

„Tomu nerozumím.“

„Řekla jste, že Lazlo Kovacs měl teorii, že vysílání elektromagnetického vlnění může vyvolat přesun pólů. Někdy v budoucnu.“

„Ano, to je pravda.“

„No, a to budoucno nastalo.“

„Kdo by ale mohl chtít něco takového? A proč?“

Austin rozpřáhl ruce „To si nejsem jistý. Až se vrátíme zpátky do Washingtonu, rád bych, abyste si pohovořila s jedním člověkem. Třeba nám dokážete objasnit řadu věcí.“

„Chtěla jsem se nejdřív ze všeho zastavit ve Fairbanksu.“

„Obávám se, že na to nebude čas. V sázce je příliš mnoho.“

„Chápu. I když sama nejsem zodpovědná za to všechno, co se tady děje, moje rodina v tom má prsty, alespoň podle toho, co jste mi řekl. Udělám tedy všechno, abych pomohla dát věci do pořádku.“

„Věděl jsem, že to řeknete. Zítra přistaneme. Pak nás letadlo NUMA odveze do Washingtonu. Mí kolegové, Gamay a Paul Troutovi, mají v Georgetownu domek a jsem si jistý, že vám ho rádi nabídnou k bydlení. NUMA uhradí jakoukoliv částku za oblečení, které budete potřebovat.“

Vtom udělala Karla něco neočekávaného. Naklonila se přes stůl a lehce Austina políbila na ústa. „Děkuju vám za všechno, co jste pro mě a pro strýčka Karla udělal. Jenom nevím, jak vám to budu moct splatit.“

Normálně by Austin na takovýto úvod od krásné a inteligentní dívky zareagoval přinejmenším pozváním na večeři. Avšak její gesto bylo tak neočekávané, že jediné, na co se zmohl, bylo pouze zdvořilé „Není zač,“ a návrh, aby se oba šli trochu prospat.

Karla mu odpověděla, že se chce ještě pár minut zdržet, a že se tedy spolu uvidí ráno. Stiskli si ruce a popřáli dobrou noc. Když Austin vycházel z jídelny, ještě ve dveřích se ohlédl. Karla si opírala bradu o ruce a zjevně byla zabraná hluboko v myšlenkách. I přes veškeré studium filozofie byl Austin dokonale ztracen, jakmile došlo na úlohu osudu. Bohové se ale museli potrhat smíchy nad svým posledním kanadským žertíkem. Uzamkli tajemství, jež by mohlo spasit celý svět, do jemně modelované hlavy jedné půvabné mladé ženy.

33

PODLE GANTA byla poslední fáze honu na lišku tou nejúžasnější. Shluk červených kabátců, halasné trubky, drsný křik při objevení lišky a burácivý dusot kopyt představují však jen pouhou předehru k okamžiku pravdy, kdy vyjící smečka psů dostihne vyděšené zvíře a roztrhá je na krvavé cáry.

Kořist byla tentokrát neobvykle vynalézavá. Mazané zvíře se nejprve brodilo potokem, pak přeběhlo po padlém kmeni a běželo po své stopě zpátky, aby zmátlo pronásledovatele. Avšak nakonec smečka zvíře odsouzené k smrti dostihla a zahnala je k hustému plotu z ptačího zobu, který zde Gant vysadil právě proto, aby pronásledované lišky nasměroval do slepého kouta obklopeného kamennou zdí. Nicméně dokonce i tady se uštvané zvíře pokusilo bránit, dokud ho psi neroztrhali.

Gant poslal ostatní lovce zpátky do domu na oslavu uspokojivého zakončení honu. Sám nedaleko plotu sklouzl z koně, aby si v soukromí ještě jednou prožil poslední chvíle lišky. Hon na lišku představoval barbarskou zábavu, ale on ji považoval za pouhou metaforu všeho, o čem je život. Boj mezi životem a smrtí, mezi sílou a slabostí.

Náhle kůň zaržál. Gant zvedl zrak k nevysokému kopci a zakabonil se. Proti modré obloze se tam rýsovala silueta jezdce na koni. Po těchto polích a loukách se nikdo neměl co prohánět, s výjimkou účastníků honu. Gant proto znovu nasedl na koně, zaryl mu paty do slabin a vydal se klusem proti svahu.

Neznámý muž pozoroval přijíždějícího Ganta ze sedla arabského hnědáka.

Na rozdíl od lovců, kteří se pohybovali v červených sakách, byl oblečen do obnošených džínsů a tyrkysové sportovní košile. Jeho platinově stříbrné vlasy kryla černá baseballová čapka s emblémem Harley-Davidsona.

Gant prudce zarazil koně. „Vstupujete bez dovolení na cizí pozemek,“ vyštěkl. „Toto je soukromý majetek.“

Muž vypadal naprosto nevzrušeně a jeho modré oči sotva zamžikaly.

„Nepovídejte,“ utrousil.

„Mohl bych vás nechat zavřít za porušení zákona,“ přitvrdil Gant.

Muž roztáhl rty do neveselého úsměvu. „A já bych vás mohl nechat zavřít za pořádání honu na lišku. Dokonce i Britové ho už konečně zakázali.“

Gant nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval. Postavil se ve třmenech. „Já vlastním víc než dvě stě akrů půdy a veškeré tvorstvo, které na ní žije. A na svých pozemcích si dělám, co se mi zachce.“

Natáhl ruku k malé vysílačce, kterou měl připevněnou na saku. „Půjdete sám, nebo mám zavolat ochranku?“

„Není zapotřebí povolávat kavalerii. Trefím odsud sám. Lidi z ochrany zvířat ale nebudou rádi, až se dozvědí, že vaše smečka podvraťáků porcuje místní živočišstvo.“

„To nejsou žádní podvraťáci. Jsou to čistokrevní lovečtí psi. Zaplatil jsem za ně pěknou sumu, abych je dostal z Anglie.“

Cizinec přikývl a chopil se otěží.

„Počkejte,“ zarazil ho Gant. „Kdo jste?“

„Kurt Austin. Jsem z Národní podmořské a oceánské agentury.“

Gant překvapením málem spadl z koně. Vzápětí se však vzpamatoval a na tváři vykouzlil falešný úsměv.

„Doposud jsem o té vaší agentuře přemýšlel pouze v souvislosti s mořskými koníky, ne s arabskými klisnami, pane Austine.“

„Je toho spousta, co o nás ještě nevíte, pane Gante.“

Gantovi se přes obličej mihl mrak podráždění. „Znáte mé jméno.“

„Samozřejmě. Přijel jsem, abych si s vámi promluvil.“

Gant se zasmál. „Pak ovšem nebylo nutné vstupovat na cizí pozemek, abyste si se mnou mohl promluvit. Stačilo zavolat do mé kanceláře a sjednat si schůzku.“

„Díky. Udělám to. A až se mě vaše sekretářka zeptá, proč se s vámi chci setkat, povím jí, že chci s vámi probrat vaše plány na zahájení přesunu pólů.“

Austin musel Gantovi nechat, že se umí až neuvěřitelně ovládat. Jedinou odpovědí na Austinovu bombu bylo nepatrné stažení rtů.

„Obávám se, že vám musím říct, že vůbec nechápu, o čem mluvíte.“

„Třeba by vám mohla osvěžit paměť Southern Belle.“

Gant zavrtěl hlavou. „Bezpochyby nějaký říční člun na Mississippi?“

„Belle byla obrovská nákladní loď. Potopila se za plavby do Evropy pod náporem dvou gigantických vln.“

„Jsem ředitelem nadace zabývající se bojem proti globálnímu vlivu nadnárodních korporací. To je ale nejkratší vzdálenost, na jakou jsem se kdy přiblížil k transoceánskému obchodu.“

„Omlouvám se tedy, že vás zdržuju,“ odpověděl Austin. „Možná bych si měl o tom raději promluvit s Trisem Margravem.“

S těmito slovy pobídl koně do klusu.

„Počkejte.“ Gant nasadil svému hnědákovi ostruhy a popojel k němu. „Kam jedete?“

Arabský kůň se zastavil a Austin se pootočil v sedle. „Myslel jsem, že chcete, abych zmizel z vašeho pozemku.“

„Byl jsem velice neotesaný. Chtěl bych vás pozvat do domu na drink.“

Austin zvážil pozvání. „Na drink je trochu brzy, ale dal bych si sklenici vody.“

„Skvělé,“ pravil Gant. „Následujte mě, prosím.“

Vedl Austina z kopce dolů a pak přes louku, kde se popásali koně, až dospěli k aleji vedoucí ke Gantovu domu. Austin očekával luxusní panské sídlo, ale nebyl připraven na architektonickou monstrozitu v tudorovském stylu, jež se na venkově Virginie vyjímala poněkud nápadně.

„To je docela slušná chatrč,“ poznamenal. „Ta nadace vás musí zatraceně dobře platit, pane Gante.“

„Býval jsem docela úspěšný v mezinárodním obchodě, než jsem si uvědomil, jak chybuju, a založil Síť globálního zájmu.“

„Je krásné, když má člověk nějakého koníčka.“

Gant odpověděl s úsměvem, jenž odhalil snad všechny jeho bělostné zuby. „To není žádný koníček, pane Austine. Své práci jsem naprosto oddaný.“

Sestoupili z koně, podali otěže připraveným čeledínům, kteří koně zavedli do prostoru, kde stála řada koňských trajlerů.

Gant si všiml, že Austin sleduje, kam je jeho kůň odváděn. „Nebojte se, o vašeho miláčka se dobře postarají. Je to mimochodem krásné zvíře.“

„Díky. Vypůjčil jsem si ho jenom na pár hodin, abych se sem nějak dostal.“

„To mi právě nebylo jasné,“ navázal Gant. „Jak jste se dostal přes moje bezpečnostní opatření? Všude mám kamery a poplašná zařízení.“

„Počítám, že jsem měl štěstí,“ odpověděl s vážnou tváří Austin.

Gant sice Austina podezíral, že si to štěstí trochu naklonil, ale dál se nevyptával. Probere to s Doylem. Jeho šéf ostrahy se k nim právě blížil. Pohlédl na Austina, jediného člověka, jenž nebyl ustrojený na hon. „Nějaký problém, pane Gante?“

„Nic se neděje. Toto je Kurt Austin. Je mým hostem. Zapamatujte si jeho obličej, abyste ho poznal, až ho příště potkáte.“

Doyle se usmál, ale jeho oči, jež se zahleděly Austinovi do tváře, zůstaly nelítostné jako oči zmije.

Gant zavedl Austina do prostorného patia, kde se shromáždila celá skupina honců v červených kabátcích. Neohrožení lovci popíjeli ze štíhlých číší šampaňské, celí rozjaření, jak znovu prožívali dopolední zabíjení. Shromážděný dav byl ryze mužský a všichni disponovali značnou mocí. Austin netrávil ve Washingtonu příliš mnoho času, ale i tak mezi přítomnými rozeznal tváře několika politiků, vládních úředníků a lobbistů. Gant byl zjevně docela dobře napojen na svět vlivných.

Hostitel ho vedl po vyštěrkované cestičce ke stolu z leštěného mramoru, stojícího o samotě v rohu anglické zahrady. Poručil sluhovi, aby přinesl džbán vody s ledem, a vyzval Austina, aby se posadil.

Austin se uvelebil, odložil na stůl čapku a rozhlédl se kolem sebe. „Já nevěděl, že ve Virginii jsou stále ještě soukromé kluby pořádající hony na lišku.“

„Žádné takové lovecké kluby neexistují, alespoň oficiálně ne. Také my jsme pouze taková společnost přátel, snažící se uchovat jeden skomírající starý anglický zvyk.“

„To je chvályhodné. Vždycky jsem hrozně litoval, že upadl v zapomnění kupříkladu starý anglický obyčej veřejného stahování z kůže nebo čtvrcení.“

Gant se zasmál. „Oba jsme velice zaneprázdnění muži, takže nemařme čas vzpomínkami na dávné časy. Co pro vás můžu udělat?“

„Zrušte své plány na přesun pólů.“

„Vyjdu vám vstříc a budu předstírat, že vím, o čem mluvíte, pane Austine. Proč bych ale měl chtít zrušit plány na takzvaný přesun?“

„Jelikož když to neuděláte, vystavíte celý svět nebezpečí.“

„Jakpak to?“

„Netuším, proč hodláte vytvořit situaci, v níž by došlo k přesunu magnetických pólů. Třeba se jenom začínáte nudit pouhým masakrováním nevinných zvířat. Co ale nevíte, je fakt, že magnetický přesun spustí geologické pohyby zemské kůry. Výsledek bude katastrofální.“

Gant zůstal chvíli na Austina zírat. Pak se rozesmál, až se mu oči zalily slzami. „To je opravdová zápletka ze science fiction, pane Austine. Máte na mysli konec světa?“

„Nebo něco hodně podobného,“ odvětil Austin hlasem, který nevyvolával pochybnosti o jeho vážnosti. „Oceánské poruchy, které potopily Southern Belle a navíc i jednu z vašich lodí účastnící se pokusu, představují jenom nepatrnou předzvěst škod, které by zaručeně nastaly. Doufal jsem proto, že nahlédnete výsledek svého konání a od svých plánů ustoupíte.“

Gantův žoviální výraz zmizel a na jeho místě se objevil sardonický úsměv a pozdvižené obočí. Upřel na Austina přímý pohled a pravil: „Já to vidím takhle, pane Austine. Zřejmě tu existuje někdo, kdo, z důvodů mně neznámých, vykonstruoval tuto nepravděpodobnou historku.“

„Pak tedy mé varování vaše plány v nejmenším neovlivnilo,“ shrnul Austin spíše jako konstatování než jako otázku.

Ke stolu přistoupil sluha se džbánem a dvěma sklenicemi.

„Jsem hrozně zvědavý, pane Austine, kdo vás přivedl na myšlenku, že jsem zapletený v nějakém takovém bizarním spiknutí?“

„Doslechl jsem se to od Spidera.“

„Prosím?“

„Od Spidera Barretta, muže, který vyvinul mechanismus přesunu pólů.“

„Ten člověk Barrett vás krmil historkami stejně podivnými, jako je jeho jméno.“

„Myslím, že ne. On a jeho partner, Margrave, jsou géniové, kteří mají dost peněz a talentu, aby to dokázali. Jenom si nejsem jistý, kam v té partě patříte vy.“

„Jednou věcí si můžete být jistý, pane Austine. Udělal jste chybu, že jste sem přišel.“

„To mě už také napadlo.“ Austin vzal ze stolu čapku a položil si ji do klína. „Vás zcela evidentně nezajímá nic z toho, co vám chci povědět. Takže půjdu. Díky za tu vodu.“

Zvedl se a nasadil si čepici. Gant také vstal a řekl: „Řeknu někomu, aby vám přivedl koně.“

V důsledku většího objemu spotřebovaného alkoholu se nespoutaná konverzace v patiu stala ještě hlučnější. Gant mávnutím přivolal čeledína a poručil mu, aby přivedl Austinovi jeho arabského koně. Návštěvník se vyšvihl do sedla. Doyle si všiml, že se chystá k odjezdu, a přistoupil blíž. Uchopil do ruky uzdu, jako by pomáhal se sedláním.

„Cestu ven dokážu najít sám, pane Gante. Díky za vaši pohostinnost.“

„Musíte se stavit, až budete mít víc času.“

„To určitě udělám.“

Stiskl koně koleny a odstrčil Doylea z cesty. Ten se jako městský hoch před nástupem do zaměstnání u Ganta dostal do blízkosti těchto zvířat jedině při kontaktu s bostonskou jízdní policií. Teď pustil otěže a o krok couvl, aby ho Austinův kůň nepovalil. Když jezdec zaregistroval v Doyleově tváři výraz strachu, usmál se. Švihl uzdou a vyrazil cvalem do polí.

Doyle se za ním dlouze díval. Rysy v obličeji měl tvrdé jako žula. „Přejete si, abych se o něj postaral?“

„Tady ne. Ne teď. Pošlete někoho, aby ho sledoval. Rád bych věděl, jak se dostal na můj pozemek.“

„Provedu.“

„Až to skončíte, mám pro vás další úkol. Vyhledejte mě za patnáct minut v zahradě.“

Zatímco se Gant vydal poklábosit s hosty, Doyle vytáhl z kapsy malou vysílačku a vyštěkl rozkaz pro dva strážné, sedící v džípu na hlavní příjezdové cestě k domu. Řidič sotva stačil potvrdit, že rozuměl, když se kolem nich přehnal arabský kůň s jezdcem krčícím se nízko v sedle. Šofér nastartoval, švihem zařadil jedničku a dupl na plyn.

Džíp uháněl téměř stokilometrovou rychlostí, když míjel jilmový hájek, ve kterém se Austin skryl. Díval se, jak ho bezpečnostní hlídka míjí, pak se poradil s minimonitorem GPS, načež se vydal přes louky a pole, až dorazil k lesnímu porostu, lemujícímu soukromý pozemek. Z krytu stromů se tam vynořil jezdec s koněm a vydal se mu v ústrety.

„Krásný den pro projížďku po krajině, kamaráde,“ pronesl Zavala s poněkud chabým pokusem o přízvuk anglické horní třídy.

Oba koně rozvážně přešli do klusu a zanedlouho se objevili na opačném kraji lesa, kde na místě vykácených stromů vedla cesta určená pro pohyb bezpečnostních hlídek. Žádný plot zde nebyl, jenom četné cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN, otočené směrem ven, každá doplněná automatickou kamerou, aktivovanou pohybem.

Zavala z kapsy vytáhl malou černou krabičku a stiskl knoflík. Když se rozsvítila zelená kontrolka, projeli oba jezdci otevřeným prostorem mezi dvěma cedulemi na veřejnou silnici. Na krajnici tu parkovala velká dodávka s přívěsem pro koně.

Když se Austin se Zavalou přiblížili, z kabiny vystoupil Spider Barrett. Společně zavedli koně do trajleru a zavřeli za nimi dveře. Pak Zavala podal černou krabičku Barrettovi. „Fungovalo to bezvadně,“ potvrdil.

„Pracuje to na docela jednoduchém principu,“ poznamenal Barrett. „Tahle hračka přenos nepřerušuje, což by okamžitě zjistili. Pouze ho o pár hodin zdrží. Hlídači nakonec uvidí zrychlené záběry vás dvou, ale bude už pozdě, a navíc to nebudou schopni pochopit. Ukážu vám ale něco trochu víc vzrušujícího.“

Otevřel dveře kabiny a z ní vytáhl malý televizor. Byl napojený do zásuvky zapalovače. Zapnul přístroj a na nevelké obrazovce se objevil obrázek Ganta, jak říká: „Tohle je soukromý majetek,“ načež následovala Austinova odpověď: „Nepovídejte.“

„Už vám někdo někdy řekl, že jste kouzelník?“ zeptal se Zavala.

„To slyším pořád.“

Barrett pak přetočil záznam až do okamžiku, kdy se na něm objevil Doyle. „To je ten zkurvysyn, co se mě pokusil zabít,“ prohlásil.

Austin smekl čapku a pozorně se zahleděl na kameru, umístěnou v logu Harley-Davidsona. „Pan Doyle by se velice divil, kdyby věděl, že vaše prasečí očka ho sledují i z hrobu.“

Barrett se zasmál. „Jaký máte z Ganta dojem?“

„Je oslňující. Arogantní. Psychopat. Pozoroval jsem ho hned po skončení honu na lišku. Zíral na místo, kde psi roztrhali to zvíře, jako na nějaký oltář.“

„Z Ganta mi vždycky naskakuje husí kůže. Nikdy jsem nepochopil, proč je Tris z něho celý pryč.“

„Počítám, že činí-li člověk zlo, pak si přátele nevybírá. Nepředpokládal jsem, že vyhoví mé žádosti, ale alespoň jsem měl možnost ho osobně poznat a ohodnotit. A taky mu nasadit pod zahradní stůl štěnici.“

„Funguje dobře, ale zatím nic nezaznamenala.“

„Myslíte, že Troutovi budou mít s Margravem větší štěstí?“ otázal se Austin.

„Doufám, i když moc optimistický nejsem.“

Austin se zamyslel nad svým setkáním s Gantem. „Já také ne,“ připustil.

Na zdraví Arthura C. Clarkea,“ pronesl Gant a pozvedl sklenici. Seděl ve studovně se třemi dalšími lovci lišek, oblečenými v předpisově červené barvě. Jeden z nich, nejsilnější muž s býčím obličejem, se zeptal: „Kdo je Clarke?“

Gantovo pohrdání zamaskoval úlisný úsměv. „To je britský autor románů science fiction, který už v roce 1945 navrhl umístit tři satelity s lidskou posádkou na čtyřiadvacetihodinovou oběžnou dráhu nad kontinenty za účelem přenosu televizního signálu. Právě tato jeho vize nás sem dnes přivedla.“

„Na to připíjím,“ odpověděl silný muž s anglickým přízvukem.

Pozvedl sklenici a Gant spolu s dalšími dvěma přítomnými následovali jeho příkladu. Jeden z nich byl stejně vyzáblý, jako byl muž s býčí tváří dustý. Čtvrtý muž v místnosti měl dobře přes osmdesát let. Snažil se však zvrátit nevyhnutelný běh času a poněkud dekadentní způsob života pomocí plastických chirurgů, různých chemikálií i transplantací. Výsledkem byl však ošklivý obličej, připomínající spíše mrtvolu, než mladého muže.

Dokonce i Gant musel uznat, že ani jeden z jeho hostů by soutěž o nejlepší charakter zaručeně nevyhrál. Všichni ale byli neuvěřitelně mazaní a bezohlední. Se svými mnohonárodnostními společnostmi se stali nepředstavitelně bohatými. A navíc vyhovovali momentální potřebě. Prozatím.

„Požádal jsem vás, abyste se ke mně připojili, jelikož bych vás rád informoval o posledním vývoji našeho projektu,“ spustil Gant. „Všechno pokračuje dobře.“

„Slyšte! Slyšte!“ ozvala se sborem zbývající trojice.

„Jak víte, během posledních třiceti let se podnikání v oboru družic nesmírně rozrostlo. Existují tucty satelitů obsluhovaných řadou společností a používaných pro účely televizního, komunikačního, vojenského, meteorologického či telefonního využití a v blízké budoucnosti se podobné služby ještě rozšíří. Tyto satelity vydělávají miliardy.“ Odmlčel se. „Brzy to všechno bude naše.“

„Jste si jistý, že nenastane žádný zádrhel?“ otázal se starý muž.

„Určitě ne. Přesun pólů bude sice jen dočasná porucha, ale satelitní sítě se tím stanou bezbranné proti napadení.“

„S výjimkou té naší,“ poznamenal dusťoch.

Gant přikývl. „Naše satelity s olověným povrchem budou jediné, které budou fungovat i nadále. Tím naše konzorcium ovládne celosvětové komunikační sítě a toto postavení si ještě upevníme, až pohltíme existující konkurenční společnosti a vypustíme další své satelity.“

„Čímž vyděláme další miliardy,“ dodal starý muž.

„Jistě,“ přitakal Gant. „A rozkošnou ironií je, že k tomu využijeme anarchistické síly. Ty jsou totiž ochotné přihlásit se jako autoři k přesunu pólů. A až se proti nim obrátí hněv celého světa, Margrave i jeho lidé budou smeteni.“

„To je všecko v pořádku,“ pochvaloval si stařík. „Pamatujte ale, že naším prvním a nejdůležitějším cílem jsou peníze.“

„Těch bude spousta,“ přislíbil Gant, i když pro něj peníze nejdůležitější zdaleka nebyly. Za podstatnější považoval politickou moc, kterou získá, jakmile ovládne celosvětové komunikace. Bez jeho vědomí se nikdo nebude moct ani pohnout. Bude monitorovat miliony rozhovorů. Přístup ke všem záznamům mu poskytne nástroj k pohodlnému politickému vydírání. Také žádná armáda bez jeho vědomí neudělá ani krok. Jeho televizní stanice budou soustřeďovat veřejné mínění. Bude mít sílu vyvolávat nepokoje, stejně jako je naopak uklidňovat.

„Připíjím na toho britského chlapíka,“ pronesl muž s býčí tváří. Jak se sakra jmenoval?“

Gant mu to prozradil. Pak pozvedl sklenici k dalšímu přípitku.

34

TROUT NAVINUL RYBÁŘSKÝ VLASEC a pohlédl na prázdný háček. „Ryby dneska neberou,“ prohlásil znechuceně. Gamay odložila dalekohled, kterým dosud prohlížela Margraveův majákový ostrov. „Kdo vyrostl v rybářské rodině, ví, že háček funguje o hodně líp, když se na něj napíchne žížala.“

„Kdybych opravdu chytil rybu, pokazilo by to celý účel našeho výletu na moře. Máme přece pouze předstírat, že rybaříme,“ poznamenal Trout.

Gamay pohlédla na hodinky a zadívala se na červeno-bíle pruhovaný maják na vrcholku vysokého útesu, připomínající větrový bonbon. „Jsme tady dvě hodiny. Kdokoliv nás z ostrova sleduje, musí být už přesvědčený, že jsme zcela neškodní. Ta krátká dívčí show, kterou jsem předvedla před chvilkou, každého určitě ujistila, že nejsme nic než obyčejní rybáři.“

„Myslím, že mohli spíš naletět na mou rybářskou výstroj.“ Gamay pohlédla na miniaturní plechovku Budweiseru na krempě Troutova pomačkaného klobouku a pak sklouzla zrakem na lacinou havajskou košili, potištěnou nahotinkami, vykasanou a volně visící přes červené bermudy. „Jak by někdo dokázal prokouknout tak chytrý převlek?“

„Zdá se mi, že slyším nepěkný sarkastický tón, který však jakožto gentleman přehlédnu,“ odpověděl Trout. „Test pravdy právě začíná.“

Založil rybářský prut do přihrádky k několika dalším a zahájil velkou show pokusů nastartovat přívěsný motor. S totálním neúspěchem jeho snažení mohla souviset skutečnost, že předem odpojil kabel zapalování. Jednání první. Pak si s Gamay na palubě stoupli a máváním rukama docela přesvědčivě imitovali prudkou hádku. Jednání druhé. Nakonec vydolovali dvě vesla, navlékli je do havlenek a dali se do veslování směrem k ostrovu. Jednání třetí.

U motorového člunu se nepředpokládal pohon vesly, takže teď se šinul jen velice zvolna. Nakonec se ale přece jen dostali do asi třicetimetrové vzdálenosti od dlouhého přístavního mola, u něhož byl vyvázán velký motorový člun a ještě větší plachetnice. Všude kolem mola byly rozesely cedule s nápisy ZÁKAZ VSTUPU. Na podporu tohoto zákazu zde byl i člen ochranky, oblečený do polní maskovací uniformy, který se poněkud nedbale přiblížil až na konec mola.

Cvrknutím poslal ještě hořící nedopalek do vody a mávnutím ruky oba příchozí „rybáře“ poslal pryč. Když však člun pokračoval v plavbě, přiložil ruce k puse a zahalekal: „Toto je soukromý majetek. Tady nemůžete přistát.“

Trout se na zádi napřímil a zakřičel zpátky. „Došel nám benzin.“

„V tom vám nepomůžeme. Tady je soukromý pozemek,“ odpověděl a přitom ukázal na jednu ceduli se ZÁKAZEM VSTUPU.

Ozvala se Gamay: „Dovolte mi to zkusit, pane Budweisere.“

„Tenhle nejspíš pije Millera,“ poznamenal Trout. Stál kousek stranou, aby Gamay měla dost místa. „Prosím tě, jenom nepoužívej to klišé s nešťastným manželem. Mám pak komplex méněcennosti.“

„Oukej, tak tedy použiju vzor nešťastné manželky.“ Gamay vztáhla ruce, jako by strážného úpěnlivě prosila. „Nevíme, co máme dělat. Naše vysílačka nepracuje.“ Pak ukázala na pumpu na molu. „Zaplatíme vám za benzin.“

Strážný přejel pohledem po pružném těle Gamay, pak se ušklíbl a mávl na Troutovy, aby připluli k molu.

Ti trochu neuspořádaně veslovali tím směrem, až se přiblížili natolik, že uviděli na jednom boku strážného pouzdro se zbraní a na druhém vysílačku. Trout pak přísnému strážnému podal prázdný kanystr. Ten ho odnesl k benzinové pumpě, kde ho naplnil. Troutovi zatím zůstali v loďce. Když jim kanystr vrátil, Gamay mu poděkovala a zeptala se, co jsou dlužni. Strážný se na ni mazaně ušklíbl a odpověděl: „Nic.“

Gamay podala strážnému tlustou obálku. „Pak tedy, prosím, předejte tohle panu Margraveovi jako naše poděkování za benzin.“

Strážný pohlédl na obálku a vyzval je: „Počkejte tady.“ Vzdálil se z doslechu, aby promluvil do vysílačky. Po chvíli se vrátil a vyzval je: „Pojďte se mnou.“

Vedl je podél nejnižších stupňů příkrého dřevěného schodiště k patě skalního útesu. Tam z kapsy vytáhl malý dálkový ovladač, jednou ho stiskl a před nimi se pohnula část kamenné stěny, čímž odhalila dveře do výtahu.

Vyzval je, aby nastoupili, a sám je následoval. Celou cestu, která nicméně trvala jen několik vteřin, je sledoval očima, s rukou položenou na pouzdru se zbraní. Dveře výtahové šachty se otevíraly do okrouhlého prostoru. Jediný pohled Troutovi prozradil, že se nacházejí ve věži majáku.

Strážný otevřel dveře výtahové klece a cestující vstoupili do místnosti. Nacházeli se na vrcholu útesu, odkud se nabízel kouzelný pohled na vodní hladinu zátoky Penobscot, odrážející sluneční paprsky. V místnosti se nacházely tři skládací židle, postavené proti sobě. V jedné z nich seděl nějaký muž, zády k příchozím, zahleděný na monitor. Otočil se k manželům Troutovým a usmál se na ně.

Měl štíhlý, od přírody poněkud zachmuřený obličej, z něhož hleděly zvláštně tvarované zelené oči, patřící s pobavením na Troutovy. Pokynul k prázdným židlím. „Ahoj, Gamay. Ahoj, Paule. Už na vás čekám.“ Při pohledu na jejich výraz se zasmál.

„Myslím, že jsme se ještě nesetkali,“ prohodil Trout, když si po boku Gamay sedal do jedné z židlí.

„Opravdu nesetkali. Nicméně vám už celé dopoledne nasloucháme a sledujeme vás. Naše elektronické uši jsou daleko citlivější než cokoliv, co si můžete koupit podle katalogu špionážních pomůcek, ale jejich princip je stejný. Slyšeli jsme každičké vaše slovo. Jak jsem vyrozuměl, přinesli jste mi dárek.“

Strážný podal Margraveovi obálku. Ten uvolnil sponku a vytáhl CD disk. Když si přečetl jeho název, úsměv mu zmizel z obličeje. „Nebezpečí přesunu pólů.“

„Co to má znamenat?“ otázal se ostře. Veškerá falešná vřelost mu už z hlasu zcela zmizela.

Trout mu odpověděl. „Na tom disku jsou odpovědi, které chcete slyšet, ale i řada dalších, které slyšet nechcete.“ Margrave gestem poslal strážného pryč.

„Opravdu byste si měl ten disk přehrát,“ nabádala ho Gamay. „Objasní nejlépe celou situaci.“

„Proč by mě ale měl zajímat nějaký přesun pólů?“ zeptal se Margrave.

„To je jednoduché,“ odvětila se sladkým úsměvem. „Hodláte vyvolat výměnu magnetických pólů za použití extra-nízkofrekvenčního elektromagnetického vlnění, tedy procesu, založeném na práci Lazlo Kovacse.“

Margrave si podepřel špičatou bradu dlaní a zvažoval Gamayina slova. „Kdybych náhodou měl tu moc a opravdu dokázal pohnout magnetickými póly, pak to žádný zákon nezakazuje, pokud vím.“

„Zato existuje spousta zákonů proti zprostředkování masové smrti a destrukce,“ odsekl Trout, „i když trestního stíhání byste se bát nemusel, protože byste byl zaručeně mrtvý, stejně jako my všichni.“

„Na hádanky jsem si přestal hrát už coby dítě. Co tím chcete říct?“

„Že přesun magnetických pólů spustí nevratné pohyby zemské kůry, což bude mít katastrofální důsledky.“

„Je-li tomu tak, co bych já nebo kdokoliv jiný z takového jednání mohl získat?“

„Je tu možnost, že nejste duševně zdravý. Nebo, což je pravděpodobnější, že jste obyčejný hlupák.“

Margraveova bledá tvář zlostí zrudla. „Už mě nazývali různě, ale ještě nikdo mi neřekl, že jsem hlupák.“

„My víme, proč to děláte. Snažíte se zastavit ekonomickou globalizaci, ale vybral jste si k tomu nebezpečnou cestu a měl byste s tím přestat.“

Margrave neočekávaně vstal a zeširoka se rozmáchl. Z ruky mu vyletěl CD disk, který plachtil vzduchem, až dopadl na hladinu několik desítek metrů pod úrovní útesu. Mávl na strážného a obrátil se ke Troutovým.

„Teď budete eskortováni zpět ke svému člunu. Koukejte co nejrychleji odplout, nebo nechám váš člun potopit a vy budete muset na pevninu plavat.“ Usmál se. „Za benzin vám nic účtovat nebudu.“

Zanedlouho už Troutovi sjížděli dolů výtahem. Strážný je vyprovodil ke člunu, počkal, až nastoupí, načež loďku odstrčil. Pak zůstal stát na konci mola, s rukou na pouzdře se zbraní.

Margrave je pozoroval z vrcholku útesu, jak se vzdalují od ostrova. Po chvíli od pasu odepjal mobilní telefon a aktivoval hlasovou volbu jediným slovem: „Gant.“

Jordan Gant odpověděl okamžitě.

„Právě jsem tu měl návštěvu nějakých lidí z NUMA,“ spustil Margrave. „Vědí toho o našem projektu dost.“

Jaká náhoda,“ odpověděl Gant. „Mě navštívil Kurt Austin, také z agentury NUMA. Zdá se, že i on je obeznámen s našimi plány.“

„Ti lidé, co tu byli, prohlašovali, že to, co děláme, může vyvolat celosvětovou katastrofu.“

Gant se zasmál. „Příliš dlouho žijete na ostrově. Až strávíte nějaký čas v takovém hadím hnízdě, jako je Washington, naučíte se, že pravda je přesně taková, jakou si ji přejete mít. Blufují.“

„Co bychom měli dělat?“

„Urychlit termín spuštění akce. A současně trochu přibrzdit naše oponenty nějakým rozptýlením. Odstranění Kurta Austina agenturu NUMA trochu vykolejí, což nám zajistí dostatek času na dokončení projektu.“

„Neslyšel někdo o Karle Janosové? Moc se mi nelíbí představa, že by se měla zničehonic objevit.“

„O to jsem se postaral. Moji přátelé v Moskvě mě ujistili, že když rozdám sem tam ještě trochu peněz, Janosová nikdy neodjede ze Sibiře živá.“

„Věříte Rusům?“

„Já nevěřím nikomu. Rusům zaplatím slíbené peníze, teprve až mi přinesou důkaz o její smrti. Zatím je ale tisíce mil daleko a nemůže se tedy žádným způsobem vměšovat.“

„Co míníte udělat s tím Austinem?“

„Doufal jsem, že si na to budu moct vypůjčit Luciferovu legii.“

„Luciferovu legii? Víte přece, jak jsou nedisciplinovaní.“

„Uvažuju o eventuálním popření odpovědnosti. Kdyby něco nevyšlo, označíme je prostě za skupinu bláznivých zabijáků, kteří jednali o své vůli.“

„Budou ale potřebovat nějaký dohled.“

„To mně vyhovuje.“

„Zavezu svou loď do Portlandu a tam chytím helikoptéru do Bostonu, odkud se vydám do Ria.“

„Dobře. Připojím se k vám, jakmile vyřídím ještě několik drobností.“

Prodiskutovali několik posledních novinek, načež Margrave zavěsil a vyštěkl na strážného. Pak se odebral do nitra majáku a vyřídil jeden telefonní hovor. Poté naházel pár věcí do cestovní tašky, kam přidal i laptop. Za minutu již rázoval po břehu směrem ke člunu ve tvaru doutníku. Silný lodní motor tiše pobublával a zahříval se. Spolu se dvěma členy ochranky nastoupil Margrave na palubu. Odvázali plavidlo a přidali plyn, takže člun, s přídí vysoko zdviženou, vyrazil po hladině zálivu Penobscot Bay.

Loď proletěla kolem ostrůvku, pokrytého hustým jedlovým porostem. Paul s Gamay seděli ve stínu stromů na velkém kameni a sledovali, jak uhánějící člun za sebou zvedá ocas bílé zpěněné vody.

„Skoro to vypadá, jako by Margrave měl naspěch,“ poznamenala Gamay.

Trout se usmál. „Doufejme, že je to kvůli něčemu, co jsme mu řekli my.“

Pak se prodrali na opačnou stranu ostrova, kde zanechali svou loďku uvázanou k jednomu kmeni. Nastoupili a nastartovali motor. Objeli ostrov na opačnou stranu, přidali plyn a vydali se za pomalu rozplývající se Margraveovou kýlovou brázdou.

35

TŘICETIPODLAŽNÍ VÁLCOVITÁ STAVBA, hostící Národní podmořskou a oceánskou agenturu NUMA, stála na pahorku East Washington, odkud přehlížela řeku Potomac. Zakrytá zelenými zrcadlovými skleněnými deskami představovala domov pro tisíce oceánografii, námořních inženýrů i laboratoří a počítačů, se kterými pracovali.

Austinova kancelář byla spartansky zařízená místnost ve třetím patře. Byla vybavena obvyklými rekvizitami včetně stolu, počítače a několika kartoték. Stěny zdobily fotografie výzkumných lodí agentury NUMA, mapy světových oceánů a nástěnka, ověšená novinovými výstřižky a kopiemi vědeckých článků. Na stole stála Austinova oblíbená fotografie rodičů, jak plachtí po průlivu Puget. Snímek pocházel ze šťastnějších časů, dříve než jeho matka zemřela na chronické onemocnění.

Jednoduchost kanceláře byla zčásti záměrná. Jelikož povaha práce týmu speciálních úkolů byla většinou tajná, Austin si přál co nejvíce splynout s pozadím agentury. Další důvod pro ryze funkcionální zařízení jeho kanceláře vyplýval ze skutečnosti, že se často vyskytoval na misích, jež ho zaváděly do různých koutů světa. Jeho pracovištěm byly tedy spíše světové oceány.

Na stejném poschodí jako Austinova pracovna byla i zasedací místnost správní rady, impozantní místnost s tři metry dlouhým konferenčním stolem, vyrobeným z části dřevěného trupu jednoho potopeného škuneru. Austin si však k vymýšlení další strategie vybral daleko menší a méně honosné místo. Nevelká studovna, se stěnami obloženými knihami o moři, byla klidná a tichá a často ji využívali ti, kteří čekali, až budou moci předstoupit před radu se svým návrhem.

Jak tak Austin seděl u dubového stolu uprostřed studovny, vybavila se mu Churchillova válečná místnost nebo Oválná pracovna, tedy místa, kde vznikala rozhodnutí, jež ovlivnila budoucnost celého světa. Já však nevládnu žádnými pěchotními divizemi, ani mocnými flotilami lodí, přemítal. Místo toho tu mám Joea Zavalu, který by však právě teď daleko raději řídil svou corvettu s nějakou pěknou ženou po boku; Barretta, skvělého počítačového knihomola s pavoukem vytetovaným na holé lebce; a půvabnou i inteligentní Karlu Janosovou, se kterou by si raději povídal nad koktejly někde v baru.

„Paul s Gamay se vrací z Maine,“ oznámil nahlas. „Přesvědčit Margravea, aby ustoupil od svých plánů, se jim nepodařilo.“

„To znamená, že máme jen jednu možnost,“ poznamenala Karla. „To my musíme celý ten šílený projekt zastavit.“

Austin zíral přes stůl na Karlu, hleděl na její smetanovou neposkvrněnou pokožku a dokonale tvarovaná ústa a myslel si, jak je nefér, že obyčejné ohrožení světa dokáže tak úděsně pokazit možné milostné dobrodružství. Karla zaregistrovala, že se na ni upírají Austinovy modré oči. Tázavě pozvedla své jemné obočí. „Ano, Kurte?“

Přistižen při činu, Austin si rozpačitě odkašlal. „Přemýšlel jsem, jak se daří vašemu strýci.“

„Technicky vzato je to můj kmotr, ale daří se mu dobře. Je jenom vyčerpaný a cítí se opotřebený. Chtějí si ho na pár dní nechat v nemocnici. Nesmí stoupat na ten svůj kotník. Stejně jim ale nejspíš uteče, jak si jen trochu odpočine.“

„To jsem rád, že se mu vede dobře. Po schůzi vás můžu vysadit před nemocnicí. Jak tady skončíme, jedu na ten program nedaleko Národního bitevního pole Manassas, abych informoval Dirka Pitta, ředitele agentury NUMA.“

„To se Pitt znova pouští do bitev občanské války?“ ozval se Zavala.

„Pokud vím, tak je s jejím výsledkem docela spokojený. Nechal se ale zatáhnout do aktivit charity u Bull Runu. Rád by byl informován dřív, než půjde na schůzku do Bílého domu. Co máš ty, Joe?“

„Dobré zprávy. Požádal jsem Yeagera, aby prošel záznamy loděnic. Napadlo mě, že když zjistíme, kdo postavil přenosové lodě, budeme je snad schopni vystopovat. Avšak dokonce ani Max neuspěla. Pak jsem se věnoval dynamům. Mohly být třeba vyráběny komerčně.“

„Ty generátory, které jsme viděli, nejsou jen tak volně k dostání.“

„Takhle mohutná zařízení vyrábí jen pár podniků,“ doplnil Zavala. „Zkontroloval jsem všechny a prohlédl jejich prodejní záznamy za poslední tři roky. Všechny tyto zakázky šly do elektrárenských podniků, s výjimkou jediné, která směřovala údajně do nějaké továrny v Jižní Americe, kterou vlastní Gantova nadace. Stejné mnohonárodní společnosti patří i doky na Mississippi. Tahle kombinace vypadá dost směšně, zvláště když majitelem je nezisková lobbistická skupina.“

„Jseš si jistý, že oba podniky patří nadaci?“

„Stoprocentně. Zkontroloval jsem to přes registraci nadace a potvrdil si, že je vedená jako nezisková. Ty doky vlastní prostřednictvím fiktivní společnosti se sídlem v Delaware. Poslal jsem tam jednoho člověka z agentury NUMA s falešnou historkou, že pro nás vybavuje nějakou výzkumnou loď. Samotná společnost se zdá být v pořádku. Její vedení mi prozradilo, že právě dokončili jednu velkou zakázku – žádné detaily nechtěli uvést –, takže by měli zájem a jsou tedy připraveni učinit nabídku.“

„Ty lodě jsou stále ještě u nich?“

„Odpluly jen před několika dny. Prohledal jsem archiv satelitních snímků NUMA a zjistil, že minulý týden vyplula z doků čtyři plavidla.“

„Čtyři?“

„Tři lodě s vysílači a jedna loď, která se tváří jako linkový parník. Zdá se, že všechny zamířily do Jižní Ameriky.“

Barrett od počátku počítačové simulace mlčel. „Díky za obrovský kus práce, Joe. Cítím se ohledně toho všeho zatraceně provinile. Pořád si vyčítám, že celá tahle tragédie je vlastně moje chyba.“

„Ale vůbec ne,“ utěšovala ho Karla. „Nemohl jste přece vědět, že vaše práce může být takhle ničivě zneužita. Jste na tom úplně stejně jako můj dědeček. Ten se také věnoval pouze čisté vědě.“ Karla potřásla hlavou a na tváři se jí objevil úsměv. „Vzhůru nohama,“ řekla.

Rozesmála se, když viděla udivené výrazy kolem stolu.

„To je název jedné básničky, kterou mi říkával dědeček před spaním. Pokud si vzpomínám, moc kvalitní poezie to nebyla, ale děda mě ujišťoval, že ty verše znamenají něco, co budu pořád mít, pokud to budu potřebovat.“ Stiskla obočí, jak se pokoušela vybavit slova.

Vzhůru nohama, nohama vzhůru, svět stojí náhle na hlavě. Obloha v jednom ohni je, Země se strachem zachvěje a voda z břehů vyleje.

Její recitace se setkala s hlubokým tichem, které přerušila až sama Karla. „Dobrý Bože,“ vydechla, „právě jsem popsala polární záři, zemětřesení a tsunami.“

„Jinými slovy tedy přesun pólů,“ dodal Austin. „Pokračujte.“

„Pokusím se. Už to je ale dávno.“ Zahleděla se do stropu. „Každá sloka začíná stejným dvojverším Nohama vzhůru a pak se slova mění. Následující sloka zní: ‚Klíč je ve dveřích, / stiskneme kliku a posuneme závoru, / abychom utišili řev oceánu.‘ Tak to pokračuje několik slok a končí to mou oblíbenou: ‚Řekni noci sbohem, / všechno je znova v pořádku, / přesně jak o tom Karla sní, / ať celý svět je tak, jak má být‘.“

Barrett vytáhl z kapsy propisku a blok a přistrčil je ke Karle. „Mohla byste všechny ty sloky zapsat?“

Jistě, ale…“ Karla vypadala náhle zmateně. „Vy myslíte, že všechno to brebtání by mohlo něco znamenat?“

„Ále, jsem jenom zvědavý,“ odvětil Barrett.

„Měli bychom sledovat každičkou stopu, bez ohledu na to, jak nedůležitou se může zdát,“ pravil Austin rozhodně. Pohlédl na hodiny na stěně. „Teď se musím na chvíli omluvit. Sejdeme se tu za dvě hodiny.“

Požádal Zavalu, aby promluvil s Troutovými a pověřil je sledováním vysílajících lodí. Pak se obrátil ke Karle. „Teď vás můžu hodit do nemocnice, jak jsem vám slíbil,“ řekl.

„Půjdu se podívat na strýčka Karla později. Kdybych šla teď, požadoval by po mně, abych mu pomohla ze špitálu utéct. Radši bych jela s vámi za panem Pittem,“ dodala.

„Já nevím,“ váhal Austin. „Bylo by pro vás bezpečnější, kdybyste zůstala stranou všeobecné pozornosti.“

„Možná, ale já nemám chuť zašívat se někde v bezpečném domě. Navíc tu je docela pravděpodobná možnost, že ten, kdo si objednal mou smrt, ještě neví, že jsem stále naživu.“

„Dal bych přednost tomu, kdyby to tak zůstalo.“

„Celý tenhle nesmysl spustila práce mého dědečka. Dlužím mu minimálně to, abych zabránila zneužití jeho výzkumu.“

Při pohledu na její umíněně vytrčenou bradu si Austin uvědomil, že žádná jeho argumentace ji nedokáže zviklat.

Během patnácti minut si Austin s Karlou již z autoparku v garážích NUMA vybrali vůz. Když Austin vyjížděl z garáže, aby se zařadil do washingtonského provozu, kdosi je zezadu sledoval skrz jednosměrné sklo dodávky, která byla po střechu plná nejmodernější odposlouchávací a sledovací techniky. Písmena na bocích vozu hlásala, že patří Metropolitnímu dopravnímu úřadu.

Uvnitř dodávky seděl Doyle a mohutně potahoval z cigarety, zatímco spolu s jedním pomocníkem pozoroval řadu monitorů, zabírajících místa v okolí budovy NUMA. Skryté kamery v podobném vozidle, zaparkovaném blízko hlavního vchodu pro pěší, zaznamenávaly obličeje všech osob, které vycházely z budovy, a porovnávaly je se záznamy ve své databázi. Systém identifikace podle obličeje byl schopen zpracovat více než tisíc tváří za vteřinu.

Náhle se na jednom monitoru rozezněl poplach. Trefa! Na obrazovce se objevil obličej Austina, sedícího za volantem tyrkysového džípu Cherokee, který se právě vynořil z podzemních garáží. Pod Austinovou fotografií byl souhrn jeho osobních údajů. Doyleovy kruté oči zaplály vzrušením. Bingo! Právě nařídil pomocníkovi, aby se přesunul za volant a vydal se sledovat džíp, když monitor zabzučel podruhé. Obrazovku zaplnila tvář atraktivní mladé ženy, sedící v džípu na místě spolujezdce. Databáze ji identifikovala jako Karlu Janosovou.

Dvojité bingo!

Tenké Doyleovy rty se zvlnily v úsměvu. Už se nemohl dočkat, až uvidí Gantův výraz, když mu poví, že Karla Janosová je naživu, daří se jí dobře a navíc se kamarádí s tím nepřítelem. Když se dodávka odlepila od obrubníku a začala pronásledovat džíp, Doyle zavolal do jednoho motelu v Alexandrii, před nímž stálo zaparkovaných šest motocyklů Harley-Davidson. Jen o několik minut později se z hotelové haly vynořilo šest mužů, skočilo na motocykly a spěšně se vydalo na schůzku s Doylem.

36

KARLA PŘELĚTLA POHLEDEM muže v konfederační šedi i unionistické modři, kteří zaplnili předměstské silnice ve svých dodávkách a terénních vozech.

„Musela jsem se zmýlit,“ podotkla. „Já bloud myslela, že občanská válka skončila.“

„Nejspíše jste žila příliš izolovaně,“ opáčil Austin. „Útok Severu stále ještě probíhá. Křikněte z okna jméno Roberta E. Leea a v tu ránu máte dost rebelů – dobrovolníků i na znovuuspořádání bitvy u Gettysburgu.“

Austin se zařadil do proudu aut, až dojel k parkovišti, sousedícímu s velkým otevřeným polem o rozloze dobrých pěti hektarů. Když zaparkoval automobil agentury, připojili se k zástupu diváků i aktivních účastníků celé show. Ti všichni mířili k bitevnímu poli. Ukazatele po cestě oznamovaly, že vojenská ukázka a průvod parních automobilů se pořádají za účelem získání peněz pro Přátele Národního bitevního pole Manassas.

Austin zastavil jednoho vousatého muže, oblečeného do ořechově šedé polní uniformy důstojníka Leeovy armády, aby se ho zeptal na cestu.

„Stonewall Jackson, k vašim službám,“ pronesl muž s vybranou úklonou.

„Velice mě těší, generále. Vypadáte skvěle, když člověk uváží všechny okolnosti. Rád bych věděl, jestli mi můžete povědět, kde se shromažďují parní auta,“ pokračoval Austin.

Jackson se zadíval do dáli a bezmyšlenkovitě se probíral vousy. „Technicky vzato, v roce 1861 ještě žádná auta nebyla vynalezena, takže vůbec nevím, o čem to vlastně mluvíte. Kdybych ale věděl, tak bych vám navrhl podívat se po tom, co hledáte, někde v blízkosti Porta Pottis, které za našich časů samozřejmě ještě neexistovalo.“

„Děkuji vám, generále Jacksone. Doufám, že se vám bitva bude líbit.“

„Bylo mi potěšením,“ odpověděl muž a smekl klobouk směrem ke Karle.

Ta sledovala, jak se Jackson postupně ztrácí v davu, a podotkla. „Ten tedy bere svoji úlohu vážně, že?“

Austin se usmál. „Manassas byla první velká bitva občanské války. Federální vojáci se domnívali, že protivníka bez problémů převálcují, že ho prostě zašlapou do země. Dokonce sem přijížděli lidé z Washingtonu s piknikovými košíky, aby se podívali na válečnou vřavu. Byla to prakticky stejná situace jako dnes. Konfederační armáda se do protivníka pustila hezky zčerstva, ale Unie se nakonec vzchopila.“

„Proč ale nejsme na původním bitevním poli?“ vyzvídala Karla.

„Před několika lety se tam opravdu pokoušeli tu bitvu předvést, ale nějak se to zvrtlo, protože tamní pozemky jsou v soukromém vlastnictví.“

Karla se rozhlédla. „Chápu, co myslíte tím ‚zvrtlo‘.“

Austin se ušklíbl.

„Jak by možná řekl starý Stonewall: ‚Šetřete svou krev. Jih se zase vzpamatuje.

TĚCH ŠEST MUŽŮ, kteří na motocyklech zastavili vedle zaparkované dodávky, vypadalo jako produkty klonování. Všichni měli kozí bradky a vlasy, vybíhající jim nad čelem do špičky, ostře zastřižené.

Luciferova legie byla extremistická skupina neoanarchistů, věřících, že násilí je nejen ospravedlnitelné, ale dokonce nezbytné. Podobně jako jejich radikální předchůdci, vrhající kolem sebe bomby, i oni představovali okrajovou skupinu většinou nenásilného anarchistického hnutí, které s nimi odmítalo mít cokoliv společného. Cestovali na svých motorkách od města k městu a zanechávali za sebou chaos.

Když se Margrave stal členem neoanarchistického hnutí, zajistil si spolupráci právě této legie. Argumentoval tím, že má-li Mocenská elita policii, která smí použít fyzické síly a v některých případech dokonce i zabít, on a jeho stoupenci by měli mít stejnou možnost volby. Financoval tedy vznik legie, kterou začal používat jako osobní pretoriánskou gardu. Zpočátku ho pouze pobavilo, když si všichni nechali narůst stejnou bradku a ostříhat vlasy, takže vypadali jako Satan, což bylo Margraveovi vlastní již od přírody. Teprve po několika protestech anarchistů, kterých se jeho muži zúčastnili a jež dopadly nečekaně krvavě, si uvědomil, že se vymkli jakékoliv kontrole.

Dále je sice platil, ale využíval je stále méně a méně. Docela rád přijal Gantovo doporučení, aby na běžnou každodenní ostrahu najal bezpečnostní službu. Margrave byl zprvu překvapen Gantovým návrhem na využití legie k zavraždění Austina a Karly, ale ztotožnil se s myšlenkou, že v případě, kdyby se cokoli zvrtlo, úřady by nejspíš došly k přesvědčení, že šlo o samostatnou akci gangu darebáků.

Margrave znal psychopatické sklony členů legie líp než Gant. Proto též trval na tom, aby na ně dohlédl Doyle. Doyle teď z dodávky vytáhl nálepku s nápisem METROPOLITNÍ DOPRAVNÍ ÚŘAD. Když motocykly zarazily vedle auta, Doyle vystoupil z dodávky a pozorně pohlédl na podivnou posádku, slézající ze svých strojů. Pohrdání zamaskoval navenek přátelským úšklebkem.

Doyle byl chladnokrevný vrah, ale přesto mu díky jejich skelným pohledům, neměnným úsměvům a tichým hlasům běhal z těch chlapů mráz po zádech. Doufal jenom, že Gant ví, co dělá. S určitým zdráháním s touto skupinou musel již v minulosti občas spolupracovat. Na rozdíl od nich, dokázal své vlastní smrtící projevy násilí docela dobře ovládat a kontrolovat. Zabíjel totiž z obchodních důvodů – aby zlikvidoval konkurenta nebo umlčel informátora. Nedisciplinované chování Luciferovy legie však uráželo jeho smysl pro pořádek.

Nyní ukázal na tyrkysově natřený džíp, který stál v sousední řadě. „Austin s tou ženou zamířili na bitevní pole. Musíme je najít.“

Zdálo se, že příslušníci legie spolu dokáží komunikovat beze slov a pohybovat se jednotně jako houf ptáků nebo hejno ryb. Nyní se okamžitě rozestoupili do vějíře a začali pročesávat parkoviště. Objevili skříňový náklaďák, který podle nápisu vlastnila společnost Kostýmy Jih proti Severu. Zaměstnanec firmy právě vykládal stojany s dobovým oblečením pro příležitostné herce, kteří nevlastnili svoje uniformy. Mladý muž se náhle ocitl v obklíčení šesti šklebících se klonů. Jeden z nich ho zbavil vědomí úderem teleskopickým obuškem, zatímco ostatní svými těly útok zastínili.

Bezvědomého muže strčili dozadu do vozu a pak se prohrabovali celým nákladem, až našli, co hledali. Odnesli svůj lup zpátky k Doyleovi, kde se převlékli. Zakrátko namísto šesti motorkářů v džínách a tričkách tu stáli tři vojáci Konfederace a tři z armády Unie. Pušky se zkrácenými hlavněmi si zastrčili za pás, nasedli opět na motorky a vyrazili do okolí jako smečka hladových vlků v honbě za kořistí.

Doyle opustil dodávku a vklouzl do davu. Jak se tak prodíral mezi návštěvníky a kostýmovanými účastníky, sledoval dav jako radarovým paprskem. Doyle měl téměř dokonalý zrak, což byl pro takového lovce dar. Také zakrátko objevil stříbrné Austinovy vlasy a o několik vteřin později i atraktivní blondýnu po jeho boku. Byl to stejný obličej, jaký viděl na monitoru v dodávce, který byl identifikován jako Karla Janosová.

Rychle odepnul od pasu vysílačku a podal zprávu příslušníkům Luciferovy legie.

AUSTIN NAŠEL místo s parními automobily. Bylo tam zhruba dvacet starých stanleyů, seřazených podél pole. Kolem nich se pohyboval muž středního věku s psací podložkou v ruce.

„Hledám někoho s trochou autority a pravomocí,“ pronesl Austin a záměrně si naběhl na jeden prastarý slovní vtípek.

Muž se ušklíbl. „Já mám stejně málo znalostí i pravomocí jako kdokoliv jiný.“ Natáhl před sebe ruku. „Doug Reilly. Jsem prezidentem klubu Virginia Stanley Steamer. Co pro vás můžu udělat?“

„Hledám majitele jednoho vozu, pana Dirka Pitta.“

„Och, jistě, Pittova replika závodního vozu z Vanderbiltova poháru z roku 1906 je tamhle.“ Reilly ukázal na červený kabriolet, jehož dlouhá zaoblená kapota připomínala ze všeho nejvíc rakev. „Pokud vím, existovaly pouze dva originály a žádný z nich se už zřejmě nedochoval. I když motory jsou stále od Stanleyho. Jsou skvělé do kopců.“

„Který je váš?“

Reilly je zavedl k nablýskanému černému sedanu z roku 1926 a jako pyšný otec je začal upozorňovat na jeho unikátní rysy. „Víte něco o těchhle starých kočárech?“

„Jednou jsem řídil takovou věc na závodech parních strojů. Strávil jsem víc času sledováním všelijakých ukazatelů než sledováním cesty.“

„To zhruba vystihuje celý problém,“ uchechtl se Reilly. „Stanleyovy parní vozy byly svého času nejrychlejší a nejsilnější auta. Stanley s trupem tvaru ‚kanoe‘ dokonce v roce 1906 překonal světový rychlostní rekord výkonem 210 kilometrů v hodině. Je schopen dodat plnou sílu okamžitě, v momentě, kdy se dotknete plynu. S jeho motorem zrychlí z nuly na stovku tak rychle, že většina benzinových aut nestačí ještě ani dořadit.“

„Je dost překvapivé, že dnes nejezdíme parními auty,“ poznamenal Austin.

„Hoši od Stanleyů nechtěli vyrábět své vozy masově. Takový Henry Ford vyrobil více aut za jeden den než oni za celý rok. V roce 1912 představil Cadillac elektrický startér. Tahle auta ale musí stále vyrábět páru, aby ušetřila čas. Kdyby se bratrům Stanleyům podařilo vyřešit rychlejší start a zlepšit výrobu i marketing, pak by dnes nikdo z nás nejezdil autem s motorem, jak oni říkali, ‚vnitřně výbušným‘. Promiňte, že jsem se tak zapovídal.“

„Neomlouvejte se,“ ujišťovala ho Karla. „Bylo to fascinující.“

Reilly se začervenal. „Všichni majitelé aut se šli podívat na tu show. Já tu zůstal hlídat. Až skončí bitva, vyrazíme v průvodu kolem pole.“

Austin Reillymu poděkoval a spolu s Karlou se vydal k bitevnímu poli. Podle výstřelů z mušket a děl boj již začal. Když přecházeli přes široké prostranství, viděli davy, jak sledují šarvátky řad modrých a šedivých uniforem, postupujících proti sobě. Muškety z dálky vydávaly zvuky pop – pop a vzduchem se nesl pach střelného prachu.

Několik desítek tuláků mířilo stejným směrem jako oni. Cestou Austin právě poučoval Karlu o historii bitvy u Bull Runu, když koutkem oka zahlédl někoho, kdo se pohyboval napříč proudem lidí, namísto kupředu. Onen muž překřížil jejich směr, zastavil se necelých dvacet metrů před nimi a otočil se k nim obličejem. Byl to Doyle, Gantův nohsled.

Nacházel se už dost blízko, aby byl jasně vidět vážný výraz jeho tvrdého obličeje. Okamžik na ně upřeně hleděl, načež sáhl pod sako. Austin si všiml, jak se na nějakém kovovém předmětu v jeho dlani zablesklo slunce. Popadl Karlu pevně za paži, otočil ji a vyrazil směrem, odkud přišli.

„Co se děje?“ zeptala se.

Austinovu odpověď přehlušilo hluboké burácení. Šest Harley-Davidsonů se hnalo přes pole směrem k nim. Tři jezdci byli oblečení do uniforem vojáků Konfederace, ti se k nim blížili zleva, tři další vystupovali jako příslušníci Unie a přijížděli z opačné strany.

Austin vykřikl na Karlu, aby utíkala. Sprintovali tedy přes pole a za nimi se blížily motorky v klasických kleštích. Stroje však zastavily smykem ještě předtím, než je dostihly. Přes pole se k nim totiž hnal policejní vůz s blikajícími světly. Auto minulo Austina s Karlou a zastavilo. Vystoupil z něho policista a začal mávat rukama.

Právě sahal pro blok s pokutovými lístky, když jeden motorkář v modré uniformě vytáhl zpod kabátce pušku a zamířil. Výstřel se smísil s hlukem palby mušket. Rána zasáhla policistu do nohy a ten se skácel k zemi. Aniž se ohlédli, motocyklisté se seřadili a znovu se vydali za kořistí.

Reilly právě leštil kapotu svého sedanu, když zaslechl rachocení motocyklových výfuků. Vzhlédl a spatřil Austina s Karlou, jak utíkají směrem k němu. Úsměv mu zmrzl na rtech a vystřídal ho nechápavý výraz, když si všiml, že jsou pronásledováni řadou motocyklů.

Austin se vrhl ke stojícím autům, avšak předtím stačil říct Karle, aby naskočila do červeného stanleye s kapotou ve tvaru rakve. Sám vklouzl za volant. Z opačné strany se k nim hnal Reilly.

„Co to děláte?“

„Zavolejte policii!“ vykřikl na něj Austin. Reilly se na něj nechápavě podíval. „Proč?“

„Abyste ohlásil krádež auta,“ opáčil Austin.

Austin slyšel řev motorek, které se k nim bleskově blížily. Uvolnil tedy ruční brzdu a odšrouboval zámek mezi pákou plynu a řídicím sloupkem. Pak zatlačil plynovou páku až na doraz kupředu. Do motoru začala proudit pára.

Motocyklisté byli vzdáleni jen pár metrů, když se automobil téměř bezhlučně plynule rozjel. Austin prudce strhl volant a jen tak tak minul sousední automobil.

Jen o vteřinu později musel dupnout na brzdu a prudce strhnout volant, aby se vyhnul jedné rodině se dvěma dětmi, která přecházela přes cestu. Austin zamířil s automobilem na pole. Doyle se pokusil zabránit jim v úniku. Postavil se jim přímo do cesty a zamířil na ně zbraní, kterou držel v obou rukou.

Austin křikl na Karlu, aby se skrčila. Sám sklonil hlavu těsně nad volant a zamířil s autem přímo na Doylea. Ten musel uskočit stranou, aby ho nesrazili. Přesto se pokusil vystřelit. Ale jelikož ho do stehna lehce zasáhl blatník projíždějícího automobilu, šel výstřel pánubohu do oken.

Parní vůz se nyní hnal přes otevřené pole. Austin si včas uvědomil, že v parním autě je třeba přidávat plyn pozvolna, aby pára proudila do motoru plynule. Musel se plně soustředit, aby stačil registrovat všechny ukazatele a kontrolky celého půltuctu různých funkcí.

Pohlédl do zpětného zrcátka. Motocykly byly pouhých sto metrů za nimi a rychle se přibližovaly. Měly mezi sebou rozestupy, aby mohly pronásledované stisknout do kleští. Parní vůz i jeho pronásledovatelé byli tou dobou již nedaleko davu, sledujícího vojenskou ukázku.

Austin se opřel o klakson. Několik lidí se sice ohlédlo jeho směrem, ale zvuk houkačky téměř úplně přehlušily výstřely z mušket a kanónů. Přibrzdil stanleye a znovu stiskl klakson. Konečně si ho lidé všimli a dav se začal rozestupovat. Tou dobou však motorky již jely po obou bocích stanleye.

Automobil se svou motocyklovou eskortou se hnal otevřeným terénem, nad nímž se válela oblaka kouře. Napravo i nalevo stály dlouhé řady vojáků Konfederace a Unie, obrácené čelem k sobě. Střelba z mušket i děl ustala. V nastalém tichu uslyšel Austin zvuk, který v nejmenším neočekával. Byl to potlesk.

„Proč ti idioti tleskají?“ chtěla vědět Karla.

„Určitě si myslí, že jsme součástí představení.“ Když projížděli mezi dvěma armádami, Austin náhle zaječel, až stydla krev v žilách.

Karle se ve tváři objevil starostlivý výraz. „Jste v pořádku?“

Austin se ušklíbl. „Sakra, jsem. Vždycky jsem si přál křičet jako povstalec. Držte se.“

Tou dobou již projeli bitevním polem a blížili se k baterii děl. Austin přibrzdil, aby mohl zahnout, aniž by se převrátili. Motocyklisté udržovali stálou rychlost, takže se jim nabídla příležitost přiblížit se. Dva jezdci byli teď už jen několik metrů za oběma nárazníky.

Karla se ohlédla na řidiče napravo a vykřikla: „Má zbraň!“

Pronásledovatel řídil jen jednou rukou a druhou mířil. Opřel si hlaveň o paži a zacílil na Karlinu hlavu. Austin nepřemýšlel, ale automaticky reagoval. Prudce trhl volantem.

Mohutný nárazník přimáčkl motocyklistovu pravou nohu. Jezdec chvíli bojoval o udržení rovnováhy, ale pak motocykl udělal ve vzduchu salto a vyhodil svého jezdce ze sedla jako rozezlený mladý býk. Austin se vzápětí pokusil dostat i druhého motorkáře, ten však viděl, co se jeho kolegovi stalo, a raději uklouzl mimo dosah.

Automobil vylétl do kopce, aniž by v nejmenším zpomalil, a pak stejně rychle pokračoval na druhé straně ze svahu dolů. Austin před sebou zahlédl auta, přejíždějící po silnici vedoucí kolem pole. Cestou se musel vyhnout kamenné zídce a polámanému dřevěnému plotu, aby Stanley vzápětí přeskočil příkop a přistál napříč dvěma dálničním pruhům.

Austin okamžitě srovnal volant a přidal. Na tvrdém podkladu se historický automobil změnil v hravé hříbě, celé říčné se proběhnout. Tvrdá gumová kola rachotila na štěrku. S motocykly v těsném závěsu předjel několik aut, a jakmile se vymotal z tlačenice, rozjel vůz až na rychlost sto třiceti kilometrů v hodině. Když spatřil značku oznamující nájezd na hlavní dálnici, lehce se dotkl brzdového pedálu. Pronásledovatelé, v obavách z nějaké finty, se pružně stáhli zpět. Austin zabočil na nájezdovou komunikaci a stanley vypálil vpřed. Austin si několikrát pohrál s volantem, ale ti agilnější motocyklisté se ho neustále drželi. Ve snaze je setřást zvýšil rychlost. Jel sto čtyřicet, pak dokonce sto šedesát. Díky větru, který se mu opíral do obličeje, skoro neviděl.

„Kde je dopravní policajt, když ho člověk potřebuje?“ zakřičel.

Karla seděla schoulená na sedadle a alespoň zčásti se tak kryla před náporem větru.

„Cože?“

„Nemáte mobil?“

„To chcete teď telefonovat?“ otázala se nevěřícně.

„Ne. Chtěl bych, abyste zavolala vy. Zatelefonujte na státní policii a povězte jim, že je tady nějaký maniak ve starém červeném autě, za kterým se žene banda motocyklistů v historických uniformách z občanské války. Na to by měli zareagovat.“

Karla přikývla a zalovila v kapse. Naťukala nouzové číslo, a když se ozvala policie, předala jim Austinův vzkaz. „Povídali, že někoho pošlou, aby to zkontroloval,“ oznámila. „Nejsem si jistá, jestli mi věřili.“

Motocykly se začaly opět přibližovat. Austin už pomalu mlel z posledního. Správně měl sledovat spoustu ukazatelů a ciferníků, informujících o hladině vody, tlaku a podobně, jenže měl zatím co dělat, aby udržel vůz na silnici.

Na dálnici se náhle objevil pohybující se stín. Austin pohlédl vzhůru. Nad nimi letěla helikoptéra. „To tedy byla rychlost!“

„To ale není policie,“ zchladila ho Karla. „Je to vrtulník dopravní služby místní televizní stanice.“

Helikoptéra se posunula přímo nad ně, takže dokázala docela snadno sledovat celou honičku. Austin horečně týral mozek, aby přišel s nějakým novým nápadem, ale jeho invence byla již vyčerpaná. Automobil proletěl kolem výjezdu z dálnice. Když se krátce nato Austin podíval do zpětného zrcátka, zjistil, že motocykly zpomalují a sjíždějí z dálnice.

„Naši přátelé nás opustili,“ poznamenal.

Karla se otočila, právě když poslední z povstaleckých vojáků zabočoval na výjezd z dálnice. „Ale proč?“

„Stydí se před kamerou. Nechtějí se v šest večer vidět ve zprávách.“

Zpomalili na snesitelnou stovku a zamávali na vrtulník.

Stále ještě mávali, když je dostihla dvě vozidla policejních hlídek státu Virginie. Austin zaregistroval záblesky světla a kvílící sirénu a sjel na odstavný pruh. Stanleye okamžitě obstoupili ozbrojení policisté. Austin poučil Karlu, aby držela ruce tak, aby na ně policisté viděli. Jakmile uniformovaní příslušníci překonali počáteční nervozitu a zkontrolovali Austinův řidičský průkaz a průkaz agentury NUMA, začali se zajímat daleko víc o parní automobil než o jeho cestující.

Austin jim pověděl o šesti motorkářích, kteří se pokusili vytlačit je ze silnice. Na jeho návrh si promluvili s někým z NUMA, dotyčný se za Austina zaručil. Také televizní tým potvrdil historku o motocyklech. Zhruba za hodinu měl již tedy Austin řidičský průkaz zpátky a mohl s Karlou volně odjet.

Zastavili se v myčce, aby z auta odstranili trávu a bláto. Austina dost udivilo, že vůz není poničen. Lidé, kteří odcházeli z bitevního pole, se na ně usmívali a mávali jim, když je o chvíli později potkávali. Na původním místě na ně trpělivě čekal vysoký tmavovlasý muž se zelenýma očima.

Austin zabrzdil, zastavil a usmál se. „Ahoj, Dirku. Díky za půjčení auta.“

„Viděl jsem vás profrčet bitevním polem mezi nepřátelskými voji s Pekelnými anděly v patách. Co se děje?“

„Tohle je Karla Janosová. Karlo, toto je Dirk Pitt.“

Pitt použil na Karlu svůj nejlepší úsměv. „Těšil jsem se na setkání s vámi, slečno Janosová.“

„Díky,“ odpověděla.

„Jak moc se ti podařilo ji rozjet?“ otázal se Austina. „Kolem sto šedesáti.“

„To je skvělé,“ pravil uznale Pitt. „Já z ní dostal nejvíc sto pětačtyřicet.“

„Omlouvám se, že jsme si ten tvůj vůz půjčili bez dovolení. Potřebovali jsme narychlo nějaký dopravní prostředek. Někdo se nás pokoušel zabít.“

„Vždyť to je jenom replika. Nedělej si z toho hlavu.“ Pitt si prohlédl automobil, pátraje po škodách, a když žádné nenašel, poznamenal: „Nikdo se nemůže pochlubit, že má auto, které bylo ve třetí bitvě u Bull Runu.“

Vtom začal Austinův mobil vyhrávat blues. Omluvil se a přiložil telefon k uchu. Volal ho Barrett a vypadal rozrušeně. V pozadí bylo slyšet nějaké tlumené hučení motoru.

„Sotva vás slyším,“ pravil Austin. „Co je to za randál?“

„Mně se vždycky líp přemýšlí, když řídím. Myslím, že to mám.“

„Máte co?“

„Ta dětská říkanka. Je to kód. Mám rovnici protijedu.“ Austin se zdráhal uvěřit svým uším. „Řekněte to ještě jednou.“

„Protijed,“ vykřikl Barrett, jelikož se domníval, že Austin přes zvuk jeho motocyklu pořádně neslyší. „Mám protijed Lazlo Kovacse proti přesunu pólů.“

37

BRZY POTÉ, co horké brazilské slunce zapadlo za pás hor, z přístavu v Rio de Janeiru vyklouzla elegantní stopatnáctimetrová expediční loď Polar Adventure a svou průměrnou cestovní rychlostí patnáct uzlů se vydala do rozlehlých vod Atlantiku.

Polar Adventure postavili v dánských loděnicích koncem devadesátých let, načež byla téměř neustále v permanenci. Její cesty ji zavedly do Středozemního moře, kolem Evropy, do Grónska a z posledních destinací také do Antarktidy. Loď byla zapůjčena jedné fiktivní společnosti, kterou výslovně k tomuto účelu založil Gant.

Tato akvizice byla čistě účetní operací. Účetní knihy zanesly miliony dolarů použitých na pořízení a přestavbu lodi jako investici do jedné továrny v Santiagu v Chile. Adventure připomínala menší verzi zaoceánského parníku. Stavitelé štědře vyzdobili jednotlivé paluby i kajuty lakovaným dřevem a mosazí. Cestující si mohli užívat plavby v komfortu kabin po zevním obvodu lodě, bohatě prosklených jídelen, panoramatických salonů a krytých promenádních palub, nebo z vyhlídkové terasy pod můstkem.

Zatímco lodní příď rozrážela vody jižního Atlantiku, Gant stál s Margravem na balkonu, hluboko v samém srdci lodi. Ze svého místa hleděli na rozlehlé prázdné prostranství. Uprostřed něho čněl vysoký kuželovitý předmět, upevněný mohutným rámem. Od kuželu se rozbíhaly kabely ke čtyřem dynamům, po dvou na každé straně. Zakrytý bazén srpkovitého tvaru pod kuželovitou konstrukcí umožňoval ponořit celý komplex pod hladinu oceánu.

„Museli jsme vykuchat všechno zbytné z prostoru pod hlavní palubou, abychom udělali místo pro tohle zařízení,“ poznamenal Margrave a gestem ruky opsal kruh. „Po počátečních základních pokusech jsme přišli na to, že vlastně nepotřebujeme čtyři lodě. Jedno správně vybavené plavidlo je schopné poskytnout pro naše účely dost energie. Předtím jsme soustřeďovali nízkofrekvenční vysílání do jednoho místa ze čtyř samostatných lodí.“

„Což, alespoň jak já to chápu,“ dodal Gant, „vyvolalo rozptýlení elektromagnetických vibrací po obvodu cílové oblasti. Tím vznikly nečekané obří vlny a mořské víry, jako kupříkladu ten, který potopil jednu naši přenosovou loď a Southern Belle.“

„Správně. Ten problém jsme vyřešili použitím jediného vysílače, jak vidíte zde. Jen jsme museli zesílit jeho výkon. Díky tomu jsme nemuseli stavět a upravovat další loď jako náhradu za tu jednu potopenou při úvodním pokusu. Prostě jsme sem pouze přenesli dynama ze tří ostatních plavidel a přidali čtvrté.“

„Jste spokojený s posádkou, kterou jsem vám obstaral?“

„Vypadají sice jako banda hrdlořezů, ale na lodi se vyznají.“

„To by měli. Každý z nich za svůj život skutečně podřízl pěknou řádku krků. Najmul jsem je přes své staré kontakty. Všichni to jsou bývalí mořští piráti, kteří jsou zaměstnáni v naší bezpečnostní agentuře – odbor ochrany na moři.“

Oba muži pak opustili prostor s vysílačem a vydali se procházkovým tempem po naleštěné dřevěné podlaze promenádní paluby, až dorazili na vyhlídkovou palubu pod můstkem. Širokoúhlá okna, obklopující pohodlně zařízenou vyhlídkovou terasu, nabízela pohled na ostrou příď, rozrážející neúnavně mořskou hladinu.

„Tady odtud by normálně cestující pozorovali život v přírodě,“ poznamenal Margrave. „My s naším elektronickým okem budeme odsud sledovat přesun pólů.“

Stiskl vypínač na stěně a před nimi ze stropu sjelo plátno s mapou východní a západní polokoule. „Vždycky jsem miloval domácí kina,“ poznamenal Gant.

„Tohle se vám bude zvlášť líbit,“ uchechtl se Margrave. „Máme celou oblast pod dohledem našich satelitů, opatřených ochranným olověným povlakem. Na periferii cílové zóny uvidíme vznikající gigantické vlny a mořské víry. Měla by to být docela pěkná podívaná.“

„Doufám, že to nebude zase až moc efektní.“

„Neříkejte, že věříte na ta falešná varování od Austina a jeho přátel.“

„Já jsem politik, ne vědec. Dobře ale vím, že Austin se pokusil torpédovat náš projekt vytahováním bubáků.“ Usmál se. „Možná bych postupoval stejně, kdybych byl na jeho místě a jenom bezmocně sledoval něco, co nemůžu zastavit.“

„Kovacsovy rovnice jsme nebrali tak docela vážně. Nechali jsme zato víc než desetkrát proběhnout počítačový model. Vlny a víry na obvodu cílové zóny budou směřovat ven z oblasti. Domnívám se, že v této části oceánu mnoho lodí nepluje, ale v každém případě různé vedlejší škody představují nevyhnutelnou součást všech významných podniků.“

„Naše kompasy se změní okamžitě?“

„To alespoň předpokládáme. Celé naše navigační vybavení bude překalibrováno těsně předtím, než zahájíme přesun, a bude řízeno prostřednictvím vlastních chráněných satelitů.“ Nato se ďábelsky ušklíbl. „Budeme jediná loď na světě, která bude schopná plavby. Jinak to asi bude pěkný zmatek.“

„Povězte mi něco o cílové oblasti,“ požádal Gant.

„Vidíte ji tady na mapě. Toto je náš přítel – Jihoatlantická anomálie. Jak jsem se zmiňoval už dříve, magnetosféru je nezbytné zasáhnout v místech, kde je nejméně stíněná.“ Ukázal na průsečík linií zeměpisné šířky a délky. „Tady, zhruba pět set padesát kilometrů od brazilského pobřeží je to pravé místo nejslabší polarity, kde proběhne přesun pólů.“

„Tak tedy tohle je nový severní pól,“ dodal Gant.

Margrave se zasmál. „Nemůžu se dočkat, až uvidím obličeje představitelů Mocenské elity, jakmile jim dojde, že ve varování Luciferů bylo přece jen zrnko pravdy.“

Gant roztáhl rty do nejvřelejšího úsměvu. Tentokrát se totiž nemohl dočkat on, jak se Margrave bude tvářit, až zjistí, že veškerá námaha i finance, jež věnoval do projektu přesunu pólů, přinesou nakonec prospěch právě té Mocenské elitě, kterou z hloubi srdce opovrhoval.

38

BARRETT SEDĚL pod tmavým trámovým stropem u tichého rohového stolu výčepu venkovské hospody v Leeburgu. Horečně psal něco na papírový ubrousek, hlavu skloněnou. Stůl pokrýval už dobrý tucet pomačkaných ubrousků. U pravého lokte mu stála netknutá sklenice piva. Ani v nejmenším nedbal pohledů, které na něj vrhali ostatní hosté, přitahováni obrazem pavouka, vytetovaným na jeho temeni.

Ke stolu si přisedl Austin s Karlou. Barrett vycítil, že má společnost, a zvedl hlavu, v očích nepřítomný pohled. Když uviděl známé obličeje, zašklebil se. „Ani nevíte, jak rád vás vidím. Cítím, že každou chvíli exploduju.“

„Zatím to nedělejte, prosím,“ zareagoval Austin. Zeptal se Karly, co bude pít, a objednal dvě řezaná černá piva, tedy kombinaci Guinness a ležáku.

Při cestování po venkovských končinách státu Virgnie v otevřeném automobilu člověku pořádně vyschne v krku. Proto když pivo dorazilo, Austin na jeden zátah vypil dobrou polovinu sklenice a také Karla blaženě zabořila nos do bílé čepice z pěny.

Než vyrazili za Barrettem, Austin podrobně informoval Pitta o posledních novinkách v oblasti aktivit směřujících k přesunu pólů. Pitt slíbil, že zavolá Sandeckerovi, který se měl následujícího dne vracet z jakési diplomatické mise a jenž zorganizuje setkání s prezidentem. Ten v současnosti absolvoval inspekční cestu Středozápadem po škodách způsobených tornádem. Mezitím si přál, aby se Austin setkal se zástupci Pentagonu. Navíc, jako dodatečný bonus, poskytl Austinovi volnou ruku ve využití rozsáhlých zdrojů agentury NUMA.

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ začal Austin, ještě když si vychutnával chladný mok, protékající mu hrdlem. „Přijeli jsme, jak jen to šlo. V telefonu jsem v pozadí slyšel hrozný hluk, takže si nejsem jistý, jestli jsem vám dobře rozuměl,“ pravil Austin. „Povídal jste cosi o nějaké dětské říkance, ale zbytek jsem nepochopil.“

„Když jste odjel do Manassasu, začal jsem si trochu hrát s Karlinými veršovánkami. Jejich název ‚Vzhůru nohama‘ i některé rýmy přesně souhlasí s fakty, jež známe o přesunu pólů. Ty podobnosti se zdají příliš nápadné, než aby mohlo jít o shodu okolností.“

„Už dávno jsem se přesvědčil, že jen málo věcí je náhodných,“ poznamenal Austin. „Nicméně za náhodu lze naopak považovat skutečnost, že mám žízeň a na stole je netknutá sklenice piva.“

„Jsem příliš vytočený, než abych dokázal pít.“ Barrett přistrčil pivo k Austinovi, který se o něj podělil napůl s Karlou.

„Mluvili jsme o shodách okolností,“ napověděl Austin.

Barrett přikývl. „Kovacs byl amatérský kryptolog. Začal jsem tedy předpokladem, že ty verše mohou představovat nějakou šifru. Vyšel jsem z toho, že dvojverší Vzhůru nohama představuje jenom takovou vatu – písmena či slova, která mají jen mást –, takže jsem je eliminoval a dál se zabýval jenom verši. Šifra se od kódu liší. Ten totiž obvykle vyžaduje k rozluštění speciální vodítko, kdežto k rozluštění šifry je třeba jenom klíč, většinou rovněž obsažený ve vlastní zprávě. Když jsem se zamyslel, jedna věta se přímo nabízela.“

„Ve dveřích je klíč,“ ozvala se bez velkého přemítání Karla.

„To je ono! Zdá se to nasnadě. Možná až moc,“ podotkl Barrett, „ale Kovacs byl vědec a byl nejspíš posedlý precizností. Pro něj by rozhodně bylo správnější, kdyby prohlásil, že klíč je v zámku.“

„Klíčem je ale slovo dveře,“ podotkl Austin.

„To mě taky napadlo,“ souhlasil Barrett. „Dveře se proto pro mě staly klíčovým slovem. Na luštění kódů se člověk může dívat z několika úhlů. Jeden způsob spočívá v mechanické práci s textem, jako kupříkladu v přehazování a nahrazování slov či písmen. Při jiném přístupu se můžete zabývat významem slov.“ Jelikož viděl, že jeho komentář se setkává s nechápavými pohledy, začal vysvětlovat. „Co dělají dveře?“

„To je jednoduché,“ odpověděla Karla. „Oddělují od sebe sousední místnosti. Abyste jimi prošel, musíte je otevřít a zavřít.“

„Správně,“ schválil Barrett její úvahu. „Písmeno, které otevírá svět, je tedy D.“

Vzal čistý ubrousek a propiskou na něj napsal:

DEFGHIJKLMNOP QRSTUVWXYZ ABC

„Tohle je pořadí písmen v normální abecedě. Pak jsem vzal poslední písmeno ve slově ‚dveře (Barrett samozřejmě pracoval se slovem dveře (door) v angličtině – pozn. překladatele) ‚ a použil ho ve stejné konfiguraci pro šifrovou abecedu.“

„Dovolte, já to zkusím,“ řekla Karla. Vzala tužku a napsala:

RSTUVWXYZABCDEFGHIJKLMN OPCI

„Za tohle by vás měli přijmout v Bletchley Parku,“ poznamenal Barrett v narážce na britské hlavní sídlo dešifrantů za druhé světové války.

„Když ale použijete abecedu k napsání slova zpráva, stále vám ještě vyjde nesmyslný blábol.“ Karla na to slovo zírala zklamaně.

„Váš dědeček nechtěl, aby to bylo až tak moc jednoduché. Já došel ke stejnému výsledku. Tak jsem se vrátil ke klíčovému slovu. V anglickém výrazu door jsou D a R od sebe vzdálená čtyři písmena. Zapsal jsem tedy z první sloky každé čtvrté slovo, ale tušení mi napovědělo, že to je už moc. Takže jsem zkusil každé čtvrté písmeno. Stále nic, čeho bych se mohl chytit. Pak mě napadlo, že D a R jsou v abecedě od sebe vzdálené patnáct písmen. Aplikoval jsem tuto metodu na první sloku a vybral jsem každé patnácté slovo. Pak jsem použil normální i šifrovací abecedu a pokusil se o analýzu. Sledujete mě?“

„Ne,“ přiznal Austin.

„Jo, tak tohle se mně stalo taky,“ povzdechl si Barrett a zašklebil se. „Tak jsem začal trochu podvádět. Nakrmil jsem celý ten zatracený zmatek do počítače.“ Sáhl do kapsy saka a vytáhl odsud počítačový výtisk. „Tohle jsem dostal.“

„Mišmaš samohlásek a souhlásek, ale ani jedno celé slovo,“ prohlásila Karla nahlas.

„Zkoušel jsem všechno. Zavolal jsem na Technický institut jednomu profesorovi, který mluví maďarsky, ale nic z toho nebylo. Pak jsem si vzpomněl, že Kovacs mluvil rumunsky, tak jsem zatelefonoval nějakému chlápkovi, který vede v Seattlu Transylvánskou restauraci. Ale ani on v tom textu nenašel hlavu a patu. Zoufalstvím bych si rval vlasy, kdybych nějaké měl.

VRÁTIL JSEM SE tedy zpátky ke slovům, jež jsem předtím vyřadil, jmenovitě k výrazu vzhůru nohama. Napadlo mě, že tenhle obrat třeba docela věrně popisuje to, co je třeba dělat.“

„Jak byste ale mohl obrátit zprávu vzhůru nohama?“ ozvala se zklamaně Karla.

„To bych samozřejmě nemohl, ale kdybych si vyložil ta slova poněkud volněji, mohlo by to znamenat také pozadu, jako ve druhém řádku básně. Udělal jsem to, ale stále to nedávalo žádný smysl. Pak mě osvítil duch svatý. Jak jsem se tak projížděl na motorce, napadlo mě, že výsledkem nemusí být slova. Mohla z toho vyplynout víceméně pouhá řada písmen. Jakmile jsem překonal tuto překážku, došlo mi, že ve vzkazu budou muset být i nějaká čísla. Takže jsem se vrátil zpět k počítači. Některá písmena představovala návěstí, že následuje číslice. Písmeno A, před nímž předchází nějaké jiné písmeno, značí jedničku, B dvojku a tak dále.“

„Teď jsem mimo,“ přiznal Austin. Podle nechápavého výrazu v Karlině obličeji i ona zřejmě v říši číslic zabloudila.

Barrett odložil vytištěnou stránku a oběma rukama uchopil popsaný ubrousek. „Toto je rovnice.“

„Rovnice čeho?“ zeptal se Austin.

„Sama o sobě nedává ta zpráva žádný smysl, ale musíme se na ni podívat v celém kontextu. Kovacs si přál, aby zprávu viděla jen jedna osoba – Karla. Řekl, že bude vždycky mít tu básničku, když ji bude potřebovat.“

„Říkáte to, co si myslím, že říkáte?“ ozval se znovu Austin.

„Tohle mě napadlo jenom před pár minutami, takže si nemůžu být jistý, dokud to neodzkouším,“ odpověděl Barrett. „Kovacs nám ale tímhle způsobem mohl zanechat sestavu elektromagnetických frekvencí.“

„Protijed,“ zašeptala Karla.

Austin vzal váhavě do prstů ubrousek, jako by se mu měl rozpadnout v ruce. „Tohle je tedy ona frekvence, která je schopná zabránit přesunu pólů?“

Barrettův ohryzek několikrát poskočil nahoru a dolů. „Sakra, já doufám, že ano,“ pronesl.

Karla se naklonila přes stůl a políbila Barretta na lysé temeno. „Vy jste to dokázal.“

Na někoho, kdo zachránil svět před zkázou, vypadal Barrett dost sklíčeně. „Snad. Obávám se ale, že nemáme moc času.“

„Co tím chcete říct?“ vyptával se Austin.

„Po našem posledním setkání jsem vyslechl telefonický rozhovor, který přenášel ten skrytý mikrofon, co jste nastražil na Gantově farmě. Mluvil Gant s Margravem. Takže touto dobou už oba odjeli ze země.“

„Zatraceně,“ zaklel Austin. „Kam to jeli?“

TO NEVÍM. Margrave se nikdy nedostal k tomu, aby mi prozradil plány na poslední fázi operace. Kam ale není hlavní příčinou mých obav. Spíše mám starost z toho proč. Obávám se, že hodlají realizovat svůj plán na přesun pólů.“

„Máte nějakou představu, kolik času nám zbývá?“

„Těžko říct,“ odpověděl Barrett. „Cíl se nachází v jižním Atlantiku. Při posledním dolaďování jsem nebyl přítomen, takže přesné místo neznám. Jakmile se ale dostanou na určenou pozici, je to už jen otázka hodin, než stisknou vypínač.“

Austin vrátil ubrousek zpátky Barrettovi. „Nemohla by být tato rovnice přeměněna na něco, co by opravdu zabránilo přesunu pólů?“

„Jistě. Je to něco podobného, jako když byl vzorec E=mc2 přeměněn na bombu a jadernou energii. Jediné, co k tomu potřebujete, je čas a finanční zdroje.“

„Dostanete veškeré zdroje, jaké si budete přát. Kolik budete chtít času na sestrojení něčeho, co dokáže fungovat?“

„Budu potřebovat pomoc. Já sice dodal konstrukci a vyrobil jsem zmenšený model spouštěcího zařízení, ale na jeho vlastní výrobě se podíleli druzí.“

„Seženu vám pomocníky. Jak dlouho vám to bude trvat?“

Barrett se na něj ponuře usmál. „Dvaasedmdesát hodin. Možná.“

„Myslím, že jsem slyšel, jak říkáte šestatřicet hodin,“ opravil ho Austin. „Jak velké bude to zařízení?“

„Zatraceně velké,“ ujistil ho Barrett. „Viděl jste tu obludu na přenosové lodi.“

„Ouvej,“ povzdechl si Austin a jeho neotřesitelná víra se na chvíli zachvěla, ale vzápětí se již jeho agilní mozek znovu rozběhl na plné obrátky. „Co uděláte s tou věcí, až bude v kupě?“

„Bude muset vysílat elektromagnetické vlny s dosahem zhruba stejným jako přístroje na přesun pólů.“ Zavrtěl hlavou. „Budeme si muset rozmyslet, jak dostaneme ten náš neutralizér do cílové oblasti. Hrome. Cítím se za celé to nadělení zodpovědný.“

I přes zevní dojem drsného motocyklisty měl Barrett poměrně křehkou psychiku. Austin jasně viděl, že duši brilantního počítačového machra rve na kusy pocit viny, a jestli tomu nedokáží zabránit, pak bude Barrett zanedlouho naprosto nepoužitelný.

„V tom případě nevím o nikom, kdo by dokázal to nadělení vyřešit líp. Dopravu nechte na mně. Mám nápad, který by mohl fungovat.“

Vstal ze židle a položil na stůl několik bankovek za všechno to pivo. Když vyšli z taverny, Austin zahlédl Spidera, jak míří k motorce. Oslovil ho: „Kam jdete?“

„Projet se na motocyklu.“

„Někoho pro něj pošlu,“ oznámil mu a uchopil ho za paži. „Je to příliš nebezpečné.“

Karla popadla Barretta za druhou paži a společně ho směrovali k džípu. Při návratu do Washingtonu vytočil Austin na mobilu Zavalovo číslo a informoval ho, že má pro něj důležitý úkol.

„Hned se do toho pustím,“ slíbil Zavala, když vyslechl detaily. „Mluvil jsem s Troutovými. Dobré zprávy. Pomocí satelitu vysledovali loď s vysílací aparaturou směřující do Ria a vydali se za ní.“

O NECELOU HODINU později zajel Austin s Karlou a Barrettem do garáží NUMA. Odtud vyjeli výtahem do třetího patra. Chodby byly temné a tiché, s výjimkou svazku světla, vycházejícího z místnosti sousedící s konferenčním sálem. Zavala tedy splnil Austinův příkaz a přivedl Hibbeta.

Austin ho pozdravil: „Díky, že jste přišel, Alane. Omlouvám se, že jsme vás sem už podruhé vytáhli, ale potřebujeme vaši pomoc.“

„Myslel jsem to vážně, když jsem vám nabízel, že mě můžete zavolat ve dne v noci. Je něco nového od té doby, co jsme spolu naposledy hovořili?“

„Potvrdili jsme, že mořský vír i obří vlny byly vedlejším účinkem experimentu v přípravě na přesun pólů. A dále že magnetické změny mohou odstartovat geologické zvraty s katastrofálními důsledky pro celý svět.“

Hibbetova tvář zpopelavěla. „Neexistuje nějaký způsob, jak tomu zabránit?“

Austinovy rty se sevřely v napjatém úsměvu. „Já doufal, že to nám povíte vy.“

„Já? Tomu nerozumím.“

„Toto je Spider Barrett,“ představil svého kolegu Austin. „Navrhl mechanismus spuštění procesu přesunu pólů.“

Hibbet pohlédl na Barrettův smutný obličej a jeho tetovanou lebku. Byl už dost starý a zkušený, aby věděl, že věda přitahuje nejrůznější podivíny. Natáhl ale ruku a pravil: „Skvělá práce.“

Barrett se tímto profesionálním uznáním celý rozzářil. „Díky.“

Austin okamžitě ucítil silnou schopnost součinosti, jaká mezi oběma muži zavládla. „Rádi bychom, abyste spolupracoval tady se Spiderem, Joem a Karlou na vybudování antény, která by dokázala neutralizovat nízkofrekvenční elektromagnetické vlny, používané k vyvolání přesunu pólů.“

„Postavit anténu nebude žádný problém. Je to jenom kovový stožár a kus drátu. Můžete ji ale používat maximálně tak na věšení prádla, pokud neznáte správné frekvence, jež by utlumily ty škodlivé.“

Karla se usmála a z blůzy vytáhla složený kus papíru. Přepečlivě ho rozložila a přistrčila přes stůl Hibbetovi. Ten ubrousek zvedl a zamračeně si přečetl rovnici, která na něm byla napsaná. Pak se mu v očích objevil záblesk poznání.

„Kde jste k tomu přišli?“ otázal se šeptem.

„Od mého dědečka,“ odvětila Karla.

„Karlin dědeček byl Lazlo Kovacs,“ vysvětloval Austin. „Zakódoval výsledky svého výzkumu a teprve pak je předal. Díky tady Spiderovi jsme je vyluštili. Takže teď, když jsme vykonali všechnu obtížnou práci, dokážete nám postavit tu anténu?“

„Jistě,“ odpověděl Hibbet. „Nebo si to alespoň myslím.“

„To nám stačí. Řekněte si, co potřebujete. Máte k dispozici veškerou podporu i zdroje celé americké vlády.“

Hibbet se zasmál a potřásl hlavou. „To je tedy rozdíl proti jednání s těmi skrblíky z NUMA. Neumíte si představit, jaký jsem měl problém, když jsem si chtěl koupit nějaké experimentální vybavení.“ Zamyšleně se odmlčel. „I když dokážu dát něco dohromady, budeme potřebovat nějakou plošinu, která by naše monstrum dopravila přesně tam, kde to bude nejvíc potřeba.“

„Jakpak bude ta věcička asi velká?“ chtěl vědět Austin.

„Hodně,“ odpověděl Hibbet. „Navíc budete potřebovat generátory k napájení antény. A něco, čím dopravíte několikatunový náklad.“

„To je špatná zpráva,“ poznamenal Austin.

„A co je ta dobrá?“ zeptal se ho Hibbet.

Austin se ušklíbl. „Nouze naučila Dalibora housti.“

V té chvíli zazvonil telefon a Austin zvedl sluchátko. Pitt musel na příslušných místech pořádně zatlačit. Pentagon posílal automobil, aby ho vyzvedl.

VYPADALO TO, jako by se celá Země na stovce různých míst ocitla v ohni. Vulkány začínaly explodovat, jako by je zachvátila nějaká prudká choroba. Žhnoucí láva zaplavovala rozsáhlá území, z nichž stoupal kouř a tvořil hustý příkrov, halící téměř celou planetu. Větrné bouře nepředstavitelné intenzity bičovaly husté mraky do rotujících vzdušných vírů, zasahujících celé kontinenty. Východní i západní americké pobřeží zalévaly vlny tsunami, jež tak svíraly celý světadíl dvěma rozzuřenými oceány.

Poté obraz zpustošené planety zmizel. Velká obrazovka v projekčním sále Pentagonu potemněla. Světla, zhasnutá během promítání, se opět rozzářila a odhalila tak ohromené tváře Austina a tuctu vojenských hlavounů i špičkových politiků, rozsazených kolem dlouhého konferenčního stolu.

„Počítačovou simulaci, kterou jste právě viděli, připravil doktor Paul Trout, expert přes počítačovou grafiku agentury NUMA,“ oznámil Austin. „Zachycuje pravděpodobný obraz následků geologického přesunu pólů.“

Na Austina se obrátil čtyřhvězdičkový generál, sedící proti němu. „Byl bych první, který by přiznal, že to je hrůzostrašná představa, kdyby ovšem byla pravdivá. Ale jak sám říkáte, jde o počítačovou simulaci, která může v podstatě vycházet pouze z něčí bujné představivosti.“

„Přál bych si, aby to skutečně byl jenom výplod fantazie, generále. Neměli jsme čas připravit písemné shrnutí, takže když budete mít se mnou trochu trpělivosti, seznámil bych vás se základními údaji o situaci, kterou diskutujeme. První článek v řetězci událostí, vedoucích k tomuto setkání, byl vykován před více než šedesáti lety jedním brilantním elektroinženýrem Lazlo Kovacsem.“

Poté Austin více než hodinu vykládal o časovém sledu událostí. Zmínil se o Teslovi, o Kovacsově útěku z východního Pruska i o vojenských pokusech v oblasti elektromagnetismu, prováděných jak Spojenými státy, tak Sovětským svazem. Popsal své setkání s Barrettem, člověkem, jenž dovedl Kovacsovy rovnice k praktickému použití, o mořských poruchách vedoucích k potopení lodí, a konečně o plánech na vyvolání přesunu pólů. Austin si byl vědom fantastických rysů svého vyprávění, takže některé detaily raději vynechal. Kdyby je sám neviděl na vlastní oči, také by jim nikdy nevěřil. Sem patřila kupříkladu existence trpasličích mamutů a křišťálového města zakletého uvnitř staré sopky.

Avšak i bez těchto zdánlivě zhola neuvěřitelných detailů narazil Austin na bariéru skepse. Ačkoliv přednesl svou kauzu se zručností zkušeného právníka před porotou, bylo jasné, že bude čelit řadě všetečných dotazů. Podtajemník zastupující ministerstvo obrany Austina přerušil v okamžiku, kdy začal popisovat vazbu Jordana Ganta na Margravea.

„Musíte mi prominout, ale shledávám těžko uvěřitelné, že by se představitel neziskové organizace a miliardář vlastnící uznávanou softwarovou společnost spolčili, aby vyvolali takzvaný přesun pólů kvůli nějakému vágnímu neoanarchistickému důvodu.“

„Můžete zpochybňovat nejrůznější detaily, pane,“ odpověděl Austin, „ale toto zdaleka není nějaký ‚vágní důvod‘. Spolek Lucifer použil jasná světla Broadwaye k tomu, aby celému světu poslal vzkaz. Jako varování zhasl celý New York. A myslím, že jedenácté září prokázalo dostatečně přesvědčivě, že ignorování zdánlivě šílených varování je jenom k naší škodě.“

„Kde ty takzvané přenosové lodě jsou?“ otázal se důstojník válečného námořnictva.

„V Rio de Janeiru,“ odpověděl Austin.

„Zmínil jste se, že původně byly čtyři, ale jedna z nich se potopila.“

„Správně. Předpokládali jsme, že si postaví náhradní plavidlo, ale žádné známky podobné aktivity jsme neobjevili. Myslíme si tedy, že se do toho pustí jen se stávající trojicí.“

„To by měla být práce pro námořnictvo,“ ozval se podtajemník. „Navrhuji, abychom poslali nejbližší ponorku sledovat podezřelé trio s rozkazem, aby je při prvním podezřelém chování okamžitě potopila.“

„Co ale diplomatické následky?“ nadhodil čtyřhvězdičkový generál. „To by bylo chování podle zásady ‚Nejdřív střílej, teprve pak se ptej‘, a ještě k tomu na volném moři.“

„Bylo by to stejné jako sestřelit civilní letadlo mířící na Bílý dům nebo na Kongres,“ odsekl podtajemník. „Jsme schopni to provést?“ otázal se námořního důstojníka.

„Válečné námořnictvo miluje náročné úkoly,“ zněla odpověď.

„Takže tady je náš plán. Budu ho realizovat spolu s tajemníkem z ministerstva obrany. Můžeme to okamžitě spustit. Pan tajemník bude informovat prezidenta, až se zítra vrátí.“ Obrátil se na Austina. „Díky, že jste nás na tuto záležitost upozornil.“

„Ještě jsem neskončil,“ ozval se Austin. „Myslíme, že máme něco, co dokáže přesun pólů neutralizovat. Nejspíš máme protijed.“

V té chvíli se na něj upíraly všechny oči v místnosti.

„Jaký protijed?“ zeptal se generál spíše ze slušnosti než ze zájmu.

„Je to sada elektromagnetických frekvencí, jež podle našeho mínění dokáží zabránit přesunu pólů.“

„A jak hodláte tuto protilátku aplikovat? Na velké lžíci?“

„Mám pár nápadů.“

„Jedinou protilátkou, kterou bych rád použil, je torpédo napálené jim přímo do zadku,“ vyhrkl námořní důstojník.

S výjimkou Austina se všichni přítomní rozesmáli.

„Nechci být nezdvořilý,“ pravil podtajemník. „Co kdybyste ale své nápady zpracovali do zprávy a tu mi nechali u sekretářky?“

Tím schůzka skončila. Když Austina vyváděli labyrintem chodeb, vzpomněl na své setkání s Gantem a na dojem, že tato osoba není někdo, jehož licoměrnost by se měla podceňovat.

Práce pro námořnictvo, do prdele, pomyslel si.

39

TROUTOVI SE ZAPSALI V HOTELU NA PLÁŽI, kde dostali pokoj s balkonem obráceným k přístavu a nabízejícím nerušený výhled na vzdálené doky. Od chvíle, kdy dorazili do Ria, se neustále na tomto balkoně střídali a sledovali přenosové lodě.

Trout přinesl Gamay sklenici chlazené pomerančové šťávy a přitáhl si křesílko vedle ní. „Děje se něco?“

Gamay pozvedla dalekohled a přehlédla dlouhé přístavní molo na protější straně přístavu. „Od chvíle, kdy jsme sem dorazili, se přenosové lodě nehnuly ani o centimetr.“

Trout si od ní vypůjčil dalekohled a sám se zahleděl na tři plavidla, vyvázaná rovnoběžně s přístavištěm. „Všimla sis, že ten zámořský parník odjel?“

„Včera tady byl. Museli odjet dřív, než jsme ráno vstali.“ Gamay se poněkud pozastavila nad tím, co dělá osobní loď v nákladním přístavu. Přečetli si dokonce i jméno na její zádi: Polar Adventure. Ale ani jeden z nich se nad touto lodí příliš hluboce nezamýšlel. Jejich zájem se soustředil na tři nákladní lodě, jež se jmenovaly po Polárce – Polar I, II a III.

„Počítám, že bychom se na ně měli podívat trochu víc zblízka,“ navrhl Paul.

„Přesně to si myslím. Jsem připravená na cestu.“

Za pár minut už seděli v autě a objížděli záliv přístavu. Hotely postupně řídly a prostředí, jímž projížděli, začínalo stále víc nabírat obchodní ráz. Konečně dorazili do oblasti, kde stálo několik skladišť, kanceláří loďařských společností a námořních budov. Minuli řadu kontejnerových lodí a projeli kolem prázdného kotviště, kde ještě včera stála osobní zaoceánská loď. Strážní budova stála nedaleko tří lodí, na které viděli ze svého hotelu.

Před ní stál mohutný hlídač, ozbrojený pistolí a puškou. Kouřil cigaretu a bavil se s nějakým přístavním dělníkem. Paul nezvolnil, aby nevzbudil nežádoucí pozornost, přesto se ale pohyboval dost pomalu, aby Gamay poskytl dostatek času na rychlou, leč detailní inspekci.

„Jsou tu nějací další strážní?“ otázal se Trout.

„Jenom tenhle jeden, pokud vidím dobře. Může jich být ale víc na palubě.“

„Třeba ne. Určitě by si nepřáli upozorňovat na sebe nějak zbytečně velkým počtem stráží. To by nám mohlo usnadit pátrání.“

„To ano. Ten strážný měl ale zatraceně velkou zbraň. Jak myslíš, že bychom se mohli dostat na loď?“

Trout se na ni trochu křivě usmál. „Myslel jsem, že půvabná žena by mohla, hm, odvést trochu jeho pozornosti.“

„A je to tu znova. Cherches la femme. Nejstarší trik na světě. Myslíš, že na takovouhle starou lest skočí?“

„To si děláš legraci,“ zasmál se Trout. „Mluvíme přece o horkokrevném latinskoamerickém chlapovi.“

„Bohužel,“ povzdechla si Gamay, „obávám se, že máš pravdu. Oukej, jdu ze sebe udělat Matu Hari, ale za to dnes platíš večeři.“

Za půl hodiny byli zpátky ve svém hotelovém pokoji. Paul namíchal dva chladné rumové koktejly, načež se s nimi posadili na balkon, upíjeli a střídali se v pozorování lodí dalekohledem až do západu slunce.

Po večeři, kterou si nechali poslat do pokoje, se Gamay vysprchovala, hojně se postříkala parfémem a oblékla si červené šaty s hlubokým dekoltem. Jakkoliv Rio oplývalo krásnými ženami, když Trout kráčel s Gamay přes hotelovou halu, každé mužské oko se po ní ohlédlo.

Oblast přístaviště se mezitím výrazně změnila. Náklaďáky, přístavní dělníci i nakladači pro ten den skončili a odešli. Atmosféra doků byla nyní poněkud smrdutá a výrazně pochmurná. Nepravidelně rozmístěné lampy vrhaly na zem kaluže žlutého světla, poněkud rozptýleného mlhou, sunoucí se z přístavu na břeh. V dálce občas zahoukal mlžný roh.

Gamay projela kolem prázdného kotviště, kde stávala Polar Adventure, a pak zaparkovala přímo pod lampou v blízkosti strážní budovy. Vystoupila z auta, stanula v plném světle a přihnula si z lahve rumu. Pak hlučně otevřela kapotu a ponořila se do motorového prostoru. Po chvíli však s hlasitými španělskými kletbami kopla do nárazníku, rozhlédla se kolem a pak mávla na strážného. Se smyslným vlněním těla se vydala směrem k němu.

Hlídač byl svalnatý muž tmavší pleti, s výrazem znuděného podezření v poněkud plochém obličeji. Gamay uměla perfektně španělsky, ale kvůli strážnému mluvila rozmazaně a polykala hlásky. Řekla, že jí vyplivlo auto a jestli by byl tak laskav a šel se na ně podívat. Pohlédl na auto, jež bylo zčásti skryté ve stínu, a zaváhal.

„Neříkejte mi, že se mě takový velký chlap bojí, zvlášť když má tak velkej lauf.“

Gamay klopýtla a téměř upadla. Musela se chytit strážného za rameno, přičemž na něj dýchla opar rumu. Žádost přiopilé sexy ženy, spolu se zastřenou narážkou na jeho mužství, nakonec zvítězily. Chtivě se zasmál a objal ji paží kolem ramen. Gamay se rovněž zasmála a spolu pak zamířili k autu.

„Myslím, že mě podrazili. Nemám tam žádný motor,“ pronesla s rukama na bocích. Počítala s tím, že v mužském instinktu strčí hlavu pod kapotu. Když to skutečně udělal, ze stínů vystoupil Trout, poklepal mu na rameno a ostrým úderem ho poslal k zemi. Spolu s Gamay mu nasadil roubík a svázal ho ručníky, vypůjčenými z hotelu. Nakonec mu vzali zbraně a usadili ho na zadním sedadle jejich auta.

Trout si nasadil mužovu čepici, do kapsy kabátu skryl baterku a za pás zastrčil zbraň. „Jestli se do dvaceti minut nevrátím, zavolej kavalerii.“

Gamay potěžkala pušku. „Buď opatrný,“ řekla a dala mu letmou pusu na tvář. „Celá kavalerie stojí před tebou.“

Trout by dal vždycky přednost tomu mít krytá záda od Gamay než od stovky takových Johnů Wayneů. Gamay byla zkušená odstřelovačka, takže každý, kdo se jí dostal na mušku, měl před sebou už jen krátký život. Trout se rychle vyšplhal na horní okraj lodní lávky, kde se zastavil a rozhlédl po palubě. Mlha, jež visela všude kolem lodi a tlumila tím palubní světla, ho přece jen poněkud kryla. Na druhou stranu ale mohla stejně snadno maskovat případného strážce paluby.

Vybavil si fotografie, které Austin se Zavalou pořídili na lodi exhumované obřím mořským vírem, takže měl všeobecné povědomí o uspořádání plavidla. Vydal se tedy temným závojem naslepo a podařilo se mu nalézt nástavbu, aniž by do ní narazil obličejem. Po hmatu se přesouval podél venkovní stěny, až se prsty dotkli dveří. Vstoupil do černého interiéru, kde si blikl baterkou, kterou si vypůjčil od strážného. Zjistil, že se nachází nad schodištěm vedoucím dolů do nitra lodi.

S pistolí v ruce po těchto schodech sestoupil a ocitl se v bludišti chodeb. U paty schodiště se zastavil a přiložil ucho na kovové dveře. Pak vzal za kliku. Dveře nebyly zamčené. Otevřel je a vešel dovnitř.

Jak zvolna postupoval kupředu, jeho kroky se rozléhaly v prostoru, až narazil na zábradlí. Stál na jakémsi balkonu. Ten se nacházel v obrovské jeskyni, která podle Austinova a Zavalova popisu musela být prostorem pro generátory. Přejel paprskem baterky kolem sebe a v té chvíli si uvědomil, proč celou loď střeží jen jeden člověk. Nebylo tu totiž nic k hlídání. Nákladový prostor byl prázdný.

Trout se vrátil na hlavní palubu. Austin se zmiňoval o nějaké šachtě, která sahala od paluby, přes celý trup až pod hladinu. Po chvíli hledání ji našel, spolu s rámem kolem jejího hranatého vstupního otvoru. Nikde však nebyl ani náznak nějakého kuželovitého předmětu. Zdálo se, že loď někdo dočista odstrojil. Přemýšlel o tom, že by zkontroloval ještě řídicí místnost, ale nakonec uznal, že na to není čas. Kdyby se neobjevil včas, jak slíbil, Gamay by se sama zaručeně vrhla na loď a zahájila párání. Raději tedy zamířil k lodní lávce.

Strážný se mezitím probral k vědomí, takže ho Gamay udržovala v tichosti namířenou zbraní. Jinak k žádnému incidentu nedošlo.

„Co jsi našel?“ zeptala se ho.

„Nic. A to je právě zajímavé. Podle mě jsou na tom ostatní lodě stejně.“

Vytáhli strážného z auta a přenesli ho do stínu. Ten se snažil zbavit provizorních pout. Bylo jasné, že zanedlouho se celkem pohodlně osvobodí. Zhruba třicet metrů od strážní budovy hodili do vody jeho pistoli i pušku. Nebylo moc pravděpodobné, že by spustil alarm, až se osvobodí. Jeho zaměstnavatelé by rozhodně nebyli moc nadšení z jeho selhání. Už takhle bude mít dost starostí, aby vysvětlil ztrátu zbraní.

Cestou zpátky do hotelu popisoval Trout průběh a překvapivý výsledek prohlídky lodi.

„Ale proč? A co s tím vším zařízením udělali?“

Trout jen zakroutil hlavou, vytáhl mobilní telefon a namačkal několik čísel.

„Necháme Austina, ať si s tím láme hlavu.“

40

AUSTIN SÁHL DO ZÁSUVKY svého psacího stolu, vytáhl odtud házecí šipku a rozmáchl se, aby ji vrhl proti mapě Atlantského oceánu, pověšené na zdi, když zazvonil telefon. Zvedl sluchátko. Byl to Paul Trout, volal z Ria. „Doufám, že tě nevyrušuju od něčeho důležitého,“ zahájil rozhovor Trout. „Vůbec ne. Právě jsem soustředil svoji vědeckou kvalifikaci na složitou skládanku. Jak se daří dívce z Ipanemy?“ otázal se Austin.

„Gamay je v pořádku. Ale kolem přenosových lodí se tu děje cosi podivného. Proklouzl jsem na palubu jedné z nich. Je bez turbín i bez elektromagnetické antény. Obávám se, že podobný úklid proběhl i na zbývajících dvou plavidlech.“

„Jsou prázdná?“ Austin v duchu bleskově probral různé možnosti, vyplývající z této novinky. „Museli ten úklid provést, když byly lodi v docích na Mississippi.“

„Mělo nás napadnout, že se tam děje něco divného. Ty lodi tu klidně sedí, vyvázané u přístaviště. Nikde ani stopa po nějakých přípravách. Nic neukazuje na to, že by se měly v blízké budoucnosti vydat na moře. Za tu dobu, co jsme na místě, opustila přístav jediná loď. Zaoceánský osobní parník.“

Austin byl hluboce ponořen v myšlenkách, takže Troutovi naslouchal jen na půl ucha. „Co jsi to povídal o tom parníku?“

„Jmenoval se Polar Adventure. Byl vyvázaný vedle těch přenosových lodí, ale dnes ráno odplul. Je to důležité?“

„Možná. Joe říká, že zaoceánský parník opustil doky v Mississippi zhruba ve stejnou dobu jako ty tři přenosové lodě.“

„Ouha. Myslíš, že je to stejné plavidlo, které jsme tu viděli?“

„Je to možné,“ odvětil Austin. „Nainstalovali vysílač na parník. A pak, zatímco my jsme sledovali návnadu, parník i se svým nákladem klidně za denního světla proklouzl.“

„Tolik tedy k plánům válečného námořnictva pronásledovat lodě ponorkou.“

„Je to klasická operace s falešnou vějičkou. Zatraceně chytré.“

„Jak je to dlouho, co parník opustil přístav?“

„Ráno už byl pryč.“

Austin provedl v duchu několik rychlých výpočtů. „Touhle dobou už můžou být stovky mil daleko v moři. Vedou jedna nula.“

„Co si přeješ, abychom udělali?“

„Zůstaňte zatím tam, kde jste, a dohlédněte na ty tři lodě pro případ, že by jejich majitel měl v rukávu ještě nějaké eso.“

Austin zaklapl telefon. Měl vztek sám na sebe, že nepředvídal tak zjevnou pravděpodobnost, že každý alespoň průměrně inteligentní plánovač udělá všechno možné, jen aby případné pronásledovatele setřásl. Vrátil se k mapě. Je to zatraceně velký oceán a s každou minutou se parník víc a víc ztrácel ve stovkách čtverečných mil volného moře. Napadlo ho, že by měl zavolat Pentagon a podělit se s nimi o aktuální zprávu od Troutových, ale neměl právě náladu na plýtvání dechem debatami s podtajemníky ministerstva obrany.

Sandecker by mohl být úspěšnější, ale i on by se musel zdržovat veškerou vojenskou byrokracií a na něco takového opravdu nebyl čas. Ať si trhnou nohou, pomyslel si Austin. Jestli se blíží konec světa, pak si raději ponechá zodpovědnost na svých bedrech, než aby ji přenášel na bedra anonymních vládních funkcionářů, jejichž největší starostí je zachovat si tvář. Tohle bude záležitost agentury NUMA, a to od začátku až do konce.

O deset minut později už seděl v automobilu agentury a projížděl ztichlými ulicemi Washingtonu. Zamířil na dálnici vedoucí k washingtonskému národnímu letišti, kde strážný u vrat do zakázaného sektoru zkontroloval Austinův osobní průkaz a nasměroval ho k hangáru ve vzdáleném koutu letištní plochy. Jasná záře světel ho bezpečně vedla, takže se snadno dostal až k asfaltové ploše, kde parkoval Boeing 747 Jumbo jet.

Reflektory rozestavěné kolem obřího letounu přeměnily noc v den.

Letadlo obklopovaly bubny s elektrickými kabely a haldy hliníku a oceli. Dělníci proudili dovnitř a opět ven jako mravenci po cukrové tyčince.

Zavala seděl pod vysoko čnícím ocasem stroje u provizorního stolu, vyrobeného z desky překližky a dvou koz na řezání dřeva. Spolu s jedním mužem v kombinéze procházel nějaké plány. Když zahlédl Austina, omluvil se a šel ho přivítat. „Není to tak zlé, jak to vypadá,“ prohlásil. Musel pozvednout hlas, aby ho v okolním hluku bylo slyšet.

Austin se rozhlédl a ulevilo se mu, když v tom, co se mu zprvu zdálo jako pustý chaos, najedou začínal objevovat náznaky systému a pořádku.

Jak dlouho potrvá, než ten ptáček bude schopen letu?“ zeptal se Austin.

„Měli jsme pár drobných závad, ale dostali jsme všechny potřebné součástky. Teď už jde jen o jejich osazení a pospojování. Do dvaasedmdesáti hodin bychom mohli být hotovi.“

„Co takhle zítra ráno?“ opáčil Austin.

Zavala se usmál. „Tobě by měli dát prostor v Divadle komedie.“

„Na zprávě, kterou jsem právě obdržel od Paula, naneštěstí nic komického není.“ Pověděl Zavalovi o ztraceném zaoceánském parníku. „Nemohli byste ten zbytek dát dohromady až za letu?“

Zavala se zatvářil bolestínsky. „Je to možné, ale není to moc moudré. Bude to jako nacpávat párek do rohlíku v běhu.“

„Co ale jestli není jiná cesta než se o to pokusit?“

Zavala pohlédl na hektickou aktivitu kolem sebe a poškrábal se na hlavě. „Nikdy jsem nedokázal odolat pořádnému šťavnatému párku. Pojď se mnou, sdělím tu smutnou zprávu svému zástupci.“

Muž, se kterým prve Zavala studoval plány, byl Drew Wheeler, přívětivý chlápek z Virginie krátce po čtyřicítce, specialista v logistice stěhování nadměrných nákladů po světě. Austin s Wheelerem spolupracoval již několikrát v minulosti, vždy, když bylo nutné spěšně někam přemístit jakési těžké vybavení. Wheelerův sklon pečlivě věci promýšlet, jako by v duchu přežvykoval kus tabáku, mnoho lidí přiváděl k šílenství. Avšak většinou brzy zjistili, že umí vymyslet dokonale komplexní plán, který je navíc možné bez zádrhelů splnit.

Austin se zeptal, jak pokračuje práce, a dostal typickou Wheelerovu odpověď. Ten dal jednu ruku v bok a zpod obočí zašilhal na letadlo jako farmář odhadující, jak odstranit z pole starý pařez. „No,“ pronesl a odmlčel se. „Jde to dobře.“

„Jde to natolik dobře, že by letadlo mohlo odstartovat zítra ráno?“

Wheeler tuto otázku chvíli přežvykoval, až nakonec ze sebe vysoukal: „V kolik hodin?“

„Tak brzo, jak to jen dokážete.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Nato se vydal volným krokem zpět k letadlu, jako by si vyrazil na procházku. Austina to ale neoklamalo. „Vsadil bych se o láhev tequily Pancho Villa, že Drew si už rozmyslel, jak na to.“

„Znám ho dost dobře, než abych nepoznal, že jde o ztracenou sázku,“ odpověděl Zavala.

„Moudré rozhodnutí. Kde jsi sehnal to letadlo?“

„To by ses divil, co všechno si člověk může vypůjčit, když má plnou kapsu. Tohle je nákladní stroj 200F, modifikovaná verze osobního letounu 747. Jeho kapacita činí skoro 125 tisíc kilogramů. Největší problém bylo dostat všechen ten materiál, který vidíš tady kolem, dovnitř, aniž by se jeho trup rozpáral jako krabička od sardinek. Chvíli nám s Hibbetem a Barrettem dal ten problém zabrat.“ Pak Zavala pokračoval: „Já si pořád představoval, že budeme potřebovat obrovské generátory, jako jsme viděli na té potopené přenosové lodi. Barrett nás ale ujistil, že to nebude zapotřebí. Můžeme použít větší množství menších generátorů.“

„Co cívka?“ chtěl vědět Austin.

„To nám nejvíc zamotalo hlavu. Ukážu ti, jak jsme to nakonec udělali.“

Zavala vykročil k nosu gigantického letadla. Dva lidé v overalech se skláněli nad mísovitou konstrukcí uloženou nahoře na plošině. Když Hibbet uviděl, že se k nim blíží Austin se Zavalou, usmál se na ně.

„Ahoj, Ale,“ pozdravil ho Austin. „Užíváte si legrace?“

„Je to největší sranda od té doby, co jsem dostal elektrický motorek k dětský stavebnici. Karla je skvělá pomocnice.“

Druhá osoba v kombinéze zvedla hlavu a pod baseballovou čepičkou se objevil usmívající se Karlin obličej. „Profesor chce říct, že dokážu skvěle podávat šroubovák.“

„Ale vůbec ne,“ ohradil se Hibbet. „Karla nemá sice technické vzdělání, ale má dobrý instinkt na řešení problémů. Zjevně zdědila nějaké geny po dědečkovi.“

„Rád slyším, že dobře spolupracujete,“ poznamenal Austin. „Joe povídal, že jste měli nějaký problém s cívkou.“

„Správně,“ přitakal Hibbet. „Na přenosových lodích to řešili tak, že zavěsili antény pod kýl. My ji hodláme stočit pod trupem.“

„Nebude to dělat nějaké problémy při startu letadla?“

„Teď jste trefil hřebíček na hlavičku. Tohle je kryt pro nově navrženou anténu. Na tu myšlenku mě přivedlo uspořádání, které jsem viděl na letadlech časného varování AVACS. Karla pak měla nápad přestavět kužel tak, aby se vešel do kopule.“

„Mívala jsem v akváriu paví očka,“ vysvětlovala Karla. „Mají pod bradou takovou kapsu a to mě přivedlo na ten nápad.“

Hibbet strhl plastový kryt z konstrukce sestávající z kovového jádra a drátů, veliké téměř sedm metrů v průměru. Kulatý rám, spočívající na dřevěném lůžku, tvarem připomínal obrácený klobouk asijského kuliho. Na vrcholku byl plochý a odsud se strany pozvolna sbíhaly do jednoho bodu na dně.

„To je geniální,“ pravil Austin obdivně. „Vypadá to jako sražená verze kuželovité antény. Bude to také tak dobře fungovat?“

„Doufám, že ještě líp,“ utrousil Hibbet.

„To je dobře, protože jsme trochu poopravili náš časový plán. Všechno musí být hotovo tak, aby letadlo mohlo odstartovat zítra ráno. Mohli byste dokončit poslední fáze montáže až ve vzduchu?“

Hibbet se podrbal na bradě. Po chvíli připustil: „Mohli. I když to při takhle složité úpravě není ideální. Nebudeme si moct dokonce ani vyzkoušet turbíny. S odškrtáváním jednotlivých položek můžeme začít v momentě, kdy zabudujeme anténu a kupoli. Stejně bychom se ale radši měli zeptat Barretta na jeho mínění.“

Vyšplhali se po schůdcích do prostorného interiéru 747. Téměř kompletní délku pětasedmdesáti metrů nákladového prostoru zaujímala řada šestnácti pravidelně rozestavěných přikrčených ocelových válců. Tyto válce spojovala celá síť kabelů, jež se odsud rozbíhaly do deseti různých směrů. Barrett právě klečel nad kabelem mezi dvěma válci.

Když uviděl Austina a ostatní, vstal, aby se s nimi pozdravil.

Austin se rozhlédl po rozestavěné aparatuře, jež zaujímala většinu obrovského vnitřního prostoru letadla. „Skoro to vypadá, že máte dost kapacity, abyste rozsvítili celý New York.“

„Skoro,“ připustil Barrett. „Měli jsme menší problém s připojením elektrického zdroje, ale nakonec jsme to všechno zvládli, takže by to mělo fungovat.“

„Jsem víc zvědavý na dynama. Kde jste jich tolik sehnali za tak krátkou dobu?“

„Zvláštní objednávka přes agenturu NUMA,“ odpověděl Zavala. „Měli je instalovat do nějakých nových lodí, ale já si je dočasně vypůjčil.“

„Nový zdroj elektřiny. Nová anténa. Bude to všechno pasovat dohromady?“

„Myslím, že ano,“ ujistil ho Barrett. „Tedy, jsem si z devětadevadesáti procent jistý, alespoň podle počítačové simulace, kterou jsme si udělali.“

Austin potřásl hlavou. „Právě to jedno procento mi dělá starost. Bude to všechno zítra ráno fungovat?“

Barrett se nejprve zasmál, jelikož si myslel, že Austin žertuje. Pak zaregistroval vážný výraz v kamarádově pohledu. „Něco se děje?“

Austin se mu svěřil s Troutovými závěry ohledně záhadného zaoceánského parníku.

Barrett udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Už před několika měsíci jsem říkal Trisovi, že bychom měli použít jen jednu loď, čímž bychom mohli lépe koncentrovat přenos. Dokonce jsem mu předal plány pro výměnu. Tehdy mi odpověděl, že by to trvalo příliš dlouho. Jeho lež by mě neměla překvapovat.“

„Co časový plán?“ otázal se Austin.

Barrettovi hněvivě blesklo v očích. „Budeme připraveni,“ pravil.

Austin a společníci ponechali Barretta jeho práci a sešplhali na zem po přistavené lávce. Austin se informoval, kde by mohl přispět. Zavala odškrtával nevelký seznam posledních chybějících dílů. Austin přešel stranou, kde bylo poněkud klidněji, a začal telefonovat. Ve všech případech se mu dostalo příslibu, že požadovaný materiál bude dodán co nejrychleji. Právě se vracel zpět k letadlu, když si všiml, že se k němu blíží Karla. Zřejmě ho sledovala, zatímco telefonoval.

„Ráda bych vás požádala o laskavost,“ prohlásila. „Chci letět tím letadlem.“

„V téhle chvíli by měl hrdina odpovědět: ‚Mohlo by to být nebezpečné‘.“

„Já vím. Ale na Ivory Islandu to bylo taky nebezpečné.“

Austin zaváhal.

„Kromě toho,“ pokračovala Karla, „co může být nebezpečnější než jet s vámi v parním automobilu stanley?“

Austinovi bylo jasné, že by musel Karlu svázat, aby jí zabránil vstupu do letadla. Usmál se tedy a pravil: „Nikdo nikam nepojedeme, pokud se rychle nevrátíme k práci.“

Prudce ho objala a políbila na rty. Austin si okamžitě umínil, že jakmile tato mise skončí, vyhradí si více času na zábavu.

Když se vraceli k letadlu, zarazilo poblíž nějaké auto. Zpoza volantu se vysoukala vysoká postava a s kulháním se vydala k nim. Byl to Schroeder.

„Co tady děláš?“ zeptala se Karla překvapeně.

„Mě by daleko víc zajímalo, jak jste se dostal přes bránu,“ ozval se Austin.

„Obvyklým způsobem. Kombinací drzosti a falešné identifikace.“

„Máš odpočívat na nemocničním lůžku,“ kárala ho Karla.

„Nemocnice je něco jiného než vězení,“ odpověděl Schroeder. „Jakmile člověk podepíše revers, nechají ho klidně odejít. Ty myslíš, že bych zůstal v posteli, když vím, co tady děláte?“ S údivem se zahleděl na obří letadlo ozářené desítkami světel. „To je geniální. Opravdu si myslíte, že dokážete neutralizovat přesun pólů ze vzduchu?“

„Hodláme se o to pokusit,“ ujistila ho Karla.

„My? Nechceš se snad zúčastnit téhle mise? Mohlo by to být nebezpečné.“

„Ty mluvíš jako Kurt. Odpovím ti tedy stejně jako jemu. Moje rodina je za celý tenhle zmatek zodpovědná. Je tedy mojí povinností pomoct s jeho likvidací.“

Schroeder se zasmál. „Jsi typická Lazlova vnučka, to je jisté. Tvrdohlavá, přesně jako byl on.“ Obrátil se na Austina. „Dávejte na ni dobrý pozor.“

„To slibuju,“ zněla odpověď.

Schroeder ještě jednou pohlédl na to spěšné hemžení kolem letadla. „Kdy hodláte odstartovat?“

„Zítra ráno,“ informoval ho Austin.

„Cítím se jako starý dinosaurus, který ale ví, kdy vyhynul,“ poznamenal Schroeder. „Počkám v nemocnici, až zavoláte. Hodně štěstí.“ Objal Karlu, potřásl si rukou s Austinem a kulhavě se vrátil k autu. Zadní světla se postupně ztratila ve tmě. Poté se Austin obrátil ke Karle.

„Máme toho ještě moc na práci.“

Karla přikývla. Pak ruku v ruce zamířili k obrovskému letounu.

ZATÍMCO AUSTINŮV TÝM zaměstnanců agentury NUMA neustával v horečné snaze dokázat nemožné, Trise Margravea netrápila jediná pochybnost ohledně jistého úspěchu jeho plánu. Nejistota mu byla naprosto cizí a v podstatě mu ani jednou nepřišla na mysl.

Zatímco se Polar Adventure prodíral vlnami jižního Atlantiku, seděl ve svém ergonomickém křesílku před kontrolním panelem, zabudovaným v přední vyhlídkové plošině. Dlouhými prsty přejížděl po ovládacích prvcích jako varhaník v katedrále. Dynama nastartoval již ve chvíli, kdy loď opustila přístav. Každý generátor byl na velkém počítačovém monitoru označen rudým symbolem s číslem, který signalizoval, že je zapnutý a na nízké úrovni aktivity.

Od jednotlivých dynam běžely na obrazovce červené čáry, jež se sbíhaly v kuželovitém obrazci uprostřed. Ten byl zelený, až na rudou špici. Byl to důkaz, že obří cívkou, uloženou hluboko v podpalubí, protéká minimální proud. Margraveovi to připomínalo běh spalovacího motoru naprázdno.

Na jiném monitoru byl znázorněný schematický průřez Země, demonstrující její jednotlivé vrstvy. Speciální senzory v trupu lodi budou schopny odhalit elektromagnetický průnik a rozsah vyvolaného vlnění.

Gant absolvoval poslední prohlídku lodi. Cestou si promluvil s lidmi ze své bezpečnostní agentury. Jakožto dokonalý perfekcionista si chtěl Gant být naprosto jistý, že v okamžiku, kdy Margrave přestane být užitečný, bude rychle eliminován. Když konečně vkročil na vyhlídkovou plošinu, spokojeně se usmál a ujistil se: „Už to nebude asi dlouho trvat, že?“

Margrave zkontroloval aparát GPS a odvětil: „Ráno budeme u cíle. Pak potrvá jen asi hodinu, než zakotvíme loď do správné polohy a spustíme do vody cívku. Moře je klidné, takže třeba ani nebude zapotřebí tolik času.“

Gant přešel k baru a do dvou štíhlých sklenic nalil šampaňské. Jednu z nich podal Margraveovi.

„Myslím, že nastal čas na přípitek.“

„Na porážku Mocenské elity,“ pronesl slavnostně Margrave. „Na nový svět.“ Také Gant pozvedl svou sklenici. „A na nový světový pořádek.“

41

ZAVALA OPUSTIL kokpit letounu B 747 a vydal se do zkráceného oddělení pro cestující, kde Austin pracoval na svém laptopu. Zavala se usmíval, jako by právě slyšel nějaký vtip.

„Piloti jsou srandovní lidé,“ pronesl a zavrtěl hlavou. „Posádka vzkazuje, že by ráda věděla, kam poletí.“

„Brzo už budu mít definitivní polohu,“ slíbil Austin. „Zatím jim můžeš vyřídit, aby letěli ve všeobecném směru ke středu jižního Atlantiku.“

„To jim to upřesňuješ až moc,“ podotkl Zavala.

„Tohle je oblast, po které pátráme,“ ukázal Austin na zářící obrazovku počítače. „Je to záznam NASA, který uvádí data, shromážděná satelitem ROSAT. Ta skvrna, která se táhne od Brazílie ke střední Africe, je náš cíl – Jihoatlantická anomálie.“ Klepl na jednu klávesu a zaměřil se na skupinu čtyřúhelníků. „Tohle je místo nejvýraznějšího poklesu magnetosféry.“

„Což značí, že je to nejlogičtější místo, kde by se mohli pokusit o spuštění manévru s přesunem pólů.“

„Ano i ne. Sem bychom ale měli podle mého názoru směřovat.“ Poklepal na několik míst na obrazovce. „Zemská kůra je tady slabší, takže umožní Kovacsovým vlnám snáz proniknout.“

Zavala zhluboka vydechl. „To ale pořád představuje spoustu míst, která bude potřeba pokrýt. Přinejmenším čtyři sta čtverečných kilometrů oceánu.“

„To jenom pro začátek,“ podotkl Austin.

Naklonil hlavu na stranu a zaposlouchal se do jemného elektrického hučení, přicházejícího z nákladového prostoru. Za okamžik se odtamtud vynořila Karla s Barrettem. Karla měla zlaté vlasy neupravené a pod velkýma očima tmavé kruhy. Barrett měl obličej i ruce pokryté mastnou špínou.

Austina napadlo, že i když je Karla rozcuchaná, dokázala by svým spanilým půvabem strčit do kapsy kdejakou hýčkanou modelku. Teď pozvedla ruku se šroubovákem jako socha Svobody svou pochodeň.

„Ta-da-da-dá!“ pronesla. „Je čas na trubky a bubny. Jsme hotovi.“

„Dynama jsou zapojená a běží,“ hlásil Barrett.

Před necelou hodinou Barrett natáhl poslední kabel a letadlo odstartovalo během pár minut poté, co zavřeli venkovní dveře. Al Hibbet se smutným výrazem pozoroval, jak se letadlo odlepuje od země. Chtěl se také zúčastnit mise, ale Austin rozhodl, že potřebují mít v záloze někoho, kdo je informován o podrobnostech akce. Čistě pro všechny případy.

Hučení zesílilo. Karla odpověděla na gratulace, kterých se jim zaslouženě dostalo, pak se však natáhla na prázdná sedadla a okamžitě usnula. Austin jí z prstů jemně uvolnil šroubovák a odložil ho na vedlejší sedadlo.

„Díky,“ pravil Barrett, „jestli mě teď omluvíte.“ Načež následoval Karlina příkladu. Se zíváním se vmáčkl do druhé řady sedadel, kde se natáhl a rovněž okamžitě usnul.

Austin zaznamenal zeměpisnou polohu do počítače a pak vstoupil do kokpitu, aby předal koordináty palubnímu navigátorovi. Zeptal se, jak dlouho potrvá, než se tam dostanou, a v odpověď se dozvěděl, že asi zhruba dvě hodiny. Austin vyhlédl z okénka kokpitu na souvislou vrstvu mraků připomínajících pole s bavlnou a táhnoucích se, kam jen oko dohlédlo.

Posádku tvořili výhradně dobrovolníci, kteří si plně uvědomovali, že se účastní nebezpečné mise. Když navigátor předložil letový plán, Austin se Zavalou se vrátili do kabiny pro cestující.

„Podle toho, co jsi říkal v kokpitu, mám dojem, že dosáhneme oblasti zhruba současně s tou lodí, poznamenal Zavala.

„Ve skutečnosti je to ještě napjatější. Budeme pouze v blízkosti cíle. Až dorazíme na místo, musíme zahájit pátrání. Nevím, jak dlouho nám bude trvat, než přenosovou loď objevíme.“

„Jakékoliv zpoždění by ale bylo fatální. Navíc nám vůbec nepomůže tahle nízká oblačnost.“

„Také jsem o tom přemýšlel. Troutovi však onehdy, pouhý moment předtím, než jejich člun nasál obří vír, hlásili, že na obloze zaznamenávají spoustu elektrických aktivit.“

„To je pravda. A Al také říkal, že pokusy Američanů a Rusů s elektromagnetickými zbraněmi, vyrobenými na podkladě Kovacsových rovnic, provázel pokaždé nebeský ohňostroj.“

„Takže máme právo očekávat, že se stejný fenomén objeví i ve chvíli, kdy Gant s Margravem zapnou ten svůj kafemlejnek. Myslím, že bychom měli tedy spíše pátrat na obloze než na moři. Takže mraky by nám nakonec mohly pomoct tu loď najít.“

„Skvělé. Upozorním posádku, aby pátrala po ohňostroji.“

Austin zdráhavě vzbudil Karlu a Barretta. Nechal je několik minut, aby si z očí vymnuli zbytky spánku, a zatímco letoun uháněl k místu Jihoatlantické anomálie, seznámil je s aktuální situací. Souhlasili s návrhem, aby se rozdělili, Karla jako pozorovatel na jedné straně letadla a Barrett na druhé. Austin, který bude střídavě vpředu a vzadu, bude fungovat jako spojka k Zavalovi, který se usadí v kokpitu.

V reproduktorech se ozval Zavalův hlas. Oznamoval, že za patnáct minut letadlo přeletí nad zevní hranicí cílové oblasti. Austin cítil, jak v kabině roste napětí. Atmosféra ještě zhoustla, když Zavala ohlásil, že právě vstoupili do horké zóny. Všichni zaujali určené pozice u okének. Uplynulo deset minut, pak dvacet. Austin přecházel prostornou kabinou sem a tam a povzbuzoval ostatní. Bylo obtížné třeba jen uvěřit, že pod tou souvislou vrstvou mraků leží oceán. Austin navrhl, aby letoun pročesal oblast sérií rovnoběžných přeletů. Byl to stejný způsob, připomínající sečení louky, jaký se používá při pátrání po ztracených lodích, jenž umožňoval prohledání rozsáhlých oblastí v relativně krátkém čase. Dokončili první travers, absolvovali druhý a zahájili třetí, když Austin znejistěl a začal přemýšlet, jestli neudělal nějakou chybu. Každých několik vteřin se díval na hodinky.

Letadlo se právě obracelo ke čtvrtému přeletu, když Karla vykřikla. „Něco vidím. Na třech hodinách.“

Austin s Barrettem se vrhli přes kabinu na její stranu a nalepili se na okénka. Slunce už bylo nízko nad obzorem a jeho šikmé paprsky vykreslovaly v mracích pod nimi modré stíny. Ale kousek napravo obloha pulsovala zlatobílým zářením, podobným zábleskům, jaké vydává bouřka v mracích. Austin popadl mikrofon vnitřní komunikační sítě. Vzápětí se v reproduktorech ozval Zavala s ujištěním, že stejný úkaz vidí také.

Letoun se naklonil do zatáčky a jako můra přitahovaná světlem se vydal dlouhým klesáním ke světlu, jež klokotalo v dálce jako nějaký obří čarodějný kotel.

42

VZHLEDEM K ČASOVÉ TÍSNI bylo nezbytné zvolit při instalaci kontrolního panelu v nákladové sekci letadla to nejjednodušší řešení. Ovládací panel tedy sestával z ploché desky, spočívající na podpěrách sahajících do výšky pasu. Uspořádání na panelu bylo záměrně také docela jednoduché. Hlavním prvkem byl centrální vypínač, kterým se reguloval tok proudu do všech dynam. Různé ciferníky a ukazatele pak informovaly o stavu rozličných oblastí operačního systému. V reproduktorech se opět ozval Zavalův hlas. „Klesáme do mraků.“ Austin cítil, jak ho svědí kůže na lebce a jak mu vstávají vlasy, nikoliv strachem, ale v důsledku náhlého elektrického náboje, jímž byla okolní atmosféra doslova přesycena. Karliny dlouhé světlé kadeře se na koncích rovněž pozvedly, takže vypadala jako Frankensteinova nevěsta. Pokusila se rukou vlasy poněkud uhladit, ale bez většího výsledku. Jediný Barrett neměl díky své oholené hlavě žádné takové problémy, i když pavoukovi na jeho lebce náhle naskočila husí kůže.

Tato elektrická show však znamenala pouhý začátek. Každý povrch v nákladové sekci začal vydávat namodralé svědo, obdobu světla svatého Eliáše, pozorovaného námořníky v plachtoví jejich lodí. Vnitřní osvědení letadla začalo blikat, jako kdyby si nějaké dítě hrálo s vypínačem. Nakonec světla zhasla úplně.

Stroboskopické záblesky zvenčí zaplavovaly okénka a osvětlovaly udivené obličeje lidí v nákladovém prostoru jako nějaké tanečníky na diskotéce. Zdálo se, že se letadlo ocitlo uprostřed zuřící bouře. Jenom namísto rachocení hromu bylo slyšet tlumené hučení tryskových motorů. Toto relativní ticho ještě podtrhovalo strašidelnost celé scény.

Vnitřní komunikační systém fungoval na zvláštní síti, protože se náhle z reproduktorů se zapraskáním ozval Zavalův hlas. Jeho zpráva byla krátká a věcná:

„Přišli jsme o navigační přístroje v kokpitu.“

Za vteřinu se ozval s další zprávou, jež byla ještě hrozivější: „Sakra, taky nám už nefunguje řízení.“

Austin věděl, že letadlo velikosti B 747 se sice okamžitě nezřítí jako kámen, ale že není stejně tak schopné vznášet se ve stoupavých vzdušných proudech jako nějaký kluzák. Jakmile letoun odhalí, že ho nikdo neřídí, rozechvěje se v kotrmelcích a zakrátko se mu odtrhnou křídla od trupu. V ochranářském gestu objal Karlu kolem ramen.

V nákladové sekci se však začalo něco dít. Elektrická show jako by poněkud pobledla. Studené světlo, jež až dosud mihotalo po stěnách a na stropě, pohaslo. Mezi jeho záblesky se začaly mísit temné skvrny, jež přízračný modrý třpyt tlumily. Pak světlo explodovalo v jeden poslední oslnivý záblesk, načež se rozsvítilo vnitřní osvětlení letadla. Vzápětí Zavalův hlas oznámil vítanou zprávu.

„Přístroje i řízení zase fungují,“ ohlásil.

Austin odtáhl ruku z Karlina ramene a věnoval se kontrole řídicího panelu. Obával se, aby nápor statické elektřiny, který vyvolal tak dramatickou světelnou podívanou, nespálil vypínače na panelu. K jeho úlevě bylo však všechno v pořádku.

Karla si všimla, že světlo přicházející do kabiny okénky se změnilo, takže se vydala tento jev prozkoumat. Přitiskla nos na plexisklo a začala svolávat ostatní. Austin vykoukl ven, aby zjistil, že se již dostali z vrstvy mraků. I přes zbytky mlhavých cárů nízkých mraků byl vidět modrý oceán. Jeho pozornost však nejvíce upoutalo jakési blikající záření nad letadlem. Namísto spodní plochy mraků zde uviděl krásnou polární záři s bíle, modře a purpurově světélkujícím baldachýnem. Celá nebesa se ocitla v jednom ohni. Vypadalo to, jako by stovka bouří současně vysílala své blesky.

Letadlo tedy proletělo touto elektrickou bariérou a zůstalo pohromadě. Přesto však ještě neměli vyhráno. I když elektrický útok postupně slábl, čím níže klesali, tím silněji bičovaly letadlo divoké turbulence. Mohutné nápory větru narážely do letadla snad ze všech směrů. I přes svou značnou velikost boeing poskakoval a stáčel se jako drak na provázku.

Nicméně tyto otřesy byly jen předehrou. Na trup, jako na boxera zahnaného do kouta ringu, náhle začaly dopadat údery čelního větru. Nákladovým prostorem se rozléhala ozvěna hlasitých nárazů, jež rozechvívaly celé letadlo, jako by drkotalo po cestě plné hlubokých výmolů. Právě když se zdálo, že jediný další útok větru musí už nutně vyrazit všechny nýty, nápory větru náhle zeslábly a prořídly. Po chvíli ustaly úplně.

„Jste tam vzadu všichni v pořádku?“ ptal se Zavala.

„Je to dobré, jenom budeš potřebovat novou sadu tlumičů.“

„Já budu nejspíš potřebovat nové zuby,“ ucedil Zavala.

„Pověz pilotovi, že to byl skvělý pokus o záchranu. Máme ještě křídla?“

„Pilot posílá své díky a ptá se, na co potřebujeme křídla?“

„To mě uklidňuje. Vidíte loď?“

„Ještě ne. Stále je tu ještě pár mraků.“ Následovalo odmlčení, po kterém se Zavala znovu ozval. Austin v jeho hlasu jasně uslyšel potlačované vzrušení. „Podívej se na levobok, Kurte. Zhruba na devíti hodinách.“

Austin vyhlédl okénkem a pod sebou spatřil zaoceánský parník. Loď vypadala na hladině jako hračka. Za zádí se jí netáhla žádná kýlová vlna, což jenom potvrzovalo to, co si Austin domyslel z nedávných turbulencí a světelné show, totiž že plavidlo stojí na místě a již zahájilo elektromagnetický útok.

Loď obklopovaly vlny, jež se ve stále rostoucích kruzích šířily dál a dál. I když bylo dost obtížné odhadnout jejich velikost, podle jasně viditelných vrcholků s pěnou se i z letadla letícího vysoko dalo soudit, že budou značně vysoké.

Austin vzal do ruky mikrofon vnitřní komunikační sítě a požádal pilota, aby vyrovnal letadlo ve třech tisících metrech a kroužil kolem lodi tak, že při každém obletu o tři sta metrů klesne. Pak se obrátil na Barretta, stojícího u centrálního panelu, a upozornil jej, aby se připravil. Vědec přikývl a začal postupně zvyšovat intenzitu proudu do dynam. Vnitřek letadla naplnilo elektrické hučení, jako tisíce včelích úlů.

Vtom cosi začalo hořet. Austin se otočil do nitra nákladového prostoru a na jeho vzdáleném konci uviděl, jak se z jednoho dynama valí oblaka kouře a odletují jiskry. Křikl na Barretta, aby vypnul proud, a s Karlou v patách vyrazil dozadu.

Barrett mezitím na jednom ukazateli zaregistroval problém a sám bez meškání vypnul hlavní spínač. Austin objevil, že zdrojem kouře a jisker je vedení k jednomu z dynam. Uvolnilo se zde připojení kabelu, zřejmě když se letadlo tak mohutně otřásalo v turbulencích.

Zkontroloval stav obou zakončení, zjistil, že nedošlo k žádným vážným škodám, a kabel znovu připojil. Pak křikl na Barretta, aby opět pustil proud. Znovu se ozvalo hučení včel, jež nabývalo na intenzitě, až nakonec přehlušilo burácení motorů. Karla se připojila k Barrettovi u řídicího panelu. Austin se postavil vedle vnitřního telefonu, aby mohl udržovat těsný kontakt s kokpitem.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Austin.

Barret přejel pohledem po budících a usmál se. „Všechno v pořádku.“ Austin ve spokojeném gestu zvedl palec a zavolal Zavalovi: „Jakou máme výšku?“

„Dva tisíce sedm set metrů.“

„Dobře. Klesněte na třináct set a pak přeleťte přímo nad lodí. Dejte mi vědět, až zahájíte přibližování k cíli.“

„Provedeme, pane.“

Jak letadlo klesalo níž, pilot se musel poprat s dalším nečekaným náporem turbulencí. Podařilo se mu srovnat letoun jen díky dlouholetým zkušenostem. Zavala ohlásil do telefonu, že právě zahajují přibližování k lodi.

Austin vyzval Barretta, aby zapnul proud. Ten na chvíli zaváhal, s rukou nad hlavním vypínačem, takže Austina dokonce napadlo, že mu nerozuměl. Pak však Barrett ustoupil stranou a na vypínač položil Karlinu ruku.

„To je na počest vašeho dědečka.“

Karla odpověděla širokým úsměvem a vypínač stiskla. Na tento povel elektřina pronikla do antény, kde byla přeměněna na pulzy elektromagnetického vlnění. Austin neměl žádnou zkušenost ani vzor, podle kterých by mohl postupovat, takže do antény pouštěl výboje energie zcela náhodně, podobně jako lovec ponorek při útoku pokrývá podezřelou oblast množstvím hlubinných pum a náloží.

Za okamžik byli přímo nad lodí. Austin přikázal pilotovi, aby manévr opakoval, tentokrát v jiném směru. Boeing 747 nebyl konstruován pro hvězdicové lety, takže mu připadalo jako věčnost, než obří letoun dokončil otočku a obrátil se, aby zasypal cizí loď další sérií hlubinných bomb.

Znovu se ozval Zavala, ohlašující dosažení hranice pěti set metrů od cíle, a Karla znovu stiskla hlavní vypínač.

Další přelet a moře v okolí lodi zasáhla další baráž elektromagnetických pulzů.

„Jak dlouho to budeme muset opakovat?“ chtěl vědět Zavala.

„Dokud nám nedojde palivo a pak ještě chvíli,“ odvětil Austin s ocelovou rozhodností v hlase.

NA VYHLÍDKOVĚ TERASE lodi Polar Adventure panovala euforická nálada. Margrave s Gantem hleděli skleněným průhledným stropem vzhůru, obličeje jim barvil pulzující mnohobarevný odlesk polární záře, vlnící se vysoko nad lodí. Margraveův podivný obličej ještě nikdy nevypadal tak ďábelsky. „To je senzační,“ vydechl Gant ve vzácném projevu emocí. Margrave stál za kontrolním pultem. Postupně rozbíhal dynama k maximálnímu výkonu a celý pult byl rozzářený jako nějaký hrací automat.

„Ta polární záře potvrzuje, že jsme dosáhli kritické hladiny,“ pravil. „Elektromagnetické vlny pronikly mořským dnem. Teď ovlivní elektromagnetické proudění a přesunou póly. Sledujte kompas, jak poskočí.“

Gant se upřeně zadíval na kompas, ale po chvíli vyhlédl velkým panoramatickým oknem ven. „Něco se děje s mořem.“

Původně zčeřená hladina v bezprostředním okolí parníku se náhle úplně vyhladila.

„Jsme v epicentru přesunu pólů,“ vysvětloval Margrave. „Od krajů stále se zvětšujícího kruhu se roztočí obrovské vlny. Po obvodu se vytvoří gigantický vír.“

„To jsem rád, že mu nestojíme v cestě,“ poznamenal Gant.

„To bychom měli velkou smůlu. Oblast poruch je totiž značně nepravidelná. Proto se potopila ta naše jedna přenosová loď. Tady jsme ale v bezpečí. Je to podobné místo jako oko hurikánu. Až na mírné houpání zůstaneme naprosto v klidu.“

Gant se zadíval na dmoucí se moře. Ještě nikdy v životě se necítil tak mocný.

STAV AUSTINOVA NITRA byl právě opačný. Měl podobný pocit, jaký má lékař, který se pokouší přivést umírajícího pacienta zpět k životu, jenomže tentokrát byly v sázce doslova miliony životů. Vyhlédl z okénka, aby viděl, že letoun zahajuje další přelet. Stále nedokázal říct, jestli jeho „protilátka“ funguje nebo nefunguje.

Pak si všiml, že oblast těsně kolem lodi má náhle docela plochou hladinu, jako by uhlazenou spodním tahem rotoru helikoptéry.

Nato uviděl rýhování na hladině, které připomínalo čáry způsobené silným proudem. Za malý okamžik se voda začala stáčet do víru, přičemž loď byla v jeho středu. V průběhu několika vteřin se již vytvořil vír o průměru téměř dvou kilometrů, na okrajích lemovaný kruhem pěny. Rychlost otáčení nabírala na síle a vodní hladina uvnitř víru začala proti okolní vodě klesat.

Austin byl právě svědkem zrození obřího oceánského víru.

Polar Adventure se přechodně vynořila o necelé dva metry z vody, aby se pak začala opět usazovat. Gant si povšiml, že se kolem lodi začíná vytvářet jakási proláklina v oceánu. „To je další vedlejší účinek?“ zeptal se zvídavě.

„Ne,“ odsekl Margrave. Jeho podráždění pomalu přešlo v obavy, to když povrch moře stále výrazněji připomínal mísu. Vlnění korunované bílou pěnou svědčilo o tom, že tu na sebe narážejí silné proudy. Popadl mikrofon, který ho spojoval s můstkem. „Plnou parou vpřed. Vtahuje nás do sebe mořský vír.“ Margrave vypnul proud do dynam. „Co to děláte?“ otočil se na něj Gant. „Něco není v pořádku. Takováhle reakce není normální.“ Pokles hladiny oceánu stále pokračoval a začínaly se tvořit vířivé proudy, ale lodní motory teď již pracovaly a poháněly plavidlo stále blíž k okraji víru. S přídí lehce zvednutou a mířící proti proudům, jež ji strhávaly na stranu, se loď přece jen pomalu probíjela kupředu.

Vír se však současně neustále zvětšoval. Margrave ječel na můstek, aby přidali otáčky motoru, ale přesto se zdálo, že loď je odsouzená tento závod o přežití prohrát. Prakticky totiž neměnila relativní polohu vůči středu víru.

Najednou se opět změnil charakter okolní vody. Proudy zeslábly a vodní proláklina se začala vyrovnávat a přibližovat okolní hladině. Po jejím dosažení pokračovala naopak v růstu do výšky. „Co se to stalo?“ divil se Gant.

„Menší porucha,“ odpověděl Margrave. Nervózně si z čela utřel pot, usmál se a znovu zapnul dynama.

Jak se loď zvedala výš a výš, voda kolem ní se začala vařit. Transoceánský parník se ocitl nejprve sedm metrů, pak až deset metrů ve vzduchu.

„Zastavte to,“ vyhrkl Gant.

Margrave vypnul proud, ale parník stoupal dál.

Sedmnáct metrů.

„Vy blázne! Co jste to udělal?“

„Počítačové modely…“

„K čertu s počítačovými modely!“

Margrave opustil řídicí panel a přiskočil k jednomu z panoramatických oken. S hrůzou zůstal zírat na okolní moře.

Loď se nyní nacházela na vrcholu obrovského, rychle rostoucího vodního sloupce.

AUSTIN VIDĚL, jak vír vzniká a jak roste, dokud nedosáhl průměru téměř dvou kilometrů. Nyní fascinovaně sledoval, jak se nálevka víru vyrovnává s okolní hladinou, mění se v ohraničený kypící okrsek vody s oblaky páry a začíná se formovat do vodní cyklony.

Vodní masa vyrůstající z centra víru nabírala na výšce i na mohutnosti a nepřestávala se divoce otáčet jako tančící derviš. Letadlo nalétalo do pozice k dalšímu přeletu. Austin vrazil do kokpitu. „Odvezte nás rychle co nejvýš a co nejdál odsud. Ať z téhle oblasti okamžitě zmizíme.“ Pilot nasadil na prudké stoupání.

Vodní sloupec připomněl Austinovi obrázky pokusů s nukleárními zbraněmi v Pacifiku.

V rádiu se náhle ozval vyděšený hlas. „Mayday! Mayday! Ozvěte se, ať jste kdokoliv! Mayday!“

Austin si půjčil palubní mikrofon. „Volání Mayday zachyceno.“

„Tady je Gant z lodi Polar Adventure“ Musel křičet hodně nahlas, aby ho na burácivém pozadí bylo slyšet.

„Vypadáte, jako byste jeli na horské dráze,“ poznamenal Austin.

„Kdo jste? Kde jste?“

„Tady Kurt Austin. Nacházíme se pár set metrů nad vašimi hlavami. Můžete se na nás podívat, ale rychle, protože tu nehodláme zůstat dlouho. Doktor Kovacs vám nicméně posílá srdečné pozdravy.“

Po chvilkové odmlce se ozval Gant. „Co se to k čertu děje, Austine?“

„Dali jsme vám dávku antidota proti přesunu pólů. Řekl bych, že jste i s vaším partnerem namydlení.“

Gantova hněvivá odpověď byla nesrozumitelná. Úplně se v hromovém hlomozu ztratila.

Austin vyhlédl z okénka kokpitu. Loď se potácela na vrcholu vodního sloupu a otáčela se jako káča. Austin si dokázal představit paniku, jaká asi vládla na její palubě. S Gantem a Margravem, kteří si sami zaseli sémě vlastní destrukce, však necítil nejmenší slitování.

Jakmile letadlo změnilo kurz a začalo se vzdalovat od cíle jako nějaká obří nemotorná velryba, dostalo se do těžkých vzdušných turbulencí, způsobených rozpoutanými živly. Ve srovnání s nedávnými poryvy větru byly však současné podmínky už znatelně příznivější. Letoun tedy dál bez problémů stoupal, až dosáhl výšky těsně nad osmi tisíci metry, kde pilot vyrovnal let.

Karla měla přilepený obličej k okénku, i když už nebylo vidět nic, kromě normální oblačnosti. Po chvíli se obrátila na Austina, v očích omámený pohled.

„Co se to tam stalo?“ chtěla vědět.

„Váš dědeček měl ve svých výpočtech do puntíku pravdu.“

„Co ale byla tamta věc, to neuvěřitelné vodní tornádo?“

Austin si nebyl sám jistý, co se to stalo, ale domýšlel se, že synchronní elektromagnetické pulzy vysílané z lodi a z letadla uvolnily nepředstavitelné síly.

„Příroda nemá moc ráda, když se jí lidé pletou do řemesla. Kombinace protijedu a počátečního vysílání vyvolaly silnou reakci.“ Usmál se. „Je to něco podobného, jako si vzít něco na zkažený žaludek. I v takovém případě se vždycky dostaví jedna nebo dvě poslední exploze potíží a teprve pak se situace zklidní a stav se zlepší.“

„Takže je po všem, konečně.“

„To doufám.“ Austin zatelefonoval do kokpitu a zeptal se: „Jak se chová kompas?“

„Normálně,“ odpověděl Zavala. „Stále ukazuje k severnímu pólu, více méně.“

Barrett se ani nepohnul od řídicího panelu. Když uslyšel Zavalovo hlášení, sepjal ruce. Přistoupil ke Karle a Austinovi a oba bohatýrsky objal.

„Dokázali jsme to,“ řekl šťastně. „Můj Bože, my to dokázali!“

Austin odpověděl s unaveným úsměvem na tváři. „Máte pravdu,“ řekl. „Opravdu jsme to dokázali.“

43

DOYLE BYL RÁD, že to bude jeho poslední cesta na ostrov s majákem. To místo neměl nikdy rád. Vyrostl totiž ve městě a kouzlo samoty mu bylo zcela cizí. A ještě šťastnější bude, až vysadí příslušníky Luciferovy legie a navždy ostrov opustí.

Přistál s letadlem v blízkosti ostrova, vyvázal stroj na kotvicí bóji a odvesloval k přístavišti, kde čekal jeden z Luciferových úchylů, aby ho přivítal. Nikdy si nezapamatoval jejich jména a rozlišoval je pouze podle barvy vlasů. Toto byl rusovlasý chlap, jenž, protože byl nejvíc podobný Margraveovi, zastával ve skupině pravděpodobně jakousi vyšší funkci, ačkoliv na nějakého vůdce ve skutečnost neměl. Něco takového by však mezi těmito ryzími anarchisty stejně znamenalo klatbu.

„Neviděl jsem vás od té automobilové honičky na předměstí Washingtonu,“ pronesl tento muž tichým hlasem, připomínajícím šustění hada v suchém listí. „Smůla, že se tomu vašemu kamarádovi podařilo uniknout.“

„Vždycky je nějaké příště,“ poznamenal Doyle. „Austinovi a jeho přátelům se budeme věnovat, až se postaráme o Mocenskou elitu.“

„Na to se těším. Měl jste nám dát vědět, že sem jedete,“ dodal muž. Doyle potěžkal plátěný vak, který držel v ruce. „Tris vás chtěl překvapit.“ Zdálo se, že tato odpověď legionáře uspokojila. Přikývl a doprovodil Doylea k výtahu, který je bleskově vynesl na vrcholek útesu.

Na skalní vyvýšenině s majákem čekali zbývající členové Luciferova gangu. Když slyšeli Doyleovo opakované vysvětlení jeho přítomnosti na ostrově, věnovali mu smutné úsměvy. Pak všichni zamířili do domu strážce majáku. Doyle je vedl do Margraveovy kuchyně. Tam připravil na stůl šest sklenic a pivo.

Z vaku vytáhl láhev šampaňského a nalil. Pak otevřel plechovku s pivem a zvedl ji do výše.

„Na brzký konec Mocenské elity.“

Rusovlasý muž se zasmál. „Moc dlouho jste se zdržoval v blízkosti anarchistů, Doyle. Začínáte mluvit stejně bláznivě jako my.“

Doyle na něj přátelsky zamrkal. „Nejspíš je to nakažlivé. Na zdraví.“

Vypil dobrou polovinu obsahu plechovky. Pak si hřbetem ruky otřel pusu a s potěšením pozoroval, jak členové gangu do sebe obracejí sklenice se šampaňským, jako by to byla voda.

„Mimochodem, Margrave chtěl, abych vám předal tohle.“

Ten balíček dostal včera. Byl u něj krátký vzkaz, podepsaný Gantem.

Stálo v něm: „Plán na přesun pólů odložen na příští týden. Předejte, prosím, tento dárek našim přátelům v Maine. Dejte si všichni speciální láhev šampaňského. Povězte jim, že je to dárek od Margravea. Je velmi důležité počkat, dokud šampaňské všichni nedopijí.“

Rusovlasý Lucifer otevřel balíček. Bylo v něm DVD. Muž pokrčil rameny a šel založit disk do přehrávače. O několik vteřin později se na obrazovce objevila Gantova tvář.

„Přeju si zlikvidovat Luciferovu legii,“ pravil.

„A co navrhujete, abychom v tomto směru udělali?“

To není možné. Tohle je přece konverzace, kterou spolu vedli s Gantem po honu na lišku.

„Zajeďte na Margraveův ostrov v Maine a povězte jim, že pro ně máte dárek. Řekněte jim, že je od Margravea. Pak je pošlete všechny do pekla, každého pěkně se sklenicí bublinek.“

Všechny pohledy se upřely na Doylea.

„Není to tak, jak si myslíte,“ pronesl a vykouzlil ten nejoslnivější irský úsměv.

Doyle ale neměl šanci. Byl v podstatě odsouzen již v momentě, kdy převzal disk. Nikdy se nedozví, že pocházel vlastně od Barretta, a nikoliv od Ganta. A že štěnice, kterou Austin umístil na spodní stranu zahradního stolu, odvedla svou práci a zachytila Gantovy instrukce na zlikvidování Luciferů.

Doyle vyskočil a vrhl se ke dveřím. Jeden z přítomných mu však podrazil nohu, takže se svalil na zem. Rychle se zvedl, sáhl po pistoli v pouzdru nad kotníkem, ale čísi ruce ho přitiskly k podlaze a vzápětí ho zbraně zbavily. Takže mohl jen zírat z podlahy na šest ďábelských tváří, shromážděných kolem něho.

Nerozuměl tomu. Luciferové věděli, že je otrávil, a přesto se usmívali. Doyle nestačil pochopit, že příležitost zabíjet dokáže potlačit veškeré další emoce, tedy i strach z hrozící smrti.

Uslyšel pouze, jak se otevírá zásuvka s noži, a pak už se na něj vrhli.

EPILOG

DVĚ STĚ NÁMOŘNÍCH MIL východně od Norfolku ve Virginii výzkumná loď agentury NUMA Peter Throckmorton, spolu s průzkumnou lodí Benjamin Franklin, s níž připomínala dvojici moderních korzárů, protínaly přídí jako sklo hladkou zelenou hladinu.

Zatímco jejich trupy se syčením prorážely vodu, až vodní pěna smáčela paluby, ve spoře osvětlené kontrolní místnosti dálkově ovládaných senzorů panovala klidná, tlumená atmosféra. Spider Barrett tu seděl s očima upřenýma na Mercatorovu mapu světa, rozsvícenou na obrazovce před ním. I když byla místnost klimatizována, na tetované Barrettově lebce se leskly kapičky potu.

Joe Zavala, Al Hibbet a Jerry Adler, expert přes vlny, s nímž se Joe a Austin poprvé setkali na palubě Throckmortonu, se zaujetím sledovali, jak Barrettovy prsty poletují po klávesnici počítače. V místnosti se navíc shromáždilo i několik lodních techniků.

Barrett se zarazil a promnul si oči, jako by se chystal přiznat porážku. Pak se však jeho ruce opět snesly na klávesnici gestem koncertujícího klavíristy. Ve světových oceánech se začaly objevovat červené tečky. Opřel se v křesle a s širokým úsměvem oznámil: „Pánové,“ pronesl slavnostně, „máme místa původu.“

Místností se rozlehl potlesk.

„Pozoruhodné,“ poznamenal doktor Adler. „Nemůžu uvěřit, že existuje tolik míst, kde vznikají obří vlny.“ Barrett kliknul kurzorem na jednu tečku. Objevila se tabulka technických detailů, popisujících stav moře, počasí a proudů v dané oblasti. Nejdůležitějším údajem však bylo zhodnocení stupně rizika, ústící v předpověď pravděpodobnosti a předpokládané velikosti gigantické vlny. I tuto ukázku ocenili přihlížející potleskem.

Zavala vytáhl z kapsy telefon a zavolal na Benjamina Franklina. Tam, v podobné kontrolní místnosti lodi NOAS, čekali na zavolání Gamay a Paul Troutovi. „Řekni Paulovi,“ vzkázal Zavala přes Gamay, „že orel přistál. Detaily budou následovat.“

Vypnul telefon a přešel do rohu místnosti, kde si předtím odložil batoh. Otevřel ho a vytáhl dvě lahve tequily spolu s kupou umělohmotných pohárků. Rozlil tequilu přítomným a pak zvedl svůj pohárek k přípitku.

„Na Lazlo Kovacse,“ pronesl.

„A na Spidera Barretta,“ připojil se Hibbet. „Spider přeměnil ničivou sílu v něco prospěšného. Jeho práce zachrání život stovkám, možná tisícovkám námořníků.“

Šlo o to, že poté, co se Barrett stal svědkem rozpoutání nekontrolovatelných sil, soustředil své myšlenky během letu zpět od Jihoatlantické anomálie na další vědecký úkol. Pokusil se vymyslet způsob pozitivního využití Kovacsových rovnic. Jakmile letadlo přistálo ve Washingtonu, zmizel na několik dní, a když se znovu nečekaně objevil na velitelství agentury NUMA, předložil Hibbetovi svou myšlenku.

Seznámil ho s nápadem, jenž svým dosahem i cílem bral dech, a přitom byl pozoruhodně jednoduchý. Navrhoval využít oslabené verze Kovacsových elektromagnetických vln k odhalování anomálií oceánského dna, jež by mohly vyvolávat hladinové poruchy. Každá zaoceánská loď od určité velikosti by byla vybavena Kovacsovým senzorem, umístěným na přídi. Senzory by nepřetržitě přinášely informace, jež by byly zpracovávány společně s údaji ze satelitů i s globálními hodnotami elektromagnetického pole.

Všechny tyto údaje by pak byly vkládány do počítačů, analyzovány a vyhlašovány ve formě varování před nebezpečnými oblastmi, v nichž mohou vznikat obří vlny. Plavidla by pak mohla upravit svůj kurz, aby se těmto kritickým místům vyhnula. Nakonec se účastníci dohodli na uspořádání praktického mořského testu v blízkosti místa, kde obří vlny potopily Southern Belle. Vzhledem ke svým zájmům v oblasti mořských vírů byla přizvána rovněž NOAS, potažmo Paul Trout.

Lodě obou organizací se setkaly v místě, kde na dně ležela Southern Belle. Na památku mrtvých námořníků zde vhodila posádka do vln věnec.

Pak byl zahájen praktický pokus, který trval několik dní. Testy odhalily několik drobných závad, které však byly promptně odstraněny. Nyní, když se systém ukázal být nesporným úspěchem, byla nálada v řídicí místnosti přímo nevázaná – zejména poté, co byla podpořena štědrými dávkami tequily.

V jednu chvíli se temperamentní a lehce opilý Al Hibbet obrátil k Závaloví a pravil: „Škoda že tu není Kurt. O všechnu legraci přijde.“

Zavala se znalecky usmál. „Tomu se určitě daří dobře.“

KARLA JANOSOVÁ se vynořila z tunelu, mrkajíc proti světlu jako krtek. Měla špinavý obličej a její jednodílná kombinéza byla celá zaprášená. S údivem zavrtěla hlavou, stále ještě plná dojmů z pohledů, jež se jí nabízely. Na travnatém dně bývalého sopečného kráteru vyrostla dočasná vesnice. V úhledných řadách zde stálo nejméně pětadvacet velkých stanů, sloužících ke spaní, vaření i výzkumným činnostem. Nedaleko stálo několik zaparkovaných vrtulníků.

Okolí stanů se hemžilo různými aktivitami. Přístup ke křišťálovému městu vylepšil čerstvě proražený tunel i odklizení kamenných zbytků, původně zčásti blokujících cestu. Z generátorů poháněných plynem se do tunelu táhly elektrické kabely. Dovnitř i ven proudily nepřetržitě zástupy vědců a jejich asistentů.

Karla byla současně vzrušená i vyčerpaná. Vědecké týmy pracovaly ve třech směnách, nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně. Někteří, jako třeba právě Karla, byli však prací natolik zaujatí, že zůstávali dalece déle než jenom svou směnu. Karla teď zaklonila hlavu a zhluboka se několikrát nadechla čerstvého vzduchu. V modrošedém světle zahlédla jakousi skvrnu, jež se přehoupla přes okraj kráteru a vydala se dolů do údolí.

Jak se onen objekt přibližoval, bylo vidět, že se jedná o velký pestrý padák, pod nímž visel člověk. To přece není možné. Přesto však s úpěnlivou nadějí poodešla kousek od stanů na volné prostranství a začala bláznivě mávat svou baseballovou čapkou.

Padákové křídlo původně sestupovalo po spirále, ale teď zamířilo přímo jejím směrem, přeletělo jí těsně nad hlavou a přistálo jen pár metrů od ní. Kurt Austin rozepnul postroj, v němž visel, a sroloval plátno padáku. S úsměvem na tváři pak přistoupil ke Karle. „Dobré jitro.“

V průběhu posledních několika týdnů o Kurtovi hodně přemýšlela. Jejich setkání bylo krátké, ale sladké. Pak však odjela na Sibiř. Nicméně se často přistihla při přání poznat toho pohledného muže z agentury NUMA poněkud lépe.

„Co tu děláš?“ vyhrkla Karla se směsicí radosti a překvapení. „Přijel jsem tě pozvat na oběd.“

„Jsou tři hodiny ráno,“ poznamenala s pohledem na hodinky. „Někde je ale teď právě čas k obědu. Necestoval jsem takovou dálku jenom proto, abych dostal košem.“

Nevěřícně potřásla hlavou. „Jsi blázen.“

Austinovy modré oči se pobaveně zableskly „Šílenství je součástí popisu práce v agentuře NUMA.“ Vzal ji za ruku. „Jak zpívá Sinatra v té své staré písni: ‚Pojď a poleť se mnou.‘“

Karla si z očí odhrnula pramen vlasů. „Pracovala jsem celou noc. Jsem jako čuník.“

„Tam, kam tě chci zavést, žádné požadavky na oblečení neexistují,“ ujistil ji Austin. „Jen pojď.“

Požádal ji, aby mu pomohla odnést nové padákové křídlo na otevřené prostranství, kde jí poskytl rychlou instruktáž. Rozložil plátno na zem, upnul sebe i ji do sedadel uspořádaných v tandemu, naplnil padák vzduchem a vrhl se proti větru. Karla měla od přírody cit pro létání a tento start byl daleko hladší než její první, který absolvovala se Zavalou. Jakmile se ocitli ve vzduchu, Austin zakroužil nad stanovým městečkem a pomalu stoupal.

„Za těch pár týdnů to je dost nápadná změna scenerie,“ poznamenal Austin, zatímco pod nimi ubíhala země.

„Člověk stěží dokáže uvěřit, že dole pracují nejlepší paleontologové, archeologové a biologové na vědeckém objevu století.“

„Objev, který můžeš považovat za svůj.“

„Je to samozřejmě zásluha i řady dalších lidí, ale stejně děkuju. A díky také za ten let. Je to nádherné.“

„Ano, to je,“ souhlasil Austin, ale z úplně jiného, velice mužského pohledu. Nacházel se v blízkosti půvabné a inteligentní mladé ženy a dokonce vedle sebe cítil teplo jejího těla.

Padákové křídlo a jeho dva cestující se vznesli nad sopečný kráter. Austin Karlu stručně poučil ohledně přistání a pak už zamířil k relativně rovnému úseku na skalní hraně. Přistání bylo poněkud drsné, ale nebylo to nejhorší. Karla vyklouzla z postroje a přešla k červenému kostkovanému ubrusu, který přidržovaly kupičky kamenů v rozích. Uprostřed ubrusu stála malá vázička s polním kvítím a větší torna.

Austin pokynul rukou. „Stůl s vyhlídkou, mademoiselle.“

Karla potřásla hlavou. „Ty jsi doopravdy zešílel. Ale moc pěkně.“

Austin otevřel tlumok a vyrovnal vedle sebe několik sklenic, konzerv a lahví. „Laskavost kapitána Ivanova. Houbový mosliak jako předkrm, hovězí tušonka a červený kaviár na tmavém chlebě jako zákusek. To vše můžeme spláchnout dobrým gruzínským červeným vínem.“

„Jak ses sem dostal?“

„Doslechl jsem se, že kapitán Ivanov sem má dovézt skupinu vědátorů, včetně některých z NUMA. Na palubě ledoborce Kotelny jsem se k nim tedy připojil.“ Austin otevřel několik sklenic a plechovek a nalil dvě sklenice vína. „Tak, teď, když jsi měla čas na bližší studium, co si o tom křišťálovém městě myslíš?“

„Bude to trvat několik desítek let, než se dozvíme všechno, ale zatím si myslím, že město vzniklo v době kamenné v lávové komoře dávno vyhaslé sopky.“

„Proč ale vzniklo v podzemí?“

„Z obvyklých důvodů. Buď pro lepší možnost obrany, nebo kvůli klimatickým změnám. K dopravě stavebního materiálu tady využili mamuty, takže mohli budovat z doslova kyklopských skalních bloků.“

„Co se stalo s místním obyvatelstvem?“

„Klimatické změny nejspíš vyčerpaly jejich schopnosti pěstovat zemědělské plodiny. Přesun pólů mohl navíc vyvolat záplavy nebo zemětřesení, jež způsobily částečný kolaps stropu komory, což dalo sopečnému kráteru tento zvláštní tvar. Cesta po jeho svahu naznačuje, že obvyklý přístup do města byl z nějakého důvodu zablokován.“

„Vyzkoumala jsi, jak se mamutům podařilo přežít?“

„To je čistě otázka přizpůsobivosti. Jak se zmenšovaly zdroje obživy, zmenšovala se i zvířata, aby se tak adaptovala na změny prostředí. Navíc se zdá, že tato stvoření mají schopnost hibernace po dobu nejstudenějšího období roku.“

„Co obyvatelé města? Kdo to byl?“

„To je zatím záhada. Může to trvat ještě desítky let, než zjistíme, co byli zač a co se s nimi vlastně stalo.“

„Jak se daří těm malým chlupáčům?“

„Mamutům? Dobře. Zdá se, že budou docela spokojení v ohradě, kterou jsme pro ně vybudovali, pokud je ovšem budeme krmit. Na starosti je má Marie Arbatovová. Největší problém bude uchránit je před zevním světem. Jak si dokážeš představit, dostává se nám samozřejmě spousty pozornosti ze strany médií, což se snažíme nějakým způsobem regulovat.“

Austin přejel pohledem po celém ostrově. „Doufám, že tohle všechno naše agresivní pátrání přežije.“

„Myslím, že ano. Vypadá to, že existují i čistší výzkumné záměry než pokusy o klonování mamutů.“

„Co bude dál?“

„Strávím tady ještě několik týdnů a pak se vrátím do Států. Chci navštívit strýčka Karla v Montaně. Příští měsíc se ale zastavím ve Washingtonu. Mám mít přednášku ve vědecké společnosti ve Smithsonian Institution.“

„To je dobrá zpráva. Až přijedeš do Washingtonu, co takhle sejít se na nějaký koktají, večeři a tak něco?“

Kouřově šedé oči se na něho upíraly nad okrajem sklenky. „Jsem zvědavá zejména na to tak něco.“

„Takže jsme domluvení. Myslím, že je čas na přípitek. Dámy mají přednost.“

Karla musela přemýšlet jen malou chvilku.

„Na strýce Karla. Kdyby nezachránil mého dědečka, k žádné z těchto událostí by nedošlo.“

„Na to se napiju. Bez strýčka Karla bys neexistovala ani ty.“

Úsměv, který Austinovi věnovala, byl plný příslibů. Pak, ve světle arktického svítání, pozvedli vysoko své sklenky a připili si navzájem.

I KDYŽ SMRT mu byla po většinu jeho života blízkým společníkem, Schroeder si nevzpomínal, kdy se naposledy účastnil pohřbu. Chtěl ale pohřbít Schatskyho ve velkém stylu. Malý jezevčík, kterého zabil jeden z Gantových pistolníků, býval skvělým společníkem. Teplota v horském srubu byla naštěstí dostatečně nízká, takže pejskovo tělo zůstalo po dobu jeho nepřítomnosti dobře zachováno.

Vzal ztuhlé tělíčko, omyl z něho krev, jak dokázal nejlépe, a zabalil je do Schatskyho oblíbené pokrývky. Pak ho v jeho košíku jako v rakvi odnesl na kraj lesa za domem, kde ho spolu s krabicí kostí pro psy a jeho oblíbenými hračkami pochoval.

Nakonec označil hrob velkým balvanem. Pak se vrátil do srubu a vytáhl odtud dřevěnou bednu. Nedaleko psího hrobu vykopal další jámu, do níž naházel náklad automatických a poloautomatických zbraní a překryl ho hlínou. V chatě si nechal pouze brokovnici, to pro všechny případy, ale rozhodl se, že arzenál, který schovával pod podlahou srubu, už potřebovat nebude.

Tímto způsobem ukončil jednu svou životní kapitolu. Zůstávalo tu samozřejmě určité riziko, že se objeví něco nepříjemného z jeho minulosti, ale čím více stárnul, tím se tato možnost stávala méně pravděpodobnou. V nejbližší budoucnosti ho jistě navštíví Karla a navíc ho čekala spousta práce s přípravou kajaků a kánoí pro nadcházející průvodcovské aktivity. Nicméně bez pejska, pobíhajícího kolem něho, mu chata připadala dost opuštěná.

Nasedl do dodávky a sjel z horského úbočí do své oblíbené hospody. Bylo však pořád příliš časně, takže bar byl ještě relativně tichý. Bez stálých hostů, s nimiž by se mohl pozdravit, si připadal ještě osamělejší.

K sakru. Posadil se u téměř prázdného pultu a objednal si pivo. Pak další. Právě se upřímně litoval, když mu kdosi poklepal na rameno. Otočil se a uviděl před sebou asi šedesátiletou ženu. Měla dlouhé stříbrné vlasy, velké hnědé oči a na opálené kůži sotva nějakou vrásku.

Představila se jako umělkyně, která se do Montany přistěhovala z New Yorku. Měla široký úsměv, nakažlivý smích a pronikavý smysl pro humor, který prokázala zejména při hodnocení rozdílů mezi oběma zmíněnými místy. Na Schroedera udělala takový dojem, že se zapomněl sám představit.

„Zdá se, že slyším lehký cizí přízvuk,“ poznamenala.

Schroder se už už chystal podle zvyku odpovědět, že je Švéd a jmenuje se Arne Svensen, ale včas se zarazil. Musí přece přijít doba, kdy začne opět lidem důvěřovat, a nic mu nebrání, aby s tím začal právě teď. „Máte dobrý sluch. Jsem Rakušan. Jmenuju se Karl Schroeder.“

„Ráda vás poznávám, Karle,“ prohlásila se zdrženlivým úsměvem. „Ráda bych si šla zarybařit na pstruhy, ale nevím kam. Nemohl byste mi doporučit nějakého spolehlivého průvodce?“

Schroeder se na ni zeširoka usmál.

„Jistě,“ odpověděl. „Znám jednoho muže přesně pro vás.“

PODĚKOVÁNÍ

PŘI REKONSTRUKCI UDÁLOSTÍ, obestírajících nejhorší námořní tragédii, potopení německé lodi s uprchlíky Wilhelm Gustloff německou ponorkou, vycházela tato kniha významnou měrou z titulu Nejkrutější noc od autorů Christophera Dobsona, Johna Millera a Ronalda Paynea. Kapitoly pojednávající o obřích vlnách ovlivnilo více zdrojů, z nichž pravděpodobně nejdramatičtější byla produkce BBC Zrůdná vlna, v níž promluvili jak vědci, tak samotní námořníci. Naše díky patří stejně tak i Sue Davisové, prezidentce a výkonné ředitelce Stanleyova muzea v Kingfieldu ve státě Maine.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai