Cussler Clive

ŘÍJEN 1943

INDICKÝ OCEAN

SVĚTLO PŮLMĚSÍCE SE TŘPYTILO NA NEKLIDNÉ MOŘSKÉ HLADINĚ JAKO planoucí rtuť. PoručíkoviAlbertu Contimu ty opalizující vlny připomněly vodní scenérii od Moneta vystavenou v potemnělémístnosti. Stříbrná pěna odrážela i měsíční svit zpátky k obloze a osvětlovala hradbu mraků

daleko na severu, okraj bouře smáčející úrodné pobřeží jižní Afriky asi osmdesát kilometrů daleko.

Conti schoval bradu před vlhkým větrem a obrátil se k mladému námořníkovi stojícímu vedle něho nakuželovité věži italské ponorky Barbariga.

„Romantický večer, že, Catalano?”

Námořník mu věnoval udivený pohled. „Počasí je docela příjemné, jestli myslíte tohle, pane.“ Přestože bylstejně unavený jako zbytek posádky, stál námořník před důstojníky ve strnulém pozoru. Conti topovažoval za úctu mládí, která postupně vyprchá.

„Ne, myslím ten měsíc,“ odvětil Conti. „Vsadím se, že dnes v noci svítí na Neapol a odráží se od dlažby.Vlastně by mě nepřekvapilo, kdyby právě teď’ nějaký pohledný důstojník wehrmachtu doprovázel vaši

snoubenku na procházce po Piazza de Plebiseito.”

Mladý námořník si odplivl z boku plavidla a pak probodl důstojníka planoucím pohledem.

„Moje Lisetta by radši skočila z Gaiolského mostu, než aby se dala dohromady s nějakým německýmprasetem. Nebojím se o ni, protože teď, co jsem pryč, nosí v kabelce olověný zabiják a umí ho použít.“

Conti se hlasitě zasmál. „Třeba kdybychom ozbrojili všechny naše ženy, netroufli by si Němci ani Spojencistoupnout na naši půdu.“

Catalano, který strávil už týdny na moři a další měsíce mimo svou domovinu, neshledal na té poznámcecelkem nic vtipného. Rozhlédl se po obzoru a kývl směrem k tmavé vynořené přídi ponorky, kteráprořezávala vlny.

„Pane, proč nás Němci využívají jako transportní plavidlo a ne k napadání obchodních konvojů, přestožeprávě na to bylo Barbarigo postaveno?“

„Obávám se, že všichni jsme dnes jen loutkami ve Führerových rukou,“ potřásl hlavou Conti. Jako většinajeho krajanů neměl ani on tušení, že v Římě pracují síly, které v řádu dnů připraví Mussoliniho o moc avyhlásí spojenectví s Američany. „Když si pomyslím, že jsme v roce 1939 měli větší ponorkovou flotilu než

Němci, a teď’ musíme přijímat rozkazy od Kriegsmarine,“ dodal. „Svět je v poslední době těžké

pochopit.“

„Nepřipadá mi to správné.“

Conti se rozhlédl po velké přední palubě ponorky. „Myslím, že Barbarigo je pro nejnovější ozbrojenékonvoje příliš velké a pomalé, takže teď’ není o moc víc než nákladní loď. Ještě že můžeme říct, že siBarbarigo před svou přestavbou vysloužilo hrdý válečný záznam.“

Barbarigo, spuštěné na vodu v roce 1938, potopilo na začátku války v Atlantiku půl tuctu spojeneckýchplavidel. S výtlakem přes tisíc tun bylo mnohem větší než obávaná Type VII U-boat z německé vlčísmečky. Ale začínaly narůstat německé ztráty na hladině, navrhl generál Dönitz přestavět několik velkýchitalských sammergibili na transportní plavidla. Poté, co Barbariga zbavili torpéd, palubního děla a dokonce

jedné z toalet, poslali ho do Singapuru s nákladem rtuti, oceli a děly ráže 20 mm pro Japonce.

„Náš zpáteční náklad je považován za vysoce důležitý pro válečné úsilí.

Někdo zkrátka musí posloužit jako mezek,“ poznamenal Conti. Ve svém nitru se však s tím úkolemnedokázal smířit. Jako všichni námořníci na ponorkách v sobě měl něco z lovce, touhu slídit po kořisti.Ted’ by však setkání s nepřítelem znamenalo konec. Bez svých zbraní a rychlostí dvaceti uzlů plazící se

Barbarigo bylo spíš sedící kachnou než obávaným útočníkem.

O příď’ šplíchla vlna s bílým hřebenem, Conti pohlédl na své fosforeskující hodinky.

„Necelá hodina do východu slunce.“

Catalano uposlechl nevysloveného rozkazu, zvedl dalekohled a rozhlédl se po obzoru po dalších

plavidlech. Poručík ho napodobil, obkroužil pohledem věž ponorky a prozkoumal moře i oblohu. Vmyšlenkách zabloudil do Casorie, malého města severně od Neapole, kde na něho čekala manželka a

malý syn. Za jejich skromnou farmou rostla vinice a on náhle zatoužil po líných letních odpolednech, kdy

se honil se svým chlapečkem mezi vinnou révou.

Pak to uslyšel.

Přes vrčení dvou dieselových motorů ponorky se ozvalo jakési vysoké bzučení. Strnul a ani nemarnil čas surčováním polohy zdroje toho zvuku.

„Uzavřít poklop!“ křikl.

Okamžitě se spustil po žebříku do trupu. Hned nato se rozezněl signál nouzového ponoření a členovéposádky se rozběhli na své pozice. Ve strojovně byla zapnuta mohutná spojka, která zastavila naftovémotory a zapojila energii z elektromotorů poháněných bateriemi. Přes přední palubu se začala přelévatmořská voda. Catalano zajistil poklop a Sestoupil do řídicí místnosti.

Za normálních okolností by se dobře secvičená posádka potopila za necelou minutu. Ale protože bylaitalská ponorka plně naložená přepravovaným materiálem, bylo jen málo toho, co mohla udělat rychle. Smučivou pomalostí konečně klesla pod hladinu skoro dvě minuty poté, co Conti zpozoroval blížící se

letadlo.

Catalanovy boty zaduněly na kovovém žebříku, námořník sestoupil do řídicí místnosti, obrátil se a utíkaldopředu na své stanoviště pro nouzový ponor. Klapot naftových motorů utichl; ponorka přešla naelektrický pohon a posádka se tichu přizpůsobila ztišením hlasu. Kapitán Barbariga, muž s oválnýmobličejem jménem De Julio, už stál a mnul si rukama ospalé oči, zatímco se ptal Contiho, jestli je nepřítelspatřil.

„To netuším. Vlastně jsem to letadlo ani neviděl. Ale měsíc jasně svítí a moře je poměrně klidné. Jsem sijistý, že nás bylo vidět.“

„To se brzo dozvíme.“

Kapitán přistoupil ke kormidlu a podíval se na hloubkoměr. „Klesněte do dvaceti metrů, pak kormidloostře doprava.“

Hlavní kormidelník přikývl, zopakoval rozkaz a s pohledem upřeným na hloubkoměr před sebou pevněsevřel velké kovové kormidlo. V řídicí místnosti se rozhostilo ticho naplněné napjatým očekáváním.

TŘI STA METRŮ NAD NIMI vypustil pomalu letící britský letoun PBY Catalina dvě hloubkové pumy, kterése ve spirálách řítily k hladině jako dvojice točících se vlčků pro děti. Letadlo nebylo ještě vybavenéradarem a přední střelec stroje RAF zpozoroval bílou brázdu táhnoucí se po vlnách za Barbarigem.Vzrušeně tiskl nos k akrylovému oknu a valil oči dolů, když dvě bomby šplíchly do moře. Pár vteřin natovystříkly do vzduchu dva malé gejzíry pěny.

„Trochu pozdě, řekl bych,“ poznamenal druhý pilot.

„Taky se obávám.“ Pilot, vysoký Londýňan se zastřiženým knírkem, naklonil catalinu do ostré pravézatáčky se stejnými emocemi, s nimiž by naléval šálek Čaje.

Nálože svrhli prakticky naslepo, protože ponorka už zmizela z dohledu, ačkoliv její brázda byla stále vidět,ale letadlo muselo zaútočit rychle. Hloubkové pumy byly nastavené tak, aby vybuchly v hloubce pouhýchsedmi metrů. Kdyby poskytli ponorce dost času, snadno by klesla do bezpečí.

Pilot se připravil na další nálet a sledoval bójku, kterou shodili při prvním útoku. Viděl zbytky mizejícíbrázdy za ponorkou, pak odhadl její další trasu pod hladinou a prolétl s břichatou catalinou přímo nad

bójí.

Jdeme po ní,“ upozornil bombometčíka. „Svrhnout, jakmile budete mít cíl.“

Bombometčík osmičlenné posádky zpozoroval ponorku, přecvakl spínač a uvolnil další pár hlubinných pum

uložených pod křídly cataliny.

„Hlubinné bomby svrženy. Odhaduji, že tentokrát na cíl, poručíku.“

„Zkusíme to pro jistotu ještě jednou a pak se poohlédneme v okolí po nějaké lodi,“ poznamenal pilot,

který už obracel letadlo.

***

UVNITŘ BARBARIGA OTŘÁSLY dva výbuchy přepážkami s hlubokým zaduněním. Světla na stropě

zablikala a trup zasténal, ale do útrob ponorky se nevalila žádná voda. Na okamžik se zdálo, že nejhorším

následkem exploze byl ohlušující řev, který zvonil každému členu posádky v uších jako zvony bazilikysvatého Petra. Potom však zvonění vystřídal kovový úder následovaný pronikavým skřípěním. Kapitán ucítil mírnou změnu v náklonu plavidla. „Hlaste škody na přídi a zádi!“ Křikl. „Jaká je hloubka?“

„Dvanáct metrů, pane,“ odpověděl kormidelník. Nikdo v řídicí místnosti nepromluvil. Stísněný prostor naplnila kakofonie syčení a praskání, jak ponorkaklesala hlouběji. Napínali však uši, aby uslyšeli něco jiného - cáknutí a výbuchy další dvojice hlubinných

pum.

Catalina při svém posledním přeletu klesla nízko a její pilot vsadil na sever, zatímco Barbarigo se stočilo

na Poslední tlumené exploze ponorkou sotva zahoupaly, zatímco klesala mimo dosah hlubinných pum.

Ozvalo se kolektivní vydechnutí, jakmile si posádka uvědomila, že je pro tentokrát v bezpečí. Mohla seobávat jen toho, že byla povolána spojenecká loď, aby pokračovala v útoku.

Pocit úlevy však zahnal výkřik kormidelníka.

„Kapitáne, zdá se, že ztrácíme rychlost.“

De Julio k němu přistoupil a pohlédl na panel s ukazateli nedaleko sedadla kormidelníka.

„Elektromotory jsou zapojené a běží,“ konstatoval mladý námořník a zamračil se. „Ale nevidím žádné

otáčky hřídele.“

„Ať se mi okamžitě hlásí Sala.“

„Ano, pane.” Námořník u periskopu se obrátil, aby doběhl pro hlavního strojníka Barbariga. Udělal jen dva

kroky, když se strojník objevil v chodbě na záď’.

Hlavní strojník Eduardo Sala se pohyboval jako buldozer, jeho mohutné tělo se valilo kymácivou chůzi

kupředu. Došel ke kapitánovi a změřil si ho svýma ostrýma černýma očima.

„Salo, tady jste,“ řekl kapitán. „Jaký je stav ponorky?“

„Trup je celkem v pořádku, pane. Máme jen jeden závažnější průsak u těsnění hlavního hřídele, ale ten se

už snažíme zastavit. Hlásím jedno zranění, strojník Parma při útoku upadl a zlomil si zápěstí.“

„Rozumím, ale co pohon? Porouchaly se elektromotory?“ „Ne, pane. Motory hlavního pohonu jsem vypnul.“

„Zbláznil jste se, Salo? Útočí na nás nepřítel, a vy Vypnete motory?“

Sala na kapitána pohrdavé pohlédl.

„Jsou nám k ničemu,“ prohlásil tiše.

„Co to povídáte?” zeptal se De Julio a přemýšlel, proč se strojník nevyjádří jasně.

Jde o šroub,“ vysvětlil Sala. „Hlubinná puma ohnula nebo zkroutila jeden list. Ten narazil na trup a ulomil

se.“

Jeden z listů?“ zeptal se De Julio.

„Ne… celý šroub.“

Ta slova zůstala viset ve vzduchu jako smrtící kletba. Bez svého jediného šroubu si bude moře pohazovats Barbarigem jako s korkovou zátkou. Jeho domovský přístav Bordeaux se náhle zdál být stejně vzdálenýjako Měsíc.

„Co můžeme dělat?“ otázal se kapitán.

Nevlídný strojník potřásl hlavou.

„Nic než se modlit,“ odvětil tiše. „Modlit se za milosrdenství moře.

ČERVEN 2014

MOHAVSKÁ POUŠT

JE TO JEN MÝTUS, USOUDIL MUŽ, BABSKA POVÍDAČKA. ČASTO SLÝCHAL, spalující denní žár vystřídámrazivý noční chlad. Ted’ se však přesvědčil, že na jihokalifornské poušti v červenci tohle neplatí. Podpažítenkého černého svetru mu nasákla potem a na zádech měl úplnou kaluž. Teplota byla stále přes třicetstupňů Celsia. Pohlédl na osvětlený ciferník hodinek, aby se ujistil, že jsou opravdu dvě ráno.

Horko ho zas tak moc netrápilo. Narodil se ve Střední Americe a celý život žil a bojoval v gerilovýchválkách v pralesích té oblasti. Ale poušť pro něho byla novinkou a jednoduše nečekal takové vedro v noci.

Pohlédl přes prašnou krajinu ke skupince zářících pouličních lamp. Označovaly vchod do velkéhopovrchového dolu rozkládajícího se za kopci před ním.

„Eduardo by už měl skoro být na svém místě naproti strážnímu stanovišti,“ oznámil vousatému mužiležícímu v nedaleké písčité prohlubni.

Byl podobně oblečený v černém, od vojenských bot po tenkou čepici nataženou na hlavě. Na tváři se mu

zaleskl pot, když si usrkl vody z polní láhve.

„Byl bych rád, kdyby si pospíšil. Všude kolem jsou chřestýši.“

Jeho společník se ve tmě usmál. „Juane, to by byl náš nejmenší problém.“

Minutu nato Ve vysílačce dvakrát krátce zapraskala statická elektřina.

„To je on. Jdeme.“

Vstali a hodili si na záda lehké batohy. Světla z důlního komplexu roztroušená na kopcích před nimi vrhala

bledou záři na holou poušť. Ušli krátkou vzdálenost k drátěnému plotu, kterým byl komplex obehnaný.Vyšší z mužů si klekl a vyhrabal z batohu dvoje štípací kleště.

„Pablo, myslím, že se dostaneme dovnitř bez stříhání,“ zašeptal jeho kolega a ukázal na vyschlé koryto

vedoucí pod plotem.

Písčitá země tam byla měkká a snadno se dala odhrnout botou. Pablo se připojil k hrabání, dokudnevykopali pod plotem malou díru. Prostrčili jí batohy a rychle se protáhli za nimi.

Vzduch naplňoval tichý rachot, mechanický hluk povrchového dolu, kde se pracovalo čtyřiadvacet hodindenně. Oba muži se drželi dál od strážního stanoviště napravo od nich a sestupovali z mírného svahu ksamotnému dolu. Desetiminutová chůze je dovedla ke skupince sešlých budov, mezi nimiž se křížemkrážem táhly široké pásové dopravníky. Nakladač s přední radlicí vršil hromady rudy na jeden zpohybujících se pásů, který ji dopravoval do násypníku na sloupech.

Muži měli namířeno ke druhé skupince budov na kopci. Důlní jáma jim bránila v cestě a přinutila je projítpracovištěm, kde se drtila a mlela ruda. Drželi se ve stínech, přeběhli po obvodu a pak postupovali podélzadní zdi velkého skladiště. Když se ocitli na otevřeném prostranství, proběhli kolem bunkru zpolazapuštěného do země nalevo od nich. Náhle se uprostřed budovy před nimi otevřely dveře. Muži serozdělili, Juan uskočil ke straně a vlezl za bunkr, zatímco Pablo utíkal dopředu k boku budovy.

Nestihl to.

Dopadl na něho jasný žlutý paprsek a oslepil ho.

„Zůstaň, kde jsi, nebo budeš dalšího kroku litovat,“ pronesl tichý, vážný hlas.

Pablo strnul na místě. Ale brzdil, změně tasil od levého boku malou automatickou pistoli a ukryl ji v dlani

ruky v rukavici.

Noční hlídač kráčel pomalu k Pablovi a mířil mu baterkou do očí. Hlídač viděl, že vetřelec je statný, dobřestavěný muž přes metr osmdesát vysoký.

Jeho kávově zbarvená pleť byla hladká, mladistvá, téměř dětská a kontrastovala s černýma očima, kteréplály krutým plamenem. Přes bradu a levou čelist se mu táhl světlejší proužek kůže, upomínka na dávnourvačku na nože.

Hlídač toho viděl dost, aby mu bylo jasné, že se nejedná o člověka, který tam zabloudil náhodou, azastavil se v bezpečné vzdálenosti třímaje revolver magnum ráže .357.

„Co kdybys dal ruce nad hlavu a pak mi pověděl, kam zmizel kamarád?“

Rachot blízkého pásového dopravníku přehlušil Juanovy kroky, když vyběhl zpoza bunkru a zabodl hlídačinůž do ledvin. V hlídačově tváři se na okamžik objevil šokovaný výraz a pak se celé jeho tělo napnulo. Zjeho revolveru vyšel náhodný výstřel a kulka hvízdla vysoko nad Pablovou hlavou.

Pak se hlídač zhroutil a jeho tělo při dopadu na zem zvedlo oblak prachu.

Pablo namířil pistoli před sebe v očekávání, že na scénu přiběhne další příslušník ochranky, ale nikdo seneobjevil. Výstřel se ztratil v rachocení dopravníku a bušení drtičky rudy. Rychlá komunikace vysílačkou sEduardem potvrdila, že je u přední brány klid. Nikdo jiný v objektu si jejich přítomnosti nevšiml.

Juan si otřel nůž o košili mrtvého. „Jak nás zahlédl?“

Pablo pohlédl k bunkru. Poprvé si povšimnul červenobílého nápisu na dveřích, hlásajícího NEBEZPEČÍ,

VÝBUŠNINY. „V tom bunkru se skladují výbušniny, takže je hlídaný.“

Zatracená smůla, zaklel v duchu. Bunkr s výbušninami nebyl na jeho mapě vyznačený. Ted’ byla celá

jejich operace v ohrožení.

„Neměli bychom ho vyhodit do vzduchu?“

Jejich úkolem bylo narušit provoz dolu tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. To se náhle ukázalojako problém. Bunkr s výbušninami by se mohl hodit, ale nacházel se příliš daleko od skutečného cíle

útoku.

„Necháme ho být.“

„A ten hlídač zůstane tady?“ zeptal se Juan.

Pablo zavrtěl hlavou. Odepnul hlídači pouzdro na revolver a zul mu boty. Prohledal mužovy kapsy a vzal sijeho peněženku a půl balíčku cigaret. Spolu s revolverem nacpal věci do svého batohu. Do země u jeho

nohou se vsakovala kaluž krve. Botou nahrnul na krev trochu písku a pak popadl mrtvého za jednu paži.

Juan chytil druhou a společně vlekli mrtvolu do tmy.

O třicet metrů dál dorazili k vyvýšenému dopravníku, na kterém se vezly kusy rudy o velikosti melounu. Shekáním zvedli tělo mrtvého hlídače na pás. Pablo sledoval, jak ho dopravník unáší nahoru a vhazuje do

velkého kovového násypníku.

Ruda obsahující fluorouhličitan známý jako bastnäsit už prošla první drtičkou a třídičkou. Hlídačovo tělo se

připojilo ke druhé fázi drcení, v níž se ruda rozbíjela na kusy o velikosti míčků na baseball. Při třetímdrcení se proces opakoval a konečným produktem byl jemný štěrk. Kdyby někdo zkoumal hrubý hnědýprášek na posledním dopravníku, všiml by si zvláštního červeného zbarvení způsobeného hlídačovýmiostatky.

Přestože byly drcení a mletí důležitými fázemi výrobního procesu dolu, byly méně důležité než druhýkomplex na kopci. Pablo pohlédl na vzdálená světla několika budov, kde se mletá ruda louhovala aoddělovala od hrstky minerálních komponentů. Když v oblasti nezahlédl žádná vozidla, vyrazili s Juanemrychlým tempem kupředu.

Muži museli obejít východní okraj otevřené jámy a seskočit do příkopu, protože kolem rachotilo nákladní

auto. Krátce poté je Eduardo upozornil, že se ostraha vypravila v pick-upu na obhlídku. Ukryli se za

hromadou hlušiny, kde leželi nehybně skoro dvacet minut, dokud se auto nevrátilo k hlavní bráně.

Pokračovali ke dvěma největším budovám v horním komplexu, pak zabočili doprava a přiblížili se k malékůlně stojící před nádrží s propanem. Juan vzal štípačky a prostříhal otvor v drátěném plotě. Pablo jím

proklouzl, obešel velkou nádrž a klekl si za plnicí ventil. Vytáhl z batohu malou nálož plastické trhaviny,

připevnil k ní rozbušku a umístil ji pod ventil. Nastavil časovač na dvacet minut, aktivoval ho a prolezl

plotem zpátky.

Kousek od plotu rozházel Pablo po zemi hlídačovy boty, revolver a pouzdro. Následovala peněženka, stále

obsahující peníze, a nakonec zmačkaný balíček cigaret. Byl to jen pokus, ale povrchní vyšetřování bymohlo dospět k závěru, že hlídač nedopatřením zapálil unikající nádrž a jeho tělo se při výbuchu zcelavypařilo.

Oba muži utíkali k další stavbě, velké kovové konstrukci obsahující desítky mechanizovaných kádínaplněných louhovací tekutinou. Na kádě dohlíželo několik zaměstnanců noční směny.

Dva vetřelci se nepokusili vstoupit do budovy; místo toho se soustředili na velkou ohradu, kde byly u jedné zdí vyrovnané chemikálie. Ani ne za minutu připevnil Pablo druhou časovanou nálož k paletě sudůoznačených KYSELINA SÍROVÁ a pak odběhl do tmy.

Dorazili ke druhé zpracovatelské budově o sto metrů dál a sledovali přitom čas zbývající do výbuchů. Uzadní zdi budovy našel Pablo kohout vodovodního potrubí. S pohledem upřeným na hodinky počkal, ažbude do exploze zbývat jen pár vteřin, pak otočil kohoutem a uzavřel přívod vody do budovy.

Okamžik nato vybuchla nádrž s propanem se zaduněním, které se odrazilo od nedalekých kopců. Noc sezměnila v den, krajinu ozářil jasný modrý plamen. Horní část nádrže odlétla k nebi jako raketa a pakdopadla v kouli plamenů do blízkého povrchového dolu. Všemi směry létaly hořící šrapnely a zasypávalybudovy, auta a zařízení v okruhu stovek metrů od nádrže.

Trosky dosud padaly, když druhá nálož odpálila hromadu sudů s kyselinou sírovou do první budovy skáděmi. Vrata se rozlétla a v oblaku dýmu se z nich začali potácet řvoucí dělníci, zatímco šrapnelyprorážely kádě, z nichž vytékala odporná směs toxických chemikálií.

Juan s Pablem leželi v příkopu poblíž druhé stavby, uhýbali před pršícími troskami a sledovali blízká vrata.Několik zvědavých dělníků vystrčilo hlavy ven, přilákáno explozemi. Jakmile uviděli kouř a plameny,zavolali dovnitř na své spolupracovníky a hned se rozběhli k první budově. Pablo napočítal šest lidí, pakvstal a zamířil k vratům.

„Zůstaň tady a mě.“

Sáhl po klice, jenže tu v týž moment zmáčkl někdo i na druhé straně.

Uskočil od otvírajících se dveří, právě když ven vyběhla žena v laboratorním plášti. Oči měla jen pro blízkýkouř, vůbec si Pabla nevšimla a nervózně následovala své kolegy.

Pablo vklouzl do jasně osvětlené haly s desítkami dalších kádí. Obrátil se doleva a postupoval na druhýkonec haly, kde zeď lemovaly velké nádrže.

Prostudoval jejich visačky a přistoupil k jedné z těch větších. PETROLEJ.

Odtrhl z trubky ve Spodní části hadici pro odkapávání a otočil mosazným kohoutem. Po podlaze se začal

rozlévat proud tekutiny, která plnila halu štiplavým zápachem.

Pablo popadl z police balík laboratorních plášťů, proběhl halou a nacpal pláště do všech kanálků vpodlaze. Tekutina se rychle šířila a pokrývala už skoro celou betonovou podlahu. Žhář se vrátil ke vchodu,

kde vytáhl z kapsy zapalovač.

Jakmile mu petrolej dotekl až k nohám, sklonil se, zapálil ho a pak vyběhl ven.

Kvůli nízké těkavosti a vysoké teplotě nutně pro odpařování petrolej nevybuchl, ale změnil se v řekuplamenů. Požární detektory v celé budově zareagovaly a spustily rozprašovače ve stropě, které všakfungovaly jen okamžik, než došla voda v uzavřeném systému. Oheň se nerušeně šířil.

Aniž se ohlédl, běžel Pablo za svým společníkem ležícím v příkopu.

Juan vzhlédl a. potřásl hlavou. „Eduardo hlásí, že stráž od přední brány už je na cestě.“

Po celém komplexu kvílely sirény. Nikdo si však ještě nevšiml sloupce kouře vycházejícího ze střechybudovy nedaleko od nich. Ve tři ráno nebyl nikdo v objektu připravený na několik požárů a městští hasičibyli padesát kilometrů daleko.

Pablo nemarnil čas pozorováním plamenů. Kývl na svého společníka a vyrazil na východ. Juan měl codělat, aby mu stačil. Prašnou cestu vedoucí k hlavní bráně přeběhli okamžik předtím, než se přiblížilo auto

ostrahy.

Terén za cestou přešel ve zvlněnou otevřenou poušť a oni se vrhli na zem, aby počkali, až první vozidlopřejede. O kus dál dorazili k dalšímu drátěnému plotu. Prostříhali otvor jen tak velký, aby prolezl jeden z

nich, zatímco druhý podržel pletivo zvednuté.

Po čtyřiceti minutách vytrvalé chůze dorazili ke tři kilometry vzdálené silnici. Tou dobou už vypili všechnyzásoby vody v polních lahvích. Pokračovali ještě kousek na východ po silnici, dokud nespatřili černýčtyřdvéřový pick-up zaparkovaný tak, aby nebyl ze silnice na první pohled vidět. Eduardo, jejich třetíspolečník, seděl za volantem v seprané košili s krátkým rukávem a kouřil cigaretu.

Oba muži shodili ze zad batohy, svlékli si černé čepice a svetry a nahradili je tričky a kšiltovkami.

„Gratuluju“ prohlásil Eduardo. „Vypadá to, že jste uspěli.“

Pablo se poprvé ohlédl na areál dolu. Visela nad ním oblaka dýmu ozařovaná pruhy oranžových plamenůvyskakujících z různých zdrojů. Hasičské vybavení dolu bylo žalostně neschopné si s nimi poradit. Zdálose, že se inferno stále šíří.

Pablo si dovolil pousmání. Až na střet s hlídačem šlo všechno podle plánu.

Dvě hlavní zařízení na čištění rudy, srdce celého komplexu, se brzy změní v ohořelé trosky. Bezschopnosti zpracovávat rudu se provoz dolu zastaví na rok, možná na dva. A pokud budou mít štěstí,bude to celé považováno za nešťastnou nehodu.

Juan sledoval jeho pohled a spokojeně se rozhlédl po té pohřební hranici.

„Vypadá to, jako bychom podpálili cely stát.“

V očích jeho statnějšího společníka se leskly vzdálené plameny, když se obrátil k Juanovi

„Ne, kamaráde,” pronesl se zlým úsměvem. „Podpálili jsme celý svět.“

PREZIDENTOVI STÉKAL PO ZÁDECH POT A VSAKOVAL SE DO LÍMEČKU jeho naškrobené bílé košile.

Rtuť se blížila ke čtyřicítce, což bylo v červnu v Connecticutu poměrně neobvyklé. Vítr od úžiny BlockIsland Sound si nedokázal poradit s vlhkostí vzduchu; v loděnici na břehu řeky bylo jako v pařeništi.Uvnitř velké zelené konstrukční haly známé jako Budova 260 sváděla klimatizace marnou bitvu s

odpoledním vedrem.

Firma Electric Boat Corporation začala na tomto místě u řeky Thames vyrábět dieselové motory už v roce1910, ale nakonec se jejím hlavním zdrojem obživy stala stavba ponorek. Grotonská loděnice námořnictvu

dodala svou první ponorku v roce 1934 a od té doby konstruovala každou hlavní třídu americkýchpodvodních válečných plavidel. Uvnitř zelené haly se právě schylovalo k dokončení impozantního trupuNorth Dakota, nejnovější rychlé útočné ponorky třídy Virginia.

Po železném schodišti, které vedlo z kónické věže North Dakoty, prezident s hekáním vystoupil nabetonovou podlahu. Tento mohutný muž, který nenáviděl stísněné prostory, byl vděčný, že prohlídkainteriéru skončila.

Aspoň že uvnitř ponorky bylo chladněji než venku. S ekonomikou v troskách a kongresem uvízlým v dalšípatové situaci se návštěva loděnice zdála být tou poslední prioritou v jeho agendě, ale slíbil ministrunámořnictva, že se tam zastaví, aby povzbudil morálku zaměstnanců loděnic. Jakmile se k němu připojiljeho doprovod, potlačil podrážděnost a pustil se do obdivování rozměrů ponorky.

„Je to úžasný konstruktérský počin.“

„Ano, pane,“ přitakal blonďák v na míru šitém obleku, který se držel u prezidentova lokte jako připoutanýprovázkem. „A obdivuhodná ukázka technologického pokroku.” Zástupce ředitele prezidentské kancelářeTom Cerny se specializoval na otázky obrany na Capitol Hillu, než přešel k administrativě.

Je jen o něco delší než ponorky třídy Seawolf, ale v podstatě srovnatelná s Tridentem,“ řekl jeho průvodce, provozní ředitel Electric Boat. „Většina lidí je zvyklá vídat je ve vodě, kde jsou dvě třetiny trupu

skryté pod hladinou.“

Prezident přikývl. Nad ním se tyčil sto dvanáct metrů dlouhý trup ležící na obrovských podpěrách.

„Bude skvělým přírůstkem k našemu arzenálu. Děkuji, že jste mi poskytli příležitost vidět ji zblízka.”

Přistoupil k němu admirál Winters s obličejem jako vytesaným ze žuly.

„Pane prezidente, i když jsme rádi, že vám můžeme představit North Dakotu, tohle není ten pravý důvod,

proč jsme vás sem pozvali.“

Prezident si sundal bílou přilbu s prezidentským znakem, podal ji admirálovi a utřel si z čela pot.

„Pokud mi slíbíte něco studeného k pití a o trochu silnější klimatizaci, jsem jenom váš.“

Vedli ho přes budovu k malým dveřím hlídaným uniformovaným strážcem. Dveře byly odemčené a

prezidentova skupina vešla po jednom dovnitř.

Jejich obličeje zachytila kamera nade dveřmi.

Admirál rozsvítil žárovky na stropě a ozářil úzkou halu dlouhou asi sto dvacet metrů. Prezident spatřil další

takřka dokončenou ponorku, ale tohle plavidla se nepodobalo ničemu, co kdy předtím viděl.

Bylo zhruba o polovinu menší než North Dakota a vyznačovalo se radikálně inovativním designem.

Neobvykle úzký černý trup se ostře zužoval směrem k přídi. Nízká věž ve tvaru vejce se tyčila jen necelý

metr nad palubu. Nedaleko zádi byly připevněné dvě vodorovně ploutve tvarem připomínající ploutve

delfíní. Ale nejneobvyklejším rysem byly dva zatahovatelné stabilizátory ve tvaru trojúhelníkových křídel,

které trčely z obou stran.

Ze spodní strany k nim byly připevněné čtyři velké trubkovité nádrže.

Ponorka prezidentovi připomínala obřího rejnoka mantu, kterého viděl, když u kalifornského pobřeží.

„Co má tohle proboha být?“ zeptal se. „Nevěděl jsem, že stavíme ještě něco jiného než ponorky třídy

Virginia.“

„Pane, tohle je Sea Arrow,” odpověděl admirál. „Je to prototyp vyvinutý v rámci tajného programu R SCD.Budou se na něm testovat supermoderní technologie.“

Cerny se obrátil k admirálovi. „Proč nebyl pan prezident o tomto programu informován? Chtěl bych znát

zdroje jeho financování.“

Admirál věnoval úředníkovi pohled vzteklého pitbula. „Sea Arrow byl postaven za financování z Agenturypro výzkum pokročilých obranných projektů DARPA a z Úřadu pro námořní výzkum. Pan prezident je ojeho existenci informován právě teď.“

Prezident je ignoroval, kráčel podél plavidla a zkoumal podivné přívěšky na trupu. Prohlédl si soustřednýkruh malých trubek, které vyčnívaly z přídě, pak došel na záď’ a všiml si, že ponorka nemá lodní šroub.Tázavě pohlédl na Winterse.

„Tak dobře, admirále, vzbudil jste mou zvědavost. Povězte mi o Sea Arrow.“

„Pane prezidente, přenechám ten úkol Joeu Ebersonovi, který projekt vede. S Joem už jste se setkal. Jeředitel programu mořských technologií v DARPA.“

Do čela skupinky se prodral vousatý muž s pozorným pohledem. Promluvil odměřeným tónem snáznakem jižanského přízvuku.

„Pane, Sea Arrow představuje mnohogenerační skok v podmořských technologiích. Přeskočili jsme tradičnívývojový proces tím, že jsme přímo do konstrukčního procesu zahrnuli supermoderní technická řešení a převratné teorie. Začali jsme s množstvím technických detailů, které byly teprve ve vývojové fázi. Díkyúsilí mnoha nezávislých konstrukčních týmů z celé země mám teď’ tu čest oznámit, že jsme velice blízkodokončení té nejmodernější útočné ponorky v dějinách.“

Prezident přikývl. „Tak mi povězte o těchhle divných výčnělcích. Vypadá s nimi jako nějaká létající příšera

z Jurského parku.“

„Začněme u zádi. Určitě jste si už všiml, že nemá šroub.“ Eberson ukázal na oválné gondoly. „Proto tujsou tato dvě externí pouzdra. Sea Arrow bude pohánět bezhřídelový pohonný systém. North Dakota, jakjste viděl, používá jaderný reaktor k pohánění tradiční parní turbíny, která pak otáčí šroubem nasazenýmna hřídeli. V případě Sea Arrow jsme se rozhodli pro externí systém pohonu, jenž bude zásobován energiípřímo z reaktoru. Každá z těchto dvou zvonovitých gondol bude obsahovat vysoce výkonný magnetickýmotor pohánějící čerpadlo trysky.“ Eberson se usmál. „Kromě výrazně nižší hlučnosti se v trupu ponorkyušetří obrovské množství místa, což nám umožní snížit velikost plavidla.“

„Co jsou zač tyhle motory s permanentními magnety?“

Jedná se o takřka revoluční pokrok v oblasti elektromotorů, který umožnil nedávný průlom v průzkumumateriálů. Směs vzácných minerálních prvků se používá k výrobě permanentních magnetů, které se pakvmontují do vysoce výkonných stejnosměrných motorů. Do zdokonalení těchto motorů jsme investovaliznačné úsilí a věříme, že zcela změní způsob pohonu našich budoucích vojenských plavidel.“

Prezident zmateně pohlédl do jedné z gondol a uviděl, že do ní shora proudí světlo.

„Zdá se, že je prázdná.“

Ještě jsme neobdrželi a nenainstalovali motory. První by měl přijít příští týden z výzkumné laboratořenámořnictva v marylandském Chesapeake.“

„Jste si jistý, že budou fungovat?“

„Ačkoliv jsme ještě netestovali motory takové velikosti, na základě laboratorních testů jsme přesvědčení,že poskytnou předpokládaný výkon.“

Prezident se sklonil pod jeden vysunutý stabilizátor, pak vzhlédl k dvojici soudkovitých trubek mířícíchdopředu a dozadu.

Eberson kráčel za ním a za chůze pokračoval ve výkladu.

„Ty plochy ve tvaru křídel jsou zatahovatelné stabilizátory pro manévrování ve vysoké rychlosti. Jakmilerychlost klesne pod deset uzlů, automaticky se zasunou do trupu. Ta trubkovitá pouzdra jsou na torpéda,čtyři na každém stabilizátoru. Je možné je rychle znovu nabít, když se stabilizátor zatáhne do trupu.“

Eberson ukázal na dvě hlavně nad nimi. „Tohle jsou podvodní kulomety Gatling. Podobají se těmpoužívaným na lodích, které střílejí kulky z ochuzeného uranu na ochranu proti raketám. Naše kulometybyly upraveny, aby mohly za použití stlačeného vzduchu střílet pod vodou, a jsou určené na ochranu proti

nepřátelským torpédům. Spoléháme samozřejmě na to, že většina torpéd se k naší ponorce aninepřiblíží.“

Následoval prezidenta, který přistoupil k trupu.

Jak vidíte, věž je hydrodynamická, aby vyhovovala vysoké rychlosti.“

„Nevypadá to, že by se z ní dal vysouvat periskop.“

„Sea Arrow ve skutečnosti periskop nemá, aspoň ne v tradičním smyslu slova,“ vysvětlil Eberson. „Využívá

dálkově řízené kamery, která se vypouští na kabelu s optickými vlákny. Dá se vypustit z hloubky dvou set

padesáti metrů, aby poskytla posádce obraz toho, co se děje na hladině.”

Prezident pokračoval v chůzi k zužující se přídi a natáhl se, aby se dotkl jedné z malých trubek trčícíchdopředu malá kopí. „A tohle?“

„To je klíčový prvek jejího pohonného systému,“ odpověděl Eberson.

Jedná se o nejnovější vylepšení vycházející z technologického průlomu jednoho z našich kalifornskýchdodavatelů.

Admirál Winters ho přerušil. „Pane prezidente, co kdybychom se zběžně podívali na palubu? Potom vámpustíme krátkou prezentaci, která by vám měla poskytnout odpovědi na všechny otázky.“

„Výborně, admirále. Ačkoliv stále ještě čekám na svůj nápoj.“

Admirál rychle provedl skupinku interiérem, jenž kontrastoval s North Dakotou: elegantní moderností a

množstvím automatizovaných systémů.

Vrchní velitel mlčel, zatímco si prohlížel supermoderní řídicí centrum, malé množství luxusních kajut proposádku a neobvyklou kolekci čalouněných sedadel se čtyřbodovými bezpečnostními pásy, rozmístěnými

po celém plavidle.

Po prohlídce prezidenta odvedli do střežené konferenční místnosti, kde se konečně dočkal studenéhonápoje. Jeho obvykle žoviální chování zpřísnělo, což se odrazilo i ve vystupování Cernyho.

„Tak dobře, pánové,“ zaburácel prezident. „Co přesně se tady děje? Viděl jsem mnohem víc než jenomnějakou testovací platformu pro nové technologie. Tohle je plnohodnotné plavidlo těsně před spuštěním

na vodu.”

„Pane,“ odkašlal si admirál. „Sea Arrow nám přináší možnost zcela změnit pravidla. Jak víte, v poslednídobě jsou naše námořní síly ohroženější než dřív. Íránci získali od Rusů nové podmořské technologie ahorečnatě pracují na tom, aby ke své flotile přidali ponorky třídy Kilo. Rusové sami dramaticky své úsilí aza pomocí výnosů z prodeje ropy se snaží obnovit svou stárnoucí flotilu. A pak tu jsou samozřejměČíňané. Přestože stále tvrdí, že jejich vojenská expanze má striktně obranné důvody, není žádnýmtajemstvím, že rychle rozšiřují oceánskou flotilu. Máme informace, že by dnes mohla vyplout jejich

atomová ponorka Type 097. To vše znamená zvýšenou hrozbu v Tichém oceánu, Atlantiku a Perskémzálivu.“

Admirál pohlédl prezidentovi do očí a nevesele se usmál. „Na druhou stranu - naše flotila se neustálezmenšuje, jak prudce roste cena každého dalšího nově vypuštěného plavidla. Všichni víme, že při ceněpřesahující dvě miliardy dolarů za kus vmáčkneme do napjatého rozpočtu jen omezené množství ponorektřídy Virginia.“

„Národní dluh se stále nepodařilo dostat pod kontrolu,“ konstatoval prezident, „a ve vojenskémnámořnictvo se to musí odrazit stejně jako všude jinde.“

„Přesně tak, pane. Což nás přivádí k Sea Arrow. Tím, že jsme zkrátili zdlouhavý proces převedení výsledků

výzkumu do výroby a využili napojení na program Virginia, se nám podařilo zkonstruovat tuto ponorku za

zlomek nákladů nutných na výstavbu North Dakoty. Jak vidíte, byla postavena za naprostého utajení.Úmyslně jsme ji konstruovali paralelně s Dakotou, abychom odvedli pozornost a nevzbudili podezřenídodávkou komponentů.

Doufáme, že ji tajně spustíme na moře v době, až bude North Dakota oficiálně uvedena do provozu.“

Prezident se zamračil. „Udržet to celé pod pokličkou se vám zatím dařilo opravdu skvěle.“

„Díky, pane. Jak už se zmínil doktor Eberson, to, co jste viděl, je nejmodernější ponorka, jaká byla kdypostavena. Bezhřídelový pohon, externí torpédomety a protitorpédový obranný systém nemají ve světěobdoby. Je tu však ještě jeden prvek, který z ní dělá skutečně mimořádné plavidla.“

Eberson vložil disk do promítacího zařízení.

Na bílé tabuli se objevil videozáznam otevřené přídi malého člunu pohupujícího se na hladině horskéhojezera. Dva muži zvedli z paluby jasně žlutý předmět ve tvaru torpéda a spustili ho ze strany plavidla dovody. Podle bočních ploch prezident poznal, že jde o model Sea Arrow na dálkově ovládání.

„Tohle je model ve skutečném měřítku,“ objasnil Eberson. „Má přesně stejnou konfiguraci a používá

tentýž typ pohonného systému.“

Když byl model spuštěn do vody, následoval střih na záběr kamery na jeho palubě. Na spodním okraji seobjevila řada ukazatelů uvádějících rychlost, hloubku a podélný a příčný náklon plavidla.

Model se mírně ponořil pod zelenou hladinu a začal zrychlovat. Kolem kamery se mihly chumáče usazenin

ze dna - drobná ponorka očividně nabírala rychlost. Náhle záběr zaplnily drobné bubliny. Video zůstalozamlžené, neboť model dál akceleroval. Prezidentovi spadla čelist, když na ukazateli rychlosti naskočilatřetí číslice. Nakonec model zpomalil a vrátil se na hladinu, kde byl vyzvednut, ještě než videozáznamskončil.

V místnosti se na okamžik rozhostilo ticho. Pak prezident tiše promluvil:

„Mám tomu rozumět tak, že ten model dosáhl pod vodou rychlosti dvou set čtyřiceti kilometrů v hodině?“

„Ne, pane,“ opáčil Eberson s úsměvem. „Dosáhl rychlosti sto padesáti uzlů, což odpovídá takřka dvěmastům osmdesáti kilometrům v hodině.“

„To je nemožné. Bylo mi řečeno, že námořní pohonné technologie nemohou překonat sedmdesát neboosmdesát uzlů. Dokonce i North Dakota se zmůže jen na pětatřicet.“

„Nevyvinuli snad Rusové torpédo, které překoná sto uzlů?“ zeptal se Cerny.

„Ano, mají Škval,“ odpověděl Eberson, „což je vysokorychlostní torpédo s raketovým pohonem. USea/1170111 jsme použili podobný princip. Není to pohon, co umožňuje dosáhnout tak vysoké rychlosti,

ale spíš superkavitace.“

„Odpusťte mi nedostatek technických znalostí,“ oznámil prezident, „ale nemá superkavitace něco dočinění se snížením hustoty ve vodě?“

„Ano. V tomto případě jde o vytvoření plynové bubliny okolo předmětu plovoucího pod vodou. Tatobublina ho osvobodí od tření vody o trup a umožní mu dosáhnout mnohem vyšší rychlosti. Ta sada trubicna přídi Sea Arrow bude součástí superkavitačního systému. Očekáváme, že ve spojení s vysoce

výkonnými magnetickými motory takových rychlostí dosáhneme, aniž bychom byli omezeni dosahem jako

Rusové v případě jejich torpéd.“

„Snad ano,“ ozval se Cerny, „ale mezi torpédem a šedesátimetrovou ponorkou je značný rozdíl.“

„Ten rozdíl spočívá hlavně ve způsobu řízení za vysoké rychlosti,“ vysvětloval Eberson. „Jurská křídla SeaArrow, jak je nazval pan prezident, poskytnou ponorce stabilitu. Samotný superkavitační systém budepřímo ovlivňovat řízení tím, že se bude měnit velikost a tvar bubliny. U plavidla této velikosti se jedná odosud nevyzkoušenou teorii, ale náš dodavatel tohoto systému je přesvědčen o jeho funkčnosti. Jáosobně budu příští týden sledovat závěrečné mořské zkoušky jejich modelu.”

Prezident seděl a mnul si hradu. Pak věnoval admirálovi chápavý pohled.

„Admirále, pokud to bude fungovat, tvrdíte, co přesně to bude znamenat?“

„Sea Arrow nás posune o dvacet let dopředu před naše soupeře. Náskok Číňanů, Rusů a Íránců se tím

zneutralizuje. Budeme mít k dispozici prakticky nezranitelné plavidla. A s pouhou hrstkou ponorek jako

Sea Arrow budeme moci téměř okamžitě ochránit kout zeměkoule. V praxi to znamená, pane, že si až dokonce života nebudeme muset dělat starosti o bezpečnost moří.“

Prezident přikývl. Horko a vlhkost jako by z místnosti zmizely a on se poprvé za celý den usmál.

NAD PŘÍSTAVIŠTĚM VISELA OBVYKLÁ JIHOKALIFORNSKÁ MLHA, VLHKÝ vzduch smíšený s jemnýmmrholením. Joe Eberson se vysoukal zpoza volantu auta z půjčovny, rozhlédl se po parkovišti, pak přešelke kufru a vyndal z něj přepravku s výstrojí a rybářský prut. Obojí koupil předchozího večera, krátce popříletu z východního pobřeží na Lindberghovo letiště v San Diegu. Nasadil si pomačkaný plstěný klobouk a

pomalu se loudal rozlehlým přístavištěm na ostrově Shelter Island.

Eberson ignoroval hukot průzkumného letounu E2 Hawkey, který odstartoval z námořní letecké základnyv Coronaru a přelétal přístav nad desítkami malých jachet a motorových člunů. Jak Eberson správněodhadl, šlo o hračky svátečních námořníků, které jen zřídka opouštěly svá úvaziště. Zahlédl

dvanáctimetrovou jachtu s kajutou a vstoupil na molo podél jejího boku. Lodi už táhlo na padesátku, ale

její zářivě bílý trup a naleštěné kování svědčily o tom, že jí majitel dlouhodobě poskytuje láskyplnou péči.Mechanické pokašlávání ze zádi naznačovalo, že motor běží na volnoběh.

„Joe, tady jsi!“ zvolal muž, který se vynořil z kajuty. „Už jsme se skoro chystali odplout bez tebe.”

Se svou drobnou postavou, silnými brýlemi a krátkými bílými vlasy zastřiženými na vrcholu hlavy doroviny vypadal doktor Carl Heiland coulem jako elektroinženýr. Jeho oči tančily, vesele se usmíval,dokonce i v šest ráno z něho čišela nezkrotná energie.

Eberson, který byl po letu přes celý kontinent nevyspalý a vyčerpaný, působil zcela opačným dojmem.Opatrně vylezl na palubu a oba muži si potřásli rukama.

„Omlouvám se za zpoždění“, řekl Eberson a spolkl zívnutí. „Cestou od hotelu jsem špatně odbočil a došlomi to, teprve až když jsem dojel k Sea-Worldu. Myslím, že tou dobou ještě spala i kosatka Shamu.“

„Chvíli mi trvalo, než jsem dostal všechno na palubu.“ Heiland kývl směrem k bednám přivázaným kzábradlí lodi. „Dej mi svoje věci, uložím je k ostatním.“ Natáhl se pro Ebersonův prut a pak si všiml jeho

klobouku.

Vyprskl smíchy.

„Máš dneska políčeno na pstruha potočního?”

Eberson si klobouk sundal a prohlédl si ošoupané dýnko. Kolem dokola v něm byly zapíchanépestrobarevně rybářské mušky. „Povídal jsi rybářský oděv.“

„Pochybuju, že by si toho ještě někdo všiml,“ odfrkl si Heiland a zavolal do kajuty: „Manny, tak do toho.

Odvez nás odsud.“

Objevil se snědý muž v ustřižených kalhotách a odvázal lana. Okamžik nato už byl u kormidla a vedl loďdo přístavu San Diega ve tvaru podkovy.

Vyhnuli se připlouvajícímu obojživelnému plavidlu vojenského námořnictva, pak opustili kanál a vypluli doTichého oceánu. Manny přidal plyn a nastavil kurz na jihozápad přes mírné vlny zvednuté větrem odpobřeží.

Eberson měl brzy žaludek jako na vodě a protáhl se kolem Mannyho, aby si našel místo k sezení v hlavníkajutě.

Heiland mu nalil hrnek kávy a připojil se k němu u jídelního stolu. „Tak povídej, Joe, to jde v Arlingtonu.“

Jak víš, právě jsme všechno oznámili prezidentovi. Nicméně jsme i nadále pod obvyklým tlakem pořídit za

míň peněz víc muziky. Obávám se, že můžeme mluvit o štěstí, když se příští rok vyhneme velkýmrozpočtovým škrtům.“

„Myslel jsem, že je jenom otázkou času, než sekyra padne naším směrem. Jsem rád, že mám smluvnězajištěnou práci na pět let.“

Ty si nemusíš dělat starosti, Carle. Práce tvojí firmy je maximálně důležitá. Vlastně mám souhlaspokračovat se zpětnou modernizací bloku Dvě, pokud můžeš prokázat provozní způsobilost.Předpokládám, že proto jsi mě sem pozval tak narychlo.“

Heiland mu věnoval Opatrný pohled. „Nezdá se ti, že trochu riskuješ? Ještě jste ani v praxi neotestovali

systém bloku Jedna.“

Eberson potlačil nával nevolnosti, aby mohl opětovat Heilandův úsměv.

„Carlo, oba víme, že bude fungovat.”

„Už jsi zajistil dodávku součástek pro trysky?“

„Ano, i když se ještě musejí vyřešit nějaké problémy s materiály.“ Vrhl na Heilanda pátravý pohled. „Ale

víc nás zajímají úpravy v bloku Dvě.“

„Narazili jsme na problémy s materiály, ale myslím, že jsme dosáhli kýženého průlomu.“

Eberson se široce usmál. „Proto jsem taky skočil do prvního letadla do Washingtonu. Vím, že ta celé chceš

udržet v tajnosti.“

„Vzhledem k bezpečnostním aspektům projektu bych nerad upoutal pozornost na naše testy v terénu. Zdáse, že to v případě bloku Jedna fungovalo, takže se dneska snažíme, aby to vypadala jen jako rybářský

výlet.“

Znovu pohlédl na Ebersonův klobouk a usmál se.

„Na naší straně jsme udělali všechno pro to, abychom to celé udrželi pod pokličkou. I když jsi nám vlastně

neprozradil nic moc konkrétního.“

„Čím míň očí, tím líp.“

Eberson se napil kávy a pak se naklonil přes stůl.

„Myslíš, že se opravdu můžeme dostat na teoreticky odhadnutou úroveň?“

Heiland přikývl a oči se mu zaleskly. „To brzo zjistíme.“

O pár minut později zastavil Manny motor a dal jim tak signál, že dorazili na místo, kde se budou

provádět testy. Dopluli už do mexických vod, asi třicet kilometrů od pobřeží, dost daleko od obvyklýchjachtařů ze San Diega. Voda byla na kotvu příliš hluboká, takže loď’ unášelo moře, zatímco se Heiland

pustil do práce.

Ignoroval dlouhou obdélníkovou bednu přivázanou k zábradlí a otevřel několik menších kontejnerů, kteréobsahovaly dva notebooky, nějaké kabely a konektory. Rozložil přístroje na nízkou lavici, klekl si a začal je

nastavovat.

Manny vystrčil hlavu z kormidelny. „Doktore, blíží se k nám nákladní loď.“

Heiland se ohlédl přes ramena. „Než budeme připraveni odplout, už bude bezpečně pryč.“ Obrátil znovusvou pozornost k počítačům.

Eberson se posadil na velkou bednu a sledoval, se loď blíží. Bylo to středně velké nákladní plavidla, podleaerodynamického tvaru a nepřítomnosti rzi nedávno postavené. Svou šedou barvou loď vypadala skorojako plavidla námořnictva. Ebersonovu pozornost upoutala okna na můstku. Sklo v nich bylo tmavězabarveně, což dávala skoro zlověstný vzhled.

Na palubě pracovalo několik námořníků za velkým kontejnerem. Když se loď přiblížila, Eberson viděl, žena vyvýšenou plošinu uprostřed lodi připevňují velký předmět ve tvaru disku. Disk byl natřený matnouzelenou barvou, směřoval na moře a tyčil se asi metr vysoko. Muži z paluby brzy zmizeli a Eberson si

povšiml, že plavidla zpomaluje.

„Carle, ta loď’ se mi nějak nezdá.“ Nejistě se postavil.

„Není na nás nic k vidění, odvětil Heiland. „Co kdyby sis vzal prut a dělal, že jsi tady kvůli tuňákům?”

Eberson vytáhl ze stojanu jeden z prutů a hodil háček s olůvkem přes bok lodi, aniž se obtěžoval snávnadou - nestál o to bojovat s nějakou potvorou z hlubin. Nákladní loď už připlula téměř k nim a onpřátelsky zamával k temným oknům můstku.

Rukou mu projela palčivá bolest, která se rychle rozšířila do paže a trupu.

Spustil paží a zatřásl jí, ale ten pocit se už šířil dál celým tělem. Za pár vteřin si připadal, jako by se mu dokůže zakusovaly tisíce červených mravenců.

Pálení zachvátilo i hlavu, až se mu zdálo, že se mu oči vaří v důlcích.

„Carle -,“ vykřikl. Z hrdla mu však vyšlo jen zachraptění.

Heiland ucítil stejné pálení v zádech. Otočil se a vnímal dvě scény zároveň. Jednou byl umírající JoeEberson, který stále svíral v ruce prut, ležel teď na palubě a pleť mu rudě žhnula. Druhou bylo zařízení na

nákladní lodi podobné štítu, mířící na něho ze vzdálenosti několika desítek metrů.

Ignoroval žár, který mu spaloval tělo, a odpotácel se do kajuty. Manny už byl na palubě, lapal po dechu az nosu a uší mu tekla krev. Heiland minul svého mnohaletého přítele a jeho bolest ještě zesílila. Celé těloměl jako v plamenech. Hlavou se mu mihla myšlenka, proč už se mu kůže neloupe v cárech. Náhlenutkání ho přinutilo vrhnout se kupředu, kde se svalil na sedadlo kormidelníka. S pocitem, že se muroztrhne hlava, sáhl pod přístrojovou desku a jeho hořící prsty nahmataly dva skryté přepínače. Oba

steskl a pak vydechl naposledy.

PŮJDEŠ SE SMOČIT SE MNOU?“

Loren Smith-Pittová pohlédla na svého muže. Zdálo se, že uplynulo jen pár vteřin od chvíle, kdy se zvedlze sedadla kormidelníka a spustil z boku pronajatého motorového člunu kotvu. Ted’ už však seděl na zádioblečený do neoprenové kombinézy a s tlakovou lahví na zádech, dychtivý prozkoumat hlubiny pod nimi.Loren mohla jen obdivovat, na něho moře působí jako magnet a přitahuje ho neviditelnou silou.

„Myslím, že zůstanu a užiju si tady slunce a jasnou chilskou oblohu,“ odpověděla. „V pondělí začínáschůze kongresu, takže bych se měla nadýchat čistého vzduchu do zásoby.“

„Na Capitol Hill by se ti spíš mohly hodit špunty do uší.“

Loren manželovu poznámku ignorovala. Tato kongresmanka z Colorada byla prostě jen šťastná, že uniklapřed washingtonským hašteřením, i když jen na chvíli. Měla pocit, že si mnohem lépe odpočine v cizízemi, daleko od stresu způsobeného prací a tlakem médií. Oblečená v dvojdílných plavkách, jaké domanikdy nenosila, vystavovala na odiv své dobře stavěné pevné tělo, udržované ve formě jógou a dennímběháním na běžeckém trenažéru.

Natáhla se na lavici ve člunu, spustila nohu přes okraj a namočila prsty do vody.

„Kruci ta voda je studená. Radši zůstanu tady, v teple a suchu, děkuju pěkně.“

„Nebudu tam dlouho.“ Její manžel strčil do zubů regulátor, pohlédl obdivně na svou ženu a převrátil se po

zádech do modrého Pacifiku. V žertu cákl na svou ženu ploutví pár kapek vody a zmizel pod hladinou.

Loren se utřela, několik minut sledovala manželovy vzduchové bubliny a zadívala se k obzoru. Odpolednívzduch byl křišťálově a safírová obloha měla skoro stejnou barvu jako oceán. Zakotvili červený motorovýčlun osm set metrů od chilského pobřeží, naproti malé pláži zvané Playa Caleta Abarca.

Na nedalekém skalním útesu se tyčil hotel Sheraton a jeho venkovní bazén byl obležený turisty lačnícímipo slunci. Kousek na jih se rozkládalo Valparaiso, barvitý historický chilský přístav, od nepaměti známý mezi námořníky jako „Klenot Pacifiku“. Ve stráních strmých kopců obkružujících město stály starodávnédomy, které Loren připomínaly San Francisco. Povšimla si velké bílé výletní lodi Sea Splendour kotvící vpřístavu, jejíž cestující se vypravili na břeh, aby navštívili pláže Vina del Mar nebo si udělali výlet dohlavního města Chile Santiaga, vzdáleného sto kilometrů na jihovýchod.

Člunem zhoupla menší vlna a Loren obrátila pohled k mořské hladině.

Kolem nich proplula malá žlutá jachta, která zabočila na sever směrem k blížící se nákladní lodi. Jejítrojúhelníková plachta Se třepotala ve větru. Loren se položila zpátky na čalouněné sedadlo, zavřela oči akoupala se ve slunečních paprscích.

Dvacet metrů pod ní ze sebe Dirk Pitt právě setřásl oceánský chlad, díky Humboldtovu proudu tak typickýpro pobřežní vody této země. Jakmile klesání zpomalil, dýchalo se mu snáz. Viditelnost byla dobrá, asi nadvanáct metrů, takže zřetelně vnímal skalnaté dno porostlé hustou vegetací. Líně zamával ploutvemi aproplul nad korály porostlou skalní římsou plnou jasně barevných mořských ježků a hvězdic. Malé hejnomakrel si ho minutu nebo dvě prohlíželo a pak zmizelo.

V moři se Pitt uvolnil jako nikde jinde na světě. Na někoho působí mořské hlubiny klaustrofobicky, ale vPittovi vyvolávaly zvláštní pocit volnosti, který zostřoval jeho smysly. Tuto zkušenost získal před několikadesítkami let, kdy strávil většinu svého mládí prozkoumáváním zátok podél jihokalifornského pobřeží,potápěním bez přístrojů a bodysurfingem. Toto kouzlo na něho pů5obilo podobně jako létání, což ho jakomladého důstojníka přivedlo na akademii vojenského letectva a do pilotní školy.

Vábení moře ho však přimělo vzdát se létání a slibně vojenské kariéry, aby mohl nastoupit do nověvytvořené federální organizace, Národní podvodní a mořské agentury. NUMA, jejímž úkolem bylo studovat

a chránit světové oceány, se Pittovi stala dokonalým domovem a umožnila mu pracovat po celém světěna mořské hladině i pod ní. Po letech ve funkci ředitele pro speciální projekty se teď ocitl v čeleorganizace, což jen prohloubilo jeho oddanost světovým oceánům. Loren často žertovala, že musí stálesoupeřit s Pittovou první láskou, milenkou jménem moře.

Pittova touha objevovat spojená s láskou k historii ho dovedla k nalezení desítek lodních vraků. Ale tohoodpoledne byl objekt jeho zájmu poměrně malý. Pozorně si prohlížel skalní hřeben, jenž se táhl do hlubin,

plaval nad ním a zkoumal jeho praskliny. Po několika minutách našel, co hledal. Strčil ruku mezi dvabalvany a vytáhl čilého hnědého humra, který mohl vážit skoro dvě a půl kila. Chvilku si prohlížel jehodlouhá mávající tykadla, pak strčil korýše do síťového vaku a začal pátrat po dalším.

Přes pravidelný rytmus svého dechu zaslechl ve vodě slabé ťukání.

Zadržel dech, aby lépe slyšel. Kovové klepání mělo povědomou kadenci dva krátké údery, dva dlouhé aznovu dva krátké. Nebyl to přímo Morseův signál SOS, který se skládá ze tří teček a tří čárek, ale Pittodhadl, že má stejný význam. Nedokázal určit, odkud zvuk přichází, jen to, že jeho zdroj je nedaleko.

Musela to být Loren.

Kopl ploutvemi směrem k hladině a zamířil k motorovému člunu. Spatřil kotevní lano a vyplaval podél nějco nejrychleji nahoru. Vynořil se pár metrů za člunem. Loren se nakláněla ze zádi a bušila potápěčskýmzávažím do krytu motoru. Jak byla zabraná do signalizování, nepostřehla, že se vynořil.

„Co se děje?“ křikl.

Vzhlédla a Pitt uviděl v jejích očích zoufalý strach. Beze slova jen ukázala za něho. Ohlédl se a padl naněho obrovský stín.

Byla to loď’, velké nákladní plavidlo pro přepravu sypkého materiálu, která byla asi třicet metrů daleko avalila se na ně. Motorový člun poskakoval v trase široké a vysoké lodní přídě, která před sebou tlačila obří

horu doběla zpěněné vody. Pitt proklel idioty na můstku, kteří byli buďto slepí, nebo spali.

Bez váhání zamířil co nejrychleji ke člunu a přehodil paží přes bok.

„Mám nastartovat motor?“ Lorenin obličej byl sevřený hrůzou. „Bála jsem se to zkusit, dokud jsi byl pod

vodou.“

Pitt uviděl, že kotevní lano se stále táhne dolů do vody z malé skříňky na přídi. Za sebou slyšel sílící hukot

motorů lodi, jejíž vysoký trup se přibližoval. Jediná chyba při přeřezávání lana nebo startování motoru ajejich člun by skončil rozdrcený na kusy spolu s nimi.

S regulátorem opět mezi zuby zavrtěl hlavou a pokynul Loren, aby se k němu přiblížila.

Skočila k boku člunu a napřáhla ruku, aby mu pomohla na palubu, on však natáhl paží a objal ji kolem

pasu.

Než stačila zareagovat, cítila, táhne přes bok člunu. Vyjekla, když její tělo cáklo do studené vody. Kopala

kolem sebe a lapala po posledních doušcích vzduchu, zatímco klesala pod hladinu. Vysoká ocelová hora

byla už jen několik metrů od nich.

Kongresmanka zmizela pod zvířenou hladinou, bezvládná jako hadrová panenka.

NÁKLADNÍ LOĎ NEZPOMALILA ANI NEUHNULA. ŠIROKÝ OCELOVÝ trup narazil do motorového člunu,utrhl kotevní lano a na okamžik pohřbil malé plavidla pod přídí. Loďka pak poskakovala podél trupu,načež jako zázrakem vyskočila na hladinu, kde se s jen mírně poškozeným levým bokem pohupovala vmizející brázdě za nákladní lodí.

Někde pod hladinou Loren zjistila, že se pevně drží svého manžela při zoufalém klesání na mořské dno. Všoku z náhlého potopení do studené vody málem zpanikařila, když zjistila, že ji Pitt táhne do hlubin bezvzduchu. Pak ucítila, jí strká do úst regulátor a obtáčí její paží okolo svého ovladače vztlaku. Navzdorychladu se začala uklidňovat. Začala mu pomáhat tempy nohou a nezapomněla uvolnit tlak v uších,zatímco klesali stále hlouběji.

Mihotavé světlo hladiny potemnělo v okamžiku, když nad nimi proplul černý trup lodi. Loren vzhlédla azdálo se jí, že by stačilo natáhnout ruku, aby se dotkla ocelových platů pokrytých vilejši.

Ačkoliv unikli před masou trupu, poháněl je Pitt divokým kmitáním ploutví stále hlouběji. Měl pocit, že semu roztrhnou plíce, což ho jen přimělo k většímu úsilí, dokud konečně nedosáhl dna. Uviděl korálovouvyvýšeninu o velikosti autobusu a táhl Loren podél jejího zakřiveného boku. Jakmile se kolony dotklitvrdého dna, chytil se kusu korálu, aby je udržel na místě.

Loren si uvědomila, že se její manžel během skoro celého klesání nenadechl. Rychle mu přiložila regulátorke rtům. Její pulz se zrychlil a oči rozšířily, když pohlédla do Pittovy masky. Klidně její pohled opětoval a

zamrkal na ni, jako by laškování se smrtí bylo jeho denním chlebem.

Pitt se vděčně několikrát zhluboka nadechl, pak vrátil regulátor Loren a pohlédl nahoru. Trup nákladní lodi

stále klouzal přímo nad nimi a hlavní zdroj jeho obav, vířící bronzový šroub, se zableskl, se k nimpřibližoval.

Pitt objal Loren pažemi a rukama v rukavicích sevřel korálový útes, zatímco se záď posouvala nad jejichhlavami. I ve vzdálenosti deseti metrů cítil Pitt podtlak vytvářený mohutnými lopatkami prořezávajícímivodu. Okolo nich vířil písek a táhlo je to k hladině. Pak loď proplula a začala na ně dopadat sprškausazenin. Pitt se pustil korálů a zabral ploutvemi k hladině s Loren pevně obtočenou kolem sebe. Jejichhlavy se vynořily do jasného slunečního světla a oba se dychtivě nadechli teplého, čerstvého vzduchu.

„Na okamžik jsem si myslela,“ vypravila ze sebe udýchaně Loren, „že mě chceš zabít ještě dřív, než tostihne ta loď.“

„Ponořit se pod ni mi přišlo prozíravější.“ Pitt se zadíval za zádí mizející nákladní lodi a zapamatoval si její

jméno: Tasmanian Star.

Loren se obrátila na druhou stranu a rozhlížela se po moři, zatímco šlapala vodu.

„Narazili do nějaké jachty,“ řekla a dívala se po trosečnících. „Vypadalo to na postarší manželský pár.

Poznala jsem, že další na jejich trase jsme my.“

„Tvoje rychlé uvažování nám oběma zachránilo život, jen by sis měla trochu oprášit morseovku.“ Pitt se kní připojil v pátrání po okolní hladině, ale ani jeden nespatřil žádné trosky.

„Můžeme to nahlásit na policii, až se dostaneme na břeh,“ navrhla Loren.

„Zadrží posádku té lodi ve Valparaisu.“

Pitt se otočil k pobřeží a překvapilo ho, když uviděl motorový člun, jak se pohupuje na vlnách nedaleko od

nich. Část levého boku byla ulomená a volně visela do vody a člun byl hluboko ponořený, ale stále plul.Pitt k němu doplaval s Loren v těsném závěsu. Po břiše se nasoukal na palubu a pak vytáhl manželkunahoru.

„Naše oblečení a oběd je pryč,” konstatovala. Celá se chvěla, jí slunce začalo vysoušet tělo.

„Můj humr taky,“ dodal Pitt.

Sundal si ze zad vzduchovou láhev, svlékl si neopren a přistoupil k řízení člunu. Klíček byl stále vzapalování, tak zkusil stisknout startér. Motor se několikrát protočil, potom se zakašláním naskočil,protože byl umístěný v prostoru uvnitř trupu, kam se při ponoření dostala jen trocha vody. Posunulplynovou páku dopředu a pohlédl za mizející nákladní lodí.

Tasmanian Star plula dál se stejným kurzem a rychlostí. Dva až tři kilometry před ní se rozkládal přístavValparaiso, který zahýbal na západ ve tvaru otevřené mísy. Mela a jeřáby komerčního přístavu senacházely na západním konci, ale loď plula k východnímu. Pitt strnul, když sledoval trasu plavidla, a pak

dal páku nadoraz.

S podlodím a kabinou naplněnými vodou zrychloval člun jen pomalu, ale i tak postupně nabíral tempo.

Loren se vzdala snahy vysát vodu polštářem ze sedadla a přistoupila k manželovi. V jeho hlubokých

zelených očích uviděla napětí.

„Proč nemíříme ke břehu?“ zeptala se.

Pitt ukázal na nákladní loď. „Podívej se, co je před ní.“

Loren pohlédla ve směru plavidla, které je poslalo ke dnu. Velká bílá výletní loď’ stále kotvila v přístavu

obrácená kolmo k připlouvající nákladní lodi.

Kdyby Tasmanian Star nezměnila kurz, narazila by přímo do Sea Splendour.

„Dirku, na té lodi je dobrých tisíc lidí!“

„Pokud je v tom něco víc než jen krátkozraký kormidelník na Tasmanian Star, mohly by jich zemřít

stovky.“

Loren popadla Pitta za rameno, protože motorový člun poskočil na vlně.

Poškozené plavidlo se chvíli pohupovalo ze strany na stranu, ale postupně se vyrovnávalo. Čerpadlo vpodlodí se úspěšně potýkalo s nabranou vodou, takže se člun mohl zvednout nad hladinu a plout rychleji.Celé poškození se nacházelo nad čarou ponoru, a proto neměl Pitt problémy s kormidlováním člunu, který

se už hnal rychlostí skoro dvaceti uzlů a rychle nákladní loď doháněl.

„Nemohli bychom upozornit tu výletní loď P“ křikla Loren přes řev motoru pracujícího na plné obrátky.

Pitt zavrtěl hlavou. „Nemáme vysílačku. A ta loď’ je zakotvena. Rozhodně by se nedokázala pohnoutvčas.“

„Aspoň bychom mohli varovat cestující.“

Pitt jen přikývl. Vzhledem k času, který jim zbýval, to byl náročný úkol.

Zatímco se blížili k zádi nákladní lodi, zvažoval těch několik možností, které se mu nabízely. V okolí senenacházela žádná další plavidla, takže varování vysílačkou nepřipadalo v úvahu. Pitta nejprve napadlo,že se pokusí dostat na palubu plující lodi. Když se k ní však přiblížili, musel ten nápad zavrhnout. Nebylokudy vyšplhat nahoru, a i kdyby se mu to přece podařilo, nejspíš by nedoběhl na můstek včas. Zářivě bílávýletní loď’ kotvila přímo před nimi, sotva tři čtvrtě kilometru daleko.

Pitt držel prst na tlačítku sirény motorového člunu, zatímco proplouvali podél levoboku nákladní lodi amihli se kolem její přídi. Loren poskakovala a mávala na přídovou nástavbu, ale bez odpovědi. Tasmanian

Star ani nezpomalovala, ani neměnila kurz, prostě se řítila kupředu vstříc katastrofické srážce. Pittpohlédl na můstek, ale za skly oken nespatřil žádné pohybující se postavy. Podle všech známek se jednalo

o loď’ duchů, jež se vymkla kontrole.

Pitt se zoufale rozhlížel po okolním moři, jestli neuvidí nějakou pomoc, ale nikde nic. Asi půldruhéhokilometru jihozápadně spatřil před obchodním přístavem shluk několika plavidel, ale vody před nimi bylyprázdné až k zahnutému pobřeží. Prázdné až na tyčící se masu zakotvené Sea Splendour.

Na její horní palubě se tísnili cestující, kteří ukazovali a mávali na blížící se nákladní loď. Hlídka u kormidla

už nepochybně nahlásila připlouvající plavidla a kapitán parníku se zoufale snažil spojit s Tasmanian Starvysílačkou. Zdivočelá loď však reagovala mlčením.

Pitt se z paluby motorového člunu rozhlédl po délce nákladní lodi. Její záď’ trčela neobvykle vysoko z

vody.

V jeho úzkém, ošlehaném obličeji se objevil odhodlaný výraz. V kritických okamžicích jako by jeho mozekpracoval několikanásobně rychleji a vyhodnocoval všechny aspekty situace - načež se klidné rozhodl pronejlepší řešení. Protože možností bylo teď’ jen několik, přišla Pittova reakce vzápětí.

Prudce strhl volant člunu ke straně, proklouzl před přídí lodi a točil dál, dokud neplul podél jejího

pravoboku.

„Loren, oblékni si můj neopren.“

„Co budeme dělat?“

„Zkusíme toho obra odstrčit z cesty.“

„Touhle loďkou? To nedokážeme.“

Pitt se na loď’ odhodlaně zamračil. „Ale ano, pokud ji zasáhneme na správném místě.“

NA SEA SPLENDOUR VYPUKLA PANIKA - JEČÍCÍ CESTUJICI upozorňovali jeden druhého na hrozící srážku.

Rodiče zvedali děti do náručí a prchali na druhý konec lodi, zatímco ostatní se tlačili na schodištích, aby sedostali na vyšší paluby. Dokonce i posádka se připojila k pasažérům a prchala od předpokládaného místa

nárazu.

Náhodou nebo úmyslně mířila Tasmanian Star přímo do středu výletní lodi. Tuponosé nákladní plavidlozhruba stejných rozměrů se řítilo s dostatečnou setrvačností, aby rozlomilo výletní loď’ v půli.

Na můstku Sea Splendour měl kapitán Alphonse Franco jen pár možností.

Zoufale se snažil s lodí uhnout, ale měl jen pomocné zdroje energie, protože hlavní motory byly vypnuté avychladlé. Povoloval kotevní lano a zapojil boční trysky v naději, že loď otočí tak, aby uhnula z cesty.

Pohled na blížící se plavidlo však Francovi prozradil, že je příliš pozdě.

„Obrat’ se, proboha, obrat’ se!“ mumlal si pro sebe.

Na můstku mu jen málokdo věnoval pozornost, protože panikařící posádku zaměstnával příval nouzovýchvolání a krizových procedur. Kapitán stál nehybně a zíral na připlouvající nákladní loď, jako by ji mohl

zastavit pohledem.

Jeho pohled upoutal malý Červený člun, který poskakoval po vlnách směrem k zádi útočícího plavidla. Uřízení stál vysoký štíhlý černovlasý muž a vedle něho žena v příliš velkém neoprenu. Řítili se přímo na trup

Tasmanian Star, jako by se rozhodli spáchat sebevraždu.

„Šílenství,“ potřásl Franco hlavou. „Čirá šílenství.“

***

PIIT NA OKAMŽIK UBRAL PLYN, aby člun zpomalil, a obrátil se k Loren: „Skoč!“

Loren mu stiskla paží, vystoupila na sedadlo a skočila přes bok lodi. Byla ještě ve vzduchu, když Pittposunul plynovou páku nadoraz a motorový člun vystřelil kupředu. Loren, která se už vynořila nad

hladinu, se za ním dívala a modlila se, aby její manžel ve snaze zachránit ostatní nezabil sám sebe.

Pitt věděl, že má jen jeden pokus provést zázrak. Nákladní loď byla jen asi čtyři sta metrů od SeaSplendour, takže nesměl udělat chybu. Namířil na její záď a připravil se na náraz.

Zadní paluba Tasmanian Star čněla nad vodou a trup obloukem klesal k čáře ponoru. Tam Pitt nasměroval

motorový člun. Zatímco se rychle blížil, zahlédl horní část osy kormidla vyčnívající nad hladinu. Pohnulvolantem, aby zpřesnil zaměření. Před kormidlem směrem k přídi se otáčel lodní šroub. Mohl snadnorozsekat jeho i člun.

Kdyby byla loď plně naložená, jeho plán by nikdy nemohl vyjít. Plavidlo však mělo zvednutou záď, takžeměl šanci. Namířil asi metr doleva od osy, pevně se chytil a rozjel člun na nejvyšší rychlost.

Se zaduněním narazil červený trup do vnějšího okraje kormidla nákladní lodi. Setrvačnost vynesla malýčlun nahoru a ven z vody, až stál skoro na zádi. Pitt vylétl z kokpitu, ale dál se držel volantu, zatímco člun

spadl zpátky. Plavidlo znovu narazila do kormidla, tentokrát shora, poškodilo osu a ohnulo horní plát.

Rozbitý trup malého červeného člunu sklouzl z kormidla, jeho motor zakašlal a zastavil se. Zpěněnábrázda nákladní lodi ho odhodila stranou a neřízené plavidla plulo dál.

Pitt se chytil za holeň, kterou si rozsekl o čelní sklo, ale jinak byl nezraněný. Okamžik nato k němudoplavala Loren a on ji vytáhl na pomalu se potápějící člun.

Jsi v pořádku?“ zeptala se. „To byla ale rána.“

„Nic mi není.“ Strhl si tričko a obvázal si jím krvácející nohu. „Ale nevím jistě, jestli to pomohlo.”

Díval se za impozantní masou nákladního plavidla blížícího se k výletní lodi. Nejprve nebylo vůbec znát, žeby Tasmanian Star měnila směr, ale pak se její příď začala skoro nepozorovatelně stáčet k levoboku.

Když Pitt narazil do kormidla a stočil ho o dvacet stupňů, pokusil se autopilot vyrovnat kurz. Dřív všakpřišel druhý náraz motorového člunu, poškodil osu a zaklínil kormidlo na místě. At’ se přístroje na můstkusnažily sebevíc, nemohly poškození přemoci. Pitt odvrátil nákladní loď z jejího kurzu.

Ale bude to stačit?

Kapitán Franco na palubě Sea Splendour změnu zaznamenal. „Obrací se!“

Franco upřel pohled na zužující se mezeru. „Obrací se.“

Centimetr po centimetru a pak metr po metru se příď’ nákladní lodi obra-cela k pobřeží. Přihlížející napalubě Sea Splendour se mohli jen modlit, aby nákladní plavidlo proplulo kolem. Změna kurzu však bylapříliš malá. Srážce se nepodaří zabránit.

Lodní siréna kvílela, zatímco se posádka a cestující chystali na náraz. Tasmanian Star se rychle blížila azdálo se, že se chystá narazit do pravého boku Sea Splendour. V posledním okamžiku se však vysoká

příď’ nákladní lodi stočila od přímého nárazu a zamířila těsně za záď’ výletní lodi. Šest metrů přídinákladní lodi proplulo kolem, než se ozvalo skřípění kovu.

Nákladní loď’ se otřásala, jak drhla o převislou sekci zádi Sea Splendour.

Masivní loď vůbec nezpomalila a valila se dál, zatímco se na ni sypaly kusy oceli. Stejně náhle, jakonarazila, se uvolnila a zahnula k pobřeží. Nákladní loď plující stále rychlostí dobrých dvanácti uzlů s sebouteď’ odnášela šestimetrový kus zadní paluby Sea Splendour zaklíněný na poklopu předního nákladového

prostoru.

Výletní loď se při nárazu silně naklonila k levoboku, ale rychle se narovnala. Její kapitán nemohl uvěřitsvým očím. Na můstek začala chodit hlášení, že došlo jen k malému poškození trupu. Zadní palubu sepodařilo včas vyprázdnit, takže nebyl zraněn ani jediný pasažér. Unikli skutečně o vlásek.

Jakmile si kapitán uvědomil, že jeho loď přežila a nedošlo k žádným ztrátám na životech, změnila se jehoúleva ve vztek. „Připravte spuštění důstojnického člunu,” nařídil nejbližšímu členovi posádky. „Ažobhlédnu škody, vyřídím si to s tím darebákem -jen co vystoupí na břeh.“

Přestal už sledovat Tasmanian Star, protože předpokládal, že nakonec zpomalí a zabočí k valparaiskémuobchodnímu přístavu. Nákladní loď však nezměnila kurz; plula dál směrem k úzké písečné pláži uměstského nábřeží.

Kanadský pár středního věku, který vypil k obědu trochu moc místního Chardonnay, dřímal na písku, když

Tasmanian Star najela na dno několik metrů od čáry příboje. Vzduch naplnil hluboký drásavý zvuk jako zobřího mlýnku na kávu a příď’ nákladní lodi se zaryla do písku. Setrvačnost ji hnala daleko na pláž, kdesrovnala se zemí zmrzlinářský stánek, jehož majitel moudře prchl.

Potom se loď duchů se skřípěním zastavila; přihlížející na ni zírali s otevřenými ústy. Jedinou známkouživota na ztroskotaném plavidle byl hukot motorů a stále se otáčejícího šroubu.

Kanaďan, který zaznamenal ten hluk a stín, jenž padl na jeho tělo, šťouchl stále se zavřenýma očima do

své ženy. „Zlato, co to bylo?“

Otevřela ospalé oko a pak se vymrštila do sedu. Tři metry od nich se tyčila obrovská masa boku lodního

trupu. Moc nezbývalo a rozdrtila by je.

„Harolde -“ Zamrkala a podívala se znovu. „Myslím, že připlula naše loď

KAPITÁN FRANCO BYL V OBLIČEJI RUDÝ JAKO RAK, ZATIMCO SI z uzavřeného záchranného Člunuprohlížel následky srážky. Poškození však bylo mnohem menší, než se obával; odřená záď’ jevila vpodstatě jen kosmetické škody. Potápěči prohlédnou trup pod čarou ponoru, ale dalo se předpokládat, žeopravy zvládne posádka vlastními silami. Uzavřou zadní palubu a loď’ bude pokračovat v cestě jen sminimálním zpožděním. Franco dobře věděl, hněv by se snesl na jeho hlavu od vedení společnosti, kdybybylo nutné vysadit cestující na břeh a vrátit peníze. Tuhle tragédii se naštěstí podařilo odvrátit. Pro něhovšak loď byla jako člen rodiny a on planul vztekem nad jejím zohyzděním.

„Dopravte mě k té nákladní lodi,“ přikázal mladému kormidelníkovi člunu.

Důstojník, který ho doprovázel, ukázal rukou.

„Pane, malý člun na pravoboku. Zdá se, že je v tísni.“

Kapitán Franco se vyklonil z otevřeného vstupu. Spatřil červený motorový člun, napůl ponořený do vody.

Pár na jeho palubě byl nejen naživu, ale seděl na přídi a mával mu.

„To je ten cvok, co narazil svým člunem do nákladní lodi.“ Potřásl hlavou.

„Tak do toho, vyzvedneme je.“

Přirazili k potápějícímu se člunu. Pitt pomohl Loren nahoru, potom sám vyskočil na palubu záchrannéhoplavidla. Ohlédl se na zničený člun, který krátce nato zmizel pod vodou.

Pak se otočil k podmračenému kapitánovi. „Vypadá to, že budu někomu muset koupit nový člun.“

Franco si Pitta dlouze prohlédl; nebyl to žádný mladý blázen - ani opilec.

Byl vysoký, štíhlý a svalnatý. Navzdory šrámu na holení stál zpříma a vyzařovala z něho sebedůvěra. Tvářměl ošlehanou po letech strávených pod širým nebem a pobaveně se usmíval. Jeho zelené oči plály

inteligencí.

„Díky za záchranu,“ řekl Pitt, „ušetřili jste nám únavné plavání na břeh.“

„Díval jsem se, jak jste zničil vlastní člun nárazem do té nákladní lodi,“ zabručel Franco. „Proč jste riskoval

život?“ „Abych odklonil kormidlo.“ Pitt pohlédl k poškozené zádi výletní lodi.

„Asi jsem to nestihl včas.“

Kapitán zbledl jako křída. „Proboha, no jistě! To jste byl vy, kdo v poslední vteřině změnil kurz té lodi!“

Popadl Pitta za ruku a třásl s ní, div že Pittovi končetina neupadla. „Zachránil jste moji loď’ a stovky

životů. Neměli jsme čas na manévrování - ten idiot by nás byl rozdrtil.“

„Potopil nějakou plachetnici a nás málem dostal taky.“

„Šílenci Ignorovali naše volání vysílačkou a pluli prostě dál. Podívejte, najeli na břeh.“

„Posádka na můstku zřejmě nebyla schopná loď’ řídit,” podotkl Pitt.

„Až s nimi skončím, nebudou už schopní ničeho.“

Záchranný člun nabral rychlost, doplul k uvízlé lodi a obloukem se vyhnul stále se točícímu šroubu. Na

pláži se mezitím seběhl dav čumilů a vzdálené sirény signalizovaly příjezd valparaiské policie.

Plavidlo stálo zpříma, jen lehce nakloněné k pravoboku. Jeho paluby nejevily známky života. Z boku visel

dlouhý pásový dopravník jako zmrzačená paže a skoro se dotýkala vody. Používal se k plnění a

vyprazdňování nákladových prostorů lodi a z paluby ho shodil náraz do Sea Splendour. Franco v něm

spatřil cestu nahoru a nařídil, aby k němu člun přirazil.

Rampa sahala skoro až k palubě člunu. Jeden námořník dostal rozkaz po ní vystoupat, aby se vidělo, jestli

vydrží. Muž udělal několik opatrných kroků, pak se obrátil a ukázal kapitánovi zvednutý palec. Vyběhl pogumovém pásu, který se ohýbal přes zábradlí lodi, a seskočil na palubu. Po něm nervózně šlápl na

prachem pokrytý pás kapitán Franco a vystoupal nahoru.

Byl tak zaujatý sledováním, kam šlape, že si ani nevšiml Pitta, který ho následoval s odstupem několikakroků.

Franco se dostal na zábradlí lodi a nechal si pomoct dolů od čekajícího námořníka. Lekl se, když Pittseskočil z pásu a přistál Vedle něho.

Franco se obrátil, aby ho napomenul za vstup na palubu, ale Pitt ho předběhl.

„Raději bychom měli zastavit motory.“ Pitt se protáhl okolo Franca

Franco se obrátil na námořníka. „Prohledejte palubu a prostory pro posádku. Pak přijďte za mnou na

můstek.“ Otočil se a spěchal, aby dohonil Pitta.

Můstek se nacházel na několikapatrové palubní nástavbě nedaleko zádi.

Pitt cestou zahlédl velké poklopy zakrývající pět hlavních nákladových prostorů lodi. Poslední byl

pootevřený. Každý poklop měl dvě Křídla na pantech, která zvedala hydraulika. Pitt se přiblížil kposlednímu poklopu přímo před nástavbou, nahlédl mezerou dovnitř. Obrovský prostor byl prázdný až namalý buldozer pokrytý stříbřitým prachem. Pitt odhadl, že přední prostory stále obsahují náklad, cožvysvětlovalo, proč loď plula se zvednutou zádí. Všiml si kousků jakési stříbrné horniny rozsypaných napalubě, jeden velký kus zvedl, dal si ho kapsy šortek a pokračoval směrem k můstku.

„Copak na té lodi nikdo není?“ Franco dohonil Pitta, který začal stoupat po schodech.

„Žádný uvítací výbor jsem zatím neviděl.“

Zdolali několik úseků schodiště a vstoupili na můstek otevřenými bočními dveřmi. Stejně jako ve zbytku

lodi nebylo ani v rozlehlé řídicí místnosti živé duše. Přízračnou scénu narušovala jen vysílačka, z níž seozýval hlas operátora chilské pobřežní stráže přikazujícího zastavit loď. Franco vysílačku vypnul, pakpřistoupil k hlavnímu ovládacímu pultu a zastavil motory.

Pitt si prohlédl kormidlo. „Autopilot měl nastavený kurz sto čtyřicet dva stupňů.“

„Nedává smysl, že by opustili plující loď.“

„Pravděpodobnější odpovědí je útok pirátů,“ poznamenal Pitt. „Nákladový prostor pět vypadá, jako by ho

někdo vyprázdnil po vyplutí z přístavu.“

„A posádku vzal zřejmě jako rukojmí.” Franco si promnul hradu. „Ale ukrást náklad z lodi na moři? O tom

jsem ještě neslyšel.“

Kapitán si všiml tmavé skvrny na stěně a dalších podobných cákanců na podlaze a zbledl. „Podívejte se na

tohle.“

Jediný pohled na skvrny Pittovi prozradil, že jde o zaschlou krev. Když přejel prstem po stěně, zaschlá

sraženina se odloupla.

„Nevypadá čerstvě… Dalo by se z navigačního systému lodi zjistit, odkud připlula?”

Franco přistoupil ke kormidlu, rád, že se může vzdálit od stop tragédie.

Pohlédl na navigační monitor, kde se na digitální mapě valparaiského přístavu nacházela malá ikonkapředstavující Tasmanian Star. Zaťukal na vestavěnou klávesnici a zmenší] měřítko. Žlutá čára ukazovalatrasu lodi směrem k hornímu okraji obrazovky, kde Valparaiso mizelo v pobřeží Chile, které se postupněztratilo v jihoamerickém kontinentu. Mírně zubatá linie pokračovala na sever k bodu, kde ostře uhnuladoleva od Západního Pobřeží střední Ameriky. Franco sledoval linii přes Tichý oceán a našel její začátek v

Austrálii.

„Připlula z Perthu.“ Pak se vrátil k místu, kde plavidlo změnilo směr. Vzhlédl k Pittovi a přikývl. „Váš odhad na útok pirátů dává smysl. Nepustila by se Přes Pacifik s jedním prázdným nákladovým

prostorem.“

„Tak se podíváme, kde k té změně kurzu došlo,“ navrhl Pitt.

Franco zvětšil obraz. „Vypadá to na asi dva tisíce sedm Set kilometrů západně od Kostariky.“

„Dost osamělé místo v oceánu na to, aby tam někdo číhal na kořist“

Franco potřásl hlavou. „Pokud tam posádka opustila loď, plavila se Tasmanian Star sama dalších pět tisícšest set kilometrů do Valparaisa.“

„Což znamená, že byla přepadena více než před týdnem, Takže stopa útočníků už dávno vystydla.“

Člen Francovy posádky náhle vtrhl bočními dveřmi na můstek. Byl rudý v obličeji a lapal po dechu poběhu do schodů. Pitt si všiml, jak se mu třese ruka, kterou se opírá o rám dveří.

„Ubikace posádky jsou prázdné, pane. Zdá se, že na palubě nikdo není. Zaváhal. „Ale jednoho muže jsem

našel.“

Mrtvého?“ zeptal se kapitán.

Námořník přikývl. „Nevšiml bych si ho, nebýt toho zápachu. Je na hlavní palubě, kousek od předního

poklopu.“

„Doveďte mě k němu.“

Námořník se pomalu otočil a vedl Franka a Pitta dolů po schodech. Přešli palubu na levobok a minuli řadupoklopů nákladových prostorů. Námořník zpomalil, jakmile se přiblížili k přednímu, pak zastavil a ukázal

rukou.

Je za jednou z těch vzpěr,“ prohlásil muž, který už nehodlal udělat ani krok. „Musel se tam zakutálet nebozřítit.”

Pitt s Francem postoupili kupředu. Pak si všimli modrého předmětu zaklíněného v hydraulickémmechanismu poklopu nedaleko vzpěry. Když přišli blíž, poznali, že je to tělo muže v modré kombinéze.Zápach rozkládajícího se masa byl odporný, ale pohled na mrtvolu ještě horší.

Šaty mrtvého byly dokonale čisté. Podle těžkých pracovních bot a rukavic připnutých k opasku Pitt odhadl,že šlo o obyčejného námořníka.

To však bylo to jediné, co mohl rozpoznat.

Odkrytá kůže se nafoukla do groteskních proporcí a získala barvu francouzské hořčice. U uší a úst Vedlytenké stružky zaschlé’ krve. Okolo námořníkova obličeje bzučelo hejno much, které sedaly do otevřenýchočí. Nejhroznější však byly ty části těla, které poznamenala něco horšího než pouhý rozklad. Námořníkovy

uši, nos a špičky prstů byly Spálené dočerna, přestože kůže zůstala nepopraskaná. Pitt si vybavilfotografie polárníků, kteří utrpěli silné omrzliny, a na mrtvé kůži se udělaly černé puchýře. Tasmanian Star

se však neplavila nikde poblíž polární oblasti.

Franco pomalu couvl od mrtvoly.

Santa Maria! “vydechl „Toho si vzal sám ďábel.“

KDYŽ SE PIIT VRÁTIL DO SVÉ KANCELÁŘE VE WASHINGTONU, LEŽELA uprostřed jeho stolu poškrábanáa otlučená bezpečnostní přilba. Krátký vytištěný lístek nalepený na hledí ho vítal zpátky:

Tati, opravdu bys měl být opatrnější.

Pitt se zasmál, odstrčil přilbu stranou a přemýšlel, jestli je od jeho syna nebo dcery. Obě děti pracovaly vNUMA a právě odjeli na Madagaskar v rámci jednoho projektu týkajícího se podmořských tektonických procesů.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupila smyslná žena s dokonalým účesem a nalíčením. Přestože byloZerri Pochinsky už přes čtyřicet, od pohledu by jí to nikdo nehádal. Kdyby Pitt nepotkal nejprve Loren,mohla se tato jeho věrná, mnohaletá sekretářka stát něčím víc.

„Vítejte zpátky ve lvím doupěti.“ Usmála se a postavila na stůl šálek kávy.

„Opravdu nevím, jak se sem ta helma dostala.“

Pitt opětoval její úsměv. „Moje svatyně není nedotknutelná.”

„Volala mi viceprezidentova sekretářka,“ pokračovala Pochinsky a její kaštanové oči zvážněly. „Chce,

abyste se dneska o půl třetí zúčastnil porady v jeho kanceláři.“

„Dozvěděla jste se, co se bude projednávat?“

„Ne, jenom naznačili, že se to bude týkat bezpečnosti.“

Jako všechno ve Washingtonu.“ Potřásl podrážděně hlavou. „Dobře, povězte jim, že tam přijdu.“

„A venku čeká Hiram. Prý jste s ním chtěl mluvit.“

„Pošlete ho dál.“

Pochinsky vyklouzla ze dveří a vystřídal ji vousatý muž s vlasy po ramena.

Oblečený v džínách, kovbojských botách a černém tričku skupiny Allman Brothers Band vypadal HiramYaeger, jako by měl namířeno do baru pro motorkáře. Jen pronikavé modré oči za staromódními brýlemiprozrazovaly větší intelekt, než disponuje většina návštěvníků podobných podniků.

Yaeger byl ve skutečnosti počítačový génius, jehož největší láskou bylo psaní softwarových kódů.Spravoval supermoderní výpočetní centrum NUMA a vybudoval důmyslnou síť, jež sbírala podrobnáoceánografická data z tisícovky míst po celé zeměkouli.

„Tak zachránce mocné Sea Splendour se nám vrátil.“ Klesl na židli proti Pittovi. „Chceš mi snad tvrdit, že

tě za odměnu nevzali zdarma na cestu kolem světa, když jsi jim zachránil nejdražší plavidlo v jejich

flotile.“

„Udělali by to moc rádi,“ odvětil Pitt. „Ale Loren drží dietu, takže by si neužila lodní švédské stoly. A měmoc nebaví válet se celý den na lehátku na palubě, takže by to ani nemělo smysl.“

„Rád bych se na tu cestu vypravil s tebou.“

„A riskoval, že se v tvé nepřítomnosti celá agentura rozpadne?”

„Pravda, jsem tady nepostradatelný.“ Yaeger zvedl nos do vzduchu.

„Nezapomeň se o tom zmínit, až na mě budeš psát příští posudek.“

Jako by se stalo,“ slíbil Pitt s úsměvem. „Takže předpokládám, že jsi o Tasmanian Star něco zjistil, že?“

„Základní věci. Postavili ji v Koreji v roce 2005. S délkou sto pětapadesát metrů a nosností padesát čtyřitisíc tun je to plavidla třídy Handymax pro přepravu sypkých materiálů. Má pět nákladových prostorů, dvajeřáby a systém pásových dopravníků pro nakládání.“

„Který může posloužit jako pěkné schodiště,“ poznamenal Pitt.

„Vlastní ji japonská lodní společnost jménem Sendai a pravidelně se plaví přes Pacifik, většinou snákladem rudy. Na své poslední cestě měla smlouvu s jednou americkou petrochemickou společností.Vyplula z Perthu před třemi a půl týdny s nákladem bauxitu a mířila do Los Angeles.“

„Bauxit“ Pitt vytáhl z kapsy malý igelitový sáček. Vyndal z něj stříbrný kámen, který zvedl z paluby

Tasmanian Star, a položil ho na stůl. „Víme, jaká byla cena bauxitu, který převážela“

„Nepodařilo se mi zjistit částku, na kterou byl náklad pojištěný, ale v závislosti na kvalitě se tenhle

materiál prodává na volném trhu za třicet až šedesát babek za tunu.“

„Nedává smysl, aby někdo unesl loď’ kvůli něčemu takovému.“

Já osobně bych dal přednost plavidlu plnému iPadů.“

„Máš nějakou teorii, kam ti zloději mohli zamířit?“

„Vlastně ne. Prověřil jsem souřadnice místa, kde loď změnila kurz, které jsi mi dal, ale nic jsem nezjistil.

Snímky ze satelitů Národní agentury pro průzkum jsou týden staré. Je to mrtvá část Tichého oceánu.

Špioni z nebe se o ni moc nezajímají.“

„Ty ses naboural do Národní agentury pro průzkum? Doufám, že jsi nenechal moc otisků.“

Yaeger, v nezbytných případech schopný hacker, předstíral pohoršení. „Já a otisky? Pokud by si tohoprůniku vůbec někdo všiml, stopy by ho dovedly na moji oblíbenou stránku s klepy o hollywoodských

celebritách.“

„Byla by velká škoda, kdyby ji vláda nechala zavřít.”

„Přesně to si taky myslím. Mám ale teorii o tom, se Tasmanian Star dostala do Valparaisa.“

„To moc rád slyším.“

„Ta loď’ ostře zabočila na jih před devíti dny necelých třicet tisíc kilometrů západně od Kostariky. Zhrubav té době se ve stejně části Pacifiku potopila jedna z našich volně plujících meteorologických bójí. Ukázalose, že se tou oblastí prohnala docela silná tropická bouře, která se však vytratila, než zasáhla Mexiko.Než jsme bóji ztratili, zaznamenali jsme větry o síle devět.“ „Takže naši piráti možná museli svou kořist ve spěchu opustit.“ „To mě taky napadlo. Třeba právě proto tam nechali většinu nákladu a nezastavili motory.” Pitt se na okamžik zamyslel. „Jsou tam v okolí nějaké ostrovy?“

Yaeger vytáhl tablet a našel si mapu oblasti, kde loď’ změnila kurz.

Je tam malý atol zvaný Clipperton Island. Nachází se jenom asi třicet kilometrů od souřadnic, které jsi mi

dal… a přímo ve stejném směru.“ Pohlédl na Pitta a potřásl hlavou. „Pěkná dedukce.”

„Neměli čas ji zaplavit a poslat ke dnu, tak nejspíš nastavili kurz na Clipperton a předpokládali, že narazí

na útesy a zmizí.“

Jenže bouře ji zahnala pryč od ostrova,“ dodal Yaeger, „a ona plula dalších šest a půl tisíce kilometrů až

do Valparaisa.“?

Pitt usrkl kávy. „To nás stále nepřivádí k tomu, kdo napadl loď a zbavil se posádky.“

„Pátral jsem po přístavních dokumentech potvrzujících nedávné dodávky bauxitu, ale nic se neobjevilo.“

„A nejspíš ani neobjeví. Hirame, zkus najít zmínky o dalších pirátských útocích - konkrétně o ztracenýchlodích -, k nimž došlo v poslední době v Tichém oceánu. A. mám ještě jednu prosbu.“ Pitt zvedl stříbrnýkámen a hodil ho Yaegerovi. „Tohle jsem našel na Tasmanian Star. Cestou zpátky do výpočetního centrase zastav v oddělení podmořské geologie, ať nám povědí, co to je.“

„Provedu.“ Yaeger si kámen prohlédl a zamířil ke dveřím. „Tohle není bauxit?”

Pitt zavrtěl hlavou. „Šestý smysl a jedna velká loď, co najela na břeh, mi říkají, že ne.“

PITT VYBĚHL PO VSTUPNÍM SCHODIŠTI EISENHOWEROVY administrativní budovy ve snaze setřástnepříjemné projevy pásmové nemoci. Tato impozantní kamenná stavba byla Pittovou oblíbenou federálníbudovou. Postavili ji v roce 1888 ve francouzském empírovém slohu charakteristickém pro Druhé císařství

a vyznačovala se příkrou mansardovou střechou a vysokými okny, takže vypadala jako z románu od

Victora Huga.

Představuje jakýsi památník použití žuly a břidlice a při její výstavbě nebylo použito skoro žádné dřevo,aby se snížilo nebezpečí požáru, takže bylo poněkud ironické, když v roce 2007 oheň skoro zničil kancelářviceprezidenta Cheneyho v prvním patře.

Poslední viceprezidenti si v budově zachovali jen slavnostní kancelář a vyskytovali se hlavně v Západnímkřídle Bílého domu, kde mohli být přilepení na prezidenta. To všechno se změnilo s příchodem admirálaJamese Sandeckera. Sandecker, který se jen neochotně ujal úřadu viceprezidenta poté, co jehopředchůdce během svého funkčního období zemřel, se raději držel dál od lobbistů, kteří pronikli do všechvrstev administrativy. Proto si jako své hlavní pracoviště vybral starou administrativní budovu. K zlosti

svých méně fyzicky zdatných poradců se také rád několikrát denně prošel podzemním tunelem do Bílého

domu.

Poté co prošel několika bezpečnostními kontrolami, dostal se Pitt do předpokoje viceprezidentovakancelářského komplexu v prvním patře a byl uveden do jeho soukromé pracovny. Velkou místnostzdobily námořní motivy hodící se k admirálovi ve výslužbě, mezi nimiž vynikalo několik olejomaleb dávnozapomenutých kliprů bojujících s rozbouřeným mořem.

Přestože Pitt přišel na čas, porada už byla v plném proudu. V ušácích okolo konferenčního stolku sedělidva muži a jedna žena a naslouchali viceprezidentovi, který přecházel po vysokém koberci a v zubech

svíral velký doutník.

„Dirku, tady jsi!” Přešel místnost, aby Pittovi potřásl rukou. „Pojď, posaď se!“

Přestože byl Sandecker menšího vzrůstu, měl energie za deset. Jeho pronikavé modré oči kontrastovaly sohnivě rudými vlasy a stejnou vandykovskou bradkou. Pro Pitta byl do jisté míry otcovskou postavou,

protože než se stal viceprezidentem, šéfoval mu mnoho let v NUMA.

„Rád vás vidím, admirále. Zdá se, že jste ve formě.”

„Bodejť bych nebyl fit, když musím pořád vyhánět nějaké otrapy,“ odvětil Sandecker. „Dirku, dovol, abych

ti představil přítomné. Tady Dan Fowler je z DARPA, Tom Cerny je zvláštní poradce prezidenta a AnnBennettová je z Námořní vyšetřovací služby NCIS.”

Pitt potřásl každému rukou, pak se posadil a pohlédl na hodinky.

„Nejdete pozdě,“ uklidnil ho Fowler. „Projednávali jsme s panem viceprezidentem nějakou jinou

záležitost.“

„To rád slyším… Tak jak vám může být pro5pěšný skromný námořní inženýr?“

„Možná se to k tobě nedoneslo,“ ujal se slova Sandecker, „ale náš program na vývoj nových zbranízaznamenal v posledních třech letech znepokojivý nárůst průlomů zabezpečení. Aniž bych zacházel dopodrobností, mohu říct, že byly významné a přišly nás draho.“

„Předpokládám, že v tom mají prsty hlavně Číňani.”

„Ano,“ potvrdil Fowler. „Jak to víte?“

„Vybavuju si, že vloni představili nový bitevník. Podezřele se podobá naší F-35.“

„To je jenom vrcholek ledovce,“ přitakal Sandecker. „Bohužel se nám ty praskliny daří ucpávat jen vomezené míře. Na žádost prezidenta byla vytvořena pracovní skupina složená ze zástupců několikavládních agentur, aby tu situaci prověřila.“

„Tyto bezpečnostní průlomy přímo ohrožují akceschopnost našich vojenských sil,“ ozval se Cerny. Měltěstovitý obličej, velké tmavé oči a chrlil ze sebe slova jako prodavač ojetých aut. „Prezident je těmitoudálostmi hluboce znepokojen a požaduje, aby byly podniknuty veškeré nezbytné kroky k ochráněnínašich životně důležitých technologií.“

Pitt potlačil pokušení zvolat „Sláva prezidentovi!“. Odhadl, že Cerny je typický pochlebník, který sivychutnává moc, aniž ji dokáže k čemukoliv rozumnému použít.

„To je opravdu skvělé,“ řekl, „ale není pronásledováním špehů a teroristů zaměstnaná polovina vládních

agentur?“

„Současný svět přináší mnohá rizika.“

Zatímco se oba muži přeli, zapálil si Sandecker doutník a potáhl z něho navzdory zákazu kouření vbudově. „Zmíněná pracovní skupina potřebuje určitou podporu na moři. Jde o malý projekt a napadlo mě,

že bys jim mohl být nápomocný. Agentka Bennettová ti vysvětlí podrobnosti.“

„Vlastně se jedná o pohřešovanou osobu,“ doplnila Bennettová.

Pitt upřel pohled na asi třicetiletou atraktivní agentku, která svůj půvab skrývala za konzervativnímzevnějškem. Její blonďaté, nakrátko ostříhané vlasy odpovídaly uměřenému střihu jejího antracitověčerného kostýmu.

Celkový účinek však zjemňovaly důlky ve tvářích a drobný nos, který podpíral brýle na čtení bez obrub.Opětovala Pittův pohled jasně modrýma očima a hned sklopila zrak k deskám na svém klíně.

„Před několika dny zmizel v San Diegu významný vědec z DARPA Joseph Eberson,“ četla. „Předpokládalose, že se zúčastnil rybářské výpravy na palubě soukromé jachty jménem Cuttlefish. Mrtvoly majitelejachty a jeho asistenta našla několik kilometrů od pobřeží posádka plachetnice plující náhodou kolem.Místní záchranné týmy oblast pročesaly, ale nepodařilo se jim najít ani Ebersona, ani loď.“

„Máte podezření na zločin?“

„Nemáme žádné konkrétní důvody si něco takového myslet,“ odpověděl Fowler, „ale Eberson se podílel na

vysoce citlivém výzkumném programu vojenského námořnictva. Potřebujeme zjistit, co se s ním stalo.Nemáme důvod domnívat se, že přešel na stranu nepřítele, ale například únos je jednou z možností.

„To, co ve skutečnosti chcete, je mrtvola,“ konstatoval Pitt. „Bohužel pokud se ta loď’ potopila a on utonulspolu se svými přáteli, mohlo by jeho tělo touhle dobou být v půli cesty na Tahiti. Nebo v žaludku

velkého bílého žraloka.“

„Proto bychom byli rádi, kdybyste nám tu loď pomohl najít,“ prohlásila Ann s náznakem prosby v očích.

„To vypadá spíš jako práce pro policejní oddělení v San Diegu.“

„Rádi bychom tu jachtu vylovili, aby se naši vyšetřovatelé mohli pokusit zjistit, zda byl Eberson napalubě,“ vysvětlil Fowler. „Bylo nám řečeno, že tamní vody jsou poměrně hluboké, takže policie na něcotakového nemá prostředky.“

Pitt se obrátil k Sandeckerovi. „Proč se toho neujme námořnictvo?“

„Shodou okolností je záchranná flotila námořnictva Operující u západního pobřeží momentálně na cvičeníu Aljašky. Navíc se mrtvá těla našla v mexických teritoriálních vodách. Bylo by mnohem snazší, kdyby sepátrání a vyzvednutí ujala oceánografická výzkumná loď.“

Sandecker došel ke svému stolu a nahlédl do nějaké zprávy. „V San Diegu právě kotví výzkumné plavidlo

NUMA Drake a čeká na nový úkol.“

Pitt potřásl hlavou. „Zradili mě mí vlastní lidé.“

Sandeckerovi se rozzářily oči. „Pořád ještě mám ve tvé agentuře pár přátel.“

„No,“ pokrčil rameny Pitt a pohlédl úkosem na Ann, „tak to vypadá, že jsem váš člověk.”

„Jak budete konkrétně při pátrání postupovat?” zeptal se Cerny.

„Drake má na palubě několik různých sonarových systémů, stejně jako malou ponorku. Vytyčíme si síť

souřadnic a pročešeme oblast ve snaze Cuttlefish lokalizovat. Jakmile ji najdeme, pošleme dolů v

závislosti na hloubce potápěče nebo ponorku. Když bude loď vcelku, pokusíme se ji vyzvednout.”

„Ann se operace zúčastní jako pozorovatel,“ ozval se Fowler. „Samozřejmě bychom ocenili, kdyby se tu

věc podařilo vyřešit co nejrychleji. Jak rychle myslíte, že byste mohli začít?“

„To záleží na tom, rychle seženu let do San Diega… a za dlouho si agentka Bennettová zabalí nějaké

oblečení na loď.”

Pitt přijal díky za to, že se úkolu ujal, a odešel z porady. Jakmile opustil místnost, obrátil se Sandecker k

Cernymu.

„Nerad ho nechávám v nevědomosti. Na světě není člověk, kterému bych důvěřoval víc než jemu.“

„Rozkaz prezidenta,“ řekl Cerny. „Nejlepší bude, když se nikdo nedozví, o co jsme možná přišli.“

„Zvládne to?“ zeptal se Fowler. „Podaří se mu tu loď najít, jestli se potopila?”

„Pro Pitta to bude hračka,“ odpověděl Sandecker a vyfoukl ke stropu kroužek dýmu. „Na vašem místě by

mi dělalo starosti spíš to, co najde na její palubě.“

MUŽ PROŠEL PO PALUBĚ S JEDNOU VZDUCHOVOU LAHVÍ V PODPAŽÍ každé ruky, jako by to byly jen

péřové polštáře. Paže měl skoro stejně silné jako nohy a hruď se mu dmula jako přefouknutá pneumatikaz traktoru. Al Giordinovy hnědé oči a tmavé kudrnaté vlasy svědčily o jeho italském původu, zatímco jehovýrazné obočí a nahoru obráceně koutky úst vypovídaly o ďábelském smyslu pro humor.

Zpomalil, když uviděl přicházet Pitta s agentkou Bennettovou, a počkal na ně u lodní lávky, aniž odložilpotápěčské lahve.

„Zdravím, kamaráde,“ řekl Pittovi. „Vítej zpátky na Slaném vzduchu. Měl jsi dobrý let?”

„Ušlo to. Viceprezident nám sehnal dvě místa v gulfstreamu námořnictva, který vezl dva admirály do

Coronada.“

„A já vždycky skončím v dálkovém autobusu.“ Giordino pohlédl na Bennettovou a usmál se. „Další pokus

dodat posádce na kráse a sofistikovanosti?”

„Tohle je Ann Bennettová a zde je Alberto Giordino, technický ředitel NUMA - a občasný plavčík. SlečnaBennettová je od NCIS a připojí se k našemu pátrání.“

„Ráda vás poznávám, pane Giordino.“

„Prosím, pro vás Al.“ Zarachotil lahvemi. „Rukama si můžeme potřást později.“

„Nemyslím, že je budeme při téhle akci potřebovat,“ poznamenal Pitt.

„Bude tam nejspíš moc hluboko.“

„Rudi se jenom zmínil, že budeme hledat nějaký vrak. Neřekl, o co přesně půjde.“

„To proto, že to neví. Je na palubě?“

„Ano. Všichni jsme se právě vrátili z toho pohřbu.“

„Buddyho Martina?“

Giordino přikývl. Martin, kapitán Drakea, nečekané zemřel na náhlou nemoc.

Je mi líto, že jsem ho nestihl,“ povzdechl si Pitt. „Buddy byl dříč a dobrý kamarád. Bude mi moc chybět.“

„Když se řízl, tekla mu tyrkysová krev,“ přitakal Giordino - narážel tím na barvu, kterou byla natřená

všechna plavidla NUMA. „Teď dočasně převzal velení lodi Rudi. Je to normální kapitán Bligh, to ti teda

povím.“ Pitt se obrátil k Ann. „Obvykle se snažím držet Rudiho co nejblíž Washingtonu, abych chránil

rozpočet NUMA.“

„Najdete ho v laboratoři,“ poradil jim Al. „Stará se o svoje hejno hlubokomořských ryb.“

Pitt s Ann si našli dvě volné kajuty, odložili si tam své věci a vypravili se hledat Rudiho Gunna. Pátránínetrvalo dlouho, protože Drake byl nejmenší, i když nejnovější plavidla NUMA. Výzkumné plavidlo o délceasi třiceti metrů bylo navržené pro průzkum pobřežních vod, ale mohlo pracovat i na otevřeném oceánu.Neslo trojmístnou ponorku a podmořského robota označovaného zkratkou AUV. Veškeré vnitřní prostory,které nesloužily potřebám posádky, se využívaly jako výzkumné laboratoře.

Vstoupili do jedné z nich, kde vládla prakticky naprostá tma. Při zhasnutých světlech a zatemněnýchoknech ozařovalo místnost jen několik malých modrých žárovek pod stropem. Pittovi došlo, že klimatizacev laboratoři musí pracovat naplno, aby udržela teplotu okolo deseti stupňů Celsia.

„Zavřete za sebou dveře, prosím.“

Když si jejich oči zvyklý na slabé světlo, uviděli majitele toho hlasu, hubeného muže v bundě skloněnéhonad velkou nádrží, která zabírala skoro celou místnost. Měl nasazené brýle na noční vidění a upřené zíral

do nádrže.

„Zase studuješ sexuální návyky gruniona kalifornského, Rudi?“ zeptal se Pitt.

Muž poznal jeho hlas, napřímil se a otočil, aby vetřelce přivítal.

„Dirku, nevěděl jsem, že jsi to ty.“ Gunn si strhl mohutné okuláry a nahradil je brýlemi s kostěnými

obroučkami. Tento chytrý muž, bývalý námořní velitel, sloužil jako zástupce ředitele NUMA. Stejně jako

jeho šéf se rád chopil každé příležitosti, aby unikl ze čtyř stěn své kanceláře ve washingtonském ústředí.

Pitt představil Gunna Ann.

„K čemu tahle chladná, tmavá místnost?“ zeptala se.

„Pojďte se podívat.“ Gunn jí podal brýle na noční vidění.

Dovedl ji ke kraji nádrže, kde si brýle nasadila a nahlédla dovnitř. Půl tuctu drobných ryb plavalo v malých

kruzích a modře zářilo ve slabém světle.

Byly to však ryby, jaké Ann ‘ještě neviděla - měly plochá průsvitná těla, obrovské vypoulené oči a několik

řad jako břitva ostrých zubů trčících z otevřených tlam. Rychle ustoupila od nádrže.

„Co jsou zač? Vypadají odporně.“

„To jsou Rudiho mazlíčkové z hlubin,“ poznamenal Pitt.

Jejich latinský název je Evermannella normalops,“ vysvětlil Gunn, „ale mý jim říkáme dlouhozubci. Je to

neobvyklý druh, který se vyskytuje jen ve velkých hloubkách. Objevili jsme jich velké hej no v

hlubokomořském termálním pramenu nedaleko Monterey a pár jsme jich chytili, abychom je mohlistudovat. Vyžádalo si to několik expedici v ponorce, ale nakonec jsme jich dvacet přivezli. Tohle jeposledních pár, které jsme ještě nepřestěhovali na břeh.“

„Vypadají, že by vás dokázali slupnout i s botami.“

„Navzdory jejich vzhledu si myslíme, že nejsou predátoři. Ve skutečnosti jsou docela mírumilovné. Zdá se,

že nemají sklony požírat jiné ryby, takže odhadujeme, že se živí zbytky.“ Ann potřásla hlavou. „Stejně byste mě nepřinutil, abych do té nádrže strčila ruku.“ Jen klid,“ ozval se Pitt, „vaše kajuta má zámek pro případ, že by jim náhodou v noci narostly nohy.“ „Nejsou o nic nebezpečnější než zlaté rybky,“ ujistil ji Gunn. „Jenom jsou ošklivé a žijí půldruhého

kilometru hluboko.“

„Necháme je ve tvé péči,“ usmál se Pitt. „Rudi, za jak dlouho můžeme vyplatit?“ Gunn naklonil hlavu ke straně. „Odhadoval bych to tak na půl hodiny, možná míň.“ „Tak jdeme na to,” řekl Pitt. „Jsem zvědavý, kam nás Ann zavede.“

***

GUNN DOSTAL SVÉMU SLOVU a půl hodiny nato vyvedl Drakea z doku.

Ann se k němu připojila na můstku s Pittem a Giordinem a sledovala, jak kolem ubíhají zelené kopce PointLoma, zatímco vyplouvali z přístavu. Na moři se cítila bezpečněji, rozpovídala se, vysvětlila Gunnovi a

Giordinovi, o co jde, a pak podala Pittovi malý kus papíru.

„Tady jsou souřadnice místa, kde se našla ta dvě mrtvá těla. Podle všeho byla na dohled od sebe.“

„To by mohlo znamenat, že si s nimi moc nepohrávaly proudy,“ poznamenal Giordino.

Pitt zadal souřadnice do navigačního systému Drakea, který zaznamenal polohu jako trojúhelník nadigitální mapu na displeji. Bylo to kousek za skupinkou skalnatých ostrůvků u mexického pobřeží zvaných

Coronados.

„Proudy tečou na jih podél pobřeží,“ řekl Pitt, „takže nám ty souřadnice poslouží jako spodní hranice, od

které povedeme pátrání.“

„V koronerově zprávě se uvádí čas smrti o osm až deset hodin dříve,“ poznamenala Ann.

„S tím už se dá pracovat.“ Pitt nakreslil na mapě kurzorem čtverec. „Začneme čtvercovou sítí souřadnic ostraně šestnáct kilometrů, budeme postupovat na sever od místa objevení těl a podle potřeby jirozšíříme.“

Ann se zamyslela nad velikostí Drakea a pak se zeptala Pitta: “Jak chcete zvládnout vyzvednutí vraku?“ Pitt kývl na Gunna. „Rudi“

„Našel jsem místní nákladní člun s jeřábem, který čeká na zavolání. Připluje na místo, jakmile potopenouloď najdeme. Asi jsem se měl zeptat už dřív, ale velká je ta jachta, kterou hledáme?“

Ann nahlédla do svých papírů. „Cuttlefish má podle záznamů dvanáct metrů.“

„Dostaneme ji nahoru.“ Gunn převzal kormidlo a navedl Draka: na kurz směřující k Pittově síti souřadnic.

Dvě hodiny nato dorazili na místo, kde plachetnice objevila mrtvoly Heilanda a jeho asistenta Mannyho.Pitt viděl, že je tam hloubka okolo sto dvaceti metrů. Rozhodl se provést pátrání za použití vlečnéhosonaru, který se snáz spouštěl do vody než AUV vhodné pro větší hloubky. Posádka spustila ze zádi jasněžluté těleso sonaru, které brzy začalo vysílat elektrické signály do počítače po kabelu ve vlečném lanu. Pitt

se posadil za ovládání a nastavil naviják tak, aby sonar plul několik metrů nad dnem.

Ann stála Pittovi za zády a upřeně hleděla na monitor, který ukazoval nazlátlý obraz zvlněného písečného

dna.

Jak bude ta loď vypadat?”

„Sonar zabírá široký pruh, takže bude vypadat malá, ale mělo by být možné ji identifikovat.“ Ukázal namonitor. „Podívejte, tady můžete vidět, jak v tomhle zobrazení vypadá dvousetlitrový sud.“

Ann pohlédla na předmět o velikosti deseticentu sunoucí se po monitoru a snadno v něm poznala starýsud, který někdo vyhodil do oceánu.

„Ta ostrost je pozoruhodná.“

„Technologie se zlepšily natolik, že už je vidět kdejakou škebli“ poznamenal Giordino.

Moře bylo prázdné až na velký motorový Člun s mexickou vlajkou, jehož posádka pilně rybařila asi tři

kilometry od nich. Gunn kormidloval Drakea pomalu a plynule po trasách vedoucích ze severu na jih a

zase zpátky. Sonar zaznamenal nějaké pneumatiky, dva hravé delfíny a něco, co vypadalo jako toaleta

ale žádnou potopenou loď’.

Po čtyřech hodinách pátrání se přiblížili k mexickému člunu, který zachovával stejnou polohu se dvěma

opuštěnými pruty trčícími ze zádi.

„Vypadá to, že budeme muset jeden pruh přeskočit, abychom se těm lidem vyhnuli,“ řekl Gunn.

Pitt vyhlédl z okna můstku na plavidlo asi půl kilometru před nimi a pak se obrátil zpátky k monitoru.

Usmál se na trojúhelníkový předmět, který se objevil v jeho horní části.

„To nebude nutné, Rudi. Myslím, že jsme ji právě našli.“

Ann se zmatené naklonila blíž. Uviděla, jak se tvar na monitoru zvětšuje a mění na příď’ lodi a postupně

roste do kompletního obrazu motorové jachty Spočívající zpříma na mořském dnu. Pitt zaznamenal polohuvraku a určil podle digitálního měřítka její délku. „Vypadá to na těch dvanáct metrů. Řekl bych, že je to naše pohřešovaná loď.“ Gunn pohlédl na monitor a poplácal Pitta po rameni. „Dobrá práce, Dirku. Zavolám na nákladní člun, ať se

vydají sem k nám.”

Ann hleděla na obrázek lodi, dokud nezmizel pod dolním okrajem monitoru. „Víte jistě, že ji dokážete

vyzvednout?“

„Vypadá nedotčeně,“ odpověděl Gunn, „takže by to pro nákladní člun neměl být problém.“

„Takže teď’ budeme čekat, dokud nepřipluje ta loď’ s jeřábem.“

„Ne tak úplně,“ opáčil Pitt a věnoval Ann mazaný úsměv. „Nejdřív se půjdeme na tu washingtonskou

záhadu na dně podívat.

PONORKA SE HOUPALA NA SPOUŠTÉCIM JEŘÁBU A LÍNĚ SE OTÁČELA VE vzduchu, než ji Gunn ponořildo chladných vod Tichého oceánu. Uvolnil držák a umožnil jí volně plout. Pitt uvnitř zapnul elektromotorya kormidloval ponorku dál od Drakea, zatímco Giordino ze svého místa druhého pilota napouštěl balastnínádrže. Ann seděla za nimi na těsném třetím sedadle a sledovala všechno se vzrušením malého dítěte.

Giordino se ohlédl přes rameno a všiml si její fascinace zeleným šerem za okénky. „Už jste se někdypotápěla?“

Mockrát,“ odpověděla Ann, „ale jenom v bazénu. Na vysoké jsem závodně skákala do vody.”

Ponorka začala pomalu klesat. Voda mimo dosah vnějších reflektorů rychle zčernala.

Já bych se nikdy dobrovolně z výšky po hlavě nevrhl,“ prohodil Giordino.

Jak jdou skoky do vody dohromady s pronásledováním darebáků?”

„Byla jsem dcera mariňáka, tak jsem na vysoké absolvovala vojenský výcvik. Po absolvování jsem dostaladůstojnickou hodnost u vojenského námořnictva a přesvědčila je, aby mi zaplatili studium práv. Pracovala

jsem v jednotce JAG v Bahrajnu a pak jsem strávila pár měsíců v Guantánamu, kde jsem si udělalamnoho kontaktů na Washington. Zhruba tou dobou se rozpadlo moje vojenské manželství, tak jsem serozhodla vyzkoušet něco jiného. Jeden známý mě před dvěma lety doporučil do NCIS a já skončila navedení protišpionážního.”

„Mluvíte jako skutečný Perry Mason.“

„Bývávalo. V pobočce JAGu jsem měla na starosti vyšetřování, ne obhajobu. Proto se mi líbí mojesoučasná práce. Většinou jde hlavně o pátrání, což mi umožňuje trávit hodně času v terénu. Pověřili měpřípadem Eberson, abych zjistila, jestli se on nebo ta loď’ stali terčem špionáže.“

„Brzo se dozvíme víc,“ slíbil Pitt. „Dno se zvedá.“

Giordino vyčerpal trochu vody z nádrží, když se před nimi objevil písečný šelf. Pitt zahlédl humra běžícíhopo dně, což mu připomnělo ztracený úlovek v Chile. Zapnul trysky a kormidloval ponorku kupředu. Urazilijen krátkou vzdálenost, než se nalevo od nich objevil velký bílý objekt. Pitt stočil ponorku k levoboku a

doplul k potopené lodi.

V podmořském světě vypadala Cuttłefish jako ztracený vetřelec. Stále čistá a lesknoucí se ve světlechponorky se ostře odrážela od temného dna bez života. Pitt loď obeplul těsným obloukem. Seděla naprosto

zpříma a nejevila žádné známky velkého poškození.

„Myslím, že by mohla mít díru vespod,“ poznamenal Pitt, když si všiml vlasové praskliny v trupu.

„To uvidíme, až ji vyzvedneme,“ opáčil Giordino. „Vypadá to, že by neměl být problém podvléknout pod

přídí a zádí popruhy. Měli bychom ji odsud dostat jako nic.“

Pitt dovedl ponorku k zádi Cuttlefish a pak vystoupal, aby mohl nahlédnout přes zábradlí.

Ann zalapala po dechu. Na zádi leželo zaklíněné tělo muže. Jeho kůže byla nafouknutá a potrhaná na

místech, kde se mořští tvorové krmili masem.

Okolo jeho obličeje se hemžilo hejno rybek, které okusovaly jeho rysy.

Je to Joe Eberson?“ zeptal se Pitt tiše.

Ann přikývla a odvrátila zrak.

Pitt se podíval pozorněji. Eberson měl kolem kotníků omotaný silonový vlasec, který se obtáčel okolorohatinky na palubě a zajistil tak tělo při potopení lodi. Na vědci DARPA nebylo na první pohled vidět

žádné rány nebo popáleniny, ale pak si Pitt všiml Ebersonových rukou.

Byly nafouklé na skoro dvojnásobnou velikost a na kůži bylo jasně vidět skvrny barvy černého uhlí. Přesnětakové viděl Pitt v Chile.

Stejně jako mrtvý námořník z Tasmanian Star zemřel i Joe Eberson hroznou a nevysvětlitelnou smrtí.

PONORKA SE MUSELA POTOPIT JEŠTĚ DVAKRÁT, NEŽ SE PODAŘILO vyzvednout Ebersonovo tělo. Napotopenou loď byla dopravena plachta chvatně přešitá na velký vak na mrtvolu. Za použití párumechanických paží vysunutých ze spodní části ponorky natáhl Pitt vak na Ebersonovu hlavu a trup. Pakpřeřízl vlasec a jemně vynesl vak na hladinu. Ann trvala na tom, že bude přesunu Ebersonovy mrtvoly naDraka přihlížet z paluby ponorky. Jakmile se Pitt s Giordinem vrátili na palubu, pustili se do připravovánípopruhů nutných k vyzvednutí Cuttlefish. Na místo brzy dorazil zchátrale vypadající nákladní člun s velkým

jeřábem. Gunn to plavidlo objevil v přístavu San Diega, kde ho používali při bagrování dna. Pitt opětovalmávání přátelsky vypadajícího muže s šedým plnovousem, jenž kormidloval člun z malé budky.

Ann se připojila ke dvěma mužům na palubě a spolu s Gunnem krátce prohlédla tělo.

Je to váš člověk?“ zeptal se Giordino.

Ann přikývla. „Našli jsme v jeho kapse promočenou peněženku, která to potvrdila. Konečnou identifikací aurčení příčiny smrti budeme muset nechat na koronerovi.“

„Týden pod vodou mu práci nijak neusnadní,“ podotkl Pitt.

„Aspoň to vypadá, že jeho smrt byla nešťastná náhoda. Možná měli problémy s lodí a prostě se potopili.“ Pitt pomlčel o Ebersonových rukou a pustil se do připevňování jednoho popruhu k ocelovým klepetům

ponorky.

Ann ho sledovala při práci. „Hrozí nebezpečí, že se loď při vyzvedávání poničí?“

„Nemůžeme odhadnout rozsah jejího poškození, takže odpověď zní ano. Je možné, že se rozpadne, ale

předpokládám, že ji dostaneme ven bez problémů.“

„Čisté pro jistotu bych ráda prohlédla palubu a interiér ještě předtím, než se o to pokusíte,“ řekla Ann.

„Právě se chystáme k dalšímu ponoru, tak si naskočte.“

Krátce nato se před nimi objevila Cuttlefish, o něco méně zlověstná bez těla Joea Ebersona na palubě.

Pitt zastavil ponorku těsně nad zadní palubou a pak ji pomalu otočil, aby na vrak dopadly paprsky

vnějších reflektorů.

„Stop!“ vykřikla Ann a ukázala z průzoru. „Ta bedna, tamhle.“

Pitt zastavil pohyb ponorky, aby si mohla prohlédnout bednu ve tvaru kvádru připoutanou k zábradlí na

pravoboku.

„Něco důležitého?“ zeptal se Pitt.

„Možná, soudě podle toho visacího zámku.“ Měla na sebe vztek, že si té bedny nevšimla dřív.

„Vyzvedneme ji.“

„Vypadá celkem v bezpečí tam, kde je,“ namítl Giordino.

Zavrtěla hlavou. „Nechci riskovat, že se při vyzvedávání lodi poškodí.“

Pitt pokrčil rameny. „Není problém, ale musíme si nejdřív uvolnit ruce.“

Pohnul mechanickými pažemi a ukázal Ann popruh, který držely. Vzdálil se od lodi, spustil popruh do

písku a napnul ho okolo přídě. Popadl jeden konec, natáhl ho pod trupem tak daleko, jak to jen šlo, pakzvedl smyčku na konci a položili na střechu kajuty. Celý proces zopakoval s druhým koncern popruhu.Potom doplul s ponorkou nad zadní palubu a pustil se do uvolňování bedny z tvrzeného plastu. S jistýmúsilím se mu podařilo rozmotat lana, která ji poutala k zábradlí. Jedním klepetem Sevřel držadlo a druhým

bednu podložil zespod. Giordino vyčerpal vodu z balastních nádrží a ponorka se zvedla na hladinu.

Gunn na ně čekal u zábradlí Drakea a vytáhl ponorku na palubu. „Jak to šlo s prvním lasem?“ zeptal se,

když vystoupili.

Giordino se usmál. „Byla to hračka, jako chytit tele.“

„Záď’ bude o něco obtížnější,“ poznamenal Pitt. „Budeme muset kopat, abychom dostali popruh pod ni.“

Gunn si všiml dlouhé bedny v sevření mechanických paží. „Tak vy jste mi přinesli dárek?“

„Ten patří slečně Bennettové.“ Giordino zvedl obočí, aby Gunna varoval, že se má držet dál.

Zatímco Giordino uvolňoval bednu z ocelových paží a pokládal ji na chráněnou část paluby, sledovala Annkaždý jeho pohyb. Gunn pomohl Pittovi připevnit ke klepetu druhý popruh a pak nasadil na přední

výpustný ventil ponorky silnou trubku z PVC s hadici na konci.

„Jak jsou na tom baterie?“ zeptal se Gunn.

„Jestli se nám podaří navléknout druhý popruh bez větších problémů, měli bychom mít ještě dost šťávy kponoru s lanem jeřábu.“

„Povím obsluze nákladního člunu, aby byla připravená.“

Pitt s Giordinem byli spuštění do oceánu, tentokrát bez Ann. Jakmile dosáhli dna, zamířil Pitt k zádi lodi a

zastavil ponorku vedle levoboku.

Mechanickou paží položil popruh a popadl plastovou trubku, kterou zastrčil do písku u trupu lodi.

„Připraven k sání.”

„Jak si přeješ.“ Giordino vypustil tenký proud stlačeného vzduchu z přední balastní nádrže - procházelohebnou hadici a do spodní třetiny trubky z PVC. Vzduchové bubliny unikly otevřeným koncem trubky,roztáhly se a vytvořily podtlak ve spodním konci trubky. Měkký písek pod lodí začal vířit nahoru trubkou avytvářel za ponorkou hnědý oblak, který odnášel proud. Vytvořit dost velký otvor pod zádí lodi, aby se jím

dal protáhnout popruh, trvalo jen pár minut.

Giordino zastavil vypouštění vzduchu, přesunuli se na opačnou stranu a celý proces zopakovali. Pakprotáhli otvorem popruh a spojili jeho konce nad kabinou. Zatímco je Pitt držel na místě, vzal Giordinotěžkou karabinu a zacvakl do ní čtyři kruhy na koncích popruhů. Na čele se mu leskl pot, kdyžmanipuloval pažemi, aby zavěsil poslední kruh. Ted’ už zbývalo jen připevnit ke karabině lano z jeřábuna nákladním člunu a mohli začít zvedat.

„Provedeme jemnýma rukama chirurga,“ prohlásil Giordino, jakmile zajistil mechanické paže.

Pitt pohlédl na masité tlapy svého kolegy a potřásl hlavou. „Leda chirurga, který melouchaří jako řezník.Každopádně dobrá práce.“

Pitt vypustil balastní nádrže a ponorka začala pomalu stoupat. Slunce právě kleslo za obzor, když sevynořili na hladině za zádí Draka. Gunn stál u jeřábu, zatímco ponorka plula k boku lodi. Zkušeně spustilrameno jeřábu a zachytil kruh na ponorce. Gunn vyzvedl ponorku z vody na úroveň paluby a nechal ji tam

viset.

„No tak, Rudi,“ zabručel Giordino. „Pust’ nás domů.”

Pitt pohlédl ven průzorem a strnul. Nedaleko Gunna stál vysoký neznámý muž s pistolí v ruce. Muž se naPitta usmál, ale v jeho výrazu nebyla žádná vřelost. Gunn spustil ruce z ovládání jeřábu, smutně na Pittapotřásl hlavou a ustoupil.

Giordino uviděl, jak Gunn odchází od jeřábu, a zeptal se: „Co se děje?“

Pitt nespouštěl zrak z ozbrojence na palubě Draka.

„Řekl bych, že nás tu nechají viset, dokud neuschneme.

ZAÚTOČILI NA DRAKEA POD PLÁŠTÍKEM BEZMOCNOSTI.

Posádka mexického motorového člunu plujícího opodál plavidlo NUMA celý den tajně sledovala - dokudnespatřila svou šanci. Když slunce začalo následovat ponorku pod vlny, zavolal Drakea vysílačkou hlas sešpanělským přízvukem a předstíral nedostatek paliva. Gunn hovor přijal na můstku a navrhl posádcečlunu, aby k nim přirazila a (mi jí mohli podat nějaký benzin.

Člun se k nim doplazil minimální rychlostí, obeplul loď s jeřábem a pak se pomalu přiblížil k plavidluNUMA. Zatímco byl dočasně mimo dohled, přeskočil na záď’ nákladního člunu jeden ozbrojený muž a plížil

se ke kormidelně.

Brzy se na záďové palubě Člunu vztyčil vysoký muž a s chladným úsměvem zamával na Gunna. Na soběměl černé kalhoty a volnou černou košili, zvláštní oděv na rybářskou výpravu. Blížící se soumrak zakryljeho kávovou plet’ a ploché rysy obličeje, typičtější pro Střední Ameriku než Mexiko. Muž hodil lanočekajícímu členu posádky, pak se obrátil ke Gunnovi, který se naklonil přes zábradlí s dvacetilitrovým

kanystrem benzinu.

„Díky, seňor,” řekl barytonem. Pak, rychle jako kočka, sáhl po zábradlí a přeskočil na palubu Drakea. Vruce se mu objevila poloautomatická pistole Glock vytažená z pouzdra na zádech -její hlaveň mířilaGunnovi na hruď dřív, než se vetřelcovy nohy dotkly paluby. „Povězte mužům, aby položili ruce nazábradlí a obrátili se k moři.“

Gunn předal rozkaz dvěma šokovaným námořníkům na palubě, kteří přikývli. Zvedli ruce a odšourali se k

zábradlí.

Na palubu vylezli další dva piráti a doběhli k můstku Drakea. Gunn sebou trhl, když uslyšel střelbu, ale zapár okamžiků už dýchal klidněji, neboť spatřil, jak vyvádějí kormidelníka dolů na palubu. Jeden útočníkzahlédl nafukovací záchranný člun Draka: a ledabyle do něho vpálil několik kulek, takže jeho gumovéboky splaskly jako propíchnutý balon. Z laboratoře vystrčil hlavu jeden vědec, aby se podíval, co se toděje, vetřelec ho hrubě popadl a odtáhl k ostatním členům posádky.

Gunn pohlédl na vysokého muže v černém. „Co chcete?“

Muž ho ignoroval a věnoval pozornost malé vysílačce, která mu zapraskala u pasu.

„Nákladní člun je zabezpečený,“ oznámil něčí hlas.

„Dopluj s ním sem a přijď za námi na výzkumnou loď,“ odpověděl ozbrojenec. „Brzo budeme připraveni.”

Vysílačka se ozvala znovu. „Pablo, ponorka se vynořila.“

Muž v černém zaklel, naklonil se přes bok lodi a uviděl průlez ponorky. Strčil vysílačku do kapsy, popadlGunna za límec a odvedl ho k jeřábu. „Vytáhni své kamarády z vody, ale neber je na palubu.“ Ustoupil snamířenou pistolí.

Gunn sahal po ovládání jeřábu a snažil se vymyslet způsob, Pitta varovat. Rychle si to však rozmyslel, když ucítil, se mu hlaveň pistole zaryla do páteře. Gunn chytil drapákem ponorku, vyzvedl ji z vody azůstal bezmocně stát, zatímco se houpala zavěšená ve vzduchu.

Pár vteřin nato narazil do zádi Drakea starý nákladní člun. Čtvrtý pirát, také v černém a ozbrojený pistolí,přeběhl palubu a přeskočil na Drakea. Udýchaný předstoupil před Pabla. Košili měl roztrženou a ze

spodního rtu mu tekla krev. „Co se ti stalo?” zeptal se Pablo.

„Kapitán se nejdřív snažil bránit.“

Pablo potřásl hlavou a zamračil se. „Naložte tu bednu na palubu. Rychle!“

Nový útočník se poslušně přidal k dalším dvěma, společně vytáhli nahoru bednu vyzvednutou z Cuttlefish

a položili ji na palubu. Gunn si náhle vzpomněl na Ann a uvědomil si, že není na palubě.

Velitel útočného týmu se obrátil ke Gunnovi a mávl glockem. „Nesledujte nás ani nevolejte pomoc, nebo

se vrátíme a všechny vás zabijeme.“ Pablo se na Gunna usmál a v jeho tmavých očích se zablesklo. „Díky

za pomoc.“ Pak přelezl zábradlí, a aniž se ohlédl, sestoupil na svůj člun.

Pitt s Giordinem byli nuceni sledovat celé drama ze stísněných útrob ponorky. Mohli sice vylézt poklopem,

ale čekal by je riskantní skok na palubu Drakea. Než by stačili zasáhnout, bylo by po všem.

Pitt sledoval, Pablo přelézá zábradlí, a postřehl jakýsi pohyb na přední části lodi. Obrátil se k Alovi.

„Neviděl jsi něco na boku, kousek od můstku?“

„Ne,“ odpověděl Giordino. „Nespustil jsem oči z toho chlápka, co vytáhl na Rudiho pistoli.“

Dívali se, Pablo sestupuje do člunu a odráží od Draka. Když se člun obrátil a vyrazil k pobřeží, zahlédli ve

slábnoucím světle něco na jeho postranní palubě.

Giordino ukázal prstem na kulaté okénko. „Je to to, co si myslím?“

Pitt to viděl také a přikývl.

Byla to postava promočené blonďaté ženy natažené na boční palubě člunu, který se řítil směrem k

Mexiku.

GUNN NEMARNIL ČAS A VYTÁHL PONORKU NA PALUBU. PITT s Giordinem už čekali u otevřeného

průlezu.

“Jsou všichni v pořádku?“ zeptal se Pitt.

„Nikdo nebyl zraněný,“ odpověděl Gunn. „Vyhrožovali, že nás zabíjí, pokud zavoláme pomoc nebo je

budeme pronásledovat.“

„A co byli vlastně zač?” zeptal se Giordino.

Gunn potřásl hlavou. „Nemám tušení. Veliteli říkali Pablo. Přišli si pro tu bednu, kterou jste vytáhli z

Cuttlefish. Víte, co v ní bylo?”

„Ne,“ odpověděl Pitt, „ale myslím, že Ann ano. Jak se dostala na jejich loď?”

„Ann? Myslel jsem, že je ve své kajutě.“

„Viděl jsem ji, jak se schovávala vedle kormidelny na jejich člunu, když odplouval,“ vysvětlil Giordino.

Gunn zbledl. „Jestli ji chytí, mohli by ji zabít.“

„Zavolej pobřežní stráž,“ řekl Pitt. „Třeba tady poblíž mají loď’ hledající pašeráky drog. Ale o Ann se

nezmiňuj, mohli by nás odposlouchávat. Al a já se je pokusíme dohonit v nafukovacím člunu.“

„Nic z toho nedopadne,“ zavrtěl hlavou Gunn. „Rozstříleli vysílačku na můstku i člun. Máme pár

přenosných vysílaček, ze kterých můžu zavolat, ale se člunem máte smůlu.“

„A co nákladní loď?“ nadhodil Giordino.

„Nejdřív bychom měli zkontrolovat kormidelníka. Myslím, že si ho trochu podali.“

„Rudi, ty jdi zavolat,” nařídil Pitt. „Al a já se podíváme na nákladní loď.“

Pitt s Giordinem doběhli k zábradlí na zádi. Příď’ nákladního plavidla se

k ní tiskla těsně pod úrovní paluby a starší loď’ tlačila novější šnečím tempem před sebou. Přeskočili

zábradlí a přeběhli plochou palubu se skvrnami

od oleje k malé kormidelně na zádi. Když nahlédli dovnitř, uslyšeli vrčet psa.

U kormidla klečel šedovlasý muž a tiskl si dlaň na krvavý šrám na čele. Před ním stál na stráži černohnědý

jezevčík a štěkal na vetřelce.

„Ticho, Mausere,“ zvolal muž.

„Jste v pořádku, starochu?” Pitt se protáhl kolem jezevčíka a pomohl muži na nohy. Byl skoro stejně

vysoký jako Pitt s jeho metrem devadesát, ale měl pár kilo navíc.

„Ten parchant sem zničehonic nekráčel a začal mi rozbíjet vysílačku.“ Zatímco staroch mluvil, vracel se

mu do modrých očí jasný pohled. „Pořádně jsem ho praštil, ale dostal mě rukojetí pistole.”

Giordino našel lékárničku a obvázal muži ránu.

„Díky, synu. Kdo vlastně jsou ti chlapi?”

„To nevím,“ odpověděl Pitt, „ale jeden z našich lidí je na palubě jejich lodi.

Máte nějaký člun, který bychom si mohli půjčit?”

„Vzadu je malý zodiak. Má slabý motor, ale poslužte si.“

Kapitán vyhlédl ven čelním sklem a zjistil, že nákladní plavidlo tlačí Drakea před sebou. „Sakra! Trochu

couvnu od vaší lodi, než vyrazíte.“

Nakrátko zařadil zpětný chod a pak přesunul páku na neutrál. Obrátil se k Pittovi a pozvedl ustaraně obočí. „Dávejte si na ty chlapy pozor.“

„Dáme“

Pitt na muže kývl a obrátil se, aby následoval Giordina ven ze dveří. Když

vyšel z kormidelny, všiml si starochovy komerční kapitánské licence pověšené na přepážce. Přečetl si nadokumentu jméno Clive Cussler, zamračil se a spěchal na palubu.

Giordino už mezitím odvázal malý nafukovací člun. Aby se nezdržovali spouštěním navijáku, hodili hospolečnými silami přes zábradlí a pak do něho seskočili. Pitt sklopil závěsný motor do vody, pak několikráttrhl startovacím lankem a probudil motor k životu. Otevřel plyn naplno, odrazil od lodi a zamířil k pobřeží.

Mexická motorová jachta byla stále viditelná v houstnoucím šeru a Pitt

nastavil úhel pronásledování podél její trasy. Byl to však předem prohraný závod, protože jachtaprořezávala vlny o dobrých deset uzlů rychleji než zodiak. Pitt se mohl jen snažit udržet si ji na dohledalespoň tak dlouho, aby

mohl odhadnout, kde přirazí ke břehu.

„Doufám, že jste si nezapomněli pasy,“ křikl Giordino. Plavba na jihovýchod je navedla na přímý kurz kmexické pevnině.

„Mnohem radši bych měl s sebou raketomet.“

Giordino zodiak prohledá] a zjistil, že jejich jedinou potenciální zbraní je malá kotva. Pitt však neměl vúmyslu utkat se s ozbrojenými lupiči. Záleželo mu jen na Annině bezpečí.

Zatímco se nezřetelný obrys motorové jachty ztrácel v dálce, myslel na kurážnou agentku NCIS apřemýšlel, co může mít proboha v plánu.

PROMOČENÁ ANN, KTERÁ SE DRZELA ZÁBRADLÍ VEDLE KAJUTY člunu, si kladla stále stejnou otázku.Chtěla se člunu zmocnit a doplout s ním do San Diega, ale proti čtyřem ozbrojeným mužům neměla

velkou šanci. Sáhla si dozadu na opasek, aby se ujistila, že pouzdro obsahující pistoli SIG Sauer P239

přežilo skok do oceánu. Její rozhodnutí proklouznout na palubu mexického člunu bylo spíš výplodem adrenalinu než zdravéhorozumu. Vycházela právě z jedné z lodních laboratoří, kde hledala bezpečné místo pro uložení Heilandovybedny, když uviděla na palubě Pabla, jak vytahuje na Gunna pistoli. Uskočila do chodby, proklouzla dosvé kajuty a Vzala si zbraň. Ve chvíli, kdy na sebe jeden z ozbrojenců upoutal pozornost prostřelenímzáchranného člunu, doplížila se na můstek - kde však zjistila, že vysílačka je zničená. Zatímco posádku

útok vylekal, ona dobře věděla, proč se tam Ozbrojenci objevili. Šlo jim o tu bednu. Ta, nikolivEbersonova mrtvola, byla skutečným důvodem Anniny přítomnosti na palubě. Útočníci jednali rychle a přeložili bednu dřív, než Ann stačila vymyslet protiútok. Hlavou jí proběhla jediná myšlenka. Pokud se obsah bedny nepodaří zachránit, musí být zničen. S bušícím srdcem přistoupila ke dveřím můstku a vyhlédla k zádi. Pablo dohlížel na Gunna vyzvedávajícího ponorku a ostatní Ozbrojenci upevňovali bednu na palubě svého člunu. Zhluboka se nadechla, vyšla na boční můstek a skočila do vody. Ann se okamžitě vybavily návyky získané léty závodů ve skocích do vody. Napnula při skoku tělo a natáhla ruce nad hlavu směrem k hladině. Narazila

do vody kolmo a zajela do ní tak hladce, že se neozvalo skoro žádné cáknutí.

Otřásla se, když se ponořila hlouběji do chladné vody Tichého oceánu, pak se obrátila a plavala kmexickému člunu.

Vynořila se u jeho zádi a doplavala těsně k trupu, aby se za něj ukryla. Uslyšela, jak někdo skočil napalubu, a pak si všimla, že člun odplouvá od Drakea. Rychlým tempem dosáhla boku trupu a chytila se

sloupku zábradlí. Pak

zahřměly motory a člun vyrazil kupředu. Ann se pevně držela, nechala se rychlostí vytáhnout na hladinu, pak vykopla jednu nohu a zachytila se nártem na palubě. Vymrštila tělo nahoru a překulila se na úzkoupalubu vedle uzavřené

kajuty.

Trpělivě ležela, zadržovala dech a uklidňovala nervy, zatímco člun spěchal k pobřeží. Mohla počítat asi spůlhodinovou cestou. Tma byla jejím spojencem a ona čekala, až obloha zčerná. Do obličeje jí stříkala

slaná voda. Poskakovala jako jezdec rodea, vší silou se držela a modlila se, aby se nikdo nepodíval jejím

směrem.

Pablo a jeho muži postávali několik minut na zadní palubě a dívali se, Drake mizí v dálce za nimi. Nákladníčlun zakryl výhled na spuštění malého zodiaku ze zádi výzkumné lodi. Po několika minutách se skupinkapřesunula do kajuty. Pablo si vyřídil telefonát a pak seděl a upíjel z láhve piva Dos Equis.

Když se obloha zbarvila do černošeda, odplížila se Ann podle zábradlí dozadu, odkud mohla vyhlédnout na

otevřenou palubu. Mohutný snědý muž seděl na boční lavici, na klíně měl položenou pistoli a díval se nabrázdu za lodí. Měl vysoké čelo a dlouhý plnovous a připomínal Ann mladého Fidela Castra. Na paluběpřed ním byla připevněná Heilandova bedna, na kterou si položil nohy.

V přestřelce s ozbrojenou posádkou by sice neměla šanci, ale tohoto osamělého muže přemoci mohla,zvlášť s momentem překvapení na své straně.

Její cíl byl prostý: jakýmikoliv prostředky shodit bednu z lodi. Třeba ji Pitt

a loď NUMA později najdou. A i kdyby ne, aspoň by se nedostala do nepovolaných rukou.

Doplazila se o kus dál podél zábradlí a tiše klesla na palubu. Z hlavní kajuty, která byla pár kroků podúrovní paluby a mimo její dohled, k ní doléhaly hlasy. Hned nad kajutou byla kormidelna, kde Ann viděla

nohy muže

řídícího loď. Protože se člun blížil k pobřeží, mohla jen doufat, že kormidelník nespustí oči z mořské

hladiny.

Vytáhla z pouzdra malou pistoli SIG Sauer, chytila ji za pažbu a vrhla se

na Fidela. Vůbec ji nezaslechl. Mířila mu na spánek, ale uhodila moc vysoko

a rukojeť sklouzla po vrcholku hlavy. Zasténal, svalil se na bok a upustil svou pistoli na palubu.

Ann ji odkopla stranou a klekla si, aby uvolnila bednu připoutanou k lavici.

Muž, kterého úder jen omráčil, se jednou rukou chytil za krvácející hlavu a druhou se snažil nahmatat na

palubě pistoli. Místo ní však objevil Annin kotník. Pevně ho sevřel a trhl jím vší silou, na kterou se zmohl.

Ann, jež se skláněla nad bednou, ztratila rovnováhu a zhroutila se na palubu. Její reflexy však byly

pohotové a rychle se znovu postavila na nohy.

Ozbrojenec jí stále držel levý kotník, tak se rozmáchla pravou nohou a silně ho nakopla ze strany do

hlavy.

Zasténal a zatáhl silněji, takže se rozhodla pro další kopanec. Ten ho zasáhl do čelisti. Jeho prsty sepomalu uvolnily, obrátil oči v sloup a bezvládně se svalil na palubu.

Ann přiskočila zpátky k bedně, odvázala jeden provaz a pak druhý. Konečně byla bedna volná. Odtáhla jína záď a zvedla jeden konec na zábradlí. Sklonila se, aby zvedla druhý konec, když, vtom strnula. jejího

zátylku se dotkla studená ocel.

„Tohle zůstane tady, má drahá,“ zaduněl Pablův hluboký hlas. Hlaveň glocku se jí zaryla do těla.

MIHOTAVÉ ZÁBLESKY ZBARVILY POBŘEŽÍ JANTAROVOU ZÁŘÍ, ALE Pitta ten poklidný obraz jenpodráždil. Obrys mexického člunu dávno zmizel a jeho poloha se dala sledovat pouze podle jeho pozičníchlamp. Světla motorové jachty se ztrácela v dálce a splývala s těmi na pobřeží, až jim nakonec zmizela zočí.

Pitt držel kormidlo nehybně ve směru místa, kde člun zahlédli naposledy, a doufal při tom, že dramatickynezměnil kurz. Neuvědomil si, že mexické pobřeží na jih od hranic nenabízí do vzdálenosti skoro šedesátikilometrů žádný přírodní přístav. Poté, co pluli několik minut naslepo, se přiblížili k pobřeží a jasnýmsvětlům na svazích nad ním. Moře okolo nich se zdálo prázdné, tak namířil zodiak k jihu. O dvě minutypozději to zahlédli.

„Tam!“ křikl Giordino a ukázal před příď.

Půldruhého kilometru před sebou rozeznali malou kamennou přístavní hráz, která vyčnívala do Tichéhooceánu. Na prvních patnácti metrech skály bylo postavené malé molo ~ a u něj nehybně stála motorovájachta. Když dopluli blíž, rozeznali Pitt s Giordinem několik postav pohybujících se po molu k čekajícímučtyřdveřovému pick-upu. Dvě postavy se vrátily k lodi, pak donesly k autu obdélníkovou bednu a položily

ji na korbu.

„To je ta naše bedna,“ řekl Giordino. „Vidíš někde Ann?“

„Ne, ale mohla by být jedním z těch lidí v pick-upu. Pokusím se nás dostat

na břeh na druhé straně hráze.“

Širokým obloukem obeplul hráz, a jak se k ní blížili, ubral plyn, aby motor

nevrčel tak hlasitě. Jakmile dopluli k hrázi, odrazil mexický člun náhle od mola. Zabočil okolo konce hráze, o vlásek minul zodiak a vyrazil dolů podél pobřeží. Zodiak se zhoupl v jeho brázdě a jeho jediná plechovka s benzinem se zvrhla. Giordino ji zvedl, zatřásl s

ní, načež ji opět postavil rovně. „Nemáme palivo na to, abychom se mohli pustit za ním.“ Pitt spatřil, jak se rozzářila koncová světla pick-upu, když řidič nastartoval motor. „Tak bude nejlepší, kdyžse dostaneme na břeh.“

Přestal se snažit o nenápadnost, dal plný plyn a hnal člun podél hráze. Ve světlech několika blízkýchbudov poznal, že hráz přechází v mělkou pláž. Proplul se člunem příbojem až na písek právě v okamžiku, kdy se pick-up

rozjel ulicí.

Giordino vyskočil ze zodiaku a táhl ho za hranici přílivu ještě dřív, než Pitt stačil vypnout motor. Oba muži se rozběhlí po prašné cestě. Pick-up byl jen blok před nimi. Protože se jim

nenabízela jiná možnost, pustili se za ním.

Auto pomalu jelo po nerovné cestě, dokud se nedostalo k jasně osvětlené

asfaltce. Podél silnice se táhla řada zchátralých zděných budov, z nichž většina byla na noc zavřené.

Hrstka výčepů a malých restaurací však udržovala

na chodnících plynulý proud lidí. Pick-up odbočil doleva a nakrátko zrychlil, než dohonil několik

pomalejších vozidel. Pitt s Giordinem dorazili na křižovatku pár vteřin po něm.

„Nechce se mi běžet noční maraton bez šortek s odrazkami.” Giordino lapal po dechu, zatímco se dívali,

jak jim pick-up ujíždí.

„Á já si zapomněl svoji čelenku pro štěstí,“ vypravil ze sebe Pitt mezi nádechy.

Rozhlíželi se po něčem, co by připomínala taxík, ale nic neviděli. Pak Pitt ukázal k dalšímu rohu. „Mohlibychom si půjčit tohle.“

Dvojice elektrikářů v šedých kombinézách byla zabraná do práce v otevřené rozvodné skříni dvoupatrovéprůmyslové budovy. Na melouch, kterým si chtěli přilepšit ke své výplatě od mexické státní energetickéspolečnosti, si vzali i malou dodávku svého zaměstnavatele. Ta teď parkovala několik metrů od montérů s

dveřmi dokořán a rádiem puštěným naplno.

Pitt s Giordinem doběhli k dodávce a skočili na přední sedadla. Klíčky byly v zapalování. Než si elektrikářivšimli, co se děje, nastartoval Pitt motor a dupl na plyn.

„Alto! Alto!“ jeden z mužů, upustil šroubovák a rozběhl se za nimi. Jeho parťák chvilku zíral, pak vytáhlmobil a začal horečně telefonovat.

Pitt zahlédl mezeru v provozu a rychle pronásledovateli ujel. Zezadu z dodávky se sypalo nějaké nářadí amateriál, dokud Pitt nedupl na brzdu a setrvačnost nepřibouchla zadní dveře.

„Ti chlapi budou mít ráno co vysvětlovat,“ poznamenal Giordino.

„Myslíš, že jejich šéf neuvěří, že jejich dodávku ukradli dva šílení gringové?“

„Třeba jo. Ale i tak bychom s ní měli zacházet jemně,“ odvětil a poplácal palubní desku.

Pitt okamžitě najel do hlubokého výmolu, až oba muži vylétli ze sedadel.

Čtyřdveřový pick-up ztratili z dohledu, takže Pitt rozhodně nijak jemně nařídil. Držel plynový pedálpřilepený na podlaze a míhal se kolem pomalejších aut na úzké cestě. Dupl na brzdu, aby zabránil srážcese ženou, jež přebíhala silnici se dvěma kuřaty v kleci, a pak se na kraji města o vlas vyhnul smečcetoulavých psů.

Vozovka se klikatila do kopce a nechala za sebou provoz i obchody u krajnice a také osvětlení. Když míjelizrezivělý Volkswagen Brouk, zahlédl Pitt pick-up tři čtvrtě kilometru před nimi. Malý motor dodávky vyl na

protest, zatímco její malá kola polykala asfalt. Silnice prudce zahnula, Pitt s kvílením gum prolétl

zatáčkou a zahalil oblakem prachu modrý Dodge Charger zaparkovaný na krajnici. Světla dodge se

okamžitě rozsvítila a auto vyjelo na silnici.

„Ještě pořád ty elektrikáře lituješ?“ zeptal se Pitt.

„Trochu jo. Proč se ptáš?“

„Myslím, že na nás zavolali federales.“ „Jak to víš?“

Pitt pohlédl do zpětného zrcátka, právě když se na střeše dodge rozzářily

majáky.

„Protože jedou za námi.“

STŘEŠNÍ MAJÁKY POLICEJNIHO VOZU ZALÉVALY VYPRAHLÉ KOPCE střídavě modrými a bílými paprsky.Nedaleko před nimi sevřel řidič pick-upu pevně volant, když uviděl ta světla za nimi.

„Pablo! To je policie. Čekali v té poslední zatáčce.“

Pablo sedící na zadním sedadle se ohlédl přes rameno na majáky a pak zkontroloval tachometr.

„Nepřekročil jsi rychlost?“

„Ne víc než o kilometr nebo dva, přísahám.“

V Pablově býčím obličeji se neobjevily sebemenší známky obav. „Setřes je, než se přiblížíme k letišti,“nařídil bez emocí. „Když budeme muset, zbavíme se zbraní. A té holky.“

Ann strnula a přemýšlela, jestli ji zabíjí. Seděla mezi Pablem a tím vousáčem jménem Juan a nevěděla,

kterého z nich se má bát víc. Odtáhla se od Pabla a obrátila se k druhému Ozbrojenci. Juan, ozdobený

černým monoklem a zaschlou stružkou krve na tváři, seděl s pistolí zarytou do jejích žeber a úšklebkemna tváři.

Ann měla spoutané ruce a mířili na ni pistolí od okamžiku, kdy ji Pablo

objevil na člunu. Celou dobu ji svíral strach, ale teď spatřila záblesk naděje

v podobě mexické policie. Třeba ji nějak informoval Pitt. V duchu se modlila, aby neuvízla v křížové palbě

a neskolila ji kulka.

Řidič prudce zrychlil a Čtyřdveřový pick-up začal divoce poskakovat po nerovné silnici. Prolétl několikserpentin a pak dorazil na vysoký pobřežní hřeben. Z vrcholu se cesta klikatila dolů po protějším svahu do

širokého údolí, kde se rozkládalo pohraniční město Tijuana.

V hustém smogu visícím nad městem blikaly miliony světel. Ten výhled brzy zmizel, když pick-up sjel zesvahu a dostal se na kraj města.

Řidič se ohlédl a viděl, že se mu podařilo před blikajícími majáky získat náskok.

Pick-up se přiblížil k rušné čtyřproudové dálnici obkružující jižní konec Tijuany. Pablo si všiml, že se na niřidič chystá najet. „Ne, drž se mimo dálnici! Vezmi to přes město, tam se jim snáz ztratíme.“

Řidič přikývl a zamířil do úzkých uliček Tijuany. Znovu se podíval do zpětného zrcátka. Policejnímu vozubránilo v pronásledování ještě jedno auto.

Tím vozem byla skříňové dodávka. Pitt dělal, co mohl, aby se udržel za pick-upem, přestože se jimpolicejní auto lepilo na záda. Skoro roztavil motor dodávky, jak ji hnal do kopců pod vysokými otáčkami,aby udržel tempo. Silnější dodge je snadno dostihl a pak jim autoritativně najel do zadního nárazníku.

Cestou z kopce získal Pitt malý náskok tím, že hnal dodávku na hranici jejích možností. Štěrk odletoval,řezal zatáčky a víc se soustředil na to, aby neztratil pick-up, než aby unikl policejnímu vozu. Řidič dodgebyl opatrnější a dovolil tak Pittovi, aby se cestou k městu trochu

„Budeme muset něco udělat s naším doprovodem,” prohodil Pitt, když vjeli do města se skoro milionem

obyvatel.

Giordino se ohlédl do zadního prostoru dodávky plného nářadí a elektromateriálu, který rachotil, jak sepřesýpal ze strany na stranu.

„Podívám se, jestli je vzadu nějaké zařízení na zahnání federales.“ Opatrně

přelezl své sedadlo, zatímco dodávka kličkovala po silnici.

Na stěnách dodávky visely cívky s kabely a krabice plné elektrických konektorů spolu s nejrůznějšími

nástroji. Mizerný obranný arzenál, pomyslel si Giordino. Pak si všiml krátké police s trubkami na kabely.

Tyto tenké, metr dvacet dlouhé roury z galvanizované oceli používané na ochranu volných kabelů měly na

každém konci závity. Giordino pozvedl obočí, když objevil plechovku plnou spojek. Zavolal na Pitta:Myslím, že jsem něco našel.“

Minuta nato dodávka prolétla kolem nájezdu na dálnici a pokračovala do města. Pick-up odbočil dopravana semaforech dva bloky před nimi a Pitt křikl na Giordina: „Připrav se!“

Ubral plyn, aby se policejní vůz dostal těsně za ně. Když byli několik délek

auta od semaforů, Pitt zvolal: „Teď!“

Giordino rozkopl zadní dveře dodávky a Vystrčil ven dva a půl metru dlouhý kus trubky, který sešroubovaldohromady. Zaklínil jeden konec proti kusu dřeva opřeného o zadní podběhy a zajistil ho proti posunutíkusy drátu, které omotal kolem pantů dveří. Pitt mu dal vteřinu, aby se uklidil z cesty, a pak dupl na

brzdu.

Policista zpomalil, jakmile spatřil trubku trčící ven jako nějaké středověké kopí, a prudce zabrzdil, když se rozsvítila koncová světla dodávky. Pitt byl s lehčím vozidlem ve výhodě a umocnil účinek manévru tím, že v okamžiku, kdy ztratil setrvačnost, zařadil

zpátečku.

Policejní auto narazila do zadního nárazníku dodávky okamžik poté, co ho probodla Giordinova

improvizovaná zbraň. Trubka projela čelní mřížkou a chladičem dodge, pak zasáhla blok motoru azkroutila se. Zpod přední kapoty se oblak páry, jejž však policisté uvnitř neviděli, protože jim ve výhledu

bránily airbagy.

Pitt zařadil jedničku a dupl na plyn. Zezadu se ozval drásavý zvuk, se dodávka snažila rozjet. Nárazník sekonečně odtrhl od dodge a dodávka poskočila kupředu. Giordino se ohlédl dozadu a uviděl, jak trubka trčí z masky policejního auta jako zobák kolibříka a za ní se valí pára. Přelezl zpátky na přední sedadlo. „Teď si to ti elektrikáři teprve schytají.“

„Tohle jenom dokáže, že ti dva gringové byli opravdu blázni.“

Pitt sevřel pevně volant a napjatě zkoumal silnici před nimi. Všichni policisté v Tijuaně budou brzy slídit popotlučené dodávce. Zabočil za roh a sešlápl plynový pedál k podlaze. Museli vymyslet nějaký plán pro

Ann a to rychle.

„UŽ TY POLICEJNÍ MAJÁKY NEVIDÍM.“ ŘIDIČ PICK-UPU VĚNOVAL Pablovi odporný úsměv. Léta užívánídrog udělala z jeho úst jeskyni s hnědými dásněmi a zkaženými zuby. „Myslím, že jsme je setřásli.“

„Dej pozor, ať’ na nás neupoutáš pozornost,“ řekl Pablo, „ale dostaň nás na letiště bez zpoždění.“

Řidič zkontroloval trasu na monitoru navigace: zahýbala přes město k letišti na severovýchodní straněTijuany. Jak se v jednom kuse díval do zrcátka po policejních majácích, nevěnoval žádnou pozornost maléskříňové dodávce, která je sledovala v těsné vzdálenosti.

Když se přiblížili k centru města, ulice začaly být ucpané. Řidič pick-upu zamířil na východ ulicí Plaza ElToreo, kde se špinavé chodníky hemžily lidmi. Jak se vyhýbal několika neopatrným chodcům, najelo autodo velkého výmolu, až neupevněná bedna na korbě nadskočila.

Pitt s Giordinem, kteří jeli těsně za nimi, si toho všimli.

Giordino si promnul bradu. „Máš ponětí, co by tam mohlo být, že je kolem toho takový rozruch?“

„Kdybych to tak věděl.“ Pitt potlačoval hněv, že nechal posádku Drakea zatáhnout do nebezpečné situacebez předchozího varování.

Giordino ukázal na pick-up. „Kdybys mu zajel vedle korby, mohl bych se tu věc pokusit popadnout.”

Pitt se nad tím návrhem zamyslel. Za volantem hledaného auta a beze zbraní měli jen malou šanci, žemuže v pick-upu přemohou. Takový pokus by hraničil se sebevraždou. „Třeba bychom to pak mohlivyměnit za Ann,“ řekl, „pokud nás tedy hned nezabijí.“

Měli výhodu, že se nacházeli v přelidněném městě s pochybnou pověstí. Giordino souhlasil, že to za to

riziko stojí.

Pitt udržoval dodávku těsně za zadním nárazníkem pick-upu a čekal na mezeru v protijedoucím pruhu,aby mohl vjet vedle něj. Vozidla dorazila ke křižovatce, kterou Pitt projel na červenou. Ke své zlosti uviděl,

jak proti nim jede policejní auto.

Když je hlídkový vůz míjel, díval se strnule před sebe a pak ho sledoval ve zpětném zrcátku. Policisté se vúzké ulici okamžitě obrátili a málem při tom srazili chlapce na motorce.

„Myslím, že nás mají,“ poznamenal Pitt.

Giordino stáhl okénko. „Tak ať’ z těch problémů aspoň něco máme.“

Pitt se přiblížil k pick-upu a vtom se za nimi rozzářily majáky.

Policejní auto se snažilo probojovat přes křižovatku, ale dostal se před ně tahač s návěsem a pomalu sesoukal úzkou zatáčkou. Pitt pohlédl před sebe, počkal, až je v protisměru mine otlučené isuzu, pak vlétldo mezery v protijedoucím provozu. Dupl na plyn a zajel vedle pick-upu. Giordino se vyklonil z bočního

okénka, natáhl paže na korbu a popadl bednu.

Řidič pick-upu, jehož pozornost upoutaly policejní majáky ve zpětném zrcátku, uviděl, jak se Giordinovymrštil z dodávky. Okamžitě dupl na brzdu. Giordinovi se v posledním okamžiku podařilo stáhnout zpátky

do okénka a vyhnout se srážce s kabinou pick-upu. Okamžik jela obě vozidla vedle sebe.

„Skoro jsem to měl,“ řekl Pittovi. „Dej mi ještě jeden pokus.“

Giordino seděl skoro tváří v tvář Juanovi, který horečně stahoval okénko.

Pitt přibrzdil stejně jako pick-up, pak se podíval dopředu a uviděl, se na ně ulicí řítí míchačka na beton.

„Hod sebou!“ Pak sešlápl víc brzdu.

Pick-up zrychlil a Pitt se ho snažil dohnat dřív, než dojde k čelní srážce.

Když dodávka zajela vedle korby pick-upu, dodržel Giordino slovo. Vysunul se půlkou těla z auta, natáhl

ruku a popadl bednu za držadlo na jednom konci. Silným trhnutím ji zvedl z korby a nechal ji kývat vedledodávky.

„Mám ji!”

Pitt neměl prostor zrychlit, aby se dostal před pick-up, tak prudce zabrzdil. Pick-up však také zpomalil adržel je v protisměru, kde je od míchačky dělilo už jen pár metrů. Nalevo se objevila úzká vedlejší ulička,

Pitt šlápl na plyn a prudce strhl volant.

Juanovi se konečně podařilo stáhnout okénko pick-upu. Vysunul se ven a namířil na dodávku glock. Začaldivoce pálit - dokud řidič nevykřikl: „Pozor!“

Juan se obrátil příliš pozdě a uváděl přední nárazník míchačky zlomek vteřiny předtím, než ho zasáhltěsně pod límec. Oblečení se mu zachytilo za nárazník a kolemjedoucí vozidlo ho vytáhlo z auta. Obě nohy

se mu zpřelámaly a zlomil se v zádech.

Odbočením doleva se Pitt vyhnul jen o vlásek srážce. Jak dodávka zkřížila trasu míchačce a těsně minulajejí přední nárazník, provrtala jí salva kulek bok a dveře spolujezdce. Pouze poslední kulka napáchalanějakou škodu, naštípla bednu a škrábla Giordina do ruky. Nervový reflex ho přinutil uvolnit sevření a

bedna dopadla na dlažbu.

Řidič míchačky v panice dupl na brzdu. Juan, který chvilku visel na nárazníku, sklouzl dolů pod levé přední

kolo. Opačná pneumatika našla bednu a míchačka přes obojí přejela. Masivní vozidlo smykem zastavilo,ale teprve poté, co přejelo Juanovy pozůstatky a bednu ještě zdvojenou zadní nápravou.

Řidič pick-upu, vyděšený obrazem ve zpětném zrcátku, ztratil nad vozem vládu. Strhl volant doprava anarazil do chevroletu Cobalt zaparkovaného u chodníku. Čtyřdveřový pick-up vyjel na kufr malého auta ase skřípěním zastavil. Vzduch naplnil zvuk výbuchu, přední pneumatika pick-upu se prořízla o zkroucený

plech chevroletu a praskla.

Na druhé straně ulice se dodávka prosmýkla před míchačkou a skoro narazila do nějakého SUV. Boční

ulice byla ucpaná - Pitt zablokoval brzdy, takže smykem zastavil. Chodníky i vozovku zaplnily davy lidí a

zastavily dopravu před nimi. Pitt si všiml policejních majáků odrážejících se od výkladních skříní; na scénu

se blížilo policejní auto.

„Myslím,“ poznamenal Pitt, „že je nejvyšší čas se s dodávkou rozloučit.“

Giordino potřásl hlavou. „A já si k ní zrovna začal vytvářet vztah.“ Našel

roli izolační pásky a začal si obvazovat krvácející ruku.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Pitt, když zjistil, že je jeho přítel zraněný.

„Možná nebudu nějakou dobu moct pít pivo oběma rukama, ale přežiju to.”

Vyskočili z dodávky a vmísili se do davu, který začal obklopovat míchačku. Ignorovali Juanovo rozdrcenétělo a šli si prohlédnout rozbitou bednu.

Nebylo tam moc k vidění. Pod náklaďákem byly rozházené smotky drátů, desky s elektrickýmisoučástkami a kovové krytky jako z rozebraného robota. At’ už bedna obsahovala cokoliv, nebylo v

lidských silách dát to znovu dohromady.

Vytratili se od míchačky, právě když k ní dorazili policisté s pistolemi v rukou. Pitt s Giordinem se prodíralik pick-upu a využívali davu Čumilů, aby se vyhnuli prozrazení. Na chodníku byl dav hustší, takže sepřipojili k lidem procházejícím kolem zničeného chevroletu a pick-upu. Pitt se s obavami naklonil dopředu

a nahlédl do kabiny.

Oboje přední dveře byly dokořán, a Ann ani ostatní cestující nikde.

PABLO UŽASLE SLEDOVAL ZNIČENÍ BEDNY. SMRT JEHO KUMPÁNA pro něho byla pouhá nepříjemnost,ale ztráta bedny ho rozpálila doruda. Obrátil svůj Vztek na Ann.

„Co víte o tom zařízení.“ Dloubl do ní hlavní pistole.

Ann jen zaskřípěla zuby a neodpověděla.

„Pablo… blíží se policie.“ Řidič byl bledý ve tváři a prsty na volantu se mu třásly.

Pablo probodl Ann pohledem. „Však ty budeš mluvit. Uděláš, co ti řeknu, nebo tě na místě zabiju. Ted’

vystup z auta.“

Ann ho následovala ven dveřmi na straně spolujezdce; řidič popadl tenkou bundu a přehodil ji přesArminy spoutané ruce. Ohlédla se zpátky k dodávce, ale nezahlédla Pitta ani Giordina. Šokovalo ji stejně

jako Pabla, když se objevili vedle pick-upu, a přemýšlela, jak ji dokázali vystopovat.

Jakmile stanuli na chodníku, zastoupil řidiči cestu mladík v černé hedvábné košili.

„Tohle je moje auto,“ ukázal na nabouraný chevrolet. „Podívejte, co jste udělal.“

Pablo k muži přistoupil a nenápadně mu zaryl do břicha pistoli. „Mlč, nebo zemřeš,“ sykl.

Muž se zapotácel dozadu a horlivě přikyvoval. S vytřeštěnýma očima se obrátil a prchal ulicí.

Pablo ustoupil dozadu, popadl Ann za paží a ohlédl se přes rameno. Uviděl policisty vystupující z auta a

pak si prohlédl dav. Rychle objevil dva Američany v pracovních oděvech, vyhlížející zpod pravých zadních

kol míchačky na beton. Už když jejich dodávka projížděla kolem, poznal v nich muže z ponorky Drakea.

Obrátil se a postrčil Ann dopředu. „Hni sebou.“

„A co Juan?” Řidič se šokovaným výrazem pohlédl k míchačce.

Pablo ignoroval tělo svého mrtvého kumpána a mlčky vedl Ann do středu rušného chodníku. Pitt s Giordinem, kteří dorazili k pick-upu minutu nato, se rozhlíželi po davu a hledali Ann. Na obrubníkuseděla holčička a prodávala z papírové krabice květiny. Zachytila Pittův pohled a podala mu svazečeksedmikrásek. Pitt za kytičku zaplatil a pak ji dívce s úsměvem vrátil. Začervenala se, přivoněla k

sedmikráskám, pak zvedla ruku a ukázala ulicí.

Pitt na dívku zamrkal a vyrazil naznačeným směrem. „Tudy, Ale.“

Dav houstl, kráčeli podél bloku. Pitt se rozhlížel po pohybující se lidské mase a snažil se zahlédnoutAnniny blonďaté kadeře. Dorazili na konec ulice, která se otevírala do velkého parkoviště plného aut.Konečně Pitt s Giordinem viděli, kam mají všichni ti lidé namířeno.

Na opačném konci parkoviště se tyčil nově postavený stadion. Stavba byla dokonale kruhová, ale

mnohem menší než typické americké stadiony na baseball nebo fotbal. Po rampách na každém konci sedo budovy valily davy lidí. Pitt vzhlédl k vrcholku stadionu, kde svítil nápis PLAZA EL TOREO.

„Fotbal?“ zeptal se Giordino.

„Na Býčí zápasy.“

„Sakra, a já se zapomněl obléknout do červeného.“ Giordino si nevšiml, že mu krvácející ruka zbarvila

jednu nohavici doruda.

Spěchali nahoru po nejbližší rampě a předbíhali, aby se dostali dovnitř s ostatními’ opozdilci. Večernívzduch naplňovalo aroma pražené kukuřice ze stánků. Giordino si naplnil plíce, aby přebil zápach hořícíchodpadků z nedalekého slumu smíšený s nasládlým a alkoholem okořeněným pachem davu vstupujícího do

arény.

Pitt nespouštěl oči z rampy před nimi a zahlédl, jak na stadion vstupuje urostlý muž, který vedle sebe drží

blondýnu. „Myslím, že ji vidím.“ Giordino zabral jako buldozer a prodíral se davem s Pittem v patách.

Když se probojovali k turniketům, zeptal se Pitt Giordina: „Máš nějaké peníze?“

Giordino prohrabal zdravou rukou kapsy a vytáhl hrst bankovek. „Noční pokerové sedánky na Drakeu kemně byly laskavě.”

„Díky bohu, že na té lodi není žádný talentovaný karbaník.” Pitt vybral dvacetidolarovku a podal jipokladnímu.

Nepočkali na drobné, prodrali se turnikety a běželi nahoru na tribunu.

Trumpety živé kapely doprovázely nástup večerní skupiny matadorů a jejich asistentů, kteří kráčeli přesprašnou arénu v pestrobarevném průvodu. Hlasitý dav na stadionu stál a jásal. Ann a její únosci se ztratili

v mase těl, nebylo je nikde vidět.

„Možná mají namířeno k východu na druhé straně,“ poznamenal Pitt.

Giordino přikývl. „V tom případě bychom se měli rozdělit.“

Sestoupili příkrou uličkou do spodní části arény, kde Giordino odbočil doprava a Pitt doleva. Pittpostupoval přes první sekci sedadel a neúspěšně se rozhlížel nahoru a dolů. Když fanouškové náhlezajásali, ohlédl se k aréně a uviděl, jak do ní vstupuje osamělý matador k prvnímu souboji. Proti němu byl

vypuštěn půltunový býk Donatello. Zvíře matadora zprvu ignorovalo, stálo, hrabalo nohou v prachu avstřebávalo jásot davu.

Pitt se protáhl další sekcí diváků a odstrkoval prodejce nabízející cukrovou vatu a chlazené nápoje. Náhlepostřehl ženu se světlými vlasy sedící u uličky o jednu sekci dál. Byla to Ann. Vedle ní byla zaklíněnámohutná postava Pabla, který se neustále rozhlížel po davu. Brzy si všiml Pitta a upřel na něho pohled.Pablo promluvil rychle na řidiče vedle sebe, pak vstal a vytáhl Ann na nohy. Chvilku se na Pitta dívala,vyděšeně a prosebně zároveň. Zatímco řidič vstal a pustil se za Pittem, Pablo odtáhl Ann dolů poschodech do úzké uličky vedoucí kolem arény.

Pitt, kterého od nich dělila celá sekce diváků, se rozběhl dolů po nejbližším schodišti. Řidič mu vyběhlnaproti vedlejší uličkou. Jakmile Pitt dosáhl nízké zdi obklopující býčí arénu, obrátil se a spěchal proti Anna Pablovi, kteří prchali opačným směrem jen pár metrů před ním. Pak řidič přeskočil poslední řadusedadel a stanul mu v cestě.

Byl asi o pět centimetrů menší než Pitt, ale měl široká ramena a mohutnou postavu. Krátce na Pitta kývl,

aby zastavil, vyhrnul si košili a ukázal pistoli v pouzdru u pasu.

Pitt jednal bez zaváhání, vrhl se kupředu a máchl levačkou, kterou udeřil řidiče do lícní kosti. Řidič seodpotácel ke zdi. Pitt mu nedal čas na vzpamatování a pokračoval rychlým útokem na hlavu.

Řidič se instinktivně snažil údery vykrýt a zvedal ruce na obranu, místo aby sáhl po zbrani. Pak sevzpamatoval. Vrhnul se na Pitta oběma pěstmi. Před první Pitt uhnul, ale úder do žeber mu málem vyrazil

dech.

Pitt reagoval dalšími údery do hlavy, zatímco se na něho řidič valil, a hodil je oba na mantinel. Řidič objal

Pitta levou paží a pravou sáhl pro pistoli. Jeho nohy se však zamotaly do Pittových, oba muži ztratilirovnováhu a zapotáceli se dozadu.

Zatímco vrávorali ke zdi, tasil řidič zbraň, ale byl nucen se stejnou rukou přidržet. Jakmile se opřel omantinel, udeřil ho Pitt do paže loktem. Pistole upadla na zem a oba se převalili na druhou stranu zdi.

Okolní diváci zalapali po dechu, protože se oba zápolící muži zřítili necelé dva metry hluboko do arény.Matador stojící v jejím středu byl zády k nim, veškerou pozornost věnoval býkovi.

Pitt nesl hlavní nápor pádu a narazil si rameno; oba muži skončili v písku společně a pak se každý odvalilna jinou stranu. Řidič vyskočil na nohy první a rozhlížel se po své zbrani. Couval k mantinelu, až narazil do

dřevěného stojanu s narovnanými banderillas. Tyto dlouhé ostré oštěpy omotané pestrobarevnýmimašlemi byly nástroji banderilleros, kteří asistovali matadorům. Zabodávali banderillas do svalnaté hmotybýkova těla, což býka znervózňovalo a oslabovalo mu krční svaly, takže pak útočil se skloněnou hlavou.

Pitt právě získával rovnováhu, když řidič popadl jeden oštěp a hodil ho po něm. Mířil vysoko a Pitt sezbrani snadno vyhnul. Couval podél mantinelu, zatímco řidič popadl další tři banderillas. Pitt zahlédlmatadorovu pláštěnku pověšenou na háčku vedle něho. Popadl ji a zmačkal na provizorní štít.

Na druhé straně arény si dva pěší banderilleros všimli rozruchu a začali postupovat podél mantinelu.

Matador stále o ničem nevěděl, jeho pozornost patřila pouze býkovi. Mával muletou v nacvičeném pohybu

zvaném verónica a snažil se vyprovokovat býka k útoku. Zvíře proběhlo jen několik centimetrů od jehotěla. Býk vyklouzl zpod matadorovy mulety, udělal ještě několik kroků - a pak se zastavil, když uviděl Pitta a řidiče pohybující se podél mantinelu.

Někteří býci se v aréně chovají klidně a potřebují víc pobízení a zraňování, aby zaútočili. Jiní jsou odpovahy agresivní a vrhají se po všem, co se pohne. Tento ryšavý samec jménem Donatello patřil mezinejbojovnější. Ještě si ho nevzali do práce banderilleras, ale byl to kurážný býk v plné síle. Popoběhl blíž k

novým terčům a obezřetně si oba muže prohlížel.

Pitt viděl, se býk blíží, ale měl plné ruce práce s odrážením útočníkových banderilleras. Řidič mi tváři kPittovi, takže zvíře neviděl.

Řidič postoupil kupředu a začal vrhat po Pittovi kopí jako oštěpař. Pitt se soustředil na ostré zbraně. Stálecouval a první kopí odrazil smotanou pláštěnkou. Druhé ho o centimetr minulo, když uskočil ke straně.Útočník mávl dozadu paží s poslední banderillera udělal krok dopředu, aby mohl lépe zamířit. V okamžiku,

kdy hodil kopí, býk zaútočil.

Hod byl dokonalý. Ostrý hrot mířil přímo na Pitta - a byl by ho zasáhl do hrudi, kdyby ho nevykrylpláštěnkou. Kopí probodlo látku a ztratilo Část setrvačnosti, než řízlo Pitta do ruky. Jako by se dotkl horké

konvice, vrhl Pitt pláštěnku se zabodnutým kopím zpátky na řidiče a padl k zemi.

Veškeré pochybnosti pádícího býka, jaký terč zvolit, se rozplynuly. Mohutné zvíře sledovalo letícípláštěnku k řidiči, který natáhl ruku a uzel chytil.

Býk sklonil hlavu a zrychlil.

Řidiče zmátl Pittův náhlý pád na zem, teprve pak postřehl pohyb za sebou. Obrátil se, spatřil pár kroků zasebou útočícího býka a strnul.

Donatello se řítil přímo na něho. Dav zaječel, když býčí rohy probodly muži břicho a málem vyjely zádyven. Býk pohodil hlavou, zvedl nabodnutého muže do vzduchu a běžel s ním ještě pár metrů, než shodilbezvládné, zakrvácené tělo do písku.

Pitt uslyšel zpožděný osamělý výkřik z davu a ohlédl se. Kus od něho na tribuně se Ann potýkala sPablem. Rychlým pohybem zvedl náhle Pablo Ann do vzduchu a hodil ji do arény. Ruce měla stálesvázané, takže dopadla nemotorně a svalila se na zem. Pokusila se vstát, jenže ucítila palčivou bolest v

kotníku. Mohla stát jen na jedné noze.

Býk povzbuzený prvním vítězstvím si Ann dlouze prohlédl a odfrkl si. Sklonil hlavu a rozběhl se proti ní.

Dva banderilleros a matador utíkali s křikem přes arénu, ale býk je ignoroval. Byli příliš daleko na to, abyse stali terčem jeho zuřivosti. Ale Pitt ne.

Vyskočil, rozběhl se, sebral roztrhanou pláštěnku a vrhl se před býka. Útočící zvíře bylo už pouhých šestmetrů od Ann.

Pokusila se dobelhat k mantinelu, ale kvůli bolesti v kotníku se sotva dokázala pohnout. S bušícím srdcemse obrátila k rozzuřenému zvířeti a pak strnula jako předtím řidič. Z vyděšeného transu ji vytrhl náhlývýkřik.

„Toro! Toro! “

Obrátila se a uviděla, jak k ní běží Pitt a divoce mává roztrhanou pláštěnkou. Býk pohlédl na vysokéhoběžícího muže s jasně rudou pláštěnkou a zvolil si ho za svou další oběť.

Ann ucítila horký dech zvířete, které se od ní v poslední vteřině odvrátilo a vyrazilo za Pittem.

Ten sklouzl v písku a býk ho předběhl. Pitt roztáhl pláštěnku vedle sebe jako zaprášený hadr a upoutalbýkovu pozornost. Donatello ten pohyb sledoval. Prolétl pláštěnkou a jeho ostré rohy se mihly jen pármilimetrů od Pittova těla.

Pitt trh] pláštěnkou nahoru, když jí býk proběhl, a obrátil se za zvířetem. Příliš se soustředil na svouzáchranu, než aby slyšel potlesk a skandování Olé, které se valilo z tribun. Roztáhl pláštěnku a ustoupil ke straně, když býk znovu zaútočil.

„S dovolením, seňor,“ řekl matador, který k němu právě s poněkud zahanbeným výrazem doběhl.

S pomocí jednoho z banderílłeros odlákal matador býka do středu arény, zatímco další dva muži odtáhliřidičovo tělo.

Pitt se obrátil k Ann a uviděl, jak ji Giordino zvedá na tribunu. Došel k nim a sevřel Giordinovu nataženoulevou ruku. Za hromového potlesku diváků přelezl Pitt mantinel. Bledá a roztřesená Ann ho popadla zapaží. „Ten býk by mě zmrzačil, kdybyste nezasáhl. Bylo to šílenství, ale děkuju vám.“

Pitt se na ni unaveně usmál. „Zapomínáte, že pracuju ve Washingtonu. Býků tam sice moc není, ale s volytam mám co do činění denně.“

Pak zvážněl a rozhlédl se kolem. „Co váš únosce?”

Ann zavrtěla hlavou. Giordino si už prohlížel dav, ale marně.

Mohutný muž se mezi diváky zcela ztratil.

„MYSLÍM, ŽE BYCHOM SE TADY NEMĚLI ZDRŽOVAT, ABYCHOM SI „ popovídali s úřady,“ poznamenalGiordino. Kývl směrem k zástupci vedení arény, který se prodíral přes stadion směrem k nim v doprovodudvou členů ochranky.

„Veď nás,“ řekl Pitt a pevně objal Ann paží kolem pasu.

Váhavě došlápla na zdravou nohu a pak se chytila Pittova ramene, neboť’ jí kotníkem projela palčivá

bolest.

„Jenom přeneste váhu na zdravou nohu a bude to,” poradil jí Pitt. Snadno podepřel její padesátikilovétělo.

Giordino si razil cestu davem jako sněžný pluh a dělal cestu dvojici kulhající za ním. Našli zadní východ aspěchali ze stadionu provázeni slábnoucím jásotem davu. Lidé z vedení arény je nedokázali dostihnout amohli se jen dívat, jak trojice Američanů nasedá do taxíku a mizí do noci.

Ann prosila, aby ji odvezli na americký konzulát, ale byla přehlasována muži z NUMA, kteří si už s řidičemtaxíku domluvili dodávku benzinu do motorového člunu. Zatímco taxík kličkoval Tijuanou, dopadla na něúnava z honičky a konverzace utichla. Pitt měl na Ann spoustu otázek, ale teď’ na ně nebyl vhodný čas.

Od skoku z lodí potlačovala emoce, nechtěla dovolit, aby ji přemohl strach. Teď, když unikla Pablovýmvýhrůžkám smrtí a ocitla se v bezpečí ve společnosti Pitta a Giordina, vypluly její obavy na povrch. Pitt jijemně objal paží a lehce ji stiskl, což zřejmě pomohlo zahnat stresující pocity. Pár minut nato usnula.

Cesta na pobřeží trvala povolenou rychlostí přes hodinu, takže už bylo skoro deset, když stanuli na malépísčité pláži. Pittovi se ulevilo, jakmile uviděl nafukovací člun z mateřské lodi sedět na místě, kde honechali. Odtáhl ho do příboje a pomohl Ann na palubu. Giordino vzal ze člunu kanystr na benzin a podalho taxikáři, který do něho natočil několik litrů paliva ze svého auta starou hadicí, již vozil v kufru.

„Gracias, amigo “ řekl Giordino a rozloučil se se zbytkem své výhry v pokeru. Pak odnesl kanystr dolů na

pláž.

Řidič si spočítal své nečekané bohatství, rozzářil se a zvolal: „Buen viaje!”

Pitt zasunul palivovou hadici do kanystru, s Giordinovou pomocí odtlačil člun za hranici příboje a vlezl sidovnitř. Motor po chvilce vzdorování naskočil a brzy už pluli kolem kamenitého vlnolamu.

„Víte jistě, že najdeme Draka? zeptala se Ann, když se rozhlédla po temném obzoru. Oči měla znovupozorně, ale zkalené neblahou předtuchou.

Pitt přikývl. „Myslím, že nám Rudi nechá rozsvíceno.“

Jakmile se vzdálili od hráze, obrátil nafukovací člun na sever a kopíroval pobřeží. Asi po půldruhémkilometru zabočil do moře, aby se vrátil po původním kurzu. Podíval se přes rameno a našel si orientačníbod, světla osamělého domu vysoko na kopci, která byla v přímce s bledě žlutou pouliční lampou napobřeží. Kormidloval tak, aby udržoval obě světla nad sebou, a vedl nafukovací člun od břehu, dokudmajáky nezmizely. Několik minut pokračovali v naprosté tmě a Ann bojovala se strachem, že se ztratí namoři. Právě když byly vody kolem nich nejčernější, objevila se několik stupňů stranou od přídě slabá záře.

Z vody se v dálce vynořilo jedno bílé světlo a postupně se rozdělilo v několik zářících bodů. Jakmile sepřiblížili, uviděli či plavidla pohromadě.

Drake a nákladní člun se nacházely vedle sebe a opodál se na vlnách pohupovala větší loď. Pitt rozeznaljejí bílý trup s oranžovým pruhem, typický pro plavidla americké pobřežní stráže. Dvě hlídky na její palubě

ohlásily motorový člun, když Pitt přirazil k Drakeovi a zastavil motor.

Přes zábradlí se k nim naklonil Rudi Gunn, jemuž se viditelně ulevilo, že vidí Ann. „Díky bohu, že jste vpořádku.“

„Opatrně, má zraněnou nohu,“ řekl Giordino. Zvedl ji k zábradlí a Gunn jí pomohl na loď.

„Zavolám sem zdravotníka z Edirta,“ navrhl Gunn.

Ann zavrtěla hlavou. „Potřebuju jenom trochu ledu.“

„Já taky,“ ozval se Giordino, který se už vytáhl na palubu. „Do sklenice s Jackem Danielsem.“

Pitt zůstal v nafukovacím člunu a posloužil jako taxikář zdravotníkovi pobřežní stráže. Ann rychle uložili vjejí kajutě s kotníkem obloženým ledem a lékem proti bolesti v žaludku. Pitt dopravil zdravotníka na jeholoď, uvázal nafukovací člun a vylezl na palubu Drakea.

Než se setkal na můstku s Gunnem a Giordinem, Al už popsal jejich honičku přes Tijuanu.

„Takže el matador Pitt?” usmál se Gunn.

„Musím v sobě mít trochu španělské krve,” povzdechl si Pitt a pohlédl oknem na můstku na Edirta.

„Dobrá práce, dostat sem pobřežní stráž, ale proč nepronásledují ten mexický člun?”

„Kromě naléhavých záchranných operací nesmějí vstoupit do mexických výsostných vod bez pověření.Povolali mexické vojenské námořnictvo a ti to převezmou.“ Gunn si sundal brýle a utřel čočky. „Bohuželse zdá, že zrovna nemají v té oblasti žádné plavidlo, takže to vypadá bledě. Myslel jsem si, že budenejlepší, když tady Edirta zůstane, dokud se nám neozvete.“

„Moudré rozhodnutí.“

„Ti zloději se podle všeho drželi opodál a čekali, až Cuttlefish vytáhneme,” konstatoval Gunn. „Co bylo vté bedně tak cenného?“

Pitt přimhouřil oči. „To je otázka, na kterou bych sám rád znal odpověď.“

„Ať to bylo cokoliv,“ poznamenal Giordino, „nikoho nepotěší, že je to zničené. Nezbylo z toho víc nežbezcenný smotek zpřetrhaných drátů.“

„Když už mluvíme o drátech,“ ozval se Gunn, „nahradili jsme vysílačku na můstku rezervním přístrojem zpodpalubí. Asi bych měl dát Edirtu vědět, že teď můžeme všichni zamířit zpátky do San Diega.“

„Rudi, nezapomněl jsi na nějakou nedokončenou záležitost tam dole?“ zeptal se Giordino a ukázal namoře.

Gunn se na něho podíval přes kostnatý nos. „Myslíš, že jsme tady jenom seděli s rukama v klíně, když jstebyli pryč?“

Došel do zadní části můstku a ukázal oknem ven na nákladní člun. Seděla na něm Cuttlefish zalitá slabýmpalubním světlem a podepřená dvěma dřevěnými rámy.

„Vy jste ji vytáhli bez nás!“ Giordino se obrátil k Pittovi. „Jak jsme to mohli přehlédnout?”

„Asi jsme se moc soustředili na ten kutr pobřežní stráže. Dobrá práce, Rudi. Byly s ní nějaké problémy?“

„Vůbec žádné. Jenom jsme připojili lano k popruhům pod trupem a vytáhli ji. Šla nahoru jako po másle.Ale myslím, že by ses měl podívat na její trup.“

„Teď se to hodí stejně jako kdykoliv jindy,“ usoudil Pitt.

Posbírali pár baterek a dopravili se v nafukovacím člunu k přídi nákladní lodi. Plavidlo bylo přízračně tichéa jeho kapitán spal na své pryčně s jezevčíkem stočeným u nohou.

Cuttlefish se tyčila vysoko nad nimi. Boky trupu byly suché a čisté a chrom lodi se jasně leskl ve světlebaterek. Nic nenaznačovalo, že loď strávila skoro týden pod vodou.

Giordino tiše hvízdl, když uviděl zející otvor těsně nad kýlem. „Musela se potopit ve vteřině.

„Zdá se, že lidé z DARPA mají k podezření dobrý důvod,“ usoudil Gunn.

„Tohle nevypadá na nehodu.“

„Naši kamarádi v motorové jachtě nejspíš připevnili na trup nějakou výbušninu,“ poznamenal Giordino.„Musela explodovat předčasně, ještě než stačili odnést tu bednu.“

„Ve skutečnosti museli umístit výbušninu dovnitř do lodi.“ Pitt si prohlížel škody ve světle baterky.„Všechno ukazuje na vnitřní explozi.”

Gunn položil ruku na potrhaný okraj díry - byl ohnutý směrem ven. „Máš pravdu. Ta nálož musela býtumístěná v kajutě.“

Pitt si klekl pod otvor a posvítil si do temných útrob lodi. Nad sebou Viděl pozůstatky lodní kuchyně,zčernalé přepážky a velkou díru proraženou výbuchem ve stropě. Přesto byly škody na interiéru menší než

poškození trupu.

Zatímco zkoumal škody, povšiml si Pitt dvou potrhaných oranžových kabelů visících z otvoru. Sledoval jepřes kuchyň do rohu zadní přepážky, kde se táhly nahoru provrtaným otvorem. Pitt prolezl dovnitř dokuchyně a prošel stísněnou jídelnou směrem na záď ke schodišti. Vystoupal do kormidelny, kde sezastavil a prohlédl si kormidlo. Před sedadlem kormidelníka sejmul kryt a odkryl bludiště barevnýchkabelů, které napájely elektroniku lodi. Brzy našel ty oranžové dráty. Jeden byl připojený k napájení,zatímco druhý vedl nahoru ke krytu pod plynovou pákou. Minutu nato objevil, kde končí ve skrytémpřepínači připevněném pod panelem kormidla.

Giordino s Gunnem obešli Cuttlefish a vylezli na její záď. Našli Pitta stát u kormidla zabraného domyšlenek a Gunn se ho zeptal, na co přišel.

„Na malou chybu ve své teorii,“ odpověděl Pitt. „Nebyli to ti Mexičani, kdo vyhodil Cuttlefish do vzduchu.Byl to Heiland osobně.“

KDYŽ PITT VSTOUPIL PO ROZBŘESKU D0 JÍDELNY DRAKEA, PŘEKVAPILO ho, že tam našel Ann, jak sedínaproti Gunnovi a dojídá snídani. Nalil si šálek kávy a zamířil k jejich stolu.

„Dobré ráno. Můžu si přisednout?”

Gunn ukázal na židli vedle Ann. „Vždycky mě vyrušíš v nejlepším.“

Pitt pohlédl na Ann. „Spala jsi dobře“

„Ušlo to,“ odpověděla a pomalu odvrátila zrak.

Pitt se usmál jejím náhlým rozpakům. Když se předchozího večera vrátil z nákladního člunu, šel rovnou do

své kajuty, aby si lehl. Otevřel dveře na tiché zaklepání a našel za nimi Ann s vyčkávavým výrazem vetváři. Na sobě měla volný lodní župan, který odhaloval její spodní prádlo. Stála bosa na zdravé noze a

ulevovala obvázanému a oteklému levému kotníku.

„Doufala jsem, že se zastavíš popřát mi dobrou noc… Proč jsi to neudělal?“ zašeptala.

Pitt potlačil záchvěv touhy, když pohlédl do jejích žádostivých očí. „To ode mě byla neodpustitelná

nevychovanost,“ pronesl s úsměvem.

Sklonil se, zvedl ji do vzduchu a pevně ji k sobě přitiskl. Položila mu tvář na krk, a on ji nesl úzkou

chodbou do její kajuty. Tam ji zlehka posadil na palandu, naklonil se k ní a políbil ji na čelo.

„Dobrou noc, drahá,“ šeptl. Než stačila odpovědět, vycouval z kajuty a zavřel za sebou dveře.

„Máte skvělého kuchaře,“ řekla. Ann Gunnovi, aby změnila téma, a odstrčila prázdný talíř.

„Jídlo je klíčový prvek morálky mužstva, zvlášť na dlouhých plavbách. Trváme na tom, aby na všech

našich lodích pracovali vysoce kvalifikovaní kuchaři.“ Gunn si ukousl toastu a obrátil se k Pittovi. „Ann miprávě vyprávěla, jak se jí hodily zkušenosti z vysoké se skoky do vody, když se včera večer vrhla zbočního můstku.“

„Dal bych jí devět bodů.“ Pitt zamrkal. „A možná bych známku zvedl, kdyby po hlavě skočila do

vysvětlování, o co na téhle expedici ve skutečnosti jde.“

Ann si nervózně odkašlala do kapesníku. „Jak to myslíš?“

„Pátráme po něčem důležitějším než jen po potopené lodi.”

„Bylo důležité, abychom našli tu loď’ a veškeré vybavení, které bylo stále na palubě.“

„Uspěli jsme v obou bodech,“ konstatoval Pitt, „tak co kdybys nám pověděla o tom zařízení?“

„Nemůžu o něm mluvit.“

Pitt přimhouřil oči. „Kromě toho, že ses málem nechala zabít, přivedla jsi do nebezpečí i tuhle loď a její

posádku. Myslím, že si zasloužíme pár odpovědí.“

Ann pohlédla Pittovi poprvé do očí-a došlo jí, že před tím tématem neuteče. Rozhlédla se po kajutě, aby

se ujistila, že nikdo neposlouchá.

„Jak víte, společnost doktora Heilanda se podílela na náročném výzkumném projektu pro DARPA. Šlo otajný ponorkový program NASA zvaný Sea Arrow. Heiland konkrétně pracoval na vývoji převratnéhopohonného systému. Opravdu vám nemůžu prozradit víc než to, že testoval finální prototyp, když se jeholoď’ ztratila na moři.”

„To byla ta věc v bedně?”

„Šlo o model v přesném měřítku,“ odpověděla Ann. „Jakkoliv existovalo podezření, že za potopenímCuttlefish může být špionáž, nikdo neočekával, že se nám bude do vyzvedávání vraku někdo plést. Je miopravdu líto, že se vaše posádka ocitla v nebezpečí. Mysleli jsme si, že čím méně lidí o tom bude vědět,tím lépe. Vím, že se viceprezidentovi nezamlouvalo, že vás necháváme v nevědomosti, ale na žádost

Toma Cernyho se musel podvolit.“

„Kdo byli tedy ti chlapi, co se to pokusili ukrást?” zeptal se Gunn.

Ann pokrčila rameny. „To je prozatím záhada. Podle vzhledu soudím, že nebyli z Mexika, ale spíš zeStřední nebo Jižní Ameriky. Už jsem mluvila s Washingtonem a byla jsem ujištěna, že se nám dostanepomoci mexických úřadů při ohledání těch dvou mrtvých i pátrání po původu pick-upu.“

„Poskytli jsme mexickému námořnictvu docela dobrý popis jejich lodi,“

potvrdil Gunn.

„Nevypadají jako obvyklí podezřelí z loupeže související se špionáží,“ poznamenal Pitt. „Mysleli jste si, že

už s Heilandovou kouzelnou krabici utekli?“

„Ano,“ přikývla Ann. „Když se našly mrtvoly Heilanda a jeho asistenta, předpokládali jsme, že je pachatelépřepadli na moři a ukradli prototyp. Proto mě tak Šokovalo, že jsem viděla bednu stále upevněnou na

Cuttlefish.“

„Myslím, že za tohle můžeme poděkovat Heilandovi,“ řekl Pitt. Popsal svůj objev oranžových kabelů askrytý přepínač. „Odhaduju, že si Heiland uvědomil, že byli napadení, a vyhodil svou vlastní loď do

vzduchu.“

„Ta dvě těla jevila výrazné známky požáru nebo exploze,“ pokračovala Ann. „Nikdy jsme neuvažovali omožnosti, že to byla práce posádky, ale asi to budeme muset přehodnotit.“

„Myslím, že je Heiland porazil na celé čáře,“ řekl Pitt. „A aby na tom ti darebáci byli ještě hůř, potopila seCuttlefish ve vodách příliš hlubokých pro běžné potápěče. Nejspíš se snažili sehnat svou vlastnízáchrannou loď, když jsme se objevili my. Tak nás nechali, abychom ji vytáhli za ně.“

Gunn se obrátil k Ann. „Váš skok do vody zachránil situaci.“

„Ne, byli to Dirk s Alem, kdo bednu získali zpátky. Ačkoliv zničení prototypu zabránilo, aby padl došpatných rukou, zvětšila jeho ztráta některé další problémy.“

„Konkrétně?“ zeptal se Pitt.

„Bylo mi řečeno, že ani DARPA, ani námořnictvo nemá podrobné plány nebo popisy Heilandovy práce.Carl Heiland byl vysoce uznávaný technik - skutečný génius -, a proto mu nechali volnou ruku. V průběhulet vymyslel množství úprav v konstrukcích ponorek a torpéd. Následkem toho nemusel předkládatobvyklou horu dokumentace požadované v rámci většiny zakázek ministerstva obrany.“

„Takže nikdo jiný neví, jak Sea Arrow dokončit?“ zeptal se Pitt.

„Přesně tak,” potvrdila Ann s ponurým výrazem.

„Teď, když je Heiland mrtvý a jeho model zničený,” poznamenal Gunn, „by tyto plány byly mimořádně

cenné.“

„Fowler tvrdí, že je to teď’ naše hlavní priorita.“ Podívala se na hodinky a pak na Pitta. „Viceprezident pronás zařídil tryskáč na cestu zpátky do Washingtonu. Odlétá ze San Diega v jednu hodinu. Než odletíme,ráda bych navštívila Heilandovo ústředí v Del Mar. Mohl bys mě tam dovézt cestou na letiště?“

Pitt se zvedl od stolu a nabídl Ann berle. „Nikdy jsem neoslyšel prosby malých dětí, křehkých starých damnebo pohledných dívek s poraněným kotníkem.“ Mírně se uklonil. „Jenom mi ukaž cestu.“

Hodinu nato zastavili před ústředím firmy Heiland Research and Associates. Kanceláře zabíraly částbudovy na kopci s výhledem na pobřežní město Del Mar severně od San Diega. Byl odtamtud dobrývýhled na oceán na západě stejně jako na slavnou delmarskou závodní dráhu v údolí pod kopcem. Annukázala průkaz na recepci a zapsala je.

„Vítejte, slečno Bennettová,“ řekla recepční. „Paní Marsdaleová už vás očekává.”

Minutu nato do haly vstoupila elegantní žena s krátkými tmavými vlasy a představila se jako projektovámanažerka Carla Heilanda. Vedla je do blízké konferenční místnosti, Ann ji neohrabaně následovala na

berlích.

„Dlouho vás nezdržíme, paní Marsdaleová,“ řekla Ann. „Jsem součástí týmu vyšetřujícího smrt panaHeilanda a dělá mi starosti zabezpečení jeho dokumentace k projektu Sea Arrow.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že je mrtvý.“ Ve tváři se jí zračil šok z Heilandovy smrti. „Mám dojem, že jeho smrtnebyla nešťastná náhoda.“

„Proč si to myslíte?“

„Carl a Manfred byli prostě příliš schopní na to, aby zahynuli při lodní katastrofě. Carl byl opatrný a

prozíravý muž. Vím, že vždycky dbal na utajení své práce.“

„Nemyslíme si, že to byla nehoda,“ souhlasila Ann, „ale vyšetřování stále probíhá. Myslíme si, že se někdo

pokusil získat jeho testovaný model.”

Marsdaleová přikývla. „Před pár dny tady byla FBI a my jsme jim dali všechno, co jsme měli. Ale jak užjsem řekla jim, tohle je obchodní ústředí doktora Heilanda. Máme na starosti vládní projekty a s nimispojenou administrativu, ale to je všechno. Celá firma zaměstnává jenom dvanáct lidí.“

„Kde jsou vaše výzkumná zařízení?“ zeptal se Pitt.

„Vlastně ani žádná nemáme. Vzadu je malá dílna, kde pracuje několik studentů na probíhajícíchvýzkumných projektech, ale Carl a Manfred tam pracovali jen zřídka. Často cestovali, ale ve skutečnostiprováděli většinu svých výzkumů v Idahu.“

„V Idahu?” podivila se Ann.

„Ano, v Bayview, tam je výzkumný komplex vojenského námořnictva. Doktor Heiland má nedalekoodtamtud chatu, kam s Manfredem jezdili řešit problémy.“

,Myslíte Manfreda Ortegu, asistenta doktora Heilanda?”

„Ano Carl mu říkal Manny. Sám byl skvělý technik. Ti dva dokázali společně zázraky. Byli mozky celéspolečnosti. Nevím, co si teď počneme.“

Následovalo dlouhé ticho, když si všichni uvědomili, že úmrtí Carla a Mannyho znamená pravděpodobně

konec firmy Heiland Research and Associates.

„Zabavila FBI všechny materiály, které jste tu měli?“ zeptala se Ann.

„Vzali si všechny administrativní spisy - a dokonce si vypůjčili i naše počítače. Technickou dokumentacijsme už odeslali do ústředí DARPA, což bylo jenom dobře. Agenti FBI se chovali jako sloni v porcelánu,takže jsem je nepustila do Carlovy kanceláře, ale všechno ostatní tady obrátili vzhůru nohama.“

„Nevadilo by, kdybychom se tady porozhlédli?“ otázala se Ann. „Jistě chápete, je z hlediska národníbezpečnosti důležité zajistit veškerou jeho práci.“

„Samozřejmě Nikdy toho tady moc nenechával, ale jeho kancelář je o kousek dál.“ Marsdaleová vytáhlaze stolu klíče a odvedla je do rohové kanceláře. Heilandova pracovna skromných rozměrů nejevila známky

častého používání. Stejně jako její majitel vypadala nenápadně a zdobilo ji jen několik modelů ponorek amahagonová pašerácká loď pod plným plachtovím. Jediné, co tam nezapadalo, byla vycpaná losí hlavapověšená nad psacím stolem, na jejímž paroží visela sbírka rybářských klobouků.

Marsdaleová se zatvářila zmatené, když si všimla, že několik zásuvek zůstalo otevřených. „To je divné.“Náhle strnula. „Někdo tady byl a prohledal jeho stůl. Pamatuju si, že jsem v krabici na příchozí poštunechala smlouvu k podpisu, teď je pryč.“

Obrátila se k Ann se znepokojeným výrazem. „J sem jediná v budově, kdo má od téhle kanceláře klíče.“

„Byly tady nějaké jiné důležité dokumenty?“

„To nevím jistě, ale myslím, že ne. Jak jsem řekla, netrávil tady moc času.”

Podívala se na stůl a pak vzhlédla k losovi. „Na stole byla fotografie jeho člunu a chaty - je taky pryč. ACarl měl ve zvyku věšet klíče od kajuty na losí paroží, když byl tady, a ty taky chybějí.“

„Máte v budově bezpečnostní kamery?“ zeptal se Pitt.

„Máme, Okamžitě se spojím s naší bezpečnostní agenturou.” Její hlas se zlomil rozrušením. „Je mi to moc

líto.“

.Jestli dovolíte,“ ozvala se Ann, „ráda bych sem znovu zavolala FBI, aby kancelář prohledala. Ve spojeníse záznamem vašich bezpečnostních kamer by nám to mělo poskytnout nějaké stopy.“

„Ano, jistě. Udělejte cokoliv, aby se zjistilo, kdo za tím vším stojí.“

Když se Ann s Pittem vrátili k autu, Ann se zastavila a zahleděla na oceán.

„Ti lidé tady byli, že?”

„Vsadím se, že ano,“ přitakal Pitt.

„Chtěla bych tě o něco požádat.“ Obrátila se a pohlédla mu do očí. „Nevadilo by ti odložit návrat doWashingtonu o den? Ráda bych přesměrovala náš let do Idaha. Pokud má Marsdaleová pravdu, mohly by

být všechny

Heilandovy plány v bezpečí V Bayview, aniž bychom o tom vůbec věděli.” „Souhlasím“ řekl Pitt. „Faktemje, že jsem byl vždycky zvědavý, odkud pocházejí všechny ty slavné brambory.

VLÁDNÍ TRYSKÁČ GULFSTREAM KLESL ZE SAFÍROVÉ OBLOHY A DOSEDL na Letiště Pappyho Boyingtonav Coeur ďAlene. Rodák z tohoto malebného idažského města Gregory „Pappy“ Boyington létal v Pacifikuna stíhačkách F4U Corsair a vysloužil si medaili Cti jako velitel legendární Letky černých ovcí. Letištěnesoucí jeho jméno bylo teď’ domovem krotkých letadel Piper Cub a soukromých tryskáčů bohatýchturistů. Pitt vzal Ann berle a pomohl jí z letadla u terminálů soukromých tryskáčů, kde si pronajali auto způjčovny. Pitt usedl za volant a rozjeli se na sever po Route 95.

Cestovali po severním výběžku Idaha, oblasti s hustými lesy a panenskými modrými jezery, daleko odbramborových polí na jižních pláních státu. Provoz byl řídký a Pitt hnal auto z půjčovny rychlostí vyšší nežpředepsaných sto kilometrů v hodině. O dvacet minut později dorazili do města Athol, kde Pitt odbočil navedlejší silnici a zamířil na východ. Velký nápis je přivítal na pozemcích Farragutova státního parku.

„Idažský státní park pojmenovaný po admirálovi z občanské války?” podivil se Pitt.

„Vlastně je to tak.” Ann nahlédla do cestovní brožury, kterou sebrala na letišti. „Na začátku druhé světovéválky tady vojenské námořnictvo vybudovalo vnitrozemskou základnu kvůli obavám, že Japonci budoubombardovat západní pobřeží. Farragutova námořní výcviková základna byla skutečně pojmenovaná poDavidu Farragutovi, hrdinovi bitvy v zátoce Mobile a prvním admirálovi vojenského námořnictva. Sloužilotady skoro padesát tisíc vojáků. Po válce základnu zavřeli a pozemky dostalo Idaho, které je změnilo na

státní park.“

„Pár faktů ke konverzaci na příští večírek v Pentagonu,“ prohodil Pitt.

Cesta vedla z parku a klikatila se ze svahu dolů do Bayview. Vesnice se rozkládala okolo ústí úzkého přítoku velkého ledovcového jezera Pend Oreille. Pitt musel objet nějaké stavební stroje, než sjel dolů nahlavní silnici vedoucí po břehu jezera. Severní polovinu zátoky zabíralo několik přístavišť’ plnýchrybářských lodí, motorových člunů a velkého množství hausbótů. Jižní břeh zabíralo oddělení akustickéhovýzkumu Námořnictva Spojených států.

„Tamhle je vchod do laboratoří,“ ukázala Ann na bránu.

Pitt zajel na parkoviště pro návštěvníky a postavil auto vedle Vrátnice. Když, se zapsali u stráže, doraziluniformovaný doprovod a odvezl je přes pozemek šedým sedanem. Jeli po pobřežní silnici a Pitt si všimlneobvykle tvarované ponorky s označením Sanjet.

Řidič zastavil u vysoké béžovo-modré plechové budovy tyčící se nad vodou a pak dovedl Ann a Pitta kedveřím. Přivítal je čilý muž s jasně rudými vlasy a živýma modrýma očima.

„Chuck Nichols, asistent ředitele laboratoře,” vysypal ze sebe. „Následujte mě, prosím.”

Poslal řidiče pryč a vedl Ann s Pittem do malé kanceláře přeplněné papíry a technickými časopisy. Uvolnildvě židle přetékající pořadači, aby se mohli posadit.

„Všechny nás Šokovalo, když jsme slyšeli o Carlově a Mannyho nehodě,“ prohlásil Nichols. „Už jste přišli

na to, co se stalo?”

,Ještě ne úplně,“ odpověděla Ann, „ale nevěříme, že to byla nehoda. Máme důvod věřit, že byli zabiti při

neúspěšném pokusu nepřátelské skupiny získat model prototypu, který testovali.“

Nichols sevřel rty. „Ano, Sliperry Mumm. Dělal s ním velké tajnosti. Nemůžu uvěřit, že o něm někdo

věděl.“

„Proč se jmenoval zrovna takhle?”

„Vždycky dával svým modelům žertovná jména. Svému poslednímu modelu trupu dal jméno Pig Ghost,

Duch prasete. Hodně nás mrzelo, když pojmenoval naši testovací ponorku Sanjet - Mořský tryskáč zní

dost obyčejně.“

,Mělo to jméno nějaký význam? zeptal se Pitt.

„Jistě, ale nejspíš jenom pro Carla a Mannyho. Povídal, že Mumm je podle šampaňského, které má rád.

Mluvil hodně o rychlosti, bublinách a superkavitaci, takže to s tím muselo souviset.“

„Povězte nám o tomhle vašem zařízení,“ požádala Ann.

„Heiland ho prakticky vybudoval. Jeho rodina měla chatu tady u jezera Pend Oreille, tak se do téhle

oblasti zamiloval.“

Pitt si všiml, že vyslovil jméno jezera jako „Pond-o-ray“.

„Když vedl oddělení akustiky v Centru námořních vojenských operací,“ pokračoval Nichols, „přiměl šarževe Washingtonu k otevření detašované výzkumné laboratoře, která využila pozůstatků staré Farragutovyzákladny. Vlastně ji vystavěl od základů. Asi před deseti nebo dvanácti lety už měl dost problémů

spojených s každodenním provozem a rozhodl se odejít do výslužby.

A pustil se do té konzultační práce. Carl byl vždycky hlavně technik.“ ,Jste tady daleko od mořské vody,“ poznamenal Pitt.

„Ano, ale jezero je ideální testovací místo. Je velké, málo frekventované

a hloubka místy dosahuje více než tří set metrů. Soustředíme se tady na vyvíjení nových tvarů trupu apohonných systémů - takových, které by umožnily ponorkám operovat s minimální akustickou signaturou.Tohle jezero představuje skoro dokonale kontrolované prostředí, v němž testujeme nové tvary trupu a

technologie.“

„Takže Sea jet je testovací platforma?“ zeptal se Pitt.

„Přesně tak,“ odpověděl Nichols. „Říkáme tomu Pokročilý elektrický lodní demonstrátor. Přestože vypadátrochu jako ponorka, je to vlastně čtvrtinový model nové třídy torpédoborce DD(X). Používáme ho kexperimentům s některými radikálně novými tvary trupu a pohonnými systémy. Původně ho pohánělyvodní trysky, ale přešli jsme k některým jiným technologiím, o kterých bych nejspíš neměl mluvit. Mělijsme testovat Carlovy poslední úpravy projektu Sea Arrow, ale teď’ jsme poněkud v koncích.”

,Jde o tu technologii v Slippery Mumm?“ zeptala se Ann.

„Ano, Před pár týdny ji testoval tady na jezeře. Pamatuju si, jak říkal chlapcům, že tím nažene rybámpořádný strach. Pár z nich bylo v té době na jezeře a tvrdili, že zaznamenali dost šílené rychlosti.“

„Copak on na tom nepracoval tady?“

„Moc ne. Chodil sem, pokud potřeboval něco zpracovat na místních počítačích, ale byl vždycky tři kroky

před námi. Když sem přijel, většinou si zalezl s Mannym do své chaty a něco tam kutili.“

,Je velice důležité, abychom našli a zajistili všechny materiály související se Slippery Mumm,“ řekla Ann.

„Stejnou žádost jsem už dostal od lidí z DARPA a právě shromažďuju všechno, co máme,“ informoval je

Nichols. „Problém je v tom, že si Carl ponechával devadesát procent dat u sebe. To, co nebylo jen v jeho

hlavě, se nejspíš stále nachází v chatě. Dám vám adresu.“

Podíval se do adresáře, napsal Ann adresu na kousek papíru a zároveň jim dával instrukce. „Na stole na

zadní verandě je rezatý zvon. Pod ním by měly být rezervní klíče od domu a člunu.“

Ann na něho vrhla pohled, jako by se ptala, Jak tohle víš?

„Na té terase a člunu jsem vypil s Carlem víc než pár piv,“ zamrkal na ni Nichols.

Ann mu poděkovala a nechali se odvést zpátky k hlavní bráně. Ann poprvé pocítila náznak optimismu.

„Vidíš, myslím, že se nám tahle vyplatí. Podíváme se do Heilandovy chaty a pak zavoláme FBI, aby to tamzajistila.“

„Nebudeš proti, pokud si nejdřív dáme večeři.“ zeptal se Pitt. „Už bude brzo tma.“

,Jedině v případě, že tě smím pozvat.”

Výběr restaurací byl v tom malém městě omezený. Pitt zvolil podnik Captain’s Wheel, který se nacházelhned u silnice a na břehu jezera. Ann ochutnala řecký salát, zatímco Pitt spořádal hamburger se sýrem apivo. Při jídle se dívali, jak se rozsvěcí světla v přístavišti.

Ann si povšimla poklidného výrazu v Pittově tváři, zatímco se díval na nehybnou hladinu jezera. Na tommuži bylo cosi tajemného, ale i tak se s ním cítila naprosto bezpečně. Seznámila se s ním teprve předněkolika dny a skoro nic o něm nevěděla - kromě nepříjemného zjištění, že je ženatý.

„Ani nevím, jestli jsem ti už poděkovala za to, že jsi mi v Tijuaně zachránil život,“ řekla.

Pitt se na ni usmál. „Nemyslím, že by ten skok na palubu plnou ozbrojených zločinců byl nejchytřejší tah,jaký jsem kdy viděl, ale jsem rád, že to cele’ dobře dopadlo.“

„Někdy mám sklony k ukvapenosti.“ Pomyslela na svou návštěvu v jeho kajutě předchozí noci. „Doufám,že bychom se mohli ve Washingtonu stýkat jako přátelé, až tenhle případ skončí.“

„To by se mi líbilo.“

S úsměvem postrčil účet přes stůl před ni. „Ale momentálně bych doporučoval najít Heilandovu chatudřív, než bude úplná tma.“

Nichols jim pověděl, že nemohou zabloudit, a měl pravdu. Jeho instrukce je dovedly na úzkou silnici,která vedla po jižním břehu přítoku. Míjeli skupinky chat, kterých stále ubývalo, jak za nimi hasla světlaměstečka. Cesta vedla k ústí zátoky a pak zahýbala na jih, kde sledovala nepravidelný břeh jezera. Urazilidalších pár kilometrů, než silnice skončila v borovém lesíku.

Úzká štěrková cesta vedla k červené dřevěné chatě stojící u vody.

„To bude ona,“ řekla Ann, když si přečetla adresu na poštovní schránce.

Pitt projel autem z půjčovny po příjezdové cestě a zaparkoval vedle přistavěné garáže, která vypadaladost velká pro dobrý tucet aut. V domě se nesvítilo a v jeho okolí panovalo naprosté ticho.

Ann si všimla, jak se jim nad hlavami rozsvěcí první hvězdy, a ucítila vánek od jezera. „Škoda že nemámbaterku,“ posteskla si, když zakopávala berlemi na nerovném svahu sklánějícím se k jezeru.

„Co kdybys šla k přednímu vchodu a já se zatím podíval vzadu po klíčích?” navrhl Pitt.

Došel k boční zdi garáže a pokračoval po pěšině k zadní straně domu. Zahradu za domem odděloval odjezera jen úzký pás borovic. Pitt viděl, že dům stojí na vyvýšeném pozemku skýtajícím nádherný výhledna jezero. Odehnal komára, který mu bzučel u ucha, a vystoupil na širokou verandu táhnoucí se po celédélce domu. Rychle postřehl starý zvon stojící uprostřed stolu obklopeného několika dřevěnými křesly.Klíče byly skutečně pod ním, připevněná na řetízku s plovákem, jaký používají jachtaři. Vrátil se ve svýchstopách, vyhlédl na jezero a spatřil soukromé molo, u něhož byl připoutaný tmavý člun.

Ann mezitím došla k přednímu vchodu a stála tam opřená o berle. „Měl jsi štěstí?“

Pitt jí položil klíče do dlaně. „Byly tam, kde měly být.“

Odemkla dveře, vešla dovnitř a hmatala po vypínači. Pitt ji následoval, jakmile rozsvítila několik bodovýchsvětel ozařujících interiér. Stará chata byla v průběhu let vkusně zmodernizována. V kuchyni se lesklýnerezové spotřebiče a žulové pracovní desky a obývacímu pokoji vévodila velká televize s plochou

obrazovkou. Nad krbem viseli vedle starého prutu dva

vycpaní pstruzi, óda na celoživotní vášeň majitele chaty.

Ann, které nedělalo dobře, že narušila klid v útočišti mrtvého, se rychle belhala po domě a hledalanějakou kancelář nebo pracovnu. Našla však jen čtyři velké ložnice.

„Doufám, že bude něco v té garáži.“ Pohlédla ke dveřím na konci chodby.

Otevřela dveře a rozsvítila. Pitt ji následoval. To, co uviděli, je oba překvapilo.

Přestože předpokládali, že tam najdou cosi jako dílnu, neočekávali, že se v idažských lesích ukrýváprvotřídní výzkumná laboratoř. Garáž vypadala, jako by ji sem přenesli ze srdce Silicon Valley. Jasnézářivky osvětlovaly dokonale čistou bílou místnost s nerezovými stoly. Stěny lemovaly police s množstvímelektronických testovacích přístrojů a jeden kout byl zařízený jako strojírenská dílna. Skoro po cele’ délcebudovy se táhla dlouhá, úzká nádrž používaná ke zkoušení trupů a pohonu. Pitt si však všiml, že ne úplně

celý prostor je zasvěcen práci. Vjednom rohu stál pinballový stůl z padesátých let vedle složitého stroje

na espreso.

„Mám to,“ pronesl Pitt.

Ann dokulhala na druhou stranu místnosti, kde stál velký stůl a dvě křesla. Vedle několika svázanýchpracovních deníků a stohu schémat tam ležely dva otevřené notebooky. Ann zvedla jeden deník a přečetla

si několik řádek ručně psaných poznámek.

„Tohle bylo napsáno před několika dny,“ řekla. „Popisuje tady sérii úspěšných testů ,SM’ v jezeře a svéplány na závěrečnou zkoušku ve slané vodě u San Diega.“

„SM. To bude Slippery Mumm.“

„Díky bohu. Vypadá to, že tady jsou všechny jeho poznámky a data. Tak ty plány se přece jen neztratily.“

Sotva ta slova vypustila z úst, světla v domě zhasla a oni se ocitli v naprosté tmě

TI DVA MUŽI ZASTAVILI VŮZ NEDALEKO CHATY, NA JEJICHŽ PŘÍJEZDOVÉ cestě uviděli zaparkovanéauto. Řidič otevřel kufr a každý z nich si vzal poloautomatickou pistoli Glock a brýle na noční vidění. Toudobou už horské jezero zahalila tma a bezměsíčná noc slibovala jen málo světla.

S nacvičenou obezřetností prozkoumali okolí chaty a objevili elektrickou skříň. Vypáčili dvířka, jeden z nichnašel hlavní jistič a vypnul ho.

Uvnitř laboratoře bez oken nastala rázem tma jako v důlní štole v pravé poledne. Ann tiše zalapala podechu. „Nejlepší místo, kde může člověk být, když vypnou proud,“ pronesla s nervozitou v hlase.

„Třeba je to jenom dočasný výpadek,“ ozval se Pitt. „Nehýbej se, ať’ o něco nezakopneš a neupadneš.“

Zatímco čekali, zmocnila se Pitta neblahá předtucha. „Zkus zapnout ten notebook, ať’ to tady trochuosvětlí,“ požádal Ann. „V baterii by mělo být ještě trochu šťávy.“

„Dobrý nápad.“ Ann odložila deník a hmatala po stole, kde předtím viděla ležet notebooky. Jeden našla azačala mačkat tlačítka v naději, že natrefí na hlavní vypínač.

Pitt zaslechl, uvnitř domu zapraskala prkna v podlaze. Nebyli sami. Natáhl se k ponku za sebou a přejížděl

rukou po jeho desce, jestli nenajde nějakou zbraň. Ignoroval několik kusů kabelů, nahmatal kleštičky stenkými čelistmi a schoval je v dlani.

„Tady, myslím, že to mám,“ ozvala se Ann. Počítač začal nabíhat a ona obrátila monitor k Pittovi. Místnost

ozářilo tyrkysová světlo, které dosáhlo ke dveřím, právě když se rozlétly dokořán. Dovnitř vtrhli dvaVetřelci, pak strnuli a rozhlíželi se kolem.

Pitt uviděl, že jsou oba malí, ale svalnatí, oblečení v tmavých šatech a vybavení noktovizory. Vnapřažených rukou drželi glocky, kterými mechanicky přejížděli po místnosti, až je nakonec namířili na

Ann a Pitta.

„Nehýbejte se!“ křikl vedoucí útočník s lehkým španělským přízvukem.

Vytáhl baterku a namířil na ně paprsek světla. Ann musela přimhouřit oči, když jí spočinul na obličeji.

Ozbrojenec postoupil kupředu a nepřestával mířit na Pitta. „Zády ke zdi,” nařídil a osvětlil cestu baterkou.

Ann zvedla berle, odbelhala se k Pittovi a oba si stoupli k boční zdi. Byly v ní dveře vedoucí na dvůr zachatou a Pitt jemně postrčil Ann blíž k nim, zatímco útočník zavolal na svého společníka. Druhý muž sepostavil na stráž před Ann a Pitta a namířil na ně pistoli. Ten první vrátil zbraň do pouzdra, zvedlnoktovizor a ve světle baterky začal prohledávat laboratoř.

Pitt zaznamenal, že je pečlivý a ví, co hledá. Začal tím, že prozkoumal notebooky a pracovní deníky, kterénašla Ann, a potom metodicky prohledal celou laboratoř. Trvalo mu skoro deset minut, než se vrátil kestolu a začal na něj rovnat věci, které si chtěl vzít s sebou. Objevil prázdnou plastovou přepravku a naplnil

ji Heilandovými poznámkami a deníky.

Ann se tiskla k Pittovi, šokovaná, že se podruhé ve dvou dnech dívá do hlavně pistole. Její strach začalustupovat vzteku, když viděla, jak jí kradou Heilandovu práci přímo před očima. Lupič vysypal dopřepravky obsah zásuvek a navrch přidal oba notebooky.

„Už jsi skončil?“ zeptal se muž stojící na stráži.

„Skoro“ Druhý ozbrojenec pohlédl podrážděně na Ann a Pitta. „Zůstaňte tady, dokud se nevrátím.“

Hodil si přepravku na rameno, posvítil si na cestu baterkou a přešel laboratoř.

Pár vteřin poté, co odešel z místnosti, na něho jeho společník zavolal, ale nedostal odpověď.

Pitt slyšel, jak vetřelec prochází domem a ven předním vchodem. Nemusel být jasnovidec, aby věděl, žejeho návrat nepřinese nic dobrého.

Bez světla z baterky a počítače byla v garáži černočerná tma. Až příliš černá, uvědomil si Pitt s náhlýmzábleskem naděje. Noktovizor jejich hlídače potřeboval ke své funkci alespoň minimum okolního světla, ikdyby šlo jen o záři hvězd. Jediným světelným zdrojem v garáži však byl monitor notebooku a ten bylpryč. Proto hlídač zavolal na svého společníka - už vůbec nic neviděl.

Pittovi se jeho teorie potvrdila, když uslyšel, jak si ozbrojenec rozepíná zip na bundě. Sahal pro svoubaterku. Pitt mu na to nehodlal poskytnout čas.

Vytrhl Ann jednu berli, namířil ji před sebe a zaútočil. Mohl jen doufat, že hlídač zůstal tam, kde byl, kdyžjeho kumpán odešel, půldruhého metru před Pittem.

Hlídač šátral po baterce, spustil ruku se zbraní a byl zcela nepřipraven, když ho gumový nástavec na konci

berle zasáhl do hrudní kosti. Neviditelný úder ho srazil dozadu, takže dopadl na desku Heilandova stolu.

Zvedl pistoli a několikrát naslepo vypálil, aniž si uvědomil, že střílí metr nad Pittovu hlavu.

„Ann, uteč ven zadními dveřmi, hned!” křikl Pitt.

Sklonil se, znovu zvedl berli a máchl jí ve snaze zasáhnout ležícího střelce. Záblesky z hlavně mu poskytlyvodítko a hliníková berle dopadla na mužovo zápěstí. Zapraskala kost a pistole spadla na podlahu.

Ann při prvním výstřelu klesla k zemi a tápala rukama po zdi, dokud nenašla dveře a pak i kliku. Otočilaknoflíkem a otevřela dveře dokořán. Popadla zbývající berli, vyplazila se ven a potom odskákala pryč od

budovy.

Než se dveře zabouchly, uslyšela střelce vykřiknout bolestí ze zlomeného zápěstí. Skulil se ze stolu, abyunikl před Pittovým útokem. Pitt slyšel, jak se zvedá na nohy, ale teď se nacházel mimo jeho dosah.Protože věděl, že se Ann nemůže se zraněným kotníkem pohybovat rychle, rozhodl se pokračovat vútoku, aby pro ni získal víc času. Upustil berli a skočil na stůl, kde ještě

před okamžikem ležel neznámý ozbrojenec.

Klouzal po desce stolu, otočil se, dopadl na druhé straně na nohy a udělal krok dopředu. Naslepo seobloukem před sebou rozmáchl pěstí. Jeho klouby se jen dotkly bundy ozbrojenec, který ukročil na

Pittovu levou stranu.

Muž opětoval úder zdravou rukou a zasáhl Pitta silně do ramene.

Pitt uskočil. Věděl, kde se nachází jeho terč, pokročil kupředu a zaútočil dvěma rychlými údery. Obě jehopěsti zaduněly o protivníkovu hruď. Muž hekl, zapotácel se dozadu, zakopl o židli a s rachotem se svalil na

zem.

Pitt neměl čas dokončit útok. Dveře do chodby se rozlétly a dovnitř vběhl druhý ozbrojenec přilákanývýstřelem. Posvítil si baterkou po místnosti, zaváhal nad tělem svého ležícího komplice a pak se soustředil

na Pitta vzdáleného několik kroků.

Pitt zareagoval okamžitě a přehoupl se přes stůl. Střelec se pokusil sledovat jeho pohyb baterkou azároveň po něm vystřelil, ale kulka šla příliš vysoko.

Pitt se svezl ze stolu na podlahu a přikrčil se, aby zmizel útočníkovi z očí. Nemarnil čas a začal se plazit po

podlaze k zadní zdi. Narazil na pohozenou berli a zvedl

Ozbrojenec se vrhl za Pittem. Jak se pohyboval, poskakoval paprsek jeho baterky po podlaze a pomalu se

blížil k jeho kořisti.

Ale světlo také ozářilo zadní dveře nacházející se jen kousek před Pittem. Stále shrbený se k nim vrhl apopadl kliku vteřinu předtím, než jeho tělo narazilo do spodní poloviny dveří. Otočil klikou a jeho váhaotevřela dveře dokořán.

Střelec nacházející se v polovině cesty přes laboratoř zvedl ruku a za běhu třikrát rychle vypálil. Pitt ucítilštípnutí v noze, natáhl ruku s berlí a zabouchl za sebou dveře.

Vyskočil na nohy a zaklínil opěrku berle pod kliku. Mohl tím získat dobrých deset, možná dvacet vteřin. To

však stále nestačilo. Někde ve tmě poskakovala po jedné noze Ann. Musel ji najít, a to rychle. Jakmileozbrojenci s brýlemi na noční vidění vyběhnou z laboratoře, budou pro ně Pitt s Ann představovat snadnýterč.

Utíkal k autu a náhle uslyšel někde poblíž naskočit motor. Ten zvuk nepřišel od silnice, ale od jezera. Pittse prudce obrátil, rozběhl se k vodě a cestou si pomyslel, že mají snad přece ještě naději.

MOTOR SE S RACHOTEM PROBRAL K ŽIVOTU. NEBYLO TO TICHĚ vrčení malého auta z půjčovny, alehrdelní řev motorového člunu. Pitt se rozběhl k molu a cestou obdivoval Armin plán uprchnout vHeilandově člunu. Bylo pro ni mnohem snazší zamířit na bolavém kotníku dolů z kopce a člunpředstavoval bližší cíl. Klíče měla v kapse, takže se mohla jen modlit, aby motor naskočil.

Uvnitř laboratoře bojoval ozbrojenec se zadními dveřmi. Hliníková berle je držela pevně zavřené, alespoňprozatím. Muž se na ně rozzuřeně vrhl a konečně berli ohnul, až vyklouzla zpod kliky a spadla na zem.Vyběhl ven a obrátil se za zvukem člunu. Zahlédl Pittovu nezřetelnou postavu probíhající mezi borovicemina břehu a jal se ji pronásledovat.

Pitt doběhl na štěrkovou cestu vedoucí k jezeru, ztěžka dýchal a levá noha ho bolela. Stěží rozeznalAnninu postavu stojící v kokpitu člunu a hledící jeho směrem. Protože uslyšel ránu, jak se rozlétly dveřelaboratoře, nemusel se ohlížet, aby věděl, že střelec nemá v plánu nechat je uniknout.

„Odvaž ho, Ann!“ křikl. „Na nic nečekej.“

Ann vylezla na molo, odvázala lano na zádi, pak dokulhala na druhý konec člunu a uvolnila i lano na přídi.Právě dosedala na místo spolujezdce, když Pitt zadupal na molu.

Jakmile se Pitt přiblížil, překvapilo ho zjištění, že se jedná o starý člun vyrobený z mahagonu. Kdyby bylovíc světla, byl by v něm poznal značku Chris-Craft ze začátku čtyřicátých let.

Aniž by zpomalil, přeběhl molo a skočil na zadní lavici. Odrazil se od čalounění, převalil se na sedadlořidiče a přidal plyn. Ještě než se pořádně usadil, člun už vyrazil od mola se zavytím svého starého

šestiválcového motoru Chrysler.

„Tomu říkám pohotové uvažování,“ pochválil Ann, zatímco kormidloval člun od pobřeží.

„Už jsem se bála, že se odtamtud nikdy nedostaneš.“

Ohlédl se na molo a uviděl, jak na ně vbíhá temná postava střelce.

„Radši se skloň!“ křikl Pitt a prudce stočil volant.

Podlaha kokpitu byla dost prostorná pro oba a oni se skrčili pod okraj paluby, právě když člun zabočildoleva. Pitt sáhl nahoru, narovnal volant a nechal člun uhánět naslepo kupředu.

Díky jeho tahu plul teď člun paralelně s pobřežím a jeho posádka byla ukrytá před pohledy zvenčí.Ozbrojenec doběhl na konec mola, namířil a střílel, dokud neměl prázdný zásobník.

Řev motoru střelbu přehlušil, ale Pitt rozeznal několik tupých úderů, když pár kulek zasáhlo trup. Chvilku počkal a pak Vystrčil hlavu, aby se rychle rozhlédl. Molo už zakrývaly stromy a člun se blížil ke břehu. Pittvklouzl na sedadlo a chopil se volantu, aby je udržel na hloubce. Jakmile měli správný kurz, vytáhl Annvedle sebe. Až dosud se plně soustředil na útěk, takže ignoroval pulzující bolest v noze a lepkavá vlhko,které mu teď prozradilo, že krvácí.

,Jsi v pořádku?“ zeptal se Ann.

Přikývla. „Bylo to zatraceně těsné.“

„Bylo by to ještě těsnější, kdyby se mi nepřipletla pod ruku tvoje berle. Promiň, že jsem tě připravil o

oporu.”

„Měla jsem takový strach, že jsem na kotník ani nepomyslela. Jenom jsem viděla, že k molu je to z kopce,a vzpomněla jsem si, že mám v kapse klíče od chaty. Naštěstí u nich byly i ty od člunu.“

Podvědomě si mnula kotník, který o sobě už zase dával vědět.

„Kam teď?“ zeptala se.

Pittův mozek už pracoval na plné obrátky. „To je prosté,“ odpověděl. „Předhoníme je.“

Od Heilandovy chaty vedla jen jedna cesta. Pitt věděl, že lupiči budou muset projet Bayview, aby sukradenými dokumenty unikli. Mohli by se je pokusit zastavit, ale jen v případě, že se tam s Ann dostanou

první. Výsledek toho závodu měl záviset na schopnostech sedmdesát let starého člunu.

Ačkoliv už měl Heilandův Chris-Craft svá léta, nebyla to žádná želva. Člun byl vybaven motorem Model M,který se pyšnil sto třiceti koňskými silami. Staré plavidlo bylo stejně elegantní jako rychlé, mělo naleštěnýmahagonový trup, dva kokpity a obloukovou záď. Tento žádaný člun, který opustil továrnu vmichiganském Algonaku v roce 1941, byl nyní cenným sběratelským kouskem.

Ladná příď hladce prořezávala vlny a Pitt držel plynovou páku dole, aby z vestavěného motoru dostal conejvyšší rychlost. Přestože měli slušný náskok, bylo Pittovi jasné, že se střelci budou zoufale snažitprchnout a urazí zpáteční cestu skoro dvakrát rychleji než člun.

Hvězdnatá obloha skýtala dostatek světla a on držel člun nedaleko pobřeží, aby zkrátil vzdálenost. Poněkolika minutách rychlé plavby se nalevo od nich rozevřelo široké ústí řeky a Pitt do něj člun zavedl.Před nimi se objevila světla Bayview blikající na konci zátoky Scenic Bay. Pitt se rozhlédl po pobřežnísilnici, ale neviděl žádné reflektory auta.

„Jak je zastavíme?” zeptala se Ann.

Touhle otázkou se Pitt zaobíral od okamžiku, kdy odrazili od mola. Vzhledem k tomu, že sedělneozbrojený v sedmdesát let starém člunu se ženou, která mohla sotva chodit, nenabízelo se mu mnohomožností. Logika velela vtrhnout do výzkumného komplexu námořnictva a žádat pomoc. Při takovém„přepadení“ by však spíš skončili s kulkou v těle nebo v base, než aby se

pomoci dočkali. Pitt se podíval dopředu a uviděl molo přístaviště nedaleko od brány v plotu chránícímlaboratoře. Silnice od Heilandovy chaty protínala město jen kousek odtamtud. Ukázal molo Ann.

„Dovezu nás tamhle,“ řekl. „Zkusíš se dostat k vrátnici a přesvědčit ochranku, aby zavolala pomoc anechala uzavřít silnici. Já se podívám, jestli bych nenašel něco, co by je zpomalilo.“

„Dobře, ale bud’ opatrný.” Sáhla na zadní sedadlo pro svou jedinou berli a připravila se vystoupit na břeh.

Starý člun s řevem proplul oblastí se zákazem nočního provozu a minul hlavní přístaviště. Podrážděníobyvatelé hausbótů doběhli k oknům svých příbytků a zírali na hlučný zdroj vln, které je rozhoupaly. Molona břehu bylo plné malých rybářských loděk, ale Pitt zahlédl jedno prázdné kotviště a zamířil k němu. Vposlední vteřině ubral plyn a vklouzl do něj jen s malým

nárazem do boku člunu. Vyskočil ze sedadla, vylezl na molo a pomohl Ann nahoru.

„Zvládnu to,“ ujistila ho, strčila si berli pod rameno a belhala se po molu pryč.

Pitt utíkal před ní k hlavní silnici a nechával za sebou krvavé stopy. Ann se otřásla, když si uvědomila, že

ty tmavé otisky nepocházejí od vody z jezera.

Ulice Bayview byly opuštěné a město téměř tiché. Pitt v dálce zaslechl motor rychle jedoucího vozu aohlédl se směrem k řece. A skutečně, mezi stromy u cesty od Heilandovy chaty probleskovaly reflektory

auta.

Pitt se rozhlížel po silnici v místě, kde vstupovala do města, a pátral po něčem, co by mohl použít jako:barikádu. Cestu lemoval vysoký plot akustické laboratoře na jedné straně a příkrý svah na druhé. V

dohledu nebyly žádné balvany, klády ani jiná auta, která by mohla posloužit jako zátaras. Jediná vozidla,

na něž mu padl zrak, parkovala nahoře na svahu, sklápěcí nákladní auto a žluté rypadlo.

Podíval se znovu na blížící se reflektory; měly tam být za necelou minutu.

„Takže se dám k silničářům,“ zamumlal a rozběhl se do kopce tak rychle, jak dokázal.

ANN VTRHLA DO VRÁTNICE AKUSTICKÉ LABORATOŘE S RAZANCÍ

kansaského tornáda.

„Laboratoř byla vyloupena!“ křikla. „Okamžitě potřebuju vaši pomoc.“

Hlídač ve službě seděl za vysokým bezpečnostním sklem zabraný do sportovní rubriky. Vyskočil ze židle,jako by ho bodl sršeň.

„Madam, já nemůžu opustit svoje stanoviště,“ vykoktal. „Uklidněte se a povězte mi, kdo jste a o co se

jedná.“

Ann už tiskla na sklo svůj průkaz. „Zavolejte posily. Potřebuju, abyste okamžitě uzavřeli silnice z města.“

Hlídač postřehl jistou podobnost mezi tou rozzuřenou fúrií, která na něho ječela, a dokonale upravenouženou na fotografii na průkazu NCIS. Přikývl a zvedl sluchátko. Ještě vytáčel číslo, když se venku ozvalohlasité zaskřípění.

Oba se otočili a uviděli tmavý sedan řítící se po silnici na břehu jezera. Na vrcholku kopce se náhleobjevilo žluté rypadlo a začalo setrvačnosti sjíždět dolů. Ann poznala, že je nasměrované tak, aby se sautem srazilo, což si řidič sedanu uvědomil až příliš pozdě. Ve světle nedaleké pouliční lampy zahlédla Ann

v kabině rypadla černovlasého muže.

Když se Pitt belhal do kopce s ostrou bolestí v levé noze, neviděl žádnou jinou možnost. Náklaďákparkoval příliš blízko rypadla, než aby ho bylo možné objet, takže mu nezbývalo než použít rypadlo.Stavební dělníci v tom poklidném městě se neobtěžovali se zamykáním svých vozidel. Pitt vylezl dokabiny, podíval se z kopce a uviděl, že se reflektory prchajícího vozu mihly kolem výzkumného centranámořnictva. Za dvě vteřiny mělo projet přímo pod ním.

Pitt sešlápl spojku, posunul řadicí páku na neutrál a druhou rukou uvolnil ruční brzdu. Velký stroj sedoslova vrhl z kopce, což Pitta přimělo dupnout na brzdy, jejichž posilovač však při nenastartovanémmotoru nefungoval. Sevřel pogumovaný volant a zkusil jím zatočit. Otlučené rypadlo nemělo zámek navolantu, takže ho Pitt mohl řídit, jenom se musel poprat s volantem, který šel bez posilovače hodně ztuha.

Podíval se z kopce a uviděl, jak se auto vynořilo mezi stromy nedaleko odtamtud. Neměl času nazbyt.

Pustil brzdový pedál, nechal rypadlo pár metrů volně jet, aby nabralo rychlost, a pak strhl volant ostředoprava. Dvě přední kola se snadno stočila a zařízla se do hlíny na úpatí svahu. Velká ocelová radlicezaskřípěla po vrcholu zídky Zpevňující svah a na okamžik rypadlo zbrzdila, než se opět vrhlo kupředu.

Neohrabaný stroj se skoro převrátil, když přejel zídku, ale nakonec jen ztěžka poskočil a znovu senarovnal. Příkrý svah klesal skoro o patnáct metrů a rypadlo prudce zrychlovalo. Pitt narovnal kola vnaději, že udrží stroj zpříma. Jeho čelní sklo ozářily blížící se reflektory.

Kdyby řidič auta tak nešlapal na plyn, možná by se mu před řítícím se rypadlem podařilo zastavit. Avšak vté rychlosti spojené s šokem vyvolaným pohledem na stavební stroj poskakující z kopce dolů zareagovalpřehnaně. Místo aby okamžitě dupl na brzdu, strhl instinktivně volant, aby proklouzl kolem rypadla.Teprve pak začal brzdit.

Bylo to špatné rozhodnutí. Auto dostalo smyk a po šesti metrech se jeho přední nárazník střetl stelefonním sloupem. Muž na místě spolujezdce nebyl připoutaný a narazil na čelní sklo. Srazil si vaz a bylna místě mrtvý.

Řidič z toho vyšel pouze se zlomenou nohou, ale jeho úleva byla jen dočasná. Vzhlédl přes splaskávajícíairbag a uviděl útočící žlutou zrůdu jen pár desítek centimetrů daleko.

Radlice rypadla narazila celou šíří do dveří na straně řidiče, odhodila auto od telefonního sloupu a otočilaho o devadesát stupňů. Pitt radlici spustil a rypadlo zpomalilo ve spršce jisker sršících z asfaltu. Stačilo to,

aby obě vozidla ztratila setrvačnost. Auto bokem spolujezdce narazilo do plotu laboratorního komplexunámořnictva. Obě vozidla se s trhnutím zastavila.

Ann už kulhala na scénu následována autem ochranky, které s kvílející sirénou prolétla hlavní branou

centra. Dorazila k rypadlu, právě když Pitt vystoupil z kabiny. Levou nohu měl od krve a byl pobledlý.

„Tvoje noha,“ řekla. „Jsi v pořádku?”

„Není to nic vážného,“ odpověděl, zatímco opatrně našlapoval.

Došli k pomačkanému autu a nahlédli dovnitř. Tělo řidiče leželo na volantu, jeho oči se neživé leskly. Jehozakrvácený společník, také nehybný a mrtvý, byl natažený na přístrojové desce na straně spolujezdce.

„Dal jsi jim co proto,“ zašeptala Ann. Pozorně si prohlédla jejich rysy a povšiml si detailů, které jí vtemnotě Heilandovy laboratoře unikly. „Kumpáni našich přátel v Tijuaně?”

„Mohli mít přístup do Heilandovy kanceláře v Del Mar a vypátrali jeho chatu,“ odvětil Pitt. Znovu siprohlédl hrůznou scénu v autě, právě když u nich zastavil vůz námořní stráže. „Doufám, že to stálo za to.“

Ann dokulhala ke kufru auta a vypáčila pomačkané víko. Uvnitř ležela přepravka obsahující Heilandovy

dokumenty. S ponurým uspokojením pohlédla na Pitta.

„Stálo“

KOLA GULFSTREAMU UDEŘILA O PŘISTÁVACÍ DRÁHU A ANN SE s trhnutím probudila. Únava zevzrušujících uplynulých dnů jí konečně dostihla a ona usnula, jakmile se letadlo odlepilo v Idahu od země.

Ted’ zívla a pohlédla přes uličku na Pitta, který seděl zabraný do románu od Jeffa Edwardse.

„Konečně doma,“ řekla.

Pitt se na ní podíval, usmál se a vyhlédl ven do večerního šera halícího Reaganovo národní letiště. „Užjsem začínal pochybovat, že se vůbec dostaneme zpátky.“

Většinu dopoledne strávil u výslechu vedených zástupci vojenského námořnictva, FBI a idažské policie,kteří se zajímali 0 osudnou nehodu z předchozí noci. Ann se snažila odrážet jejich dotírání, jak nejlépeuměla, a nakonec dosáhla Pittova propuštění, takže se mohli s Heilandovými plány zachráněnými zezničeného auta vypravit na letiště.

Gulfstream roloval po ranveji, minul obchodní terminál a zamířil k soukromému hangáru vyhrazenému pro

vládní letadla. Na plochu vyjel modrý Ford Taurus a zastavil vedle tryskáče, kterému personál letištěprávě zakládal kola. Z auta vystoupil Dan Fowler, zůstal stát opodál, podupával nohou a díval se nahodinky, dokud se dveře letadla neotevřely. Doběhl k Ann, vzal

ji za ruku a pomohl jí dolů po schodech.

„Ann, jsi v pořádku?”

„Dane, nečekala jsem, že tě tady uvidím. Oba jsme trochu unavení, ale držíme se.”

„Napadlo mě, že bys mohla potřebovat odvoz domů.“

Pitt jí následoval ven z letadla a podal jí nový pár berlí.

„Rád vás vidím, Dirku.“ Fowler přistoupil blíž, aby potřásl Pittovi rukou.

„Po posledních dvou dnech si nejsem tak jistý, jestli je to vzájemné,“ opáčil Pitt a sevřel Fowlerovu

pravici.

Fowler si všiml, že Pitt také kulhá. „Vás taky zranili?“

„Kulka mě škrábla do lýtka. Vyvázl jsem z toho lépe než Ann.“

„Ani nedokážu vyjádřit, moc je mi to líto,“ řekl Fowler. „Neměli jsme samozřejmě nejmenší tušení, jakénebezpečí vám oběma hrozí. jen jsme spekulovali, že se po Heilandově zmizení někdo pokusí získatvýsledky jeho výzkumu. Nevěděli jsme však, jak vážná je to hrozba.“

„Chceš říct hrozby,“ opravila ho Ann. „Naštěstí se nám podařilo je odvrátit.“

Fowler vrhl na Ann úzkostlivý pohled. „Máte Heilandovy plány?“

Pitt vešel do gulfstreamu a vrátil se s přepravkou obsahující Heilandovy notebooky a výzkumné deníky.

„Všechno je to tady,“ řekl.

Fowlerovi se viditelně ulevilo. Došel ke kufru svého auta a otevřel víko.

Pitt ho následoval a probodl bezpečnostního ředitele ostrým pohledem,

když nakládal přepravku dovnitř.

,Možná to nevíte,“ vysvětloval Fowler, „ale tohle představuje neocenitelnou ukázku námořní technologie.“

„Tak proč tady není ozbrojená eskorta, aby to bezpečně převezla? Někdo je pro ta data ochotný zabíjet.“

,Jen klid. Tyhle materiály zamíří do zabezpečené místnosti v útrobách ústředí DARPA -jakmile odvezu Ann

domů.“

Pitt vyzvedl z gulfstreamu Arminu tašku a položil ji do kufru vedle přepravky.

„Můžu vás taky svézt?“ zeptal se Fowler.

„Ne, díky,“ odpověděl Pitt. „Bydlím vlastně tak blízko, že to dojdu pěšky.

Po těch hodinách v letadle si rád protáhnu nohy.” Obrátil se, aby se rozloučil s Ann.

„Hodně štěstí s vyšetřováním.“

Ann Pitta pevně objala a políbila na tvář. „Díky,“ zašeptala.

„A bud’ opatrná na tu nohu.“ Pomohl jí do auta a zamával jí, když odjížděla do šera.

Pitta bolela levá noha od poranění způsobeného kulkou a pravou holeň měl stále citlivou po srážce snákladní lodí v Chile. Zastavil se a zhluboka se nadechl nočního vzduchu, chladného a svěžího po nedávné

přeháňce. Hodil si svou sportovní tašku na rameno, pustil se přes letištní dráhu a cítil, jak mu pohybpomalu uvolňuje ztuhlé údy.

Přes plochu k němu doléhalo kvílení motorů; kráčel podél řady hangárů se soukromými tryskáči k málopoužívané části letiště. Přešel prázdnou louku a dorazil k osaměle stojícímu hangáru, který vypadal, jakoby ho už padesát let nikdo nepoužíval. Okolo stavby pokryté stejnou měrou rzí a prachem rostl vysokýplevel. Okna pod okapy na střeše byla plná prasklin připomínajících pavučiny a okolo otlučené popelnicese válely střepy. jen zkušené oko zkoumající stavbu zblízka by odhalilo, že se ve skutečnosti jedná o

fasádu, jejímž úkolem je odvést pozornost.

Pitt došel k bočnímu vchodu osvětlenému slabou žárovkou a natáhl ruku k velkému průmyslovémuvypínači. Deska s vypínačem se odklopila na pantu a odhalila skrytou klávesnici. Pitt zadal kód, jenždeaktivoval poplašný systém, a odemkl dveře.

Vstoupil dovnitř, rozsvítil světla - a. přivítala ho flotila autoveteránů zaparkovaných v několika řadách napodlaze hangáru, jejichž lak se leskl ve světle zářivek pod stropem. Hnán svou celoživotní vášní prorychlost a krásu automobilového designu nashromáždil Pitt rozsáhlou sbírku sahající od počátkudvacátého století ke konci padesátých let. Dojem muzea umocňoval letoun Ford Trimotor stojící na jednéstraně nedaleko dokonale restaurovaného osobního vagonu Pullman, který Pittovy dospělé děti občasvyužívaly jako dočasný příbytek.

Pitt prošel hangárem a pohladil blatník vozu Packard Speedster 8 Runabout z roku 1930, který parkoval

vedle ponku s pravou stranou kapoty zdviženou. Dorazil k litinovému točitému schodišti a vystoupil doobytných prostor v prvním patře, které sdílel s Loren.

Položil tašku na židli, vzal si z lednice pivo Shiner Bock a pak si přečetl vzkaz přilepený na dveřích

mrazáku.

Dirku,

Nastěhovala jsem se do svého bytu v Georgetownu, dokud se nevrátíš. Tady je příliš mnohoautomobilových duchů. Prodloužené slyšení výboru mě nejspíš zdrží každý den do večera na Capitol Hilu.Stýská se mi Tobě.

Líbá Loren

Pitt dopil pivo a vrátil se dolů do hangáru. Na tom Heilandově případu mu cosi nesedělo, ale nedokázalpřijít na to, co. Když si přehrával nedávné události, nedokázal objevit jedinou stopu, tak si obléklobnošenou kombinézu mechanika a zamířil ke starému packardu. S opatrným zanícením začal rozebíratjeho karburátor se spodním sáním. Než mechanismus asi po hodině znovu sestavil, věděl už přesně, covůz trápí.

MYSLÍM, ŽE TO BYL DOBRÝ NÁPAD, POVĚŘIT TÍM PŘÍPADEM „Pitta,” poznamenal Fowler, když odjížděliz letiště.

,Je to docela vynalézavý muž.” Ann se dívala z okna a uvažovala o svém dojmu z Pitta. „Dvakrát mizachránil život.“

„Podle všeho má slušnou praxi v odvrácení katastrof,“ přitakal Fowler. „Jsem si jistý, že se mu dádůvěřovat, ale čistě pro informaci, seznámil se s Heilandovou prací a schopnostmi?

„Získal všeobecný přehled, ale nesnažil se dozvědět víc. Zdálo se, že si dělá největší starosti o bezpečnostsvé lodi a posádky.“ Ann se sklonila a promnula si kotník. „Opravdu jsme ho měli hned na začátku

seznámit se všemi fakty.”

„To prostě nešlo. Tom Cerny trval na tom, že jakákoliv debata o té technologii je nepřípustná. Myslím, že

nás všechny zaskočilo odhodlání těch, kteří se ji snažili ukrást.“

Fowler projel letištní branou a zastavil na červenou. „Ty bydlíš v Alexandrii, že?“

„Ano, skoro ve Starém městě, kousek od Kin Street. Vezmi to do města po Jefferson Davis Highway.“

Fowler přikývl a odbočil na jih.

„Něco nového od FBI, když jsme byli ještě ve vzduchu?” zeptala se Ann.

„Zatím ne. Bude nejspíš pár dní trvat, než se něco dozvíme od mexických úřadů. A o těch chlapech v

černém z Idaha nejspíš víš víc než já.“

„Vypadali jako Latinoameričané. Pokud jsou opravdu ve spojení s těmi muži z Tijuany, mohli by operovat

ze Střední nebo Jižní Ameriky.“

„Venezuelští gangsteři?“

„Možná rozhodně není nouze o světově mocnosti, které by chtěli takovou technologií disponovat. Na

začátku seznamu stojí nejspíš Čína nebo Rusko. Třeba pracují pro ně.“

„Nezapomínej na Iránce.“ Fowler šlápl na plyn, aby stihl projet na oranžovou. Odbočil do King Street,

hlavní třídy protínající Alexandrii.

„Ti útočníci byli hodně opovážliví,” pokračovala Ann, „a dobře informovaní.“

„Ano, vypadá to, že jsou nebojácní.“ „Myslíš na to, na co já?” zeptala se Ann.

„A to je co?“ opáčil Fowler a odbočil do vedlejší ulice.

„Že mají pomoc zevnitř. Musí docházet k úniku informací, nejspíš z vysokých míst.“

„Snad, ale víš sama, kolik tajných informací unikne do médií. Třeba nebylo pro někoho tak obtížné přijít

na to, že Heiland pracuje na něčem důležitém. Od chvíle, kdy přestal pracovat ve střeženém objektu, se

stal snadným cílem.“

„Možná máš pravdu.“ Ann ukázala před sebe do ulice. „Bydlím tamhle napravo, hned za tím velkým

dubem.”

Fowler zahlédl prázdné místo u chodníku a zastavil za autem, které tam stálo se zhasnutými světly. Ann

poznala sedan Chrysler 300.

„Co kdyby sis zítra vzala volno?“ navrhl Fowler. „V posledních osmačtyřiceti hodinách jsi dostala pořádnězabrat. Odpočinek by ti udělal dobře.“

„Díky, ale asi bych se zbláznila, kdybych jen tak seděla se založenýma rukama. Musím zjistit, co jsou tilidé zač.“

Fowler vypnul motor a Ann vystoupila. Když se obrátila, aby si vzala berle, popadl ji někdo zezadu. Letmo

zahlédla útočníka, vysokého černocha, který ji objal pažemi a odhodil na malý kus trávníku. Vmžiku si nani klekl a zarazil jí kolena do zad, zatímco jí rukama jako lopaty zamáčkl obličej do trávy. Snažila se muvymanit, ale podvolila se, jakmile ucítila, jak se jí ke spánku přitiskla hlaveň pistole.

„Ani nedýchej,“ sykl ten mohutný chlap.

Slyšela Fowlera vykřiknout a pak následovala tupá rána, ho někdo udeřil pěstí. Pár vteřin nato zacinkalyklíče od auta a kufr fordu se otevřel. Koutkem oka zahlédla, jak druhý muž odnáší něco na zadní sedadloChrysleru a pak skáče za volant. Útočník, který ji držel na zemi, se naklonil a zašeptal jí do uchapáchnoucím dechem: „Teď se pět minut ani nehneš, nebo se strejda Clarence bude muset vrátit a ublížit

ti.“

Vstal z ní, došel ke chrysleru a nenuceně se posadil vedle řidiče. Auto vystřelilo kupředu s hvízdnutímzadních pneumatik a rozjelo se ulicí. Ann vzhlédla, aby si přečetla poznávací značku, ta byla všakpřelepená několika kusy izolační pásky. Profíci, pomyslela si. O pár bloků dál tu pásku strhnou, vmísí sedo provozu a vytratí se, opatrně, aby nepřekročili povolenou rychlost.

Ann vyskočila na nohy a dokulhala k protější straně fordu, kde našla Fowlera ležet vedle předního kola.

„Dane?“ vykřikla a klekla si vedle něho.

Ztěžka otevřel oči a zvedl se do sedu.

„Nic mi není.“ Promnul si čelist. „Přišlo to jako blesk z čistého nebe.“

Pomalu zaostřil oči na Ann. „Nejsi zraněná?“

„Ne, jsem v pořádku. Ale tohle nebylo náhodné přepadení.“ Kývla hlavou ke kufru auta.

„Proboha, ty dokumenty!“ vyhrkl Fowler a vyhrabal se na nohy. Podepřeli se navzájem, došli k zadní částiauta a nahlédli do otevřeného kufru.

Uvnitř ležela Armina cestovní taška. A nic jiného.

ZÁDUŠNÍ MŠE ZA JOEA EBERSONA SE V HOJNÉM POČTU ZÚČASTNILI jeho kolegové vědci z DARPA, znichž mnozí vystoupili na pódium kostela v Annandale, aby vyjádřili úctu, kterou k němu chovali. Ann, ježseděla v prostřední řadě, se cítila trochu nejistě, protože do agentury nastoupila až po jeho smrti. AvšakEberson byl zjevně vážený muž a to ji jen utvrdilo v odhodlání dopadnout jeho vraha.

Fowler seděl na straně s malou náplastí na bradě, jež jí připomněla útok z předchozího večera.Alexandrijští Zdravotníci a policie k nim rychle dorazili a nezjistili ani u jednoho žádné vážné zranění.Nepodařilo se však objevit ani stopu po lupičích. Ann povolala federály a v celém Washingtonu a okolíbylo vyhlášeno pátrání po chrysleru, kterým útočníci odjeli. Ten byl ráno nalezen na parkovišti jednohosupermarketu. Den předtím byl nahlášen jako ukradený a nenašly se v něm ani žádné usvědčující otisky,ani Heilandovy materiály. Vyšetřování loupeže se ujal zvláštní tým FBI, ale neměl se celkem čeho chytit.

„Chtěl bych vyjádřit soustrast Joeově rodině,“ řekl Fowler, jakmile bohoslužba skončila. „Co kdybychom se

sešli u auta?“

Ann přikývla, vděčná, že jí nabídl svezení. Když krátce poté nastoupili do Fowlerova vozu, zmínila se Ann

o Ebersonově popularitě.

„Prožil spoustu let ve službě,“ přitakal Fowler. „Udělal si hodně přátel. A také několik nepřátel.”

,Jaké nepřátele?” zeptala se Ann.

„Ty z oboru. Typický výzkumný projekt DARPA přiděluje práci různým společnostem a univerzitám. Pak

všechno spojíme dohromady - a shrábneme veškeré zásluhy. Lidé, kteří se na úspěchu podíleli nejvíc,

zůstanou často bez povšimnutí.“

Obrátil se k Ann. „Nemyslím si, že Ebersona s Heilandem odrovnal nějaký výzkumník, jestli narážíš na

tohle.“

,Jenom promýšlím všechny možnosti,“ opáčila Ann. „Vím, že jsme o tom už mluvili, ale chci se znovu

zeptat na možnost, zda ty informace neunikly z DARPA.”

Fowler se zamračil. „Možné je všechno, ale nepřipadá mi to pravděpodobné. Na programu Sea Arrowpracuje jen poměrně malý tým. Většinu práce jsme přidělili jinam. A tam podle mě tkví hlavní riziko - vexterních subdodavatelích. V loděnicích jsou samozřejmě lidé, kteří o lecčems vědí, a na ty bych sesoustředil.”

„Ano, proto jsme už poslali do Grotonu tým NCIS.“

,Možná to nic neznamená,” podotkl Fowler, „ale přijde mi zvláštní, že Heilanda a Ebersona někdo zabilkrátce po prezidentově návštěvě loděnic. já tam nebyl, ale kontroloval jsem bezpečnostní seznam.“

„Naznačuješ, že by v tom mohl mít prsty někdo z Bílého domu?”

„To přímo ne. Ale víš sama, že Bílý dům je jako řešeto. Přestože je jeho vedení lepší než ve většiněpodobných institucí, nepřekvapilo by mě, kdyby se podrobnosti o projektu Sea Arrow dostaly k nepravým

lidem.“

,Mohl bys mi dát ten bezpečnostní seznam?” požádala Ann.

„Jistě, mám ho v kanceláři - pokud toho ještě nemáš na starosti víc než dost.“

„V téhle fázi musíme lovit velkou sítí. Chtěla bych prověřit všechny nedávné krádeže technologií

podobných téhle. Měl jsi co do činění s nějakými případy zahraniční špionáže?”

„Za dobu, co jsem v DARPA, ne,“ odpověděl Fowler. „My se zabýváme hlavně ztracenými počítačovými

disky a tak podobně. Ale jsem tam teprve rok. Když jsem pracoval v Armádní výzkumné laboratoři, pár

špionážních afér jsme tam měli, podezírali jsme jak Čínské, tak izraelské špiony, ale nikdy jsme nesehnali

dost důkazů, abychom mohli někoho obvinit.“

„Zdá se, že pachatelé v tomhle případu se typickým špionům moc nepodobají,“ poznamenala Ann.

„Pravda, ale nikdy nemůžeš vědět, kdo je platí.”

„To asi ne,“ přikývla Ann. Máš představu o dopadu těch událostí na program Sea Arrow?”

„Nejsem dost technicky na výši, abych to dokázal posoudit, ale podle všeho ten program závisel na

Heilandově superkavitačním modelu, který by naprosto změnil schopnosti Sea Arrow. Teď, když jepůvodní výzkum ztracen, by se celý program mohl o několik let opozdit. Nikdo nevěří, že by bylo možné

dosáhnout toho, co dokázal Heiland, bez jeho poznámek.“

„Nemůžu uvěřit, že nám je v Alexandrii ukradli. Jak se mohli dozvědět, kde je mají hledat?“

„Těžko říct. Nejspíš tě od toho incidentu v Tijuaně někdo sledoval.

Odhaduju, že v Idahu byl ještě třetí člen skupiny, který monitoroval události. A nějak se jim podařilo nás

tady dostihnout.“

Věnoval jí znepokojený pohled. „Třeba by ses měla na pár dní ubytovat v hotelu, čistě pro jistotu.“

„Ne, nedělej si starosti,“ zavrtěla hlavou. Její vlastní bezpečí jí na srdci neleželo.

„Přesto se spojím s alexandrijskou policií a postarám se, aby jejich hlídka pravidelně kontrolovala dům.“Promnul si čelist pod náplasti. „Rád bych, aby ti chlapi dostali co proto.“

Fowler zabočil na parkoviště u ústředí DARPA v centru Arlingtonu. Ann raději pracovala v objektu DARPAnež v kancelářích NCIS v Anacostii na protějším břehu řeky. Tady měla malou kancelář bez oken vedleFowlerovy a ze svého notebooku měla přístup ke stejným kriminálním záznamům, navíc se mohla spojit s

týmem DARPA pracujícím na Sea Arrow.

Když se vrátila ke svému stolu, pocítila zvláštní příval energie. Kromě faktu, že byl ten případ zásadní pronárodní bezpečnost, se stal také její osobní záležitostí. Setřásla ze sebe fyzické a emocionální vyčerpání zněkolika uplynulých dnů a nemohla se dočkat, až se pustí do pátrání po důkazech a odhalí, kdo stojí zatěmi loupežemi a vraždami.

Nejprve ze všeho zavolala do oblastní kanceláře FBI v San Diegu. Tamní vyšetřování vedl agent jménem

Wyatt.

„Už jste se dozvěděl něco z Mexika?” zeptala se.

„Pár věcí,” odpověděl. „Ti dva zesnulí muži, oba něco přes třicet, nebyli mexičtí občané. U obou se našlykolumbijské pasy. Mohu vám sdělit jména, ale jsou s největší pravděpodobností falešná. Spojili jsme se sministerstvem zahraničí v Bogotě - obě jména jsou pro kolumbijské úřady neznámá.“

„Takže ty pasy nebyly pravé?”

„Ano, šlo o velice kvalitní padělky. Prověřili jsme otisky těch mrtvých a nenašli žádné shody v databázíchFBI ani Interpolu. Odhadujeme, že šlo o pouhé najaté pěšáky. Podle celníků přišli do USA před několikatýdny se třemi dalšími muži. Překročili hranici v Tijuaně s dočasnými turistickými vízy.“

„Vystupoval některý z nich pod jménem Pablo?”

„Ne, ani pod žádným podobným.“

„Co ten pick-up a člun?“

„Auto někdo nedávno koupil v jednom autobazaru v Tijuaně. Zaplatil hotově a zaregistroval ho na

jednoho z těch Kolumbijců, přičemž uvedl adresu stánku s tacos v Rosarito Beach. Obávám se, že o tom

člunu nezjistili Mexičané nic.“

„Existují nějaké záznamy o jejich aktivitě, když byli v USA?“

„Pořád pátráme. Zajímavé je, že podle záznamů překročilo hranice v tom pick-upu pět osob, ale vrátily se

jen tři. Záznamy bezpečnostních kamer ukazují, že do Heilandovy kanceláře vstoupil po pracovní době

nějaký údržbář. Zdá se, že ten člověk odpovídá pásové fotografii jednoho z Kolumbijců.“

„Wyatte, navrhuju, abyste hned, jak spolu domluvíme, zavolal do oblastní kanceláře FBI ve Spokane. V

idažském Bayview právě zemřeli dva muži, kteří se vloupali do Heilandovy chaty u jezera. Vsadím měsíční

plat, že šlo o ty dva pohřešované.“

„A co nějaký bonus, když bude jeden z nich ten údržbář?“ zeptal se Wyatt.

„Rozhodně vypadají na pořádně neodbytnou bandu.“

„Souhlasím. Máte ještě něco?”

„Poslali jsme na Heilandovu loď’ odborníka na výbušniny. Potvrdil, že v interiéru plavidla se nacházela

nálož plastické trhaviny, která se odpálila mechanicky. Ty kabely vypadaly, že tam jsou už delší dobu.”

„Takže tu nálož odpálil Heiland,“ konstatovala. Pitt měl přece jen pravdu. „A tušíte proč?“

„Možná věděl o nějaké hrozbě nebo mu prostě bylo jasné, jak moc je jeho práce ožehavá z bezpečnostního hlediska. Bylo to něco, pro co by stálo za to

zabíjet.“

„Už to ‘tak vypadá.”

„S tou událostí je spjatá ještě jedna záhada.“

,Jaká?“

„Zpráva o Ebersonově pitvě. Na základě fyzických stop a polohy jeho těla vzadu v lodi se domníváme, že

ho nezabil výbuch.

„Nohy měl zamotané do rybářského vlasce,“ přitakala Ann. „Předpokládám, že zpanikařil, když se nemohl

dostat ze člunu, a utopil se.“

„Jenže patolog tvrdí, že zemřel dřív, než se ponořil do vody.“

„Byl zastřelen?”

„Ne“ Wyatt zapátral po nejpřesnějším popisu. „Jeho kůže nese známky silných popálenin. Jeho smrt

způsobilo trauma vyvolané popálením.“

Ann viděla jeho hrozné zčernalé údy, ale přičítala to ponoření do velké

hloubky. „Proč si patolog nemyslí, že ho zabila exploze?“

„Protože jeho povrchové popáleniny nejsou typické pro požár a sahají pod kůži. Jinými slovy se upekl

zevnitř ven.“

Ann potřásla hlavou. „Zevnitř?“

„Poškození se shoduje s masivním ozářením mikrovlnami.“

Ann zamrkala a snažila se pochopit smysl té informace.

„Mohlo to mít něco společného se zařízením, které Heiland testoval?” zeptal se Wyatt.

„Nedokážu si to představit. To zařízení bylo ještě v bedně.“

„Rozumím. Na tom jsme se tady taky všichni zasekli. Pošlu vám tu zprávu a pak si můžeme promluvit

znova.“

„Díky, Wyatte. A dejte mi vědět, jestli se dozvíte něco dalšího z Mexika.“

Ebersonova smrt byla zvláštní událost, která nedávala žádný smysl. Pokud ho Pablova skupina chtělazabít, proč ho jednoduše nezastřelila? A co mohlo zavinit to ozáření mikrovlnami?

Ann předběhla Wyatta a zavolala do oblastní kanceláře FBI ve Spokane a potvrdila si, co už věděla. Ti dva

muži, kteří se zabili v Bayview, měli také falešné kolumbijské pasy. Dorazili do Idaha soukromým letem,což vysvětlovalo, se jim podařilo propašovat do země zbraně. Provozovatel letadla byl vyšetřován, aleneprokázala se žádná zjevná souvislost s těmi Kolumbijci.

Ann otevřela notebook a začala procházet databáze státních bezpečnostních agentur, aby našla všechnytrestné činy spáchané v USA kolumbijskými občany. V systému Národního kriminologického informačníhocentra získala seznam takových trestných činů vyšetřovaných v minulých pěti letech. Kromě několikanáhodných vražd a bankovních loupeží šlo hlavně o zločiny související s drogami, páchané především vMiami a New Yorku. Ani pátrání v systému FBI nepřineslo žádné zjevné spojitosti.

Dokud FBI nedokončí testy mrtvol z Idaha, bude se ANN honit jen za duchy. Obrátila tedy pozornost k

možnému úniku informací.

Fowler poskytl Ann podrobné profily patnácti vědců a úředníků z DARPA, kteří pracovali na projektu SeaArrow. Několik následujících hodin strávila procházením zpráv a soustředila se na tři hlavní neideologickémotivy pro spolupráci s nepřítelem: dluhy, drogy a rozvody. Napsala Fowlerovi zprávu, aby prověřil jednufyzičku, která procházela složitým rozvodem, stejně jako

níže postaveného technika, který si nedávno koupil novou corvettu. Ale vcelku se zdálo, že žádný ze

zaměstnanců nepředstavuje bezpečnostní riziko.

„Máš vteřinku?“

Ve dveřích se objevil Fowler, vešel dovnitř a položil na stůl silnou složku. „Tohle jsou personální zprávy od

subdodavatelů DARPA, kteří pracovali na projektu Sea Arrow. Groton zjevně pracuje na svých vlastníchponorkách a podíl měl i Úřad námořních výzkumů.“

„A kolik to dělá celkem?”

„Osm soukromých dodavatelů ministerstva obrany, nepočítaje Heilanda, plus tři univerzitní výzkumné

programy.“

„To je dost, aby nás to na nějakou dobu zaměstnalo. Díky, Dane. Můžeš mi prokázat ještě jednu službu?”

Jasně.”

„Mohl bys získat cestovní záznamy vašeho týmu DARPA přiděleného k programu Sea Arrow? Chci sepodívat po všech cestách na hlavní horká místa: východní Asie, Rusko a Střední východ.“

„Žádný problém. Mimochodem, tady je bezpečnostní seznam z prezidentovy exkurze v Grotonskýchloděnicích před pár týdny.“ Podal jí papír, který si položila na kraj stolu.

„Nešla bys na oběd?”

„Ne, nemám hlad,“ odpověděla a zabrala se do údajů o subdodavatelích. „Díky za ty zprávy.“

Ann se probírala složkami a uvědomila si, že mezi Heilandem a ostatními dodavateli je jen okrajováspojitost. Většina z nich se soustředila na návrh trupu a elektronických systémů a měla jen málo, pokudvůbec něco, do činění s Heilandovým superkavitačním systémem. Systémy, které vyvinul Heiland, uváděl

do praxe Eberson.

Ann vstala, protáhla se a pak vzala do ruky bezpečnostní seznam z prezidentovy návštěvy v Grotonu.Obsahoval jen sedm jmen, tři z Bílého domu a čtyři z Pentagonu. Okamžitě si povšimla jména TomaCernyho. Protože měla k dispozici jen Fowlerovy zběžné poznámky, zavolala kolegovi z NCIS, nadiktovalamu ta jména a požádala ho o podrobnější informace o každém z nich. Zatímco čekala na e-mail sodpovědí, přemýšlela o výjimečnosti takové vraždy, jako byla Heilandova.

Loupeže tajných obranných technologií se zřídka zvrtly ve vraždu. A přesto byli kvůli práci na Sea Arrowzabiti Heiland, Eberson a Manny a k obětem se málem připojili i ona s Pittem. Jenom hrstka nepřátelských

režimů by riskovala tak provokativní strategii, ale jiné mohly využít služeb prostředníka. Kolumbijskávláda rozhodně nesoupeřila s USA v oblasti obranných zbraňových systémů, takže bylo jasné, že ti lupičipracovali pro někoho jiného. Ale pro koho?

Ann začala procházet další případy domácí špionáže a pátrat po podobných rysech. Když ignorovalateroristy a počítačové hackery, zjistila, že většina odhalených špionů usilovala o diplomatická a politickátajemství, ať už šlo o jednotlivce nebo skupiny sloužící starým nepřátelům USA, jako jsou Moskva, Pekingnebo Havana. Zajímavější byla hrstka případů loupeží vojenských a průmyslových technologiíprovedených čínskými agenty.

Objevila, že Čína má dlouhou historii odcizování a napodobování technologií zahraničních mocností, především Ruska. Nejvyšší patra Kremlu už dlouho zneklidňovaly kopie zbraňových systémů,protiletadlových střel, a dokonce i torpédoborců. Ale Rusové nebyli jediným čínským terčem. Několikpoložek v čínském arzenálu se silně podobalo americkým zbraním. Letečtí experti objevili podezřeloupodobnost mezi čínským neviditelným bitevníkem J-20 a americkým F-22A Raptor. Čína také nedávnoohlásila systém pro zvládání masových nepokojů stejný jako ten, který vyvinula americká armáda. Aočekával se nový čínský vrtulník napodobující americkou helikoptéru Apache.

Ann byla natolik zabraná do práce, že si ani neuvědomila, že už táhne na šestou hodinu, dokud jínezazvonil telefon. Prošla už spoustu materiálů s pramalým výsledkem. Ohlásila se unavené do sluchátka,

ale zpozorněla, jakmile uslyšela povědomý hlas.

„Ahoj, Ann, tady Dirk. Pořád otročíš?“

„Ano, snažím se tím nějak prokousat. Jak se máš?”

„Jde to. Víš, napadlo mě, jestli bychom nemohli zajít zítra na večeři. Potřebuju s tebou něco probrat.“

„Zítra? Ano, to by šlo. Je to něco důležitého?”

„Možná,“ odpověděl Pitt váhavě. „Rád bych věděl, jestli by ses se mnou nevypravila na výlet lodí.“

ANN SI VŠIMLA, JAK NA NI NĚKOLIK MUŽŮ ZÍRÁ, ZATÍMCO PROCHÁZELA restaurací Bombay Clubu jen s

lehkým napadáním na bolavou nohu. Oblečená v šafránově žlutých plátěných šatech, které těsněobepínaly křivky jejího těla, připomínala spíš modelku než vyšetřovatelku. Ignorovala ty pohledy a prošlarestaurací na elegantní terasu s výhledem na park Lafayette. Okamžitě zahlédla Pitta u rohového stolu.

Seděl vedle vysoké, atraktivní ženy, která jí byla trochu povědomá. S lehce stísněným pocitem se Annpřinutila k úsměvu, když přistupovala ke stolu.

Pitt vstal a vřele ji přivítal. „Už nemáš berle?“

„Ne, kotník už je naštěstí mnohem lepší.“

„Ann, rád bych ti představil svou manželku Loren.”

Loren vstala a srdečně Ann objala. „Dirk mi už vyprávěl, čím jste si prošli v Mexiku a Idahu. Ale zjevně sezapomněl zmínit, jak jste atraktivní,“ dodala beze stopy zášti.

Jakákoliv instinktivní žárlivost, kterou mohla Ann vůči Loren cítit, se při tom nečekaném komplimenturozplynula. „Nerada musím přiznat, že všechny ty problémy byly zbytečné.“ Ann vrhla na Pitta provinilý

pohled a popsala, jak byli s Fowlerem oloupeni o výsledky Heilandova výzkumu.

„To nevypadá na náhodu,“ poznamenal Pitt a ve tváři se mu zračily obavy.

„Spíš na očividnou špionáž,“ poznamenala Loren. „Musíme na to povolat síly s větším potenciálem.“

„Na tom případu už pracují tři týmy FBI,“ povzdechla si Ann, „spolu s personálním zabezpečením DARPA a

několika vyšetřovateli NCIS kromě mě.“ Pohlédla na Loren a oči se jí náhle rozzářily. „Vy jste

kongresmanka za Colorado!” „Pozor, prozradíš její utajení,” zasmál se Pitt.

„Byla jste mi povědomá.,“ pokračovala Ann. „Pamatuju si vaše úsilí prosadit legislativu na zvýšenípříspěvků a prodloužení mateřské dovolené pro matky sloužící v armádě. Pro ženy v ozbrojených silách

jste hrdinka.“

Loren potřásla hlavou. „Šlo jen o drobné změny, které měly být zavedeny už dávno. Ale vážně, kdyby bylo potřeba zatahat za nějaké nitky na Úřadu pro národní bezpečnost ve prospěch vašeho případu, stačíříct.“

„Díky. Máme už podporu viceprezidenta a také Bílého domu, takže si myslím, že na tom pracují všechny

síly, které potřebujeme. Ted’ by to chtělo spíš nějakou stopu, která by nás přivedla k totožnosti těch lidí.“ Přišel číšník, každý z nich si objednal večeři a Pitt vybral láhev vína Saint Clair Sauvignon Blanc z Nového

Zélandu.

,Jak dlouho jste už vy dva svoji?” zeptala se Ann.

,Jenom pár let,“ odpověděla Loren. „S našimi cestovními rozvrhy často připomínáme dvě lodě míjející se

za noci, ale funguje to.“

„Trik je v tom,“ dodal Pitt, „postarat se, aby se ty lodě pravidelně srážely.“

Loren se obrátila k Ann. „Je ve vašem životě někdo mimořádný?”

„Ne, momentálně jsem šťastně nezadaná.“

Dorazily předkrmy, všechny dost kořeněné na to, aby si vyžádaly další láhev vína.

„Tyhle garnáty na kari mi ničí jazyk, ale nemůžu je přestat jíst,” postěžovala si Ann. „Jsou opravdu

vynikající.“

Později si Ann odskočila na dámy. Jakmile byla mimo doslech, naklonila se Loren k Pittovi. „Ty tu holku

přitahuješ.”

„Můžu za to, že má dobrý vkus na chlapy?” usmál se.

„Ne, ale jestli se o něco pokusíš, propíchnu ti slezinu rezatým nožem na máslo.“

Pitt se rozesmál a pak Loren dlouze políbil.

,Jen klid. Na to mám svoji slezinu moc rád - a doufám, že se mnou bude ještě dlouho.“

Když se Ann vrátila, vychutnali si ovocnou zmrzlinu jako dezert. Pak Pitt vytáhl z kapsy stříbrný kámen a

položil ho na stůl.

„Chceš tím po někom hodit?” zeptala se Loren.

„To je suvenýr z Chile,“ vysvětlil Pitt. „Myslím, že by to mohlo mít něco společného s Heilandovým

případem.“

„Co to přesně je?” chtěla vědět Ann.

,Jeden z našich geologii v NUMA to identifikoval jako minerál zvaný monazit. Našel jsem ho na palubě té

opuštěné nákladní lodi, která se řítila na Valparaiso.”

„O tom jsem slyšela,“ řekla Ann. „Odvrátil jsi její srážku s výletní lodí plnou cestujících.“

„Více méně,“ připustil Pitt. „Záhadou je, co se stalo s posádkou toho nákladního plavidla. A proč skončilo

tisíce kilometrů od svého původního kurzu.“

„Myslíš, že ten monazit z lodi někdo ukradl?“

„Přesně tak.“

„Proč by ten někdo neukradl raději ten bauxit?“ zeptala se Loren.

„Nechal jsem si udělat rozbor toho kamene a výsledek byl docela zajímavý. Tenhle konkrétní monazit

obsahuje vysokou koncentraci neodymu a lanthanu.“ Loren se usmála. „To zní jako nemoci.“

„Ve skutečnosti jde o dva ze sedmnácti prvků známých jako kovy vzácných zemin. A několik z nich je

velice žádáno v průmyslu.“

„No jistě,” přikývla Loren. „Měli jsme kongresové slyšení o omezených zásobách vzácných zemin.

Používají se ve velkém množství v supermoderní technice včetně hybridních aut a větrných turbín.“

„A v několika klíčových obranných technologiích,“ doplnil Pitt.

,Jak si vzpomínám,“ pokračovala Loren, „hlavním producentem vzácných zemin je Čína. Jinde po světě je

vlastně jen hrstka dalších dolů.“

„Celou světovou produkci doplňuje Rusko, Indie, Austrálie a náš důl v Kalifornii,“ upřesnil Pitt.

Ann potřásla hlavou. „Nechápu, co má ten kámen společného s Heilandovým případem.“

„Možná vůbec nic,“ připustil Pitt, „ale jsou tu dvě zajímavé shody okolností. První je ten kus monazitu ve

tvých rukou. Neodym, který obsahuje, je náhodou klíčovým materiálem pro motory Sea Arrow.“

,Jak tohle můžeš vědět?“ podivila se Ann.

„Můj počítačový specialista v NUMA zjistil, že vzácné zeminy jsou zásadními komponenty pohonných

systémů nové třídy torpédoborců Zumwalt vojenského námořnictva. Další pátrání a úvahy nás dovedly k

závěru, že pro elektrické motory Sea Arrow byly ještě důležitější.“

„To si budu muset ověřit, ale nepochybuju, že je to pravda,“ řekla Ann. „Přesto nevidím žádnou zásadní

souvislost.“

„Možná ne,” připustil Pitt, „ale jedna zajímavá vazba tu je - ten vědec DARPA zabitý na Cuttlefish, JoeEberson. Vsadil bych se, že se neutopil, ale zabila ho vysoká dávka elektromagnetického záření.”

Ann upustila minerál a otevřela ústa. „Jak můžeš tohle vědět? Kopii jeho pitevní zprávy jsem dostalateprve dneska ráno. Přesně potvrzuje tvoji teorii.“

„Odhadl jsem to podle stavu Ebersonova těla. Periferie měl nafouklé a kůži zčernalou a plnou puchýřů.Nafouknutí není u utopenců neobvyklé, ale ta spálená kůže byla divná. Na palubě té nákladní lodi v Chilejsme našli mrtvého námořníka, jehož tělo neslo stejné, jen ještě výraznější známky. Chilská policiedospěla k závěru, že zemřel následkem tepelného poškození způsobeného mikrovlnným zářením.“

„Stejná příčina,“ přikývla Ann. „Ebersonův patolog nedokázal určit možný zdroj takového záření. Jak mohlioba takhle zemřít?“

„Kromě toho, že by usnuli na mikrovlnné anténě, těžko říct. Ptal jsem se na to mnoha vědců a dospěli

jsme k chabé, ale možné teorii.“ „Tu bych si ráda poslechla.”

„V uplynulých několika letech se objevilo množství systémů pro zvládání davových nepokojů, kterévyužívají mikrovlnných paprsků, jež lehce popálí kůži lidí nacházejících se v jejich trase. Naše armádavyvinula takový, kterému říká Aktivní rozháněcí systém neboli ARS, často označovaný jako „paprsekbolesti“. Tyto systémy nemají být smrtící, ale dozvěděli jsme se, že se dají upravit tak, aby zabíjely.“

„Daly by se použít na moři?“ zeptala se Loren.

„Momentálně jsou namontované na nákladních autech, takže by bylo snadné umístit je na palubu lodi.Systém ARS má dosah až sedm set metrů. Lidé uvnitř lodi by byli imunní, ale kdokoliv na palubě nebo zaoknem, jako třeba na můstku, by byl zasažen. Dost silný vysílač by mohl dokonce zničit komunikačnísystémy je také možné, že by se dal použít i proti většímu plavidlu jako ozbrojeného útoku.“

„Myslíš si, že proti oběma těm lodím bylo použito něco takového?” zeptala se Ann.

„Mohli to použít, aby omráčili posádku Tasmanian Star a ukradli monazit,“ přitakal Pitt, „a proti Cuttlefish,

aby zabili Heilanda, Mannyho a Ebersona a zcizili testovaný model Sea Arrow.“

„Kdyby Heiland neodpálil nálož, mohli si ten model vzít přímo z Cuttlefish,“ poznamenala Ann. „Máš

nějakou stopu, kdo tu loď napadl?“

„Stále pátráme, ale zatím jsme na nic nepřišli.“

„Takže se nezdá, že bychom se přiblížili k identifikaci pachatelů.“

Pitt na ni šibalsky zamrkal. „Naopak, mám v úmyslu identifikovat je do týdne.”

„Nemáš přece tušení, kde je najít,” namítla Loren.

„Vlastně je chci nechat, aby si oni našli mě,“ vysvětlil Pitt. „Stejně jako se do pastičky na myši dává sýr,

naší návnadou bude minerál zvaný monazit.“

Vytáhl z kapsy kabátu mapu světa a rozložil ji na stole.

„Hirama Yaegera a mě zaujal únos Tasmanian Star, takže jsme se podívali na všechna známá zmizenívraků a plavidel v posledních třech letech. Záznamy pojišťoven ukazují, že se více než tucet obchodníchplavidel potopilo bud’ s celou posádkou, nebo beze stopy. Z nich ne méně než deset převáželo buďtonějaký vzácný prvek, nebo jeho rudu.“

Ukázal na mapu. „Sedm z těch lodí se ztratilo nedaleko jižní Afriky, zatímco ty zbývající zmizely ve

východním Pacifiku.“

Ann spatřila na mapě malé symboly lodních vraků, z nichž několik se nacházelo poblíž malého atoluoznačeného Clipperton Island. „Proč to ty pojišťovny nevyšetřovaly?”

„Mnohé z těch lodí byly už postarší, vlastněné nezávislými majiteli a nejspíš pojištěné na nízkou cenu.Můžu jenom hádat, ale je pravděpodobné, že ani jedna pojistná událost nepřišla pojišťovnu tak draho,aby se podařilo objevit podobnosti mezi jednotlivými případy.“

„Proč by si někdo dával práci s potápěním nebo unášením lodí, když si ty minerály mohl koupit naotevřeném trhu?”

Pitt pokrčil rameny. „Celosvětové zásoby jsou velice omezené. Třeba se je někdo snaží získat a

manipulovat tak s trhem.“

„Takže ty máš v plánu ty lidi odhalit?” zeptala se Ann.

Pitt ukázal na úlomek monazitu. „Tenhle kus rudy pochází z dolu v západní Austrálii zvaného Mount Weld.

Důl je dočasně uzavřený, aby mohl rozšířit těžbu. Objevili jsme, že jejich poslední zásilka rudy bylanaložena na loď’ minulý týden a míří do Long Beach.“

„Myslíš si, že ji někdo unese?“ otázala se Loren.

„Pluje po stejné trase, na které zmizela další dvě plavidla a na níž byla napadena Tasmanian Star. Je toposlední naplánovaný transport Vzácné rudy z Austrálie na příští půlrok. Zdá se mi, že je to dostpravděpodobný terč.”

„Tak to je ta plavba, na kterou mě zveš?“ vyhrkla Ann a v očích se jí zatřpytilo.

Pitt přikývl. „Ta nákladní loď patří přepravní společnosti, jejíž výkonný ředitel je shodou okolností přítelviceprezidenta Sandeckera. Zařídil, abychom se my a jednotka SWAT pobřežní stráže setkali s lodí jižně

od Havaje.“

„Bude taková ochrana stačit?“ V Loreniných světle fialových očích se zračily obavy o jejího manžela.

„Nebudeme bojovat s válečnou lodí. A navíc budu ve stálém spojení s Rudim na ústředí, pro případ, žebychom potřebovali posily.” Obrátil se k Ann. „Budeme muset odletět na Havaj za dva dny. Jdeš do

toho?“

Ann zvedla kámen a obrátila ho v dlani. „S chutí bych jela, ale jsem uprostřed vyšetřování a dost neradabych z toho teď’ vypadla. Navíc bych ti na lodi nebyla moc platná.“ Pohlédla Pittovi do očí. „Ale něco tipovím. Jestli máš pravdu, tak na tebe budeme s Loren čekat na molu v Long Beach.”

Pitt se na ty dvě atraktivní ženy usmál a pozvedl sklenici s vínem. „To bude pohled, by uvítal každýosamělý námořník.“

PŘI POHLEDU Z VÝŠKY SE, HUSTÁ DŽUNGLE TÁHLA ZA OBZOR JAKO hrbolatý zelený koberec. Jenobčasný chomáč kouře nebo chata na mýtině připomínaly, že pod tou zelení existuje lidský život.

Ačkoliv vrtulník odstartoval z tokumenského mezinárodního letiště v Panama City před pouhými několikaminutami, řev jeho turbíny už brnkal Pablovi na nervy. Pohlédl před sebe a spatřil rozlehlou zelenouhladinu jezera Gatun, rozsáhlé vodní plochy vytvořené při stavbě Panamského průplavu. Jejich cíl byl

nedaleko.

Pilot naklonil vrtulník do zatáčky a kopíroval východní pobřeží jezera, kde přelétl nad několika ostrovyznámými pestrou populací primátů. Před nimi se objevil úzký poloostrov; vrtulník se vrátil nad džungli apostupně snižoval rychlost. Jakmile se dostal nad střed poloostrova, nechal pilot stroj viset ve vzduchu.

Pablo se zahleděl na stromy pod nimi a všiml si, že se pohybují. Koruny se nekývaly ve větru od rotoru

vrtulníku, ale rozhrnovaly se do stran.

V zeleni se objevila mezera, která se po chvíli změnila ve velkou čtvercovou paseku s označenoupřistávací plochou pro vrtulník se světly a reflexivním bílým kruhem.

Pilot vystředil helikoptéru a lehce s ní dosedl na plochu. V okamžiku, kdy zastavil motor, si Pablo strhl

sluchátka a vystoupil.

Jakmile byl mimo dosah rotujících lopatek, vzhlédl a uviděl, jak se uměle vytvořená střecha zavírá.Hydraulický poháněný kryt byl součástí konstrukce stojící na pilířích na pasece. Obsluhovali ho dvaozbrojení muži v maskáčích stojící u přístrojového pultu na kraji mýtiny.

Když obloha zmizela, vyjel z džungle golfový vozík a zastavil před Pablem.

„El Jefe už čeká,” oznámil řidič se slabým švédským přízvukem. Byl to robustní blonďák s bledou pletí aledově modrýma očima, který do panamského pralesa vůbec nezapadal. Na sobě měl nevýraznouvojenskou uniformu a v pouzdře na opasku berettu.

Oba muži se na sebe dívali se směsicí respektu a pohrdání. Oba se nechávali najímat na špinavou práci azachovávali chladné, formální příměří. „Taky tě zdravím, Johanssone,“ řekl Pablo. „A ano, měl jsem mocpříjemný let, děkuju.“

Johansson dupl na pedál, jakmile Pablo nastoupil do vozíku, aniž počkal, až se usadí.

Jeli mlčky po dlážděné cestě v džungli. Před nimi se rozevřela stíněná paseka, po níž se pohybovali dalšíozbrojenci v maskáčích. Napravo se tyčila hromada šedého kamení ve tvaru pyramidy. Skupina ztrhanýchmužů ve špinavých, propocených šatech nakládala kamení lopatami na malé vozíky a odvážela je po cestě

vykácené v lese.

Golfový vozík kodrcal přes další úsek husté džungle, potom zastavil před velkou betonovou stavbou bezoken. Její plochá zesílená střecha porostlá vegetací ji zakrývala ze vzduchu ještě realističtěji než přistávací plochu. Jen alej palem po obou stranách vchodu dodávala budově náznak útulnosti.

Pablo vyskočil z vozíku. „Díky za svezení. Nemusíš nechávat běžet motor.“

„Na tvém místě bych se netěšil na dlouhou návštěvu,“ opáčil Johansson a odjel.

Když Pablo vystoupil po krátkém vnějším schodišti ke dveřím, zčeřil dusný vzduch slabý vánek od jezera.Stráž na prahu otevřela dveře a vpustila ho dovnitř.

Ve zjevném kontrastu k bezvýrazným vnějším zdem byl interiér budovy ukázkou přepychu. Toto obytnésídlo bylo zařízené v jasných tropických barvách a ozářené množstvím lustrů. Stráž vedla Pabla chodboudlážděnou bílým mramorem; minuli obývací pokoj zdobený na jedné straně moderním uměním azařízeným zaskleným bazénem na straně druhé. Zadní část domu se táhla podél hřebene nízkého kopce,který se tyčil z vody. Okna od podlahy ke stropu skýtala výhled na velkou část jezera Gatun.

Pablo byl uveden do velké kanceláře s výhledem na skalnaté pobřeží dole. V dálce bylo vidětkontejnerovou loď plující kanálem do Tichého oceánu.

Na okamžik se zastavil ve dveřích, než upoutal pozornost muže sedícího za starožitným mahagonovýmstolem. Edward Bolcke pohlédl přes horní okraj brýlí na čtení a pokynul Pablovi, aby vstoupil.

Každý detail na Bolckovi - počínaje konzervativním oblekem a kravatou svědčí o jeho náročné povaze.Stříbrné vlasy měl pečlivě zastřižené, nehty pěstěné a boty naleštěné. Jeho kancelář byla zařízena takřkaspartánsky a na stole před ním neležela jediná zbytečnost. Bolcke si sundal brýle, opřel se do židle, zkřížilpaže a změřil si Pabla pronikavýma hnědýma očima.

Pablo se posadil naproti němu a čekal, až jeho zaměstnavatel promluví.

„Tak co se pokazilo v Tijuaně?” zeptal se Bolcke. V jeho slovech byl patrný německý přízvuk.

„Víte, že Heiland zničil při první operaci vlastní loď?” odvětil Pablo otázkou. „Tím nám samozřejmě zkřížilplány. Než se nám podařilo najít vhodné plavidlo na vyzvednutí vraku, dorazili Američané a vytáhli tentestovaný model. Byli však z civilní organizace NUMA, takže jsme od nich to zařízení bez problémů získaliuž na moři. Ale dvěma z jejich mužů se podařilo sledovat nás na mexické pobřeží. A zapletla se do tohotaké jedna vyšetřovatelka.“

„Ano, to jsem slyšel.“

Pablo si odkašlal, překvapený Bolckovou poznámkou. „Když jsme jeli na letiště, došlo v ulicích Tijuany kdopravní nehodě. Zařízení bylo zničeno a při srážce zemřel Juan. Eduarda jsem ztratil, když jsme se

snažili z té situace dostat.“

„Pořádně zmařená příležitost,“ konstatoval Bolcke a přimhouřil oči. „Naštěstí se zdá, že to nebude mít

žádné následky.“

„Všichni muži, se kterými pracuju, jsou cvičení žoldáci z Kolumbie s falešnými identitami a bez trestníchzáznamů. S vámi je nic nespojuje.“

„To je dobře, protože z týmu vyslaného do Idaha také nezůstal nikdo naživu.”

Pablo strnul na své židli. „Alteban a Rivera jsou mrtví?”

„Ano zahynuli při dopravní nehodě po odjezdu z Heilandovy chaty,“ odpověděl Bolcke s kamennýmvýrazem ve tváři. „Měla v tom prsty ta vyšetřovatelka, nějaká Ann Bennettová, a ředitel NUMA, kteréhojste zjevně potkali v Tijuaně. Naštěstí se mi podařilo ty plány znovu získat ve Washingtonu.“

Bolcke sáhl do zásuvky stolu, vyndal silnou obálku a postrčil ji přes stůl. „Užijte si výplatní den, příteli.Vaše vlastní odměna plus peníze vašich mrtvých spolubojovníků.“

„To nemůžu přijmout,” namítl Pablo, ale natáhl ruku a zvedl obálku.

,Jistěže můžete, platím za práci, ne za výsledky. Avšak ve světle posledních událostí jsem se rozhodlnevyplatit prémii, kterou jsem vám chtěl dát za dobrou práci v dole Mountain Pass.“

Pablo přikývl, vděčný, že drží v ruce peníze. „Vždycky jste byl Štědrý.“

„Pokud dojde k dalším chybám, už tak štědrý nebudu. Předpokládám správně, že jste připravený na dalšíúkol?“ Propletl si prsty na desce stolu a věnoval Pablovi upřený pohled. Pablo před ním uhnul a zadíval seraději na Bolckovy ruce. Ty jediné toho muže prozrazovaly. Byly mohutné, pokroucené a sežehlé sluncem.

Nebyly to ruce člověka, který strávil život v zasedacích síních velkých korporací, na jakého Bolcke jinakvypadal. Byly to ruce muže, který skoro celý život kopal krumpáčem.

Edward Bolcke, který se narodil a vyrostl v Rakousku, strávil mládí pátráním po zlatě a vzácnýchminerálech v Alpách. Byl to jeho způsob úniku před realitou, když jeho matka utekla s americkýmvojákem a nechala ho v péči věčně opilého otce se sklony k násilí. Výlety do hor vzbudily v mladémBolckovi lásku ke geologii, jež vedla k diplomu v oboru minerálních zdrojů na Rakouské univerzitě vLubně.

Našel si práci v měděném dole v Polsku a zakrátko se už stěhoval po celém světě, pracoval v dolech nacín v Malajsii, zlatých dolech v Indonésii a stříbrných dolech v Jižní Americe. Díky své takřka nadpřirozenéschopnosti vyhledávat rudné žíly zvyšoval produkci a zisky všude, kamkoliv přišel.

Jenže v Kolumbii ho štěstí opustilo. Bolcke koupil podíl v malém stříbrném dole v okrese Tolima. Podrobná

analýza naleziště odhalila ještě cennější zdroj platiny za hranicemi jeho pozemku. Zajistil si těžební práva

a narazil na hlavní žílu, která z něho za pár měsíců udělala boháče. Zatímco oslavoval své štěstí vBogotě, potkal temperamentní dceru brazilského průmyslníka a brzy se oženil.

Několik let vedl ukázkový život a rozmnožoval své bohatství z dolu, až do dne, kdy se vrátil do svéhodomu v Bogotě a našel manželku v posteli s pracovníkem amerického konzulátu. V záchvatu zuřivosti, oníž ani nevěděl, že jí je schopen, rozbil tomu muži lebku geologickým kladívkem. Pak přišla na řadu

manželka, které rozdrtil hrdlo svýma silnýma, mohutnýma rukama.

Kolumbijská porota, štědře podplacená jeho obhájci, ho zprostila viny na základě dočasného pominutísmyslů. Odešel od soudu jako svobodný člověk

Byl volný fyzicky, ale ne duševně. Ta událost znovu otevřela jizvu z dětství způsobenou zavržením apřidala k ní několik nových ran. Jeho duši zaplavila krvežíznivá zloba - a odmítala ustoupit. Prahl popomstě a obrátil se k těm nejsnazším obětem, které mohl najít - bezmocným mladým ženám. Po nocíchprojížděl bogotskými slumy a najímal si mladé prostitutky, které nemilosrdně vraždil, aby dal průchodsvému vzteku. Když ho jedné noci málem zastřelil ostražitý pasák, opustil konečně tento ventil svézuřivosti a odjel z Kolumbie poté, co prodal svůj zbývající podíl v dole.

Bolcke investoval do málo vynášejícího zlatého dolu v Panamě a přesídlil tam. Už před lety si prostudovalprovoz dolu a věděl, že je špatně řízený.

Vlastnila ho americká firma spolu s dalšími podniky, a aby převzal kontrolu, musel koupit celouspolečnost. Aby však mohl uzavřít smlouvu, musel se vzdát části hodnoty dolu ve prospěchzkorumpované panamské vlády, vedené v té době Manuelem Noriegou. Když Noriegu svrhla americkáarmáda, činila si následující vláda na důl nárok, čímž zahnala Bolcka do nekonečných soudních pří.Nakonec se mu podařilo získat důl zpět, ale za cenu značných ztrát. Vinil z nich Američany a jeho hluboko

zakořeněná nenávist se tak obrátila k této zemi.

Zjistil, že v rámci důlního konglomerátu paradoxně vlastní i malý podnik v USA: přepravní firmuprovozující několik obchodních nákladních lodí a malou bezpečnostní agenturu. To, co začalo jako drobnánepříjemnost, se změnilo ve velkou příležitost k pomstě.

Každou noc ho ve snech pronásledoval obraz jeho manželky s tím Američanem, který nahradil vidinu jeho

matky mizející s americkým vojákem, a každé ráno se budil se vztekem. Ti dva pachatelé, přestožedávno mrtví, zůstali terčem Bolckova hněvu, jímž se tak stala i země jejich původu. Zloba ho nikdyneopouštěla. Ale místo aby ji ventiloval náhodným násilím, vydal se po nové stezce msty. Za použití

schopností a znalostí získaných celoživotní práci v dolech zahájil svou vlastní ekonomickou válku.

Bolckovy ponuré tmavé oči zasazené v hubeném, tvrdém obličeji zkoumaly návštěvníka, zatímco položildlaně na stůl. Pablo nejistě promluvil: „Nejsem nijak nadšený, že se mám hned vrátit do Ameriky. Mysleljsem si, že před další fází zůstanu pár týdnů v Panama City.“

„Měli jsme zastaralý rozpis dodávek a teď se termíny posunuly. Zásilka vyrazí na cestu za čtyři dny.Musíte se vrátit okamžitě.“

Pablo neprotestoval. Tento bývalý příslušník zvláštních jednotek kolumbijské armády nikdy neodmítlžádný rozkaz. Pracoval pro toho Rakušana už přes dvanáct let, od chvíle, kdy si ho Bolcke poprvé najal,aby potlačil protesty horníků vjednom dole. Jeho neochvějná loajalita byla za ta léta bohatě odměňována.

„Budu si muset sestavit nový tým,“ namítl Pablo.

„Na to není čas. Budou vám asistovat dva najatí Američané.”

„Nikomu zvenčí se nedá věřit.“

„Budeme to muset risknout,“ odsekl Bolcke. „ přišel jste o celý tým. Můžu vám dát některé Johanssonovymuže, ale ti nejsou na vaši práci vycvičení. Můj washingtonský zástupce mě ujistil, že ti Američané jsoudůvěryhodní. A navíc,“ pohléd1Pablovi do očí, „dokázali to, co váš tým nedokázal. Získali ta data o

superkavitaci.”

Bolcke podal Pablovi menší obálku.

„Tady je telefonní číslo našeho člověka ve Washingtonu. Kontaktujte ho, až dorazíte na místo, a on vámdojedná schůzku s těmi najatými muži. Všechno ostatní je zařízené, takže budete muset jen získat zásilku

a dopravit ji na místo.“ „Provedu.“

„Tryskáč společnosti bude připraven zítra, aby vás dopravil do země. Nějaké otázky?”

„Ta vyšetřovatelka a lidé z NUMA - představují nějaký problém?”

„S tou ženou si nemusíte dělat starosti.“ Bolcke se pohodlně opřel v židli a zamyslel se nad druhou částí

dotazu. „S personálem NUMA si nejsem tak jistý. Možná se ho vyplatí sledovat.“ Pohlédl zpátky na Pabla.

„Postarám se o to. Pokračujte podle plánu. Budu čekat v Pekingu na vaše hlášení.“

Oči mu ztmavly a naklonil se kupředu. „K tomuhle okamžiku směřují už léta. Všechno je na svém místě.

Nezklamejte mě, Pablo.“

Pablo nadmul hruď. „Jen klid, Jefe. Bude to jako sebrat miminu dudlík.“

ANN PŘIBĚHLA DO KANCELÁŘE V SEDM RÁNO. INSPIROVALA SE Pittovým možným spojením s únosem

lodi. Nejprve se zastavila u doktora Roalda Oswalda, který nahradil Joea Ebersona na místě ředitele

programu mořských technologů. Seznámila se s tím vědcem o pár dní dříve a nepřekvapilo ji, když ho už

našla za stolem, jak pracuje na zprávě o stavu oddělení.

Strčila hlavu do dveří. „Můžu vás vyrušit ve vaší ranní samotě?”

„Samozřejmě, slečno Bennettová. Uvítám rozptýlení od deprimujícího postupu prací na nové ponorce.“

„Prosím, říkejte mi Ann. Dojde ke spuštění i bez toho superkavitačního zařízení?”

„To je naše dilema. Smrt Ebersona a Heilanda nás vrátila o celé měsíce, ne-li roky, zpět. Schopnosti

plavidla jsou bez toho systému značné omezené. Myslím, že nakonec bude záležet na závěrečných

testech pohonu, pokud se nám ho ovšem podaří sestrojit.“

„A co vám v tom brání?”

„Bylo mi řečeno, že kritické zpoždění dodávek materiálu.“

„Patří mezi tyto materiály kovy vzácných zemin?“

Oswald se napil kávy a pátravě na Ann upřel bleděmodré oči. „Nemám dost informací, abych vám na tomohl odpovědět. Ale ano, jisté vzácné prvky hrají rozhodující roli v konstrukci Sea Arrow - zvlášť se totýká hnací jednotky a některých sonarových a elektronických systémů. Proč se ptáte?“

„Zkoumám možnou spojitost mezi smrtí doktora Heilanda a uloupenou zásilkou monazitové rudy

obsahující vysokou koncentraci neodymu a lanthanu. Jak důležité jsou tyto prvky pro Sea Arrow.“

„Velice Náš pohonný systém je závislý na dvojici vysoce moderních elektromotorů, které pohánějí pumpyvnějších trysek stejně jako zbytek řídicího systému plavidla. Oba komponenty obsahují vzácné prvky, alemotory zvlášť.“ Oswald znovu usrkl kávy. „Využívají permanentní magnety o vysoké intenzitě pole, abydosáhly několikageneračního skoku ve výkonnosti a efektivitě. Tyto magnety se za přísných podmínekvyrábějí v Národní laboratoři v Amesu a obsahují směs několika vzácných prvků, mezi nimiž je určitě ineodym.“ Na okamžik zaváhal. „Domníváme se, že Heilandův superkavitační systém je také závislý nanějakých vzácných prvcích. Mám pocit, že byste mohla být něčemu na stopě.“

„Proč si to myslíte?“

„Motory Sea Arrow mají být teprve nainstalovány. První motor právě dokončili ve výzkumné laboratořinámořnictva v Chesapeake Bay a je připravený k převozu do Grotonu. Stavba druhého se zdržela kvůlipřerušení dodávek materiálu. Ještě jsem se neseznámil se všemi informacemi, ale

pokud vím, zdržel nás nedostatek vzácných prvků.“

,Mohl byste zjistit, o které materiály se přesně jedná?”

„Zavolám pár lidem a ozvu se vám.“ Opřel se zpátky v židli a zatvářil se zamýšlené. „Joe Eberson byl můjpřítel. Každé léto jsme jezdili rybařit do Kanady. Byl to dobrý chlap. Postarejte se, aby se našli jeho vrazi.“

Ann vážně přikývla. „To mám v úmyslu.“

Seděla za stolem teprve pár minut, když jí Oswald zavolal a nadiktoval jí seznam prvků, jejichž dodávkase opozdila: gadolinium, prazeodym, samarium a dysprosium. Na začátku seznamu byl neodym, právě ten

prvek, který obsahoval Pitrův vzorek monazitu z Chile.

Rychlé hledání na internetu odhalilo, že tržní ceny těchto prvků v poslední době prudce stouply. Odborníci

na komodity uváděli, že se na vzrůstu cen podílely dva faktory. Jedním byl požár, který zničil důlníkomplex v Mountain Pass v Kalifornii, jediné naleziště vzácných zemin v USA. Druhým faktorem bylo něco,

o čem Ann věděla - oznámení majitelů australského dolu v Mount Weld, že dočasně zastavují těžbu, abymohli důl modernizovat a rozšířit.

Zatímco o tom Ann uvažovala, zvedla desky, které jí na stole nechal Fowler. Byly v nich životopisy všech

civilistů, kteří se zúčastnili prohlídky rozestavěné Sea Arrow. Přeskočila ty, kteří pracovali pro DARPA aONR, a prostudovala zbývající jména. Když přelétla pohledem údaje o poradci Bílého domu TomuCernym, vytřeštila oči. Pročetla si je ještě jednou a udělala si

několik poznámek.

Ve dveřích se objevil Fowler a vstoupil do kanceláře s koblihou a kávou. „Jsi ranní ptáče. Kam se chystáš

doskákat dneska?”

„Věřil bys, že do jižního Pacifiku?” Pověděla mu o Pittově podezření týkajícím se nákladní lodi, která najelana břeh v Chile, a plánu chránit loď’ plující z Austrálie.

„Převáží rudy vzácných kovů.“

„Ano. Myslím, že se jmenuje Adelaide a pluje z Perthu.”

„Ty se k němu ale nechceš přidat, že ne?“

„Uvažovala jsem o tom, ale odjíždí už zítra. Nejspíš to bude výstřel naslepo a upřímně řečeno mám pocit,že jsem tady na něco kápla.“

Postrčila před něj po stole životopis Toma Cernyho. „Nejsem sice zatím připravená s jistotou označit

skulinu, kudy unikají informace z Bílého domu, ale podívej se na Cernyho minulost.”

Fowler přečetl nahlas několik položek z Cernyho kariéry. „Je to bývalý důstojník u zelených baretů, sloužiljako vojenský poradce na Tchaj-wanu a později v Panamě a Kolumbii. Odešel z armády kvůli nabídcemísta programového manažera pro zbraňové programy využívající usměrněnou energii ve společnostiRaytheon. Později se přesunul na Capitol Hill jako specialista

na obranu. Před příchodem do Bílého domu seděl ve správních radách tří dodavatelů ministerstva obrany.

Oženil se s Jun Lu Yi, tchajwanskou občankou. Založil nadaci podporující vzdělání dětí v Bogotě.“ Položilpapír na stůl. „Zajímavá škála zkušeností.“

„Zdá se, že se vyskytoval v blízkosti několika obranných systémů, které okopírovali Číňani,“ poznamenalaAnn. „A ta zmínka o Kolumbii mi rozhodně padla do oka.“

„Bude dobré se na to podívat. Myslím, že bych mohl vznést několik diskrétních dotazů, abys zatím

nemusela budit rozruch.“

„Souhlasím. Nejsem připravená zahodit svou kariéru tím, že bych se opřela do Bílého domu, ale zkusím siho proklepnout. Jak to jde tobě s vnitřní kontrolou?”

Potřásl hlavou. „Dvakrát jsem prověřil každého zaměstnance DARPA pracujícího na tom programu.Upřímně řečeno jsem nenašel ani jediný náznak podezřelého chování. Až dokončím pohovory, předám tyspisy tobě.“

„Díky, ale důvěřuju tvému úsudku. Co máš v plánu dál?”

„Napadlo mě navštívit naše tři největší subdodavatele. Třeba by ses ke mně mohla přidat? Urychlilo by to

práci…“

„Uvažuju o tom, že se podívám na několik z těch menších. Padli mi do oka tihle tři.“

,Jsou moc nízko V potravním řetězci,“ namítl Fowler. „Nejspíš měli jen omezený přístup k čemukoliv

tajnému.“

„Menší sondování nikdy neuškodí,“ odvětila Ann.

Fowler pokrčil rameny. „Posluž si. Dneska tady budu až do večera, kdyby ses se mnou chtěla o něcopodělit.“

Později téhož dne se jí podařil další průlom. Po několika konzultacích s FBI se vrátila k seznamusubdodavatelů. První dvě společnosti měly veřejně obchodovatelné akcie, takže snadno získala informace

o jejich podnikatelských aktivitách. Ale třetí firma byla v soukromých rukou a vyžadovala složitější pátrání.Našla o ní článek ve strojírenském periodiku a spěchala do Fowlerovy kanceláře.

„Dane, podívej se na tohle. Jeden ze subdodavatelů, firma nazvaná SecureTek, poskytuje zabezpečenédatové linky strojařům v odlehlých oblastech, aby se mohli navzájem informovat o své práci. Bez vlastního

bezpečnostního oprávnění mohou získat přístup k soukromé technické práci.“

„Bude to zřejmě těžší, než si představuješ.“

„Zajímavější je tohle. SecureTek je součástí malého konglomerátu se sídlem v Panamě, kterému patřítaké přepravní společnost v USA a zlatý důl v Panamě.“

„Dobře, ale nevím, kam tím míříš.“

„Ta společnost vlastní menšinový podíl ve firmě Hobart Mining. A ta má důl v Austrálií zvaný Mount

Weld.“

„Dobře, takže rozšířili své těžební aktivity.“

„Mount Weld je jedním z největších producentů vzácných prvků kromě Číny. Doktor Oswald mi dneskaráno vysvětlil, jak jsou tyhle vzácné prvky důležité při vývoji Sea Arrow a jak jejich nedostatek zbrzdil

program. Mohla by v tom být souvislost.“

„Připadá mi to trochu jako výstřel naslepo,“ potřásl hlavou Fowler. „Kde je motivace? Majitel toho dolu byměl být rád, že kupujeme jeho produkty - neobrátil by se zády k jednomu ze svých nejlepších zákazníků.Myslím, že jsi dovolila, aby tě Dirk Pitt svedl na scestí.”

„Možná máš pravdu,“ připustila. „Asi se jenom chytám stébla.“

„To se stává. Zítra ráno to celé třeba uvidíš v jiném světle. Mně při řešení problémů pomáhá cvičení.Každé ráno se proběhnu po břehu Potomaku a skvěle si vyčistím hlavu. Měla bys to zkusit.“

„Třeba to udělám. Prokaž mi jenom jednu službu, ano?” řekla. „Přidej SecureTek na seznam dodavatelů,které poctíš svou návštěvou.”

„S radostí,” opáčil.

Ann si vzala jeho radu k srdci a po práci se stavila ve fitcentru, kde uběhla pár kilometrů na běžeckémpásu. Potom se zastavila v jedné restauraci a nechala si zabalit s sebou porci kuřecího salátu. Cestoudomů si vzpomněla na Pitta a zavolala mu, jakmile vešla do bytu. Nebral telefon, tak mu nechala dlouhývzkaz o svých zjištěních a popřála mu šťastnou cestu.

Když zavěsila, zaduněl z chodby hluboký hlas. „Doufám, že jsi mu nezapomněla dát sbohem.“

Ann leknutím div nevyskočila z bot. Prudce se otočila a uviděla, jak z její temné ložnice vyšli dva statničernoši. Poznala toho prvního a roztřásla se. Clarence se chladně usmál, vstoupil do místnosti a namířil jína hlavu pětačtyřicítku.

ČOU SING MĚL OBLIČE] ROLNÍKA. JEHO OČI BYLY BLÍZKO U SEBE, brada mu prakticky chyběla a nosukazoval doprava po dávné fraktuře. Vzezření venkovského prosťáčka doplňovaly odstávající uši a sestřihchudáka. Tento vzhled agentovi tajných služeb dokonale vyhovoval. V terénu Čou nevzbuzoval vůbecžádnou pozornost, což neustále podceňovali jeho

nadřízení na čínském ministerstvu státní bezpečnosti. Stejně tak podceňovali i jeho zákeřnost a další

schopnosti.

V tomto okamžiku se spoléhal, že zapůsobí stejným dojmem na méně náročné obecenstvo. Oblečený vobnošených a zaprášených šatech nekvalifikovaného dělníka vypadal jako většina obyvatel Bayan Obo,města v centru Mongolska, které bylo samo omšelé a zaprášené. Čou přešel dlážděnou ulici přeplněnounákladními auty a autobusy a zamířil do malé nálevny. Už z ulice slyšel hlasy uvnitř. Zhluboka se nadechl,pak zatlačil do dřevěných dveří ozdobených vybledlým obrazem červeného kauce.

Čouovy nozdry naplnil pach laciného tabáku a zvětralého piva, když vstoupil dovnitř a rozhlédl sezkušeným pohledem po stísněném prostoru. Úzkou místnost zaplňoval tucet stolů obsažených partoudrsných horníků občerstvujících se po směně v povrchovém dole za městem. Tlustý jednooký barmannaléval panáky za pultem lemovaným místními opilci. Jedinou výzdobou baru byla vycpaná kančí hlava na

zdi, které chybělo několik chomáčů srsti.

Čou si objednal paj-tíou, alkohol z obilí, který tam byl populární, a posadil se na židli v koutě, aby mohlstudovat klientelu. Muži rozdělení do skupinek po dvou a po třech pracovali na tom, aby se otupili pokaždodenní dřině. Přeskakoval pohledem z jednoho zhrublého obličeje na druhý a hledal vhodný terč.Našel jeden o pár stolů dál, drzého mladého tlučhubu, který něco hučel do svého mlčenlivého vysokéhospolečníka.

Čou počkal, až mluvka skoro dopije svou skleničku, pak přistoupil k jeho stolu. Naoko se zapotácel, mávl

loktem a srazil mladíkovu sklenku na zem. „Hej! Moje pití!”

„Moc se omlouvám, příteli.“ Čou vyslovoval nezřetelně, jako by byl opilý.

„Prosím, pojď se mnou k baru a já ti koupím další.“

Mladý horník si uvědomil, že právě přišel k pití zadarmo, a rychle, i když nejistě vstal. „Jo, další pití.“

S plnou keramickou lahví paj-tíau v ruce uvítali Čoua u stolu s otevřenou náručí.

,Jsem Wen,” prohlásil výřečný mladík. „A tady můj tichý přítel je Jao.”

,Já jsem Tsen,“ představil se Čou. „Oba pracujete v dole?“

„Jasně.“ Wen napnul bicepsy. „Tohle nám nenarostlo od škubání kuřat.“

,Jakou práci děláte v dole?“

„No, jsme drtiči,“ zasmál se Wen. „Házíme vytěženou rudu do drtiček. Jsou velké jako baráky a umějí

rozdrtit balvan velký jako pes na tohle.“ Sevřel Čouovi před očima ruku v pěst.

,Já pocházím z Pao-Tchou,“ zamumlal Čou, „a hledám práci. Nebyla by v dole nějaká?“

Wen natáhl ruku a stiskl Čouovi paží. „Pro muže jako ty? Na práci v dole jsi moc vychrtlý.” Zasmál se a

prskl přes stůl spršku slin. Pak si všiml smutného výrazu v Čouově tváři a pocítil náznak lítosti. „Občas se

někdo zraní a pak za něho vezmou náhradu. Ale před tebou bude nejspíš dlouhá fronta.“

„Rozumím, přitakal Čou. „Ještě paj-tíou?“

Nečekal na odpověď’ a dolil jim skleničky. Tichý horník, Jao, na něho vrhl lhostejný pohled a přikývl. Wen

zvedl sklenku a nalil si obsah do úst.

„Povězte mi,“ pokračoval Čou, když si srkl svého pití, „je pravda, že se u Bayan Obo načerno těží?“

Jao strnul a pohlédl podezíravě na Čoua.

„Ne, všechna ruda pochází ze stejného místa.“ Utřel si rukávem ústa.

„Není bezpečné o tom mluvit,“ dodal Jao poté, co porušil své mlčení hlasitým říhnutím.

Wen pokrčil rameny. „To jde všechno mimo nás.”

,Jak to myslíš?” zeptal se Čou.

„Všechno odstřelování, kopání a drcení provádí státní společnost, která platí Jaa a mě,“ vysvětlil. „Teprve

po drcení začnou do hrnce strkat ruce jiní.“

„A čí ruce to jsou?“

Jao uhodil sklenici o stůl. „Moc se vyptáváš, Tsene.”

Čou se Jaovi mírně uklonil. „Jenom se snažím najít práci.“

„Jao je na to trochu citlivý, protože jeho bratrance pro ty lidi řídí náklaďák.”

,Jak to funguje?”

„Myslím, že si platí některé řidiče z dolu,“ odpověděl Wen. „V noci některé z těch náklaďáků, které vozívytěženou rudu do drtiček, naberou náklad už rozdrcené rudy a vysypou ho v odlehlé části dolu. PakTiang a jeho soukromá kolona náklaďáků drť naloží a odvezou. Hele, tady ho máme.“ Wen zamával napodsaditého muže s nečistou pletí v obličeji, který právě vstoupil do baru. Kráčel sebejistou chůzi.

„Tiang-u, právě jsem vypravoval svému příteli, jak vozíte kradenou rudu z dolu.“

Tiang udeřil Wena ze strany do hlavy otevřenou dlaní a málem ho srazil

ze židle. „Jestli nepřestaneš s tím svým žvaněním, Wene, přijdeš o jazyk. Jsi horší než stará ženská.“Změřil si Čoua pohledem a pak se podíval na svého bratrance Jaa. Statný muž mírně zavrtěl hlavou.

Tiang se protáhl kolem stolu a postavil se kousek od Čoua. Náhle sáhl dolů, popadl Čoua za límec a

trhnutím zvedl agenta na nohy.

Čou nechal ruce u boků a neškodné se usmál.

„Kdo jsi?“ zeptal se Tiang, obličej jen pár milimetrů od Čouova.

,Jmenuju se Tsen. jsem farmář z Pao-Tchou. A ty mi povíš svoje jméno?“

Tiangovi se zablesklo v očích nad tou drzostí. „Poslouchej mě, farmáři.“ Pevně utáhl Čouovi límec. „Jestli

chceš ještě někdy kráčet po hlíně Bayan Obo, tak ti-radím, abys zapomněl, že jsi tady byl. Nikoho jsi

neviděl a s nikým jsi nemluvil. Rozumíš?”

Tiangův dech páchl kouřem a česnekem, ale Čou ani nehnul brvou. S příjemným úsměvem na něj kývl.

„Samozřejmě, ale jestli jsem tady nikdy nebyl, tak jsem neutratil osmdesát jüanů za pití.“ Natáhl

otevřenou dlaň, jako by Čekal na peníze.

Tiang zrudl. „Už nikdy do tohohle baru nechoď. A teď’ vypadal.“

Pustil Čouův límec, aby mohl zdůraznit svou hrozbu pěstmi. Byl však příliš blízko, než aby se mohl

rozmáchnout, a tak udělal krok dozadu.

Čou ten pohyb očekával a zahákl nárt své nohy zezadu za řidičův kotník.

Tiang se zapotácel, ale i tak vystřelil pravou pěstí. Čou uskočil doleva, zastavil Tiangův úder ramenem a

pak kontroval úderem na Tiangův trup. Tiang ztratil rovnováhu a Skácel se dozadu.

Čou ho nenechal být a hodil jím na Stůl, o jehož okraj se Tiang udeřil do hlavy. Svalil se na podlahu jako

pokácená sekvoje a omdlel.

Při pohledu na pád svého bratrance vyskočil Jao ze židle a pokusil se sevřít Čoua v medvědím objetí.

Menší a střízlivější Čou se snadno vykroutil a ostře nakopl Jaa do kolene. Větší muž se předklonil aumožnil tak Čouovi, aby mu uštědřil několik bleskových úderů do hlavy. Poslední rána zasáhla krk. Jao seobrátil, klesl na kolena a sevřel si hrdlo, aby překonal falešný pocit, že se dusí.

V baru se rozhostilo ticho a všechny oči se upřely na Čoua. Upoutat na sebe pozornost bylo nerozumné,ale občas si prostě nemohl pomoct.

„Žádný rvačky!“ křikl barman. Měl však plné ruce práce s naléváním pití, takže se neobtěžovalvyhazováním pachatelů na ulici.

Čou na něho kývl, pak nenuceně zvedl ze stolu sklenici s paj-tíou a napil se. Ostatní zákazníci se vrátili kesvému pití a žertům a ignorovali dva muže na podlaze.

Wen krátkou rvačku strnule sledoval a vůbec se nezvedl ze židle. „Na farmáře máš rychlé ruce,“ vykoktal.

„To je od práce s motykou.“ Čou máchl rukama nahoru a dolů. „Co kdyby nám náš kamarád Tiang koupil

pití?“ zeptal se.

Jasně,“ vypravil ze sebe Wen.

Čou sáhl nehybnému muži do kapsy a vytáhl peněženku. Našel jeho průkaz totožnosti a zapamatoval siTiangovo celé jméno a adresu. Pak vyndal dvacetijüanovou bankovku, podal ji Wenovi a vrátil peněženkuna místo. „Napij se za mě,“ řekl Čou. „Je pozdě, už musím jít.“

„Ano, můj příteli Tsene, když to říkáš…“ Wen se zvedl s jistými obtížemi ze židle.

„Uvidíme se v dole,” dodal Čou.

„V dole?” zeptal se Wen. Zmateně vzhlédl, ale drobný farmář z Pao-Tchou už byl pryč.

ŤIANG SIENTO, ŘIDIČ NÁKLAĎÁKU, SE DRUHÝ DEN V PŮL SEDMÉ ráno vyplížil z bytového komplexu. Načele měl náplast a kráčel strnule ve snaze omezit bolest, která mu s každým krokem vystřelovala až dohlavy. Kdyby neměl tolik starostí sám se sebou, možná by si všiml včerejšího útočníka z Červeného kance,

který seděl v toyotě čínské výroby zaparkované na

protější straně ulice a četl si People’s Daily.

Čou se sám pro sebe usmál, když sledoval, jak se Tiang belhá ulicí k přeplněně zastávce autobusu. Jakoobvykle se prodral do první řady, a když autobus přijel, obsadil jedno z mála zbývajících sedadel. Čounastartoval auto, zařadil se do provozu a držel se několik aut za autobusem.

Než autobus zastavil před zchátralým obytným domem na jižním. Konci města, většina cestujících užvystoupila. Čou zajel s autem za roh, zaparkoval za prodejním stánkem a díval se, Tiang vystupuje zautobusu. Čou si stáhl klobouk do očí, zamkl auto a sledoval ho pěšky.

Tiang prošel vedlejší ulicí, pak odbočil do uličky plné odpadků. Vzduch osvěžoval ranní vánek a Tiang si

zapnul bundu, když dorazil k velké oplocené parcele a prošel kolem hromad prázdných palet, které se

tyčily z prašné země. Na konci pozemku stálo pod přístřeškem z vlnitého plechu pět velkých nákladníchaut přikrytých plachtami a jeden otlučený pick-up. Okolo aut postávalo několik drsně vypadajících chlapůa srkalo horký čaj z papírových kelímků.

„Tiangu,“ zvolal jeden z nich, „to tě manželka dneska ráno česala pánvi?”

,Já přičísnu tebe klíčem na kola,“ odsekl Tiang. „Kde je Sao?”

Z mezery mezi dvěma nákladními vozy vyšel muž v černém kabátě s dvojitým zapínáním. „Tady jsi,Tiangu. Koukám, že zase pozdě. Jen tak dál a vrátíš se ke kopání kanálů.“ Obrátil se k ostatním mužům.„Tak dobře, jdeme na věc.”

Vytáhl z kapsy složený papír a muži se shlukli okolo něho.

„Vyložíme náklad v doku 27,“ řekl Sao. „Já pojedu s prvním náklaďákem, tak mě následujte, až pojedemedovnitř provizorní bránou. Čekají nás tam v osm, takže se nesmíme zpozdit.“

„Kde se zastavíme natankovat?“ zeptal se muž v pletené vlněné čepici.

„Na obvyklém parkovišti pro kamiony v Čchang-pchingu.“ Sao se rozhlédl, jestli nemá ještě někdo nějakéotázky, pak kývl směrem k náklaďákům. „Tak dobře, odjezd.”

Sao, Tiang a tři další muži došli k velkým nákladním autům a zbývající chlapi se poskládali do pick-upu.Tiangův vůz stál na konci řady. Nastoupil a nastartoval motor, který procitl k životu s oblakem černéhodýmu. Tiang si nastavil topení a čekal, až ostatní náklaďáky vyjedou z parcely. Když se rozjel vůz předním, zařadil rychlost a vyrazil kupředu. Přitom zahlédl ve zpětném zrcátku modrou šmouhu.

Nákladní auta projela otevřenou bránou obsluhovanou mohutným plešatým chlapem, který nosil podkabátem pistoli Makarov. Když Tiang dorazil k bráně, dupl na brzdu. „Zkontroluj korbu!“ řekl. ZároveňVystrčil ruku z okénka a uhodil zvenku do dveří auta, aby upoutal hlídačovu pozornost.

Hlídač přikývl a. došel ke korbě náklaďáku. Jakmile nahlédl nahoru, přivítala ho Čouova bota kopancemdo čelisti. Úder ho odhodil dozadu, ale v pádu stačil tasit makarov. Zvedl pistoli a namířil směrem knáklaďáku, jenže Čou na něj skočil. Agent vykopl hlídači pistoli, pak se na něj vrhl a udeřil ho loktem dobrady. Při nárazu kostí se ozvalo tlumené křupnutí a hlídač omdlel.

Čou vyskočil na nohy a otočil se. Tiang už tam stál a vrhl se na něho s nožem, který nosil na opasku. Čouspatřil záblesk čepele mířící na jeho hruď. Pokusil se uhnout, ale hrot mu projel rukávem a on cítil, ho řízlpřes pravý biceps.

Ignoroval tu ránu a levou pěstí zasáhl Tianga do spánku. Tiang zaklel, když si uvědomil, že bojuje s týmžmužem, který mu předchozího večera rozbil hlavu.

Čou mu nedal čas o tom přemýšlet. Makarov byl příliš daleko, než aby po něm mohl sáhnout, takpokračoval v útoku. Po ráně pěstí kopl obloukem nohou a zasáhl Tianga do stehna. Tiang se rozmáchlnožem a neopatrně jím bodl tak, aby trefil protivníka do břicha.

Čou byl ve střehu. Levou rukou chytil Tianga za zápěstí a snadno mu ji odstrčil stranou. Využil Tiangovysetrvačnosti, zatáhl a zakroutil zápěstím ruky s nožem a smýkl Tiangem dopředu. Pak pokračoval v obratu

a ramenem narazil plnou vahou Tiangovi do paže.

Tiangovi se zdálo, že má ruku vykloubenou v rameni, a zaslepen bolestí se zapotácel dopředu. Nůž muvypadl a on se Svalil na zem. Vmžiku se zbraň ocitla v Čouově ruce a blížila se k Tiangově hlavě. Čouchtěl toho muže zabít a mohl to snadno udělat, ale odolal nutkání. Tiang bude mnohem víc trpět, až bude

hnít ve vězeňské cele. Obrátil nůž a uhodil Tianga tupým koncem pod ucho. Tiangův svět zčernal, neboť’

střenka zasáhla krkavici a přerušila přívod krve do mozku. Čou stál nad ním a snažil se popadnout dech.Telefonát Lidové ozbrojené policii tomu rváči zajistí nepříjemné probuzení. Ale nejdřív musel Čoudostihnout karavanu.

Náklaďáky už zmizely v ulici. Čou našel makarov a strčil si ho do kapsy. Pak převalil Tianga na břicho asvlékl mu bundu. Jeho nožem mu uřízl pruh z látky košile na obvaz. Čouova pravá paže byla mokrá alepkavá, ale krvácení už ustalo. Bude se muset ošetřit za jízdy.

Čou skočil do kabiny, dupl na plyn a zahalil oba ležící muže oblakem prachu. Rozjel se směrem k hlavnísilnici na Bayan Obo. Důl se rozkládal severně od města, tak zamířil tím směrem a vytočil motor do

nejvyšších obrátek.

Divoce kličkoval provozem a nechával za sebou troubení klaksonů i vzteklé výkřiky. Provoz zřídl, jakmilese přiblížil k severnímu okraji města a cesta začala stoupat do kopců porostlých suchým křovím. Kdyžpřejel vrchol, uviděl karavanu půldruhého kilometru před sebou a brzy se zařadil za poslední auto.

S Čouem jedoucím za přeplněným pick-upem minul průvod nákladních aut hlavní bránu dolu Bayan Obo a

tři kilometry za ní odbočil na rozježděnou prašnou cestu stáčející se zpátky na jih. Projeli strženýmúsekem plotu na území dolu. Před nimi se objevily dvě velké jámy. Náklaďáky je objely a přiblížily se khlavní těžební oblasti. Pick-up změnil směr - teď vedl nákladní auta k vyhořelému skladišti, které vypadalo

opuštěně. Vozy zastavily za budovou, kde se tyčila obrovská hromada rozdrcené rudy.

Plán loupeže byl prostý. Při určitých nočních směnách sjel každý třetí náklaďák odvážející rozdrcenou rudu

do extrakčního zařízení z cesty a vysypal svůj náklad za starým skladištěm. Stačilo jen několik velkýchúplatků vybraným řidičům a úředníkům, kteří upravili záznamy o produkci dolu, a ruda byla připravena ktransportu. Každých pár dní dorazil konvoj náklaďáků, aby ji odvezl kupci.

Muži z pick-upu otevřeli zadní vrata skladiště, kde byl uložený pásový dopravník na kolovém podvozku.

Odtáhli ho k hromadě rudy a zapojili přenosný generátor. Čou sledoval, první náklaďák couvá, dokudkonec pásu netrčí nad korbou. Pracovní četa začala lopatami házet rudu na pás, který ji odnášel nanákladní auto. Naplnit jednu korbu trvalo necelou čtvrthodinu a potom nacouvalo další auto.

Čou si utřel paží od krve a převázal si ránu po noži. Protože se mu točila hlava kvůli ztrátě krve, snědlněkolik rýžových koulí, které našel v papírovém sáčku na sedadle spolujezdce. Oblékl si Tiangovu bundu a

zvedl límec.

Několikrát dýchl na boční okénko, aby se zamlžilo a ostatní na něho neviděli, zatímco čekal, až přijde nařadu.

Když odjel čtvrtý naložený náklaďák, Sao na něho mávl a naváděl ho k pásovému dopravníku. Čou nechalruce vysoko na volantu, aby si zakryl obličej a Sao se postavil před kapotu a mával na něho, aby couval.

Ruda se sypala na korbu s rachotem laviny. Minuty plynuly a Čou zadržoval dech v obavě, že si s nímněkdo bude chtít promluvit. Nakonec rachot utichl a dopravník zmlkl. Čou pohlédl do bočního zrcátka auviděl, jak dělníci táhnou dopravník zpátky do skladiště. Sao uhodil klouby pěstí do kapoty a vrátil se dosvého auta. Vůdce konvoje nastoupil, Vystrčil paží z okénka a ukázal dopředu. Ostatní náklaďáky

nastartovaly motory a následovaly Saa.

Těžce naložená nákladní auta projížděla pomalu po hrbolaté cestě k hlavní silnici. Pak zamířila na jih přeszaprášené město, které postavila těžební společnost. Nechala tu malou výspu civilizace za sebou apokračovala přes tytéž vyprahlé stepi centrálního Mongolska, které o osm století dřív dobyl Čingischán.Čou usoudil, že vyloží náklad na nejbližším železničním nádraží.

Když po několika hodinách dorazili do lidnatého města Pao-Tchou a odbočili na východ, pochopil, že se

mýlil.

Konvoj najel na rušnou dálnici Ting-čang, která vedla do Pekingu. Před hlavním městem se za soumrakuzastavil na odpočívadle pro kamiony na předměstí Čchang-pchingu. Zvedl se mírný vítr, který přinášel zpouště Gobi písečné víry. Čou si omotal obličej šálou, kterou našel v kapse Tiangovy bundy, a protáhl si

nohy spolu s ostatními šoféry, zatímco se do nákladních aut tankovalo palivo.

Náklaďáky opět pomalu vyrazily a prodíraly se houstnoucím městským provozem. Objely západní stranuPekingu, aby se vyhnuly nejhorším zácpám, a pokračovaly na jihovýchod. Trvalo skoro dvě hodiny, neždorazily do přístavního města Tchient’in. Sao vedl auta bludištěm ulic do středu velkého obchodníhopřístavu.

Dorazili ke starému skladišti v docích a zastavili ve vedlejší uličce. Ze stínů se vynořili dva muži a váčekplný jüanů, který jim Sao podal z okénka. Brána na konci uličky se otevřela a náklaďáky jí s rachotemprojely do velkého skladiště, které na protější straně končilo molem. Nákladní auta projela budovou azastavila vedle středně velké lodi, jejíž světla ozařovala molo.

Z mola sahal k lodi velký pásový dopravník a Sao zacouval s autem k jeho konci. Objevila se pracovní četa

s lopatami a začala vykládat rudu. Čou to sledoval z konce konvoje a dospěl k závěru, že už vidělvšechno, co potřeboval. Vyklouzl z kabiny dveřmi spolujezdce a doplížil se ke korbě náklaďáku.

Palubní důstojník nákladní lodi, jenž stál na molu a kontroloval lana, na Čoua pohlédl. Čou hrál roliunaveného řidiče, protáhl si ruce, zívl a zvolna k důstojníkovi došel.

„Dobrý večer,“ pronesl s malou úklonou. „Máte pěknou loď.“

„Graz je stará a unavená, ale pořád umí brázdit moře jako mohutný býk.”

„Kam máte namířeno?”

„Vyměníme náklad v Šanghaji a pak pokračujeme do Singapuru.“

Pozorně si Čoua prohlédl na světle a všiml si vlhké rudé šmouhy na jeho rukávu.

„Není vám nic?“

Čou se podíval na krev a usmál se.

„To je olej z převodovky. Polil jsem se, když jsem ho doléval do auta.“

Čou viděl, že Sao už má náklaďák vyložený a na jeho místo couvá další auto v řadě. Kývl na důstojníka ausmál se. „Tak šťastnou cestu,” popřál mu, obrátil se zády k probíhajícímu vykládání a kráčel pryč.

Důstojník se za ním překvapeně díval. „A co váš náklaďák?“

Čou otázku ignoroval a vzdaloval se po molu, až nakonec zmizel v noci.

MOTOR SEAARROW VYPADAL JAKO DLOUHÁ LIMUZÍNA, PŘES KTEROU přejela obří pneumatika. Částpřipomínající limuzínu byl ve skutečnosti kryt ve tvaru kvádru, jímž se nabírala voda, kterou pakvytlačovala trojice výpustí umístěných vzadu na kardanových závěsech. Těsně před ní, uprostřed tělesamotoru, se nacházela gondola ve tvaru koblihy s otvorem uprostřed, osahovala tryskovou pumpu. Tadokázala přinutit ponorku k vysoké rychlosti. Motor pokrývala kluzká černá látka, která odpuzovala vodu a

dodávala celému zařízení chladný, futuristický vzhled.

Zářivky vysoko na stropě vrhaly tvrdé světlo na prototyp motoru, zatímco ho jeřáb zvedal z podstavce napodlaze a pokládal na korbu velkého návěsu. Armáda dělníků ho pak upevnila ocelovými lany a zakrylaplachtou. Tahač provozovaný společností, jež se specializovala na přepravu střežených nákladů, nacouvaldovnitř a byl připojen k návěsu.

V půl sedmé ráno vyjel náklad z komplexu výzkumné laboratoře námořnictva v Chesapeake Beach vMarylandu. Když vyjížděl ze zátoky do vnitrozemí, byly okolní lesy a pole ještě mokré ranní rosou a slunce

zakrývaly olověné šedé

„V kolik máme dorazit do Grotonu?” zeptal se závozník a potlačil zívnutí.

Řidič tahače se podíval na hodinky. „GPS říká, že za sedm hodin. Ale nejspíš to bude trvat déle, když senám nepodaří předhonit ty nejhorší zácpy na Beltway.“

V řídce obydleném regionu jižního Marylandu nebyl ve směru na Washington skoro žádný provoz. Kdyžprojížděli širokou zatáčkou, povšimli si oba muži proužku černého kouře stoupajícího k obloze. Jakmilebylo jasné, že ten kouř vychází ze silnice, řidič podřadil.

„To je hořící auto?” zeptal se závozník.

„Asi jo. Vypadá to jako nějaká stará rachotina.“

Ve skutečnosti šlo o dvacet let starou toyotu Camry, kterou během jejího života potkalo několik havárií.Ted’ stála uprostřed silnice na prázdných pneumatikách a zpod pomačkané kapoty jí šlehaly plameny.

Řidič tahače pomalu zastavil několik metrů před ní a rozhlížel se po obětech. O kousek dál stála nakrajnici bílá dodávka, ale v okolí hořícího auta nebyly patrné žádné známky života.

,Měli bychom to nahlásit,“ poznamenal řidič, zatímco jeho kolega sáhl za sedadlo po hasicím přístroji.

Ze sedadel je zvedla hlasitá rána - palice roztříštila okno na straně spolujezdce. Rozbitým sklem pronikla

ruka v rukavici a upustila do kabiny dýmající plechovku se slzným plynem.

Kabinu tahače okamžitě naplnil štiplavý bílý kouř a oba muži se začali dusit. Oči je pálily, jako by jim podvíčka natekla horká láva, šmátrali po klikách na dveřích, aby tomu utrpení uniklí.

Řidič se dostal ven jako první, vyskočil z kabiny na silnici. Muž v kukle na něho použil paralyzér aelektrický výboj ho srazil v křečích na zem. Na druhé straně tahače se závozníkovi cestou z kabiny podařilo vytáhnout pistoli. S očima oslepenýma slzným plynem však neviděl druhého útočníka, který ho

zneškodnil dalším paralyzérem.

Třetí muž, chráněný plynovou maskou, vlezl do kabiny a vyhodil stále dýmající plechovku do pole. Vklouzlza volant a zabodl nůž do čalounění stropu. Odrhnul látku, dokud nenašel kabel, který obratně přeřízl avyřadil tak z činnosti vysílač GPS připevněný na střeše, který umožňoval přepravní společnosti vozidlosledovat. Zařadil rychlost a pomalu rozjel tahač, dokud se jeho široký chromovaný nárazník nedotklhořícího auta. Pak dupl na plyn a strhl volant doprava. Silný tahač odtlačil toyotu stranou jako brouka ahodil ji do příkopu.

Nový řidič vyrovnal tahač na silnici, přeřadil a stáhl boční okno. Průvan za pár vteřin vyhnal poslední

zbytky plynu ven. Pablo si sundal nepohodlnou masku a položil ji na sedadlo vedle sebe.

Podíval se na hodinky. Za pouhé dvě minuty sebral Američanům jednu z jejich nejutajovanějšíchtechnologií. Vytáhl mobil, vyťukal dlouhou řadu číslic a usmál se při pomyšlení na svou odměnu.

PABLO ŘÍDIL TAHAČ S DLOUHÝM NÁVĚSEM JEŠTĚ ASI PŮLDRUHÉHO kilometru, potom odbočil z dálnicena štěrkovou cestu. Úzké, rozježděné koleje vedly přes rozlehlou pastvinu tečkovanou kravami sospalýma očima. O tři čtvrtě kilometru dál cesta míjela velký rybník a končila u opuštěné farmy hned za

ním.

Ohořelé pozůstatky obytné budovy, kterou zničil před několika desítkami let požár, byly stále viditelné.Velká zchátralá stodola se nedaleko od ní nakláněla k jedné straně, jako by ji měl zbořit příští vítr odseverovýchodu. Pablo dojel ke stodole a zavezl tahač do vrat na jednom konci.

Uvnitř našel vysokou hromadu čerstvých balíků slámy střeženou malým vysokozdvižným vozíkem. Odtáhlnávěs k balíkům, zastavil tahač a vystoupil, aby ‘si prohlédl předmět pod plachtou.

Pár minut nato vjela dovnitř bílá skříňová dodávka a vyskočili z ní dva mohutní černoši.

„Postarali jste se o řidiče?“ zeptal se Pablo.

První muž přikývl. „Clarence je oba připoutal k velkému dubu kus od silnice. Za den nebo dva je najdenějaký farmář.”

„Dobře A teď do práce. Máme nabitý program.“

Dva najatí gangsteři stáhli plachtu zakrývající motor Sea Arrow. Pak si navlékli silné rukavice a pustili sedo práce s balíky slámy. Clarence nastartoval vysokozdvižný vozík a za použití speciálního zařízení začalzvedat bloky o několika balicích na korbu. Druhý muž stál na korbě a rozmísťoval balíky okolo motoru.

Pablo mezitím odpojil návěs od tahače. Zaparkoval tahač stranou a vrátil se s jiným velkým tahačem,modrým kenworthem. Za deset minut měl nový tahač připojený k návěsu. Pak prozkoumal korbu, jestlitam není další sledovací zařízení GPS. Když žádné nenašel, vyměnil zadní poznávací značku.

Druzí dva muži už skoro postavili zeď okolo motoru. Pablo jim pomohl natáhnout přes vršek balíkůplachtu, připoutal ji ke stranám návěsu a dokončil tak jeho maskování za náklad slámy.

Clarence, větší z těch dvou, si sundal rukavice a přistoupil k Pablovi. „Naše práce je hotová,“ pronesl

chraplavým hlasem. „Máte pro nás prachy?“

„Ano,“ odpověděl Pablo. „A máte vy ty plány?”

„Vzadu v dodávce. Spolu s dalším dárkem pro vás,“ usmál se.

„Odneste ty dokumenty do tahače. Dojdu pro peníze.“

Clarence otevřel zadní dveře dodávky a vyndal odtamtud plastovou přepravku obsahující Heilandovy plány

na superkavitaci. Následoval Pabla ke kenworthu a položil ji na sedadlo spolujezdce. Pablo sáhl zasedadlo a podal najatému gangsterovi silnou obálku. Mohutný chlap odtrhl jeden konec a odhalil několikbalíčků stodolarovek přelepených páskou.

„Páni, to vypadá moc hezky.“ Přeložil obálku. „Kdybyste si teď’ laskavě převzal svůj dárek, vyrazili

bychom.“

Pablo na něho vrhl překvapený pohled. Clarence ukázal palcem na dodávku a dovedl Pabla k otevřenýmzadním dveřím, kde stál s úsměvem jeho kumpán.

Pablo nahlédl do nitra dodávky a oči mu zaplály hněvem. Na podlaze ležela Ann Bennettová svázaná do

kozelce.

Ve tváři měla vzteklý výraz, který vystřídal šok, když se její oči setkaly s Pablovýma. Ten kolumbijskýterorista byl poslední člověk, kterého čekala, že uvidí. Její kuráž se rozplynula a s námahou se odsunula

dál do nitra dodávky.

Pablo se obrátil ke Clarencovi. „Co ta tady dělá?“

„Dostali jsme příkaz vzít ji s sebou,” vysvětlil Clarence. „Ale zabít jsme ji neměli, tak je tady.“

Pablo sáhl pod bundu, vytáhl pistoli Glock a namířil do zadního prostoru dodávky.

„Hele, člověče, neodpráskněte ji v dodávce,“ požádal Clarence. „Je z půjčovny.“

„Dobře“

Pablo se rychle otočil a bez míření střelil Clarence do obličeje. Když černoch padl mrtvý na záda, vrhl sejeho kumpán na Pabla. Kolumbijec byl však rychlejší. Obrátil se a napumpoval muži tři kulky do hrudi.Umírající gangster stačil jen chytit Pabla za límec a stáhnout ho na kolena, načež zemřel.

Ann zaječela, ale její výkřik ztlumil kus lepicí pásky na ústech. Pablo na ni chvíli zíral a potom klidně vrátil

glock do pouzdra. Sáhl do dodávky, vytáhl Ann ven a hodil ji na zbylý balík slámy. „Obávám se, že by mi

nijak neprospělo zabít tě tady.“

Před jejíma vyděšenýma očima odtáhl mrtvoly dozadu do dodávky a zavřel dveře. Hodil teď užzakrvácenou obálku s penězi směrem k Ann, pohlédl na ni a řekl: „Nehýbej se.”

Okamžik nato vyjel Pablo s dodávkou ze stodoly, až od zadních kol létal štěrk a prach. Urazil jen krátkouvzdálenost a pak dodávku pečlivě nasměroval. Stáhl okénka, sundal z kroužku všechny klíče kromě tohood zapalování, potom našel velký plochý kámen. Položil ho na plynový pedál a. stlačil ho až na podlahu.Vystoupil z auta, natáhl se otevřeným okénkem dovnitř a nastartoval motor. Než otáčky vylétly do výšky,zařadil na automatické převodovce DRIVE a uskočil.

Zadní kola se protočila na štěrku a dodávka vystřelila po cestě. Ujela necelých patnáct metrů, načež sjelado mělkého příkopu. Setrvačnost ji dotlačila na protější stranu a přes nízký břeh, z něhož spadla do

rybníka.

Husy sedící na hladině se rozlétly se zlostným kejháním, když dodávka zvedla vlnu zelené vody. Po párvteřinách se naplnila vodou, zmizela v hloubce a zbyly po ní jen bubliny na hladině.

Pablo nečekal, až se potopí, a rychle utíkal zpátky do stodoly. Zvedl obálku, hodil ji do kabiny tahače a

pak se vrátil pro Ann. Beze slova ji odnesl do kabiny a položil do prostoru za sedadly.

„Měla by sis udělat pohodlí,“ řekl, když nastartoval tahač a zařadil rychlost. „Čeká nás dlouhá cesta.“

VRTULNÍK SE MIHL NAD KORUNAMI STROMŮ A PŘELETĚL NÍZKO NAD hangáry, aby překvapil čekajícíhodnostáře rozsazené podél ranveje. Byl to vojenský stroj, jehož trup se skládal z ostrých hran a bylpokrytý absorpční látkou, která ho činila neviditelným pro radary. Hlavní rotor s pěti lopatkami ze zvláštníslitiny a ocasní vrtule ze stejného materiálu se zásadně podílely na jeho neviditelnosti tím, že radikálněsnížily jeho hlučnost. Leteckému exportu z časopisu Jane’s Dagfenre Weekly by stačil jediný pohled, abyvrtulník identifikoval jako Stealth Hawk, jeden z přestavěných strojů UH-80 Black Hawk americké armády,

například jako ten použitý při dopadení Usámy bin Ládina. Avšak tato helikoptéra byla celá postavená vČíně.

Stroj obletěl leteckou základnu v městě Jang-Tsun jižně od Pekingu a několikrát přelétl nad plochou, neždosedl. Dav generálů a zástupců ministerstva obrany povstal a aplaudoval předvedení nejnovějšíhotechnologického triumfu země. Jásot utichl, když na vyvýšené pódium vystoupil představitel komunistickéstrany a pustil se do otřepané tirády na oslavu čínské velikosti.

Edward Bolcke se naklonil k muži oblečenému v generálské uniformě ověšené medailemi. „Úžasný stroj,

generála Tin-tchaji.”

„Ano, to je,“ přitakal Tintchaj. „A postavili jsme ho i bez vaší pomoci.“

Bolcke to popíchnutí přešel úsměvem. Po Pablově nedávném telefonátu z Marylandu překypovalsebevědomím.

Dav přetrpěl ještě několik rozvláčných projevů, pak se přesunul do otevřeného hangáru, kde se nacházely

stoly s občerstvením. Bolcke následoval generála, zástupce předsedy čínské Centrální vojenské komise,který se vmísil mezi další vysoké důstojníky Lidové osvobozenecké armády. Poté, co se svého kolegygenerála zeptal na jeho nový byt v Hongkongu, vrátil se Tintchaj k Bolckovi.

„Už jsem splnil své společenské povinnosti,“ oznámil Rakušanovi. „Máme nějaký obchod k projednání?”

„Jestli si přejete…,“ odpověděl Bolcke.

„Výborně Najdu našeho šéfa špionáže a promluvíme si v soukromí.“

Tintchaj se rozhlížel po davu, dokud neobjevil drobného obrýleného muže pijícího heineken. Tchao Liang

byl hlavou komisariátu na ministerstvu státní bezpečnosti, úřadu, který měl pod palcem čínské špionážní a

kontrašpionážní aktivity. Tchao právě rozmlouval s Cou Singem, agentem pracujícím v Bayan Obo, kterýsi klidně prohlížel shromážděné hodnostáře. Tento muž s tváří rolníka jemně upozornil Tchaa, že ho Tintchaj hledá, když byl generál ještě v půli cesty přes místnost.

„Tchao, tady jste,” zvolal generál. „Pojďte, musíme vyhodnotit jednu obchodní nabídku od našeho přítele

Edwarda Bolcka.“

„Od starého přítele Edwarda Bolcka,“ pronesl Tchao kyselým tónem. „Ano, jsem moc zvědavý, co nám

nabídne tentokrát.“

S Čouem v patách přešli muži hangár a vstoupili do malé soukromé kanceláře. Byl tam pro ně připravenpřenosný bar a tác s nejrůznějšími pochoutkami. Tintchaj si nalil whisky a posadil se s ostatními ktýkovému konferenčnímu stolu.

„Když dovolíte, rád bych vám pogratuloval k vašemu nejnovějšímu úspěchu, pánové,“ řekl Bolcke. „Tohleje slavný den pro obránce Číny. Ačkoliv je to jen dílčí pokrok.”

Odmlčel se, aby si té urážky všimli. „Ovšem to, co vám chci nabídnout, by mohlo způsobit revoluci vobraně vaší země.“

„Chcete pro nás oslabit ruská vojska?“ zeptal se Tintchaj, zasmál se pro sebe a dopil zbytek whisky.

„Svým způsobem ano.“

,Jste jen horník a zlodějíček, Bolcku. O čem to mluvíte?“

Bolcke si generála změřil přimhouřenýma očima. „Ano, jsem horník. Znám hodnotu důležitých minerálů,jako třeba zlato a stříbro… a vzácné zeminy.“

„Také chápeme význam vzácných prvků,“ opáčil Tchao. „Proto například ovlivňujeme cenu tím, že váspoužíváme jako zprostředkovatele, abyste je nakupoval na volném trhu.“

„Není žádné tajemství, že má Čína takřka monopol na produkci vzácných prvků,“ prohlásil Bolcke. „Ale ten

monopol ohrožuje aktivita dvou velkých dolů mimo vaši zemi. Američané nedávno znovu otevřeli důlMountain Pass a Australané rozšiřují Mount Weld.”

Tintchaj nadmul hruď. „Vždycky si udržíme nadvládu.“

„Možná Ale už nebudete ovládat trh.“

Bolcke vyndal ze svého kufříku velkou fotografii. Byl to letecký záběr několika doutnajících budov na okraji

povrchového dolu v poušti.

„To jsou pozůstatky amerického provozu v Mountain Pass,“ řekl. „Jejich zpracovatelský závod zničil minulý

týden požár. V následujících dvou letech nevyprodukují ani gram vzácných prvků.“

„Vy o tom požáru něco víte?” zeptal se Tchao.

Bolcke na něho mlčky pohlédl, koutky úst zvednuté ve škodolibém úsměvu. Položil na stůl druhou

fotografii. Zobrazovala další povrchový důl v poušti.

„Tohle je důl v Mount Weldu v západní Austrálii. Vlastní ho Hobart Mining Company, jejímž menšinovým

vlastníkem jsem se nedávno stal.“

„Pokud vím, zastavili Australané dočasně produkci, aby mohli modernizovat zařízení,“ podotkl Tchao.

„Máte pravdu.“

„To je velice zajímavé,“ řekl Tintchaj, „ale co to má společného s námi?”

Bolcke se zhluboka nadechl a pohlédl svrchu na generála. „Souvisí to se dvěma věcmi, které uděláte,přestože to ještě nevíte. Zaprvé, poskytnete mi pět set milionů dolarů, abych mohl koupit celý australskýdůl v Mount Weldu. Zadruhé, vyhlásíte okamžitý zákaz vývozu vzácných zemin z Číny.”

V místnosti se rozhostilo ticho. Pak se Tintchaj zasmál. „Ještě něco si přejete?” zeptal se a natáhl ruku,aby si dolil whisky. „Co třeba stát se vysokým správním komisařem Hongkongu?”

Tchao pohlédl na Bolcka se zájmem. „Povězte nám, proč bychom měli ty dvě věci udělat.”

„Kvůli ekonomice a bezpečnosti,“ odpověděl Bolcke. „Společně můžeme ovládnout celý trh se vzácnýmiprvky. Jak víte, skupuji většinu zbývající světové produkce - z míst jako Indie, Brazílie a jižní Afrika -,kterou prodávám vám, abych zvedl ceny. Můžu snadno zajistit dodávky z těchto zdrojů dřív, než oznámíte

zastavení vývozu. Co se týče Mount Weldu, pokud budete financovat můj nákup, splatím vám to v rudé,kterou budete moct v tichosti prodat vybraným obchodním partnerům s obrovským ziskem. S Američanymimo hru bude Čína ovládat doslova celou světovou produkci vzácných zemin.“

„Už takhle máme pod palcem velkou většinu trhu,” namítl Tintchaj.

„To je pravda, ale můžete ho ovládnout celý. Požár v Mountain Pass nepropukl náhodou. Mount Weldnepřerušil těžbu sám od sebe. Stalo se to díky mému vlivu.“

,Jste náš ceněný dodavatel minerálů i amerických obranných technologií,“ přikývl Tchao. „Takže - cenypoletí nahoru a my nakonec zbohatneme na prodeji těch minerálů…“

„Ne,” řekl Bolcke, „můžete udělat něco lepšího. Jakmile ovládnete trh, budeme moct přinutit každounadnárodní společnost, která využívá vzácné prvky, aby přesunula svou výrobu a technologie do Číny.Každý chytrý telefon a notebook, každý kosmický satelit bude váš. A technologie je klíč. Skoro každá supermoderní technologie dnes potřebuje vzácné prvky, a to

vám zajistí dominantní postavení ve výrobě spotřební elektroniky, ale hlavně v obranných zbraňových

systémech.“

Pohlédl na Tin-tchaja. „Nechtěl byste raději předvést vlastní supermoderní útočný vrtulník, místo abyste

okopíroval cizí?“

Generál jen přikývl.

„Čína už nebude dohánět západní vývoj, ale sama se stane lídrem. Tím, že zcela ovládnete zásoby

vzácných zemin, zastavíte rozvoj západních vojenských technologií. Nové generace amerických raket,

laserů, radarů, dokonce i pohonných jednotek lodí - závisejí na vzácných prvcích. Tím, že zamezíte jejichdodávkám, vymažete náskok Západu. Místo aby Čína kopírovala

západní vojenské technologie, budou oni kopírovat vaše.“ Bolcke nenuceně posbíral fotografie a vrátil jedo kufříku. „Jak jsem řekl, jde o ekonomiku a bezpečnost. Tyhle dva obory jdou ruku v ruce - a vymůžete ovládnout svět v obou.”

Tyto komentáře lahodily Tin-tchajovu uchu - generál si neustále stěžoval na podřadné zbraně, na které jeLidová osvobozenecká armáda odkázána. „Možná přišel čas začít jednat,“ obrátil se na Tchaa.

„Možná“ připustil Tchao, „ale nezpůsobí to zmatek mezi našimi západními obchodními partnery?”

„To je možné,“ uznal Bolcke, „ale co budou moct dělat? Aby udrželi své hroutící se ekonomiky na nohou,budou se s vámi muset spojit a podělit se o pokrok.“

Šéf špionáže si nevzrušeně zapálil cigaretu drahým zapalovačem. „A co z toho budete mít vy, pane

Bolcku?”

„Vaše akce zvýší ziskovost mého obchodu s minerály. A věřím, že mi dovolíte prodat část produkce Mount

Weldu spřáteleným obchodním partnerům za slušný zisk.” Nezmínil se o svém úmyslu zásobovatvzácnými prvky z lomu vzkvétající černý trh, ani o faktu, že by mohl důl koupit o dvě stě milionů dolarůlevněji, než tvrdil.

Tchao přikývl. „Projednáme tuhle záležitost s politbyrem jako naléhavou,“ slíbil.

„Děkuji, Protože doufám, že dospějeme k vzájemně prospěšné dohodě, rád bych vám nabídl na prodejještě jednu položku. V minulosti se mi podařilo poskytnout vám několik vojenských technologií od svéamerické bezpečnostní firmy, za což jste se mi štědře odměnili.“

„Ano,” přitakal Tintchaj. „To zařízení na zvládání davů jsme už použili k potlačení několika nepokojů v

západních provinciích.“

„Nainstaloval jsem na své dvě lodi podobné jednotky upravené tak, aby jejich účinky byly smrtelně. Rádbych se s vámi o tyto modifikace podělil, pokud budete mít zájem. Ale tyhle technologie jsoubezvýznamné ve srovnání s tím, co vám mohu nabídnout teď.“

Rozložil na stole další dvě fotografie.

„Tohle je nákres Sea Arrow.“ Bolcke ukázal na první snímek. „Sea Arrow bude nejmodernější neviditelnáponorka na světě.“

Tintchaj se zatvářil zvědavě a Tchao chápavě přikývl.

„Sea Arrow bude dosahovat mimořádně vysoké rychlosti za použití převratné pohonné jednotky ve

spojení se systémem superkavitace.“ Bolcke ukázal na druhý snímek. „Ponorková flotila amerického

námořnictva tak získá několikagenerační náskok před tou vaší.“

Tintchaj zrudl. „Už tak jsme o tři kroky pozadu.“

„A já vám nabízím šanci to zpoždění dohnat,“ opáčil Bolcke se žraločím úsměvem. „Před necelou hodinou

jsem získal celou pohonnou jednotku, která měla být příští týden nainstalována na Sea Arrow. Navíc mám

jediné existující kopie plánů superkavitačního systému ponorky.“

Se škodolibým úsměvem se naklonil přes stůl. „Američani mohou postavit novou jednotku, jen pokud

získají vzácné prvky. A bez plánů superkavitace jim bude celá ponorka k ničemu.“

Čínští představitelé dělali všechno pro to, aby se netvářili moc dychtivě. „Jste ochotný se s námi o tyto

položky podělit?“ zeptal se Tchao s hranou lhostejností.

„Moji informátoři tvrdí, že Američané utratili na vývoj Sea Arrow už více než miliardu dolarů. Pokud se

dohodneme na těch dalších probíraných bodech, rád vám motor a plány prodám za dalších padesát

milionů.“

Tchao ani nemrkl. „Kdy to můžete dodat?“

,Motor a plány dorazí lodí do Panamy za pět dní. Rád tam obchod uzavřu.“

,Je to lákavá nabídka,” připustil Tchao. „Pečlivě ji zvážíme.“

„Výborně. Bolcke posbíral fotografie a pohlédl na hodinky. „Obávám se, že musím chytit let do Sydney.

Zahájil jsem předběžná jednání o koupi Mount Weldu, takže budu napjatě čekat na vaši odpověď.“

„Ozveme se co nejdříve,” slíbil Tintchaj.

Generál zavolal pobočníka, který Bolcka vyprovodil ven poté, co všichni vstali a potřásli si rukama. Tin

tchaj nalil sklenku whisky pro Tchaa a druhou pro sebe.

„No, Tchao, náš rakouský přítel mluvil přesvědčivě. Naše ekonomika je silná, takže si můžeme dovolitovlivňovat trh. A proč se nepokusit o technologický skok, který by nám zajistil bezpečnost pro následující

století?“

„Mohlo by dojít k ekonomickým represím, ze kterých by se generální tajemník neradoval,“ odvětil Tchao,

„ale souhlasím, za riziko to stojí.“

„Nebude se vzpouzet kvůli té půjčce a platbě v hotovosti?“

„Ne, pokud mu vysvětlíme hodnotu technologie Sea Arrow. Vyslali jsme své agenty, aby do tohoprogramu pronikli, ale neúspěšně. Nezpochybňuji Bolckův odhad amerických nákladů.“ Prohlédl si sklenicis whisky. „Musíme udělat, co se dá, abychom to získali.“

Tintchaj se usmál. „Takže dohodnuto. Společně ten návrh předneseme generálnímu tajemníkovi apodpoříme ho.“

,Je tu ale jeden problém s naším rakouským přítelem.“ Tchao se obrátil k Čouovi, který během celéhojednání seděl mlčky. „Povězte prosím generálovi, co jste odhalil.”

Čou si odkašlal. „Generále, byl jsem pověřen vyšetřováním krádeží rudy vzácných zemin z našeho důlníhokomplexu v Bayan Obo. Našel jsem tam organizovanou zločineckou skupinu, která systematicky kraderozdrcenou rudu a převáží ji do Tchien-ťinu. Sledoval jsem ilegální zásilku, kterou naložili na palubu lodijménem Graz.“ Odmlčel se a pohlédl na Tchaa pro potvrzení, že má mluvit dál.

„Má pro mě to jméno nějaký význam?” zeptal se Tintchaj.

„Graz vlastní Bolckova přepravní společnost,“ vysvětlil Tchao.

„Bolcke organizuje loupeže naší vlastní rudy?”

„Ano,” potvrdil Tchao. „Před lety pracoval v dole jako konzultant, což mu umožnilo založit zločineckouorganizaci. Aleje to ještě horší.“ Kývl na Čoua.

„Prověřil jsem množství přístavních záznamů, abych zjistil trasu té nákladní lodi,“ pokračoval Čou. „ZTchien-ťinu se plaví do Šanghaje a pak do Hongkongu, kde vyloží třicet tun rozdrceného bastnäsitu,který ministerstvo obchodu koupilo na volném trhu. Ten nákup zprostředkovala Bolckova firma Habsburg

Industries.“

„Bolcke nám prodává naši vlastní rudu.“ Tintchaj skoro vyskočil ze židle.

Čou přikývl.

„Ta chamtivá svině!“ Popadl dech a obrátil se k Tchaovi. „Co teď’ budeme dělat?“

Tchao pečlivě uhasil cigaretu v popelníku, potom pohlédl Tin-tchaovi do očí.

„Tu americkou technologii musíme získat za každou cenu. Pošleme Čoua do Panamy, aby v tom obchodupokračoval.“

„A co vzácné zeminy? Prosadíme ten zákaz vývozu a financování koupě dolu?”

„Pokusíme se o ten zákaz exportu. Co se týče financování dolu…“ Na jeho tvrdé tváři se objevil lstivývýraz. „Postaráme se, aby se panu Bolckovi jeho obchody náležitě vyplatily.“

VE VZDUCHU VISELA VŮNĚ KVĚTŮ PLUMÉRII SMIŠENÁ S PACHEM leteckého benzinu, Pitt s Giordinem vyšli z terminálu mezinárodního letiště v Honolulu. Jasné slunce a tropický vánek okamžitě zahnaly únavu

z dvanáctihodinového letu z Washingtonu. Giordino mávl na taxík, který je odvezl do nedalekého PearlHarboru.

Ulice lemované palmami vyvolaly v Pittovi záplavu vzpomínek. Během svých prvních let v NUMA strávil naHavajských ostrovech hodně času. Právě zde se zamiloval do půvabné Summer Moranové. Ačkolivuplynulo několik desítek let od chvíle, kdy ji naposledy spatřil živou, její jemnou tvář a třpytivé oči vidělpřed sebou stejně jasně jako nebe nad hlavou. Tato zesnulá matka jeho dvou dětí byla pohřbená nahřbitově s výhledem na oceán na opačné straně ostrova.

Pitt zahnal vzpomínky, jakmile dorazili ke vchodu do základny vojenského námořnictva. U brány pronávštěvníky na ně čekal mladý podporučík, který jim zdvořile naložil zavazadla do džípu. Zavezl je dodoků a zastavil vedle lodi s kolmými boky a úzkou válcovitou nástavbou, která vypadala jako uříznutá

ostrým nožem.

„Co to je?“ zeptal se Giordino. „Automobilový trajekt na steroidech?“

„Skoro ses trefil,” řekl Pitt. „Design Fortitude vychází z rychlého trajektu pro auta postaveného jednouaustralskou společností.“

„A má trup jako katamarán?“ podivil se Giordino, když si všiml, že oválná příď’ lodi spočívá na dvou

vertikálních trupech.

„Ano, vyrobený z hliníku. Fortitude pohánějí vodní trysky. Patří pod odbor logistiky a je navržená tak, abymohla rychle přepravovat jednotky a výstroj. Námořnictvo jich postavilo malou flotilu.“

Vzali si svá zavazadla z džípu a přistoupil k nim muž s hranatou bradou oblečený v maskáčích. „Pan Pitt?”

„Ano, jsem Pitt.“

„Poručík Aaron Plugrad, pobřežní stráž.“ Muž podal Pittovi ruku a obdařil ho železným stiskem. „Moji lidéjsou už na palubě Fortitude. Bylo mi řečeno, že dorazíte každým okamžikem.”

„Jak velký je váš tým, poručíku?“

„Velím jednotce o osmi mužích, dobře vycvičených na boj proti pirátům. Pokud dojde k pokusu o únos,překazíme ho.”

Plugrad a jeho muži patřili do málo známé jednotky zvané Výsadková operační skupina pobřežní stráže. Vpodstatě šlo o námořní jednotku SWAT, vycvičenou pro boj proti terorismu, pro vysoce riskantnínaloďování a pro vyhledávání výbušnin.

„Mám jeden dotaz, pane,“ ozval se Plugrad. „Dostali jsme od NUMA bednu obsahující tucet

supermoderních protichemických obleků. Už jsme ji naložili na loď.“

„Ty jsou pro vaše muže,“ vysvětlil Pitt. „Postarejte se, aby každý jeden nafasoval, až se nalodíme naAdelaide. Máme teorii, že by při možném útoku mohl být použit vysoce výkonný mikrovlnný systémpodobný ARS, který armáda vyvinula na rozhánění davů.“

„Tyhle systémy znám,” přikývl Plugrad. „Podnikneme veškerá nutná opatření.

Pitt s Giordinem nastoupili na štíhlé plavidlo, kde je přivítal kapitán Fortitude, předčasně prošedivělýnámořní důstojník jménem Jarrett. Dovedl muže z NUMA na můstek, kde na navigačním monitoru ukázal

jejich navržený kurz.

„Na dostaveníčko s Adelaide si počkáme tady,“ řekl Jarrett a zabodl prst do prázdné vodní plochyjihovýchodně od Havajských ostrovů. „Je to necelých osmnáct set kilometrů od Oahu. Jakmile sedostaneme blíž, nasměrujeme se na kurz Adelaide, ale měli bychom ji dostihnout za necelých čtyřiadvacet

hodin.“

„Čtyřiadvacet hodin?“ Giordino potřásl hlavou. „Má snad tahle kocábka trysky?”

„Ne, jenom čtyři velké naftové turbomotory. Za dobrých podmínek to dokáže vytáhnout skoro až napětačtyřicet uzlů. Protože máme lehký náklad, měli bychom se té rychlosti přiblížit.“

„Tak proč potom létat a přijít o příjemný mořský vánek?“ opáčil Giordino.

„Právě proto máme lodě jako Fortitude. Za dva dny můžeme přepravit přes Atlantik celý prapor vojáků.“

Jarrett pohlédl na hodiny. „Pokud nemáte námitky, pánové, vyrazíme.“

Motory Fortitude naskočily s hlubokým rachotem. Byla odvázána lana a přes sto metrů dlouhá loď‘proplula úzkým vjezdem do přístavu Pearl Harbor a stočila se na jihovýchod. Minula Waikiki a sopku

Diamond Head a pak nabrala rychlost. Plavidlo ve tvaru cihly svižné akcelerovalo a zvedalo se na svých

dvou ostrých trupech. Moře bylo klidné a umožňovalo Jarrettovi plout naplno. Pitt sledoval s úžasemnavigační monitor, zatímco se loď blížila k hranici čtyřiceti uzlů.

Za pár hodin zmizel na obzoru za zádí poslední z havajských ostrovů a oni se do prázdné rozlohy Tichéhooceánu. Pitt s Giordinem se připojili k Plugradovi a jeho týmu na palubě, vyměnili si názory na to, co jemůže čekat, a zopakovali si zásady obrany proti nepřátelskému nalodění. Po večeři v rozhlehlé lodníjídelně se uložili ke spánku.

Druhý den ráno si Pitt všiml, že motory Fortitude zpomalily. On a Giordino vystoupili na můstek, odkudspatřili Adelaide půldruhého kilometru před přídí.

Byla to loď na přepravu sypkého nákladu, sto osmdesát metrů dlouhá, s tmavozeleným trupem a zlatoupalubní nástavbou. Černé šmouhy na komínu a rez okolo kotevního průvlaku naznačovaly, že už má svánejlepší léta za sebou, ale jinak se zdála být dobře udržovaná. Seděla nízko na hladině, takže jejích pětnákladových prostorů bylo plných až po poklopy.

„Kapitán Adelaide už ví o našem příjezdu a je připravený vzít vás na palubu,“ hlásil Jarrett.

„Díky za rychlou plavbu, kapitáne,“ řekl Pitt. „Vaše loď je klenot.“

„Opravdu se nemůžete zdržet poblíž?” zeptal se Giordino. „Jestli mají na Adelaide suchý režim, možná vásbudeme potřebovat poslat pro pivo.“

,Je mi líto, ale za šestatřicet hodin se máme hlásit ve Státech.“ Jarrett si s oběma muži potřásl rukou.„Přikázal jsem, aby pro vás připravili člun. Hodně štěstí a bezpečnou cestu.“

Pitt s Giordinem došli na palubu. Plugrad už tam měl své muže nastoupené. Nasedli do člunu a bylidopraveni k nákladní lodi, z jejíhož boku bylo spuštěno skládací schodiště. Plugradovi muži vyskákali naplošinu a vyběhli po schodech, jako by ani necítili tíhu svých zbraní a třiceti kilogramů výstroje. Pittzamával na kormidelníka člunu, vystoupil a následoval Giordina nahoru.

Na palubě je uvítala dvojice kysele se tvářících námořníků ve špatně padnoucích kombinézách. „Vašekajuty jsou tamhle,“ řekl jeden z nich a mávl rukou k nástavbě. „Kapitán se s vámi sejde za dvacet minutv lodní jídelně.“

Skupinka vedená dvěma námořníky vyrazila přes palubu, motory Adelaide zarachotily ve vyšších otáčkácha loď znovu nabrala rychlost. Cestou k jejich kajutám ve druhém podlaží nástavby se Giordino ohlédl zaFortitude prořezávající vlny směrem na severovýchod a náhle dostal chuť na pivo.

KAPITÁN ADELAIDE NEVYPADAL ROZHODNĚ TAK, JAK PITT OČEKÁVAL.

Místo seriózního, zkušeného kapitána, který obvykle velí velkým obchodním lodím, to byl vychrtlý mladík s

nervózním pohledem. Vstoupil do jídelny a chladně si změřil Pitta, Giordina a Plugrada pohledem, než si snimi potřásl rukama a přisedl si.

,Jmenuju se Gomez. Bylo mi řečeno, že očekáváte pokus o únos.“ Pokud ho ta zpráva znervózňovala,nedal to na sobě znát.

„Odhalili jsme sérii útoků v Pacifiku, které si byly hodně podobné,“ odvětil Pitt. „Všechny ty lodě vezlyprvky vzácných zemin, stejně ta vaše.“

„Zřejmě máte špatné informace,“ opáčil Gomez. „Tahle loď je naložená manganovou rudou.”

,Mangan?“ podivil se Giordino. „Copak jste v Perthu nenabrali kompletní náklad monazitu?“ „V Perthu jsme opravdu nakládali, ale mangan.“

„Vaše ústředí tvrdí něco jiného,” namítl Pitt.

Gomez zavrtěl hlavou. „Nevinná chyba. Museli zaměnit elektronický seznam nákladu s plavidlem

společnosti. To se stává. Zavolejte svoji loď, ať’ vás vyzvedne.“

„To nebude možné,” zavrtěl hlavou Pitt. „Fortitude se musí držet vlastního cestovního plánu.“

„A navíc,” dodal Giordino, „to možná nejsme my, kdo má špatné informace.”

„Přesně tak,” ozval se Plugrad. „Nerad bych stáhl své muže a pak zjistil, že jste měli problémy. Mámezůstat na palubě, dokud nepřistanete v Long Beach, tak se budeme držet plánu.“

„Tak dobře,“ přitakal Gomez podrážděně. „Držte se prosím na hlavní palubě a v kajutách na druhém

podlaží.“

„Al a já se budeme střídat na můstku a posloužíme poručíkovi jako prostředníci v případě, že bychom se

setkali s jinou lodí.”

Gomez postřeh] Pitrův odhodlaný tón a přikývl. „Jak si přejete. Ale nikdo nesmí na můstek vstoupitozbrojený.“ Zvedl se od stolu. „Musím se vrátit ke svým povinnostem. Vítejte na palubě. Jsem si jistý, ževás čeká klidná rutinní plavba.“

Když Gomez odešel, pohlédl Giordino na Pitta a Plugrada a potřásl hlavou. „Tak se vám to líbí? Žádné

vzácné prvky a protivný chuligán místo kapitána, který nás bude bavit po zbytek cesty.“

„S tím teď moc nenaděláme,” konstatoval Pitt. „A jestli jsme se zmýlili, není klid a rutina zas tak špatný

výsledek.“

Pravda byla, že Pittovi jeho instinkty radily zůstat ve střehu od okamžiku, kdy vstoupil na palubu. Naposádce a kapitánovi mu něco nesedělo. Plavil se už na mnoha obchodních lodích, takže věděl, žeposádky mohou mít různé nálady, a kyselé uvítání samo o sobě nebylo nic výjimečného. Za danýchokolností však působilo přinejmenším zvláštně. Posádka, které mohlo hrozit smrtelně nebezpečí, mělajejich pomoc uvítat - nebo se alespoň zajímat o to, co se děje. Pittovi a jeho lidem však všichni odokamžiku, kdy nastoupili na loď, dávali najevo, že jsou na obtíž. Zdálo se, že členové posádky sledujíkaždý jejich pohyb, a nikdo se s nimi nechtěl dát do řeči.

Na můstku je postavili stranou a ignorovali je, jejich žádosti o informace zůstávaly nevyslyšeny. Gomezvzal jejich přítomnost sotva na vědomí; dokonce odmítl s Pittem povečeřet a hned po konci své služby sezavřel do kajuty.

Během druhé noci na palubě přecházel Pitt po můstku, kde ho jako obvykle všichni ignorovali. Krátcepředtím než hlídka o půlnoci skončila, přistoupil ke Gomezovi jeden z námořníků, tlumeným hlasem spolu

rozmlouvali a vrhali po Pittovi kradmé pohledy.

Pitt se podíval na obrazovku radaru a všiml si, že se před nimi objevilo jiné plavidlo plující stejnýmsměrem. Došel blíž k monitoru, aby si přečetl údaje AIS. Automatický identifikační systém fungující přessatelit, který musí mít každé obchodní plavidlo nad tři sta tun, poskytuje informace o rychlosti a směru,stejně jako o identitě lodi. Ta na radaru však žádné údaje AIS neukazovala.

„Nemá zapnuté AIS,” řekl Pitt Gomezovi. „To vypadá trochu podezřele.“

„Někdy se signál ztratí,“ opáčil Gomez. „Nebo by to mohlo být vojenské plavidlo. To nic neznamená.“

Kapitán přistoupil ke kormidelníkovi, pošeptal mu něco do ucha a pak přešel na druhou stranu můstku.Pitt si kapitána nevšímal a dál sledoval rychlost a kurz Adelaide. Nepřekvapilo ho, když záhadné plavidlo

zpomalilo o uzel nebo dva a pomalu zmizelo z monitoru radaru.

Uplynulo čtyřicet minut napjatého ticha, než přišel Pitta na můstku vystřídat Giordino. „Plujeme dneska vnoci na klidném moři?”

„Houpáme se na vlnách hysterie.”

Pitt ho na odchodu tiše seznámil s nedávným setkáním s neznámou lodí. Dorazil nový kormidelník, aby

vystřídal toho předchozího, ale Gomez zůstal na hlídce. Než Pitt opustil můstek, podíval se ještě jednou na

monitor radaru. Něco upoutalo jeho pohled a on zaváhal a studoval čísla. Šlo o kurz. Loď’ plující původně

na východoseverovýchod teď směřovala na východojihovýchod.

„Proč plujeme na jihovýchodě?“ zeptal se Pitt.

„V téhle zeměpisné šířce je silný proud,” vysvětlil Gomez. „Den nebo dva poplujeme s ním, abychom

získali rychlost, a pak se vrátíme na kurz do Long Beach.“

Pitt si vybavil, že severní rovníkový proud teče kus na jih od jejich polohy, ale nic nenamítal. Obrátil se a

vrhl na Giordina skeptický pohled. „Asi to zabalím. Uvidíme se na další hlídce.“

Pitt konečně odešel z můstku a sestoupil po schodišti. Místo aby zamířil na druhé podlaží a do své kajuty,pokračoval dál na hlavní palubu, aby se nadýchal čerstvého vzduchu. Na schodišti narazil na Plugrada.Poručík pobřežní stráže se tvářil znepokojeně.

„Vstal jste brzy,“ poznamenal Pitt.

„Snažím se najít dva ze svých mužů, kteří se nehlásili na hlídce. Neviděl jste je na můstku?”

„Ne. Zkuste jídelnu. Možná si tam odskočili na kávu, aby vydrželi vzhůru.“

Plugrad souhlasně zamručel a odkráčel směrem k jídelně.

Na palubě Pitt našel noční vzduch s čerstvým větrem vanoucím od levoboku. Po několika hodinách vnepřátelském prostředí na můstku ho to osvěžilo. Protáhl si nohy procházkou po dlouhé otevřené palubě,zastavil se na přídi a pohlédl přes zábradlí. Na obzoru se krátce rozsvítilo světlo, zhaslo a znovu seobjevilo, se Adelaide zvedala a klesala na moři. Záhadná loď byla stále tam, přímo před nimi, na hranici

viditelnosti oka i radaru.

Pitt ji několik minut sledoval, potvrdil si, že druhé plavidlo udržuje polohu, a pak pomalu zamířil k palubnínástavbě. Zastavil se u předního nákladového prostoru, kde si všiml něčeho na palubě. Při nakládání setrochu manganu rozsypalo u poklopu. Pitt zvedl kus velký jako pěst a podržel ho pod nejbližším světlem.Byl stříbrný a vypadal stejně jako monazit, který našel v Chile na palubě Tasmanian Star.

Gomez tedy o manganu lhal, ale proč? Proč se posádka chovala tak divně? A co ta loď’ plující před nimi?Pittovi se sevřel žaludek neblahou předtuchou.

Plugrad. Musí varovat Plugrada.

Pitt se rozběhl na záď, ale zarazil se, protože z nástavby se vynořilo několik postav. Pitt se vrhl za nejbližší

poklop a sledoval, jak dva muži táhnou mezi sebou třetího. Přešli kolmo palubu a cestou na ně padlojasné světlo. Ten bezvládný uprostřed byl Plugrad, kterému se na čele leskla krvavá skvrna.

Odtáhli Plugrada k levé straně nástavby, kde odemkli dveře a strčili ho dovnitř. Jakmile zmizeli z dohledu,přeběhl Pitt palubu a utíkal směrem na záď k protější straně nástavby. Vyběhl po schodech na druhoupalubu a spěchal ke čtyřem kajutám, kde byl ubytovaný tým pobřežní stráže.

Zaklepal na první dveře a rozrazil je dokořán, ale nikoho uvnitř nenašel. Když našel i druhou kajutuprázdnou, začal se obávat nejhoršího. Třetí a čtvrtá kajuta byly také prázdné. Celý tým pobřežní strážebyl v tichosti zneškodněn. Pitt právě vycházel ze čtvrté kajuty, když uslyšel na chodbě šepot. Couvl zpátky

do kajuty a vklouzl za otevřené dveře.

Škvírou sledoval, jak se chodbou plíží dva ozbrojení členové posádky a zastavují před Pittovými dveřmi.Připravili si zbraně, jeden vzal za kliku a oba vtrhli dovnitř. Když našli kajutu prázdnou, vrátili se dochodby, kde se tiše dohadovali španělsky. Jeden odběhl ke schodišti, zatímco jeho společník tam zůstal.Pomalu došel na druhý konec chodby a nenuceně vstoupil do Giordinovy kajuty. Když tam nikohonenašel, začal postupovat zpátky a kontroloval ostatní kajuty.

Pitt zadržel dech; námořník se přiblížil k jeho úkrytu. Za dveřmi se nejprve vynořila hlaveň útočné pušky,potom muž vstoupil do kajuty. Pitt vteřinu počkal a pak vyskočil ze svého místa. Vší silou se opřel do dveří

a přirazil ozbrojence k přepážce. Kusem rudy, který stále držel v ruce, udeřil muže ze strany do hlavy.Ten ztratil vědomí a svalil se na zem dřív, než stačil nahmatat spoušť své zbraně.

Pitt odtáhl námořníka do kajuty a zaposlouchal se, jestli nejde jeho kumpán. Když nic neslyšel, sebralmužův AK-47, vyšel do chodby a zavřel za sebou. Dorazil ke schodišti a právě se chystal seběhnout dolů,aby osvobodil Plugrada. Vtom uslyšel výstřel.

Zdálo se, že zazněl shora. Pokud někdo vypálil z můstku, znamenalo to jediné. Giordino.

Pitt se obrátil a rozběhl se do schodů tak tiše, jak jen dokázal. Před můstkem se zastavil a nahlédl dovnitř.Světla byla ztlumená pro noční plavbu a můstek osvětlovala jen záře několika monitorů. Většinu výhledumu zakrýval nedaleký řídicí pult, ale zdálo se, že je tam klid. Možná se střílelo někde jinde. Když uviděl jen

kormidelníka, tiše vstoupil dovnitř.

„Pane Pitte,“ zazněl Gomezův hlas. „Myslel jsem si, že přijdete zachránit svého přítele.“ Kapitán vstal zpodřepu a v mražené ruce pevně svíral pistoli. Nemířila však na Pitta, ale na podlahu. Pitt postoupil o krok

a uviděl, že Gomez míří na Giordina, který ležel na podlaze a držel se za nohu.

„Odhoďte zbraň,” přikázal Gomez, „nebo oba zemřete.“

Pitt postřehl koutkem oka nějaký pohyb. Za jeho zády se zjevil námořník, který předtím prohledával

kajuty, a jeho AK-47 mu mířil na záda.

Pitt pohlédl ze svého zraněného přítele na Gomeze a v očích se mu zlostně zablesklo. Beze slova upustil

samopal na podlahu.

PREZIDENT OTÁČEL MEZI PRSTY NEZAPALENÝ DOUTNÍK. „PROČ?“ zeptal se podrážděným tónem. „Proč

se Číňané zničehonic rozhodli zastavit veškerý vývoz vzácných prvků?”

V Oválné pracovně zavládlo tíživé ticho.

„Mohu se jen domnívat, že je to nátlaková akce,” odpověděl ministr zahraničních věcí. „Chtějí tak

kontrovat našim protestům proti jejich podpoře obchodování s Íránem nebo podpořit svou neochotu

převést jüan na pohyblivý kurz.“

„Vyjádřili se v tom smyslu?”

„Ne, jejich ministr zahraničí pouze naznačil, že to bylo učiněno ze „strategické nezbytnosti”

„No jistě,” ozval se viceprezident Sandecker. „Z nezbytnosti torpédovat naši ekonomiku.” Sám milovník

doutníků hleděl na prezidentovu hračku se závistí.

,Je to docela opovážlivý krok,” konstatoval ministr zahraničí. „Očekával bych nějaká vyjednávání na to

téma, ale Číňané mlčí jako ryby.”

Prezident se obrátil k národnímu bezpečnostnímu poradci - jímž ovšem byla žena s havraními vlasy

jménem Dietrichová. „Jak moc nás to zasáhne?”

„Přes devadesát procent vzácných zemin dovážíme z Číny,” odpověděla. „Zničí to mnoho průmyslovýchodvětví, zvlášť elektroniku _a technologie alternativního získávání energií. Bude to mít dopad prakticky naveškerý supermoderní průmysl.”

„Mluvíme jen o vyšších cenách?” zeptal se Tom Cerny.

„Prudký nárůst cen bude pouze první reakce. Dokud se nepodaří najít náhradu, budou výrobky obsahujícívzácné prvky nedostatkové zboží - nebo prostě zmizí z obchodů. Tak či tak, výroba bude stagnovat adojde k propouštění. Snadno by to mohlo uvrhnout ekonomiku do vážné recese.“

„Co ostatní zdroje vzácných prvků?” zeptal se prezident. „Vím, že máme ten důl v Kalifornii. Rád bychslyšel, že Číňané nejsou naši jediní dodavatelé.”

„Důl Mountain Pass začal fungovat před několika lety a právě zvyšoval produkci,” odvětila Dietrichová,„ale nedávný požár zničil provoz na extrakci. Důl je uzavřen na neurčito, nejspíš tak na dva roky. To byl

náš jediný domácí zdroj.”

„Vyšetřoval někdo příčinu toho požáru?” otázal se Sandecker.

„Původně to bylo považováno za nehodu, ale teď’ majitelé povolali FBI, aby zjistila, zda nešlo o žhářství.”

„Co jiné zahraniční zdroje vzácných zemin?” zeptal se prezident.

„Zlomek našeho dovozu opravdu získáváme mimo Čínu,” odpověděla Dietrichová. „Hlavní zálohou byla

Austrálie a další malá množství přicházela z Ruska, Indie a Malajsie. Obávám se však, že tam je také

problém. Největší australský producent ohlásil dočasné uzavření dolu kvůli rozšíření těžby.”

Prezident hodil doutník do popelníku. „Takže budeme přihlížet se založenýma rukama, jak se naše

ekonomika zastavuje?”

Dietrichová sklíčeně přikývla. „Bohužel můžeme zásobování ovlivnit jen málo, pokud vůbec.”

„A to je jenom polovina špatné zprávy,” podotkl Sandecker.“ „Nedostatek vzácných prvků bude mítzásadní negativní dopad na několik našich klíčových obranných technologií.”

„Viceprezident má pravdu,” potvrdila Dietrichová.

„Kde vzniknou největší škody?” chtěl vědět prezident.

„Tvrdý zásah dostane námořnictvo,“ odpověděla. „Pohonný systém torpédoborce třídy Zumwalt a novéhoneviditelného křižníku je silně závislý na vzácných prvcích, takže tyto programy uvíznou ve slepé uličce.Čekám na zprávu letectva, ale bylo mi řečeno, že dojde ke zpoždění vývoje nového bitevníku pro nás ispojence a několika programů na rozvoj satelitní sítě.”

„Nemluvíme o programech s miliardovými rozpočty,“ podotkl Cerny.

„Tak se mi zdá,” pronesl prezident, „že Číňané využívají svého monopolu, aby dohnali náš náskok ve

vojenských technologiích.”

Všichni v místnosti přikývli.

„Co kdybychom sdělili Číňanům, že jejich zákaz vývozu je nepřijatelný?”

Ministr zahraničí se zavrtěl na židli. „Nemyslím, že by to pomohlo, pane. Čínské vedení nerado slyšíhrozby. Jestli se pustíme do obchodní války, sami ztratíme nejvíc. A kdyby přestali kupovat naše státnídluhopisy, způsobilo by nám to ještě větší problémy.”

„Takže nás čeká propad ekonomiky v době, kdy si ho můžeme nejméně dovolit,“ shrnul debatu prezident.

„A navíc bude ohrožena naše bojeschopnost, protože se zpozdí vývoj nové třídy torpédoborců, bitevníkůa špionážních satelitů.”

„A je tu ještě jedna oběť,“ dodal Sandecker. Naklonil se k prezidentovi a promluvil šeptem: „Sea Arrow.“

Prezident přikývl. „Samozřejmě.“

Prezident přistoupil ke svému stolu a několik minut se díval vysokými okny ven. Když se obrátil zpátky kesvým posluchačům, promluvil tichým, poraženeckým hlasem. „Zjistěte, co Číňané chtějí,” nařídil, „a dejte

jim to.”

KRÁDEŽ MOTORU SEAARROW VYVOLALA OKAMŽITÉ CELOSTÁTNÍ pátrání. Na všech hlavních silnicích adálnicích vedoucích na jih nebo na sever z Washingtonu se rychle objevily zátarasy. Týmy FBI byly

vyslány na všechna blízká letiště a do všech přístavů na východním pobřeží, odkud mohl být podleodhadu analytiků motor propašován ze země. Dokonce byla zvýšena i ostraha na hraničních přechodech s

Kanadou.

Uloupený motor však na žádném z těch míst najít nemohli. Byl odvozen na západ, pryč od velkýchpřístavů a letišť, přes zemědělskou půdu Apalačie, ukrytý na návěsu mezi balíky slámy.

Když vjeli do Lexingtonu v Kentucky, zpomalil Pablo tahač a ostražitě se rozhlížel po policejních autech.

Ann ležela v zadní části kabiny, jedno zápěstí připoutané k rámu lavice. Na úzkém sedadle se mohlačástečně natáhnout, ale musela se opřít v nepohodlném úhlu, aby mohla vyhlédnout z okna. Cestovalimlčky. Poté, co Pablo ignoroval záplavu jejích dotěrných dotazů, rozhodla se šetřit energií. Vyžadovalo totrochu přemýšlení, ale nakonec si spojila Pablovu loupež plánů Sea Arrow s tím velkým předmětem nakorbě. Musel to být nový motor ponorky.

Pablo, spokojený, že za sedm hodin urazili skoro šest set padesát kilometrů, odbočil na tichou vedlejší silnici a nechal Ann, aby si protáhla nohy. Krátce nato dojeli do Lexingtonu, kde Pablo našel parkovištěpro kamiony a zastavil u vzdáleného benzinového čerpadla. Naplnil nádrž tahače, otevřel dveře kabiny a

pohlédl na Ann.

„Chcete něco k jídlu?”

„Ano, prosím,” odpověděla Ann. „Mám hrozný hlad.”

„Hned se vrátím.” Zabouchl dveře a zamkl je.

Ann sledovala, kráčí kolem několika čerpadel a vchází do budovy stanice. Rozhlížela se po parkovišti asnažila se najít nějakou pomoc. Bylo už pozdě a ona zahlédla poblíž jen jednoho člověka, vousatého řidiče

kamionu, který myl okno svého vozu asi deset metrů daleko.

Zamávala a vykřikla z plných plic. Zavřená kouřová okna kamionu ji však činila neviditelnou a její už taktlumený křik přehlušil motor běžící na volnoběh. Natáhla se po houkačce tahače, ale její prsty tak dalekonedosáhly. Vousatý řidič nastoupil do svého kamionu a odjel, aniž si Ann

všiml.

Prohledala interiér tahače ve snaze najít něco, co by mohla použít jako zbraň. Celá kabina až po schránku

na rukavice však byla vyklizená, takže objevila jen mapu a notebook položený na sedadle spolujezdce.

Ann se vrhla po počítači.

Podala si ho volnou rukou, otevřela a zapnula. Zatímco nabíhal, podívala se z okna. Pablo stál u pokladnya něco kupoval. Na vyslání prosby o pomoc měla jen velmi málo času - pokud čerpací stanice vůbec měla

wi-fi.

Když se monitor pomalu rozsvítil, zadržela dech. Trvalo celou věčnost, než se ikona zeptala, zda se chcepřipojit k síti lexingtonské stanice Diesel & Dine.

„Ariel“ Klikla na ikonu. Pár vteřin nato se otevřelo okno internetového vyhledávače.

Její radost neměla dlouhého trvání. Když se znovu podívala z okna, uviděla Pabla vycházet z budovy. Pulzse jí zrychlil, přemýšlela, co dělat. Neměla čas přihlásit se do své e-mailové schránky ani poslat vzkaz přes

stránky NCIS. Hlavou jí bleskl zoufalý nápad. Rychle naťukala čtyři písmena a čekala na odpověď.Jakmile se otevřelo další okno, sjela na spodní okraj stránky a našla řádek pro dotazy. Klikla na něj,spěšně vyťukala vzkaz a vzhlédla. Pablo byl už jen tři metry daleko.

Její prsty přelétly po klávesnici a zastavily se, aby klikly na „Odeslat“, právě když cvakla klika dveří.Zaklapla monitor a hodila počítač na přední sedadlo, Pablo otevřel dveře.

Srdce divoce tlouklo a cítila, že je rudá v obličeji. Obrátil se k ní a tázavě na ni pohlédl, zatímco zvedl

jednu a pak druhou ruku.

„Se šunkou nebo s tuňákem?” Držel dva zabalené sendviče.

„S tuňákem, prosím.” Vydechla a natáhla se pro jeden ze sendvičů.

Pablo vyjel zpátky na dálnici a za jízdy jedl. Během zastávky se uvolnil a konečně se krátce ohlédl přes

rameno a promluvil na Ann. „Vy jste do mě zamilovala,” pronesl s úsměvem.

„Cože?”

„No ano, musíte být do mě zamilovaná. Proč byste se mi jinak pořád pletla do cesty?” ,Já se o tenhle výlet neprosila,” opáčila. „Prosím, pusťte mě.”

Pablo se zasmál hlubokým hlasem. „Jste moc chytrá na to, abych vás nechal jít… A moc hezká, než abychvás zabil.”

Ann pocítila náhlý odpor, ale pokračovala v hovoru. „To je motor Sea Arrow, co vezeme?”

,Možná.”

„Proč jste zabil ty muže, kteří vám ho pomohli ukrást?”

„Splnili úkol a věděli toho víc, než potřebovali. Myslím, že teď’ už bylo otázek víc než dost.” Naladil v rádiu

místní bluegrassovou stanici a zesílil zvuk.

Přejížděli kopce západního Kentucky a poslouchali svižné melodie skupiny Flatt and Scruggs. Po čtyřechhodinách vjeli do Paducahu. Pablo zaparkoval u benzinky na předměstí města a zatelefonoval si. Za párminut se objevil rezatý pick-up řízený potetovaným mužem, který dovedl tahač s nákladem slámy na břeh

řeky. U omšelého dřevěného mola kotvil remorkér a vlečný člun naložený přepravními kontejnery. Pablozajel s tahačem vedle temného člunu a zastavil.

Bylo hodně po půlnoci a přístav byl strašidelně tichý. Pablo odpojil návěs a odjel s tahačem na přilehléparkoviště. Než se vrátil, měl už potetovaný muž návěs zavěšený na napjatých lanech přístavního jeřábua zvedal ho na vlečný člun. Pablo přeskočil na jeho palubu, pomohl návěs upevnit a vrátil se do kabiny

pro Ann.

Když ji odvazoval od sedadla a znovu jí poutal ruce před tělem, předstírala ospalost. Poprvé si všimla, že kpoutům je připevněno jakési elektronické zařízení. Pablo ji vytáhl z tahače a vedl na molo.

Napravo od ní se mihotala světla Paducahu na břehu řeky Ohio, která tekla kolem jako temný proudmelasy. Pablo jí cestou k remorkéru pevně svíral paží. Otlučená loď byla připevnění-i ke středu zádivlečného člunu, připravená odtlačit ho dolů po řece. Na remorkér vedla ze břehu úzká lávka položenápřes vodu. Ann před ní zaváhala a pokračovala v cestě až po Pablově jemném pobídnutí.

Nebála se vlastně té úzké lávky, ale toho, co se nacházelo za ní. Byla už připoutaná k tahači, teď’ skončípřipoutaná k remorkéru, a kdo ví, co přijde pak. At’ už ji Pablo vedl kamkoliv, nejvíc se bála v okamžiku,

kdy jí sejmul pouta. A ten strach ji donutil jednat.

Sebrala odvahu a zhluboka se nadechla v okamžiku, kdy ji Pablo podruhé postrčil. Předstírala, že sezapotácela, udělala dva kroky po lávce a pokrčila kolena. Vyskočila kupředu a odrazila se. Lávka seprohnula, čímž jí pomohla nahoru, a ona snadno přelétla boční zábradlí.

Pablo se po ní natáhl, ale dotkl se jen letícího kotníku. Ann napjala paže před sebe, s nepatrným cáknutímse ponořila do řeky a zmizela v temné bahnité vodě.

REZERVNÍ SKLADIŠTĚ NA ADELAIDE BYLA TEMNÁ, HORKÁ DÍRA, KDE by se čerti cítili jako doma. Pittucítil hnijící maso smíšené s potem, když tu se zamčené dveře rozlétly dokořán a jeho s Giordinempostrčili ozbrojení námořníci dovnitř. Celou cestu dolů na hlavní palubu svého zraněného přítele nesl asnažil se nezhroutit pod jeho vahou. Všiml si celty na podlaze skladiště a ohleduplně na ni Giordinapoložil, zatímco se za nimi zabouchly dveře a zaklapl zámek.

„Je mezi vámi zdravotník?” zeptal se Pitt. Pohlédl na pobřežní stráže, který posedával opodál.

Jeden mladý muž vstal a pomalu došel k Pittovi.

„Simpson, že?” řekl Pitt.

„Ano, pane. Můžu vám pomoct.” Klekl si k Giordinovi a hned si všiml rozšiřující se kaluže krve pod jehopravou nohou. „Postřelili ho?”

„Ano.” Pitt odtrhl roztrženou nohavici Giordinových kalhot. „Ztratil hodně krve.“

Simpson objevil krvácející ránu na vnější straně Giordinova stehna a přitlačil na ni dlaň. „Potřebuju něco,

čím bych to obvázal.”

Pitt si svlékl košili a rukávy natrhal na dlouhé pruhy. Někdo jim podal láhev vody, kterou zdravotník použil

k vyčištění rány. Vzal jeden pruh a složil ho jako polštářek. Přiložil ho na ránu a omotal zbývajícími pruhy.

Giordino otevřel oči. „Kam máme namířeno?”

„Na pivo,” odpověděl Pitt. „Zdřímni si a já tě probudím, až nám ho natočí.“

Giordino mu věnoval křečovitý úsměv a pár vteřin nato omdlel.

Simpson ho přikryl částí celty a odvedl si Pitta stranou. „Má štěstí. Ty rány byly dvě, což znamená, že

kulka prošla skrz. Nejspíš minula kost. Ale musela škrábnout stehenní tepnu, od toho ta krev. Při takovéztrátě krve by mohl upadnout do šoku, takže na něho budeme muset dohlédnout.“ „Má tuhý kořínek,” poznamenal Pitt. „Prozatím by měl být v pořádku. Jeho největším problémem v téhle páchnoucí díře bude infekce.” Pitt si ve slabém světle všiml, že má Simpson na tváři modřinu. „Co se vám stalo?” „Přepadli mě v chodbě cestou na hlídku. Nějaký parchant mě praštil řetězem. Měl jsem ale větší štěstí nežněkteří z nás.” Pitt se rozhlédl po skladišti, které ozařovala jediná blikající lampa pod stropem. Tým pobřežní stráže sedělnedaleko, zatímco další skupina, skutečná posádka Adelaide, byla roztroušené. v zadní části prostoru. Zaten hrozný zápach byly zodpovědné dva podlouhlé předměty zabalené do celt a položené stranou.

„Kapitán a jeden námořník,“ vysvětlil Simpson. „Byli zabiti při útoku, ještě než jsme se nalodili.”

Pitt přikývl a obrátil pozornost k týmu pobřežní stráže. Všichni měli nějaká zranění a modřiny. Plugrad

seděl mezi svými muži opřený zády o přepážku s nepřítomným pohledem.

,Jak je na tom Plugrad,?”

„Poručíka praštili pořádně do hlavy,” odpověděl Simpson. „Má otřes mozku, ale jinak se zdá být vpořádku.”

Pitt přešel ke druhé skupince. Námořníci vypadali vyčerpané, ale nezraněně. Urostlý muž s hustým šedýmknírem vstal a. představil se.

„Frank Livingston, výkonný důstojník,” prohlásil se silným australským přízvukem. „Jak je na tom vášspolečník?”

„Střelili ho do nohy. Ztratil trochu krve, ale zdravotník říká, že bude v pořádku.”

„Promiňte, že vám nemůžeme pomoct. U nás dělal zdravotníka bocman. Leží tamhle vedle kapitána.“Ukázal na mrtvá těla zabalená v plátně.

„Jak obsadili loď?”

„Před třemi dny nás o večerní hlídce dohonila rychlá nákladní loď. Přilepila se nám na záď a k smrtivyděsila kormidelníka. Když neodpovídala přes vysílačku, vyšel na palubu kapitán s bocmanem. Toplavidlo vypálilo z nějakého radarového zařízení uprostřed lodi a oba je zabilo.” Pevně sevřel rty. „Nikdyjsem nic takového neviděl. Skoro to vypadalo, jako by je uvařili zaživa. Krátce nato vyslala ta loďozbrojený výsadek. Nemohli jsme toho moc dělat. Od té doby dřepíme tady.”

„Omlouvám se, že jsme dorazili pozdě,“ opáčil Pitt. „Myslím, že dostali tip o našem příjezdu a zaútočilidřív.”

V Livingstonových unavených očích se vztekle zablesklo. „Kdo jsou ani?”

Pitt potřásl hlavou. „Patří ke zločinecké organizaci, o které si myslíme, že unesla už několik lodí převážející

rudy vzácných zemin.”

„Vezeme náklad něčeho, čemu se říká monazit,” poznamenal Livingston. „Pro ten si asi přišli. Tušíte, kammají namířeno?”

Pitt se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že je nikdy neposlouchá. „Myslíme si, že obvykle přeloží náklad namoři a pak loď pošlou ke dnu. V těchhle vodách se potopila minimálně dvě podobná plavidla.”

Livingston přikývl, ale netvářil se jako člověk odsouzený k smrti na potápějící se lodi „Povězte mi, pane

Pitte, jak velká byla ta ostatní unesená plavidla?”

„Moc ne. Byly to staré nákladní lodi, tak okolo deseti tisíc tun. Proč se ptáte?”

„Adelaide je stavěná na čtyřicet tisíc tun. Dobře jsem si prohlédl plavidlo těch útočníků, než nás zavřelisem. Oproti Adelaide to byl trpaslík schopný pobrat maximálně polovinu našeho nákladu.”

„Vezete jenom monazit?”

„Do poslední unce. Ne, pane, nemyslím si, že Adelaide potopí. Aspoň ne hned. To, co vezeme, je moc

cenné.”

Pitt pohlédl na zraněné a vyčerpané muže roztroušené po té páchnoucí vězeňské cele. „Pane Livingstone, rozhodně doufám, že máte pravdu.”

TRVALO JEN PAR VTEŘIN, NEŽ SE ANN ZMOCNILA PANIKA.

Zajela hladce pod hladinu a s rukama nataženýma před sebe silně kopla nohama, aby se ponořila hlouběji

do řeky Ohio. Voda byla teplejší, než čekala, možná okolo dvaceti stupňů. Dosáhla nejhlubšího boduponoru, prohnula se v zádech a pokusila se o tempo rukama. Se spoutanými zápěstími to však nešlo.

Na okamžik ji zachvátila hrůza, že se utopí.

„Klid. Klid. Klid,” opakoval hlas v její hlavě.

S bušícím srdcem se přinutila nechat se pár sekund nehybně unášet proudem. Uklidnilo jí to nervy azačala hrabat spoutanýma rukama ve vodě jako pes, aby se dostala na hladinu. V inkoustové černé voděvšak nevěděla, kde je nahoře a kde dole.

Odpověď’ přišla rychle, když se ramenem otřela o zrezivělé dno vlečného člunu. Odrazila se od něho aněkolik vteřin se volně vznášela, dokud se nevynořila do chladného nočního vzduchu.

Proud byl rychlý a ona zjistila, že ji odnáší od vlečného člunu a remorkéru. Ohlédla a uviděla Pabla, jakběží po molu a rozhlíží se po hladině. Jakmile spatřil Anninu hlavu vyčuhující z vody, vytáhl z pouzdra

glock.

Ann se okamžitě nadechla a potopila se pod hladinu. Nepoznala, zda na ni vystřelil, ale nemělo smyslnabízet mu terč.

Tentokrát plula pod hladinou snadněji a skoro minutu zadržovala dech, zatímco plavala po proudu. Kdyžse znovu vynořila, byla více než třicet metrů od člunu - a v té tmě neviditelná pro kohokoliv na molu.

Pablo jí zmizel z dohledu.

Obrátila pozornost po proudu řeky a hledala místo, kde by mohla vystoupit na břeh a najít pomoc.Přístaviště se však nacházelo na kraji města a levý břeh byl temný a prázdný. Nedaleko na protějším břehu se mihotala světla označující městečko Metropolis v Illinois.

Ann, ukolébaná pocitem bezpečí, začala plavat směrem ke světlům. Několik minut bojovala s proudem,než si uvědomila, že její úsilí dosáhnout městečka bude marné. Řeka byla půldruhého kilometru široká aproud by ji odnesl daleko od světel dřív, než by se dostala na druhou stranu.

Neobratné plavání se spoutanýma rukama ji vyčerpávalo, tak se převalila na záda a chvíli se nechalaunášet, aby si odpočala. Pohlédla na oblohu a všimla si v dálce dvojice blikajících červených světel.Otočila se a sledovala, jak blikají - výstražná světla pro letadla. V krátkých okamžicích, kdy zářila,rozeznala, že jsou připevněna na vrcholcích dvou vysokých komínů. Mohlo jít o součást elektrárnypostavené na břehu řeky.

Zatímco ji proud nesl kolem světel Metropolisu, snažila se doplavat zpátky k bližšímu břehu. Břeh byl vdélce půldruhého kilometru temný a Ann se zmocnil chlad a pocit osamělosti. Dál však upírala pohled nablikající červená světla a nakonec se k nim přiblížila. Záře na úpatí komínů se změnila v záplavu světlazalévající elektrárnu. Stavba se nacházela kus od řeky, ale jak Ann míjela břeh porostlý křovím, všimla sitenkého kanálu, jenž vedl od řeky k elektrárně.

Když se přiblížila k ústí kanálu, začala silně kopat nohama. Proud řeky Ohio se ji snažil strhnout, ale onase mu vymanila a vplula do klidné vody kanálu. Táhl se asi půl kilometru daleko k elektrárně, kde

zásoboval vodou kotle, pod nimiž se topilo uhlím.

Ann, vyčerpaná bojem s proudem, se konečně dostala k nejbližšímu břehu. Několik minut odpočívala vbahně, pak se zvedla z řeky a vylezla na hliněnou hráz, která byla nahoře zarovnaná, aby po ní mohla

jezdit auta.

Třásla se v promočených šatech a kráčela směrem k továrně; vdechovala těžký pach kouře z uhlí. Kdyždorazila blíž, napočítala několik vozidel zaparkovaných okolo objektu. Naštěstí byla na místě početnánoční směna. Nalevo od ní zablikaly reflektory a ona uviděla, z parkoviště vyjíždí bílý pick-up s oranžovým

majáčkem blikajícím na střeše. Ann přidala do kroku a začala mávat spoutanýma rukama, jakmile se jízdálo, že ji řidič může vidět.

Auto zrychlilo a zabočilo na hráz. Kodrcalo se po úzké cestě a zastavilo se před Ann v mraku prachu.Zvedla ruce v poutech a přistoupila k otevřenému okénku řidiče. „Pomohl byste mi, prosím?”

Hlas se jí roztřásl, když uviděla, z okénka Vystrčil hlavu Pablo. Posměšně ukázal na miniaturní přístroj GPSpřipevněným k jejím poutům. V druhé ruce držel glock.

„Ne ne, lásko,” pronesl krutým hlasem. „Ty můžeš pomoct mně.”

SUMMER PITTOVÁ VZHLÉDLA OD PSACÍ PODLOŽKY POLOŽENÉ NA klíně a podívala se ven vyklenutýmakrylovým oknem ponorky. Při té černotě venku si připadala jako zavřená ve skříni. „Co trochu vnějšíhoosvětlení?” zeptala se.

Její bratr - dvojče sedící za řídícím pultem plavidla cvakl několika přepínači. Baterie jasných diodovýchreflektorů se rozzářila a jejich světlo pronikla do vody černé jako uhel. Stále toho však moc neviděli,kromě malých částeček usazenin unášených vodou kolem okna. Summer však alespoň měla vizuálnípřehled o klesání.

„Pořád se bojíš tmy?“ zeptal se jí bratr.

Zatímco Summer zdědila matčinu perleťovou plet’ a rusé vlasy, Dirk Pitt junior připomínal svého otce. Mělstejnou vysokou, štíhlou postavu, tytéž tmavé vlasy a dokonce i podobný nenucený úsměv.

„Tady dole platí, že to, co nevidíme, nám ublížit může,“ odsekla. Zkontrolovala údaj o hloubce namonitoru nad jejich hlavami. „Blížíme se ke dnu, zbývá už jen patnáct metrů.“

Dirk upravil čerpání vody do balastních nádrží, aby zpomalil sestup, a když se pod nimi objevilo dno,nastavil ponorku na neutrální vztlak, takže se volně vznášela ve vodě. V hloubce devadesáti metrů bylomořské dno kaštanově zbarvenou prázdnotou obydlenou en několika malými rybami a korýši.

„Zlom by měl být na azimutu šedesáti pěti stupňů,“ řekla Summer.

Dirk zapnul elektrické trysky ponorky a popohnal je na severovýchod. Přes knipl cítil, je strhává silnýproud. „Agulhaský proud je dneska při síle. Rád by nás odnesl do Austrálie.“

Mocný Agulhaský proud teče podél východního pobřeží Afriky. Poblíž jižního Madagaskaru, kde se Dirk seSummer potápěli, se slévá s východním madagaskarským proudem a vytváří nepředvídatelný vír.

„Nejspíš nás během klesání odnesl o pořádný kus,“ poznamenala Summer, „ale pokud se budeme držetkurzu, dostaneme se nad zlom i tak.“ Přitiskla nos k bublině a prohlížela si mírně zvlněné dno ubíhajícípod nimi. Po několika minutách spatřila nízký, ale jasně patrný hřeben. „Tamhle je.”

Dirk ponorku mírně zvedl a zastavil ji tři metry nad hřebenem. „Připraveno k natáčení.“

Summer zapnula dvě externí kamery upevněné na ližinách ponorky a pak zkontrolovala záznam namonitoru. „Kamery běží, označuju začátek,“ ohlásila. „Pokračuj podél zlomu.“

Dirk rozjel ponorku kupředu a sledoval zlom v mořském dně. Spolupracovali s výzkumnou lodí NUMA,která předtím prozkoumala oblast multipaprskovým sonarem a zajímala se o aktivní zlom nedalekopobřeží Madagaskaru v naději, že se jí podaří lépe pochopit, jak zemětřesení vytváří tsunami.Videozáznam z ponorky poskytne geologům na palubě lodi základní obrázek oblasti. Pak bude ponorkavyslána, aby zakopala do dna malé senzory, jež budou přesně zaznamenávat seizmickou aktivitu.

Projekt vyžadoval propojení různých vědeckých oborů a lidských talentů, což dvojčatům vyhovovalo. Obasourozenci zdědili otcovu lásku k moři - Dirk vystudoval námořní stavitelství, zatímco Summer sespecializovala na oceánografii. Připojili se k Pittovi v NUMA teprve před několika lety, ale brzy si začalivychutnávat příležitost cestovat po celém světě a luštit záhady

hlubin. Práce je bavila ještě víc, pokud mohli na nějakém projektu spolupracovat všichni tři, jako se tomustalo nedávno na Kypru, kde objevili poklad starodávných artefaktů spojených s Ježíšem.

„Plujeme nad osmým kilometrem podmořského hřebene, který nikdy neskončí,“ prohlásil Dirk po dvouhodinách pomalé plavby. Neustále nárazy proudu si vybíraly svou daň a on cítil, mu začínají tuhnout svaly

na rukou.

„Už tě to začíná nudit?“ zeptala se Summer.

Dirk zíral na monotónní hnědé dno táhnoucí se pod nimi. „Nezlobil bych se, kdyby nám někdo poslal docesty žraloka obrovského nebo obří oliheň.“

Sledovali hřeben ještě hodinu, potom Dirkovi začal dělat starosti stav baterií.

„Boj s proudem hodně zatěžuje motory. Navrhuju, abychom se brzy začali vynořovat.“

Summer zkontrolovala, jakou urazili vzdálenost. „Co ještě dalších šest set metrů? Pak bychom měli zasebou rovných dvanáct kilometrů.“

„Dobře.”

Jakmile urazili poslední úsek, zastavil Dirk ponorku a Summer vypnula kamery. Dirk začal vyčerpávat voduz balastních nádrží, když tu Summer ukázala z předního okna.

„Není to lodní vrak?“

Mimo dosah vnějších světel uviděl Dirk nezřetelný objekt. „Mohl by být“ Vypnul čerpadlo a popohnalponorku kupředu.

Brzy se před nimi vynořila vysoká černá masa, která postupně získávala charakteristické obrysy lodníhotrupu. Dopluli blíž a rozeznali i zbytek plavidla, které spočívalo zpříma na dně a zdálo se být překvapivěnepoškozené. Ve výšce jen asi metr nad dnem se přiblížili ke středu trupu toho záhadného plavidla. Vesvětle reflektorů ponorky zazářila červená barva, kterou byl trup natřený, a oni rozeznali každý nýt a svár.

„Vypadá, jako by se potopila nedávno,“ poznamenal Dirk. Vedl ponorku nahoru podél trupu a přeszábradlí. Na přední palubě uviděli tři velké otevřené poklopy. Dirk zamířil k přídi a cestou proplul nadnákladovými prostory naplněnými jen mořskou vodou. Prohlédli si příď, ale nenašli na ní žádné poškození.

Obrátili se zpět a sledovali zábradlí na levoboku k zadní nástavbě, kde vystoupali na úroveň můstku. Zevzdálenosti půldruhého metru nahlédli nepoškozeným oknem do prázdné kormidelny.

„Vypadá to, že z řídicího pultu byla odmontovaná většina elektroniky,“ poznamenal Dirk. „To by mohloznamenat, že tu loď někdo potopil schválně.“

„Tohle bude zajímat londýnskou pobočku Lloyďs,“ podotkla Summer. ,Ještě nikdy jsem neviděla tak

neporušený vrak. Musela se potopit nedávno.“

„Soudě podle minimálního mořského porostu nejvýš před pár měsíci.“

„Proč by někdo potápěl nepoškozenou nákladní loď?“

„Těžko říct. Je možné, že ji táhli do doků na opravy a potopila se v bouři.“ Zkontroloval stav bateriíponorky. „Je načase zamířit nahoru, ale ještě se podíváme, jestli najdeme její jméno.“

Obeplul s ponorkou nástavbu na záď’ a klesl pod zábradlí. Trčela z něj osamělá vlajková žerď, ale vlajkase už dávno ztratila. Když byli šest metrů od lodi, obrátil nos ponorky k zádi nákladní lodi a upravil náklon,

aby reflektory posvítily na jméno plavidla.

„Tak je to jasné,“ pronesl tiše. „Přece jenom ji někdo potopil schválně.“

Před nimi se tyčila prázdná červená stěna přerušená vodorovným pruhem rzi tam, kde bylo dříve napsáno

jméno lodi a její domovský přístav. Někdo však nápisy úmyslně obrousil a poslal tak loď ke dnu vnaprosté anonymitě.

VÝZKUMNA LOĎ NUMA ALEXANDRIA SE NACHÁZELA ŠEST A PŮL kilometru daleko, když se ponorkavymořila, Summer zavolala vysílačkou, aby je připluli vyzvednout z vody. Zatímco ponorku unášel proud,krátila si s Dirkem čas rozhlížením po pobřeží jižního Madagaskaru, které jako by stoupalo a klesalo, hostřídavě zakrývaly vlny.

Alexandria dorazila okamžitě a její tyrkysový trup, stejný jako u všech plavidel NUMA, se třpytil podslunečnou oblohou. Vyzvednutí ponorky na zadní palubu velel statný muž s hustým knírem a silnýmtexaským přízvukem. Jack Dahlgren otevřel průlez umístěný vzadu na trupu plavidla a přivítal Dirka seSummer na čerstvém vzduchu. „Měli jste dobrou plavbu?“

„To rozhodně,“ odpověděla Summer a pozvedla přenosný pevný disk. „Získali jsme záběry hřebene, nakterém by mělo být možné identifikovat vhodná místa pro podzemní senzory.“ Prolezla kolem něho aodběhla najít mořského geologa, aby si spolu mohli pustit videozáznam mořského dna.

„Takže se máme hned pustit do přípravy na další ponor?“ zeptal se Dahlgren s protaženým obličejem.

Dirk ho poplácal po rameni. „Obávám se, že ano, kamaráde.“

Dirk pomohl Dahlgrenovi vyměnit několik těžkých sad baterií, které poháněly ponorku, za čerstvě nabité.Zatímco pracovali na zadní palubě, přiblížil se k nim od pobřeží velký hlídkový člun. Plavidlo kroužilo okolo

Alexandrie a dva neformálně oblečení muži na jeho otevřeném můstku si výzkumnou loď zamračeněprohlíželi. Jakmile se Alexandria pohnula z místa, zamířil hlídkový člun zpátky k pobřeží.

„Rád bych věděl, o co těm chlapům šlo,“ poznamenal Dahlgren.

„Nevypadali zrovna jako vládní úředníci.“ Dirk se zahleděl za mizejícím člunem a k pobřeží za ním. „Mysleljsem, že místní pobřeží tvoří převážně prázdná poušť.“

„Když jste byli pod vodou, proplula tudy malá nákladní loď. Zdálo se, že míří ke břehu, takže tam někdemusí být nějaký přístav.“

Dokončili výměnu baterií a provedli podrobnou kontrolu před ponorem. Potom vyhledali Summer v jednéz lodních laboratoří. Narovnala už do přepravky drobné podzemní senzory na baterie, které budou snímatotřesy a pohyby v linii zlomu. Každý se nacházel v pouzdru z nerezové oceli, z něhož trčel oranžový

kovový praporek.

„Vybrali jsme skvělé místo,“ hlásila Summer. „Teď se tam musíme vrátit a zakopat deset senzorů po pěti

stech metrech podél stejné trasy.” Pohlédla na Dahlgrena. „Dokážeš nás spustit na identickou výchozípozici?”

„J e třeba učit orla létat? Jenom si už udělejte pohodlí v mojí ponorce, než se rozhodnu hodit vás dolů bez

ní.“ Dahlgren vyběhl z laboratoře a zamířil na můstek, aby se poradil s kapitánem.

„Proč je tak popudlivý?“ zeptala se Summer.

„Udělal jsem chybu, že jsem mu pověděl o tom vraku, který jsme objevili,“ vysvětlil Dirk. „Zuří, že jsme

ho našli v jeho ponorce bez něho.“

Potřásla hlavou. „Kluci a jejich hračky.“ Popadla přepravku se senzory a odnesla ji ke koši upevněnému napřídi ponorky. Jakmile v něm byly bezpečně uložené, vlezla dovnitř a připojila se k Dirkovi provádějícímuúkony před ponorem. Dahlgren se objevil pár minut nato a strčil hlavu do průlezu. „Můžeme jet, jestli se na to cítíte.” ,Jsme připraveni na spuštění,“ odvětil Dirk. „Dej pro nás vychladit dvě piva, než se vrátíme.“ „Jasně, ale možná to budou jenom prázdné láhve. Ještě něco?“ „Jo. Podívej se na záznamy o potopených lodích v jižním Madagaskaru v posledních pěti letech.”

„To bych mohl. Užijte si sázení.“

Dahlgren zajistil poklop a vysunul ponorku přes záď Alexandrie. Počkal, až mu vysílačkou z můstkupotvrdí, že jsou na správných souřadnicích, a pak plavidlo spustil. Jakmile byl uvolněn hák, dostal Dirk

svolení zaplavit balastní nádrže a žlutá ponorka vklouzla pod vlny.

O několik minut později se dostali na dno a Dirk kormidloval ponorku na její dřívější severovýchodní kurz.Tentokrát urazili necelých padesát metrů, než se před nimi objevil povědomý hřeben.

„Všechna čest Jackovi,” poznamenala Summer. „Odhadl proudy skoro dokonale.“

„Zasadíme první senzor.“ zeptal se Dirk.

Summer zkontrolovala jejich polohu spočítanou speciálním programem spuštěným v okamžiku ponoření.„Vlastně bychom měli urazit ještě asi třicet metrů na východ, abychom se dostali na svoji původní trasu.”

Dirk provedl úpravu kurzu a zastavil šrouby, aby se usadila oblaka zvířeného sedimentu. Pak se pustila dopráce Summer a aktivovala pár robotických paží. Jednou vyhrabala ve dně díru a druhou vyjmula z košesenzor. Zasunula ho do a zahrabala tak, aby bylo vidět jen červený praporek trčící z mořského dna.

„To šlo dobře,“ podotkl Dirk. Zapnul šrouby a vyrazil podél hřebene maximální rychlostí.

„Ty snad někam spěcháš?“ zeptala se Summer.

„Napadlo mě, že bychom se mohli ještě jednou podívat na ten Vrak, až skončíme.”

Summer se usmála. Napadlo ji totéž a nezapomněla vzít na palubu náhradní pevný disk, aby mohli vrak

nafilmovat.

Pokračovali podél zlomu a rozmístili zbývající senzory na trase delší než jedenáct kilometrů. Když zasadili i

poslední, zkontroloval Dirk jejich polohu vzhledem k vraku. Chvilku kormidloval ponorku, než se přednimi objevila temná masa. „J e přesně tam, kde jsme ho nechali.“

„Tentokrát pořídím pořádný videozáznam,“ prohlásila Summer a aktivovala přední kamery.

Když se přiblížili k trupu, vystoupal Dirk s ponorkou nahoru a okamžitě zamířil k hlavní palubě. Přeplul ji kprotějšímu zábradlí a nechal Summeřiny kamery natočit celou šířku zádi lodi a její otevřené nákladovéprostory, kterým chyběly poklopy. Jeho cílem bylo loď identifikovat, takže obrátil ponorku a její kamery kvysoké zádové nástavbě. Její vzhled by mohl poskytnout bližší stopu ohledně stáří lodi a firmy, která ji

postavila.

Pomalu se přiblížil k přední stěně nástavby, minul můstek a zastavil ponorku kousek od komínu, který setyči] blíž k zádi. Obchodní lodě na něm často mívají logo společnosti, ale tenhle byl natřený na černo.

„Divné, že na něm nejsou žádné šmouhy od sazí,“ poznamenala Summer. „Vypadá jako čerstvě natřený.“

„Další pokus zakrýt identitu.“

„Doveď nás o kousek blíž.“ Summer se předklonila a pozorně se zadívala na povrch komínu.

Zatímco Dirk přibližoval ponorku, aktivovala Summer jednu z robotických paží a natáhla ji ke komínu.Jakmile se ho dotkla, přejela klepetem po povrchu a zanechala na něm třiceticentimetrovou rýhu.

„Prosím, nenechávej tam své iniciály,“ ozval se Dirk. „Nechci, aby mi ve dvě ráno bušil na dveřepojišťovák od Lloyd ‘s.“

„Jenom se dívám, co je pod tím.“

Když proud odnesl vločky barvy, jasně viděli okrovou linii pod škrábancem. „Ten komín byl původně zlatý nebo měl zlatý pruh,“ poznamenala Summer.

„To je další stopa.“

Filmovali vrak ještě dalších třicet minut, zachytili jeho délku, uspořádání paluby a další podrobnosti, kterémohly přispět k identifikaci.

„Baterie se blíží k rezervě,“ ohlásila Summer.

„Myslím, že jsme se už dozvěděli, co se dalo,“ přikývl Dirk. „Kromě toho by Jack nebyl moc rád,kdybychom se vynořili po setmění.“

Vyčerpal balastní nádrže a zahájil kontrolovaný výstup. O několik minut později prorazili hladinu mezivlnami hnanými západním větrem. Slunce už klesalo za hradbu mraků na obzoru a probodávalotmavnoucí oblohu růžovými a oranžovými paprsky. Přes vlny šplíchající na akrylový poklop uviděl Dirk, žese k nim blíží nějaká loď. Byl to hlídkový člun, který s Dahlgrenem zahlédli už dříve.

„Vypadá to, že na nás někdo čeká.“ Člun se obrátil přímo proti nim a zvýšil rychlost. „Možná je nejvyššíčas zavolat na Alexandrii, aby nás přišli vyzvednout.“

„Zdá se mi, že jsem je zahlédla na obzoru.” Summer natáhl krk, aby viděla přes vlny. „Vypadá to, že jsoupořád několik kilometrů daleko.“

Sáhla po přepínači na vysílačce a pak strnula. „Dirku, co to dělají?“

Její bratr už sledoval hlídkový člun, který se nepříjemně rychle blížil. Plavidlo s ocelovým trupem bylonecelých třicet metrů daleko. Mělo začít zpomalovat nebo zatáčet, ale nic.

„Chtějí do nás narazit!” vykřikla Summer.

Dirk měl zapojené šrouby, ale při maximální rychlostí pouhé tři uzly by neuniklí ani mořské želvě. Bezšance před hlídkovým člunem uhnout a bez času nutného pro ponoření zareagoval Dirk jediným vhodným

způsobem. Obrátil ponorku přímo proti blížícímu se člunu.

Summer na něho pohlédla, jako by zešílel, a připravila se na náraz. Dirk měl oči přilepené na člun amanévroval k jeho ostré přídi, jako by chtěl spáchat sebevraždu. Počkal, dokud nebylo plavidlo skoro unich, a pak prudce strhl joystick a zapnul šrouby na levoboku na zpětný tah.

Ponorka zareagovala, jako by vězela v tekutém písku, a Dirk se lekl, že začal manévrovat příliš pozdě. Pokrátkém zaváhání se však plavidlo stočilo k levoboku a těsně proklouzla kolem přídě řítícího se člunu.

Přesně Dirk doufal, byl kormidelník člunu příliš soustředěný na udržování kurzu a zareagoval na náhlýmanévr ponorky se zpožděním, takže se člun o ponorku jen otřel.

Dirk a Summer uslyšeli ránu a cítili, jak se jejich plavidlo otřáslo, když náraz urazil jeden ze šroubů nazádi. Náraz na okamžik přerušil přívod proudu a elektrický systém ponorky zkolaboval. Zatímco Dirkzoufale přepojoval pohon, díval se z vypouklého okna, jak je člun daleko. U zábradlí stál muž v zelenýchmaskáčích a mířil na ponorku útočnou puškou. Střelec však nevypálil, jen se na ně výhružně usmál.

Summer potlačila pokušení odpovědět mu obscénním gestem. „To bylo o chlup.” Obrátila pozornost kvysílačce. „Můžeš nás dostat pod vodu?”

„Snažím se.“ Dirk začal zaplavovat balastní nádrže už před srážkou, ale po výpadku proudu musel znovuaktivovat čerpadla. Měli jen pár vteřin, než se hlídkový člun otočí a zaútočí na ně znovu.

„Vysílačka pořád nemá šťávu,“ hlásila Summer a přecvakala vypínače za svým sedadlem. Když to

nepomohlo, vyhlédla krátce z bubliny. Balastní nádrže se už zase plnily a stahovaly ponorku pod vlny.

„Už se obrátili. Jsou skoro u nás,” konstatovala věcně.

Skočila do svého sedadla a pevně si utáhla pás v klíně.

„No tak, pojď dolů.“ Dirk stlačil knipl dopředu až nadoraz. S polovinou šroubů mimo provoz to klesánínijak zvlášť neurychlilo.

Uslyšeli řev lodních motorů - a pak už byl hlídkový člun přímo u nich. Ponorka se sice potopila asi o půlmenu, ale kormidelník člunu mířil přesně. Ostrá příď proklouzla nad ponorkou, zadní část trupu ji však

zasáhla naplno.

Drtivý náraz vytvořil explozi bublin, když došlo k poškození akrylové kabiny a odtrhly se balastní nádrže.Ponorka poskakovala pod člunem, a dostávala jeden úder za druhým, dokud konečně nevyklouzla

stranou.

Její pomačkaný trup se okamžik kymácel na vlnách a pak začal v pomalé, smrtící spirále klesat na mořské

dno.

PONORKA BĚHEM PÁDU D0 HLUBIN VYLA JAKO VZTEKLÝ DEMON, drcena sílícím tlakem vody. Narazilado dna nosem a zvedla hustý oblak hnědých usazenin. Proud u dna zvířené bahno brzy odnesl a odhalil

trup plavidla.

Dirk se cítil jako po jízdě v bubnu pračky. Po odtržení balastních nádrží se ponorka během klesánípřetočila tolikrát, že by to ani nespočítal. V jednom okamžiku se utrhl monitor a udeřil Dirka do hlavy.

Lehce se dotkl čela a promnul si menší šrám. Kromě něj a několika modřin byl nezraněný - a vděčný, žepřežil.

Hlavní nápor srážky s hlídkovým člunem nesla záď ponorky, kde byly poškozený šrouby, oddíl s bateriemia kyslíkové nádrže. Akrylové kabina až na množství vlasových prasklin náraz nějak přežila, čímž uchránilaposádku před rychlým utopením. Několika drobnými otvory sice proudila do kabiny ledová voda, aleplavidlo dosedlo na dno stále naplněné vzduchem.

„Jsi v pořádku?” zeptal se Dirk do naprosté tmy. Sáhl po tenké baterce připnuté k palubní desce, jenže taběhem prudkého otřesu odpadla.

„Jo.“ odpověděla Summer roztřeseným hlasem. „Myslím, že jsem.“

Dirk si odepnul pás a svalil se dopředu do třiceti centimetrů studené vody. Z několika míst ponorkyzaznělo syčení. Dirk nepoznal, jestli je to voda tryskající tenkými prasklinami nebo zbytky kyslíku z jedné z

nádrží. Přelezl opěradlo svého sedadla a nahmatal boční úložný prostor, kde byla další baterka.

Tápání v temném prostoru ponorky pomalu se plnící ledovou vodou by ve většině lidí vyvolalo paniku, aleDirk cítil zvláštní klid. Částečně to bylo tím, že byl na podobné krizové situace vycvičený. Mělo to však iosobní důvod.

Žena, kterou miloval, se před rokem v Jeruzalémě stala obětí teroristického útoku - a to ho změnilo. Od té

doby se mu radost ze života spíše vyhýbala a díval se na svět chladnějšíma, cyničtějšíma očima. Smrt semu stala společníkem, kterého se už nebál.

„Musíme počkat, až se kabina zaplaví, než otevřeme poklop,“ prohlásil bez emocí. „Nouzové lahve by námměly pomoct dostat se na hladinu.“

Našel úložný prostor a vyndal malou baterku. Cvakl vypínačem a namířil paprsek na svou sestru.

Jediný pohled do Summeřiny tváře mu prozradil, že je něco zásadně v nepořádku. Třeštila oči bolestí astrachem a rty měla zkroucené. Odepnula si popruh a pokusila se vstát, ale dokázala se jen nahrbit v

podivném úhlu.

Dirk si posvítil na její levou nohu, která vězela pod sedadlem. Na nohavici těsně nad kotníkem bylo vidět

malou skvrnu od krve. „Tohle není vhodná chvíle váhat s odchodem,“ poznamenal.

Summer se pokusila pohnout, pevně zavřela oči, zatáhla za nohu, ale marně. „Uvízla mi tam noha,“zasténala. „Pevně“

Dirk se doplazil k ní, aby se podíval zblízka. Náraz posunul dopředu jednu z kyslíkových nádrží, kteráohnula podlahu. Ocelový plát se zkroutil nahoru a přitiskl Summeřin kotník k rámu sedadla.

Vodu už měla až nad lýtko, Dirk sáhl dolů, aby prozkoumal ohnutý plát. „Nemůžeš jí pohnout dopředu?“

Pokusila se, ale marně. „Nejde to.“

Protáhl se kolem ní. „Zkusím pohnout se sedadlem.“

Zády se přitiskl na akrylovou bublinu, nohama se opřel o rám sedadla a zatlačil. Kvůli nevhodné polozemohl využít jen zlomku své síly. Sedadlo se mírně zhouplo, ale na uvolnění Summeřiny nohy to zdalekanestačilo. Dirk zkusil několik dalších úhlů, aby sedadlo odtlačil, ale bez úspěchu.

„Nemůžu se pořádně vzepřít,“ zavrčel.

„To nic.” Summer mluvila klidně ve snaze zamaskovat strach a nestresovat bratra ještě víc. „Voda stoupá.

Bude lepší vzít si kyslíkové láhve.“

Dirk viděl, že Summer už voda sahá až do pasu. Praskliny se zvětšily a kabina se zalévala rychleji. Potopilnohy do vody, která se mu do nich zakousla ledovými čelistmi, a proplazil se kolem sedadel do zadní částiponorky. Sáhl na polici vedle průlezu, na níž ležela výstroj pro nouzovou evakuaci-dvě potápěčské láhve

s připevněnými regulátory a maskami.

Podal jednu láhev dolů Summer a druhou hodil za sebe. Prohrabal přepravku na nářadí a zaklel přizjištění, že francouzské klíče a šroubováky jsou určené jen k drobným opravám elektrických systémů.Největším nástrojem bylo kladivo. Popadl ho spolu s malou pilkou na kov. Pohled na pilku mu připomnělArona Ralstona, odvážného terénního cyklistu, který si uřízl

nohu, když mu zůstala vězet pod balvanem v Mohavské poušti. Amputace Summeřiny nohy v kotníkupilkou na železo mohla být hrůzná poslední možnost, jak ji zachránit život.

„Nějaký nápad?“ zeptala se Summer, když k ní dolezl s nářadím.

„Pokusím se odpáčit rám sedadla tak, abys mohla vytáhnout nohu.“ Podal jí baterku a doufal, že si

nevšimla pilky.

„Dobře.“ odpověděla a roztřásla se, neboť jí voda stoupla až k hrudi.

Dirk si nasadil masku s regulátorem a potopil se pod vodu. Zastrčil rukojeť kladiva do mezery vedleSummeřina kotníku a okamžitě poznal, že je to příliš krátká páka. Přesto se do topůrka opřel celou svouvahou. Rám se zachvěl, ale odmítl se prohnout nebo odsunout. Další pokusy přinesly stejný výsledek. Nato, aby odtlačil těžké pláty, by potřeboval větší sílu, ale neměl po ruce vhodný nástroj. S pocitem marnosti

kladivo obrátil, bacil do rámu a vytvořil na něm malý důlek.

Když se vynořil, uviděl, že Summer už má vodu až pod bradou. Měla nasazenou masku a se zklamanýmvýrazem mu podala baterku. Namířil světlo k průlezu. Voda měla každým okamžikem stoupnout až kněmu. Když pohnul baterkou, dopadl její paprsek na nějaký předmět vně akrylové bubliny. Cítil, jak muSummer sevřela paží. Pak zaklonila hlavu, aby dostala ústa z vody a mohla promluvit.

„Nech mě tady.“

V jejím hlase nebyla zloba ani panika, jen rezignace. Věděla, že Dirk už zkusil všechno. Jako dvojčata bylispojeni vazbami, které většina sourozenců neznala. Bezvýhradně jeden druhému důvěřovali. Věděla, žekdyby to situace vyžadovala, ochotně byl dal život za její. Byla ráda, že přežije aspoň on.

Dirk jí pohlédl do očí a zavrtěl hlavou.

„Tak mi ji uřízni,“ vykřikla. „Hned!“ Všimla si, že si bratr přinesl pilku. Dirk mohl jen obdivovat jejístatečnost, zvlášť když vytáhla z kapsy kombinézy šátek, stočila ho ve škrtidlo a utáhla okolo spodní části

lýtka.

Dirk musel počkat, až sestra vystrčí hlavu z vody, aby jí mohl odpovědět. „Zatím si nechci hrát nadoktora,“ řekl s nuceným úsměvem. „Počkej tady.“

Než stačila zareagovat, otevřel průlez, vyplaval z ponorky a nechal ji tam polapenou a ve tmě.

SUMMER SI NEMOHLA VZPOMENOUT, KDY SE NAPOSLEDY CÍTILA TAK

vyděšená. Byla sama, uvězněná v temných hlubinách, srdce jí divoce bušilo. Jakmile vnitřek ponorkyzaplavila voda, otevřel Dirk průlez a odplaval s vodotěsnou baterkou. Summer se neovladatelně roztřáslastrachy a zimou a pomalu přestávala cítit uši a konečky prstů.

Nejhorší však bylo takřka naprosté ticho. Skrčená na převráceném sedadle slyšela jen bušení srdce aobčasné zabublání svého dechu v regulátoru. Když se začala v duchu zaobírat tím, co všechno jí hrozí,dostalo se na první místo seznamu dýchání. Její spotřeba vzduchu v takové hloubce byla mnohem většínež u hladiny. Malá láhev jí mohla poskytnout zásobu jen na pár minut. Ale co když nebyla úplněnaplněna? Ďábelský hlas v její hlavě se ptal, zda každý nádech z láhve není její poslední.

Pevně zavřela oči a pokusila se uvolnit. Prodlužovala čas mezi nádechy a nutila se k pravidelnému rytmu.Jakmile ucítila, že se jí zpomaluje tep, otevřela oči, ale zjistila, že ji stále obklopuje temnota. Ačkolivneměla nikdy sklony ke klaustrofobii, nemohla se ubránit pocitu, že je zamčená v malé a velice temnéskříni.

Začala už přemýšlet, jestli si to její bratr nerozmyslel a nezamířil k hladině, v tom uviděla za oknemslabou Světlo sílilo, až nakonec rozeznala paprsek blížící se baterky. Uplynulo jen několik minut, přestožese jí zdálo, že je Dirk pryč celé hodiny.

Když se Dirk vteřinu na to nasoukal průlezem dovnitř, uviděla, že v ruce svírá metr a půl dlouhouocelovou tyč s mosaznou koulí na jednom konci: ulomenou vlajkovou žerď z vraku. Ponorka narazila nadno vedle potopené lodi, čehož si Dirk všiml, ještě než vyplaval ven.

Dirk se doplazil dopředu a zaklínil tyč do mezery mezi sedadlem a pláštěm, v níž uvízla Summeřina noha.Popadl její druhý konec a zabral jako olympijský veslař. Kovový rám sedadla se okamžitě prohnul a

Summer mohla uvolnit nohu. Objala Dirka a pak mu zdviženým palcem dala signál „výstup“.

Dirk posvítil baterkou k otevřenému průlezu a postrčil ji. Strávili nebezpečně dlouhou dobu v hloubceskoro devadesáti metrů a on věděl, že nesmějí už ztratit ani vteřinu.

Summer na něho počkala vně ponorky, pak se do sebe zavěsili pažemi a začali společně stoupat. Kopalinohama pomalým, pravidelným tempem a měřili svou rychlost podle stoupajících bublin vydechovanéhovzduchu. Kdyby stoupali příliš rychle, zcela jistě by si tím vysloužili kesonovou nemoc, takže Dirk dával

pozor, aby byli pomalejší než stoupající bubliny.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost. Summer byla vděčná za námahu, která jí trochu prohřála zmrzlé kosti,ale její mysl si s ní stále pohrávala a nalhávala jí, že ve skutečnosti nestoupají, ale klesají do hlubin.Připomínala si, že je to chladem, který jí otupuje mozek stejně jako periferie těla. Držela se Dirka, kterýse pohyboval jako robot, zdánlivě imunní proti chladu i temnotě.

V hloubce pětačtyřiceti metrů se voda znatelně rozjasnila, neboť sem začalo pronikat světlo z hladiny. Vpětatřiceti metrech minuli termoklinu a teplota vody stoupla. A v pětadvaceti metrech došel Dirkovi

vzduch.

Nezaskočilo ho to. Věděl, že mu kvůli namáhavému plavání k vraku a zpátky dojde dřív než Summer.Přejel si prstem po krku, aby to dal sestře na vědomí, a odhodil láhev s regulátorem. Podala mu svůj,začali dýchat střídavě a podvědomě zvýšili tempo stoupání.

Dirk vzhlédl a uviděl nad sebou nezřetelnou stříbrnou plochu. Teď už byli dost vysoko na to, aby sedostali k hladině, i kdyby došel vzduch i Summer. Měli však jiný problém.

Je-li tělo v hloubce vystaveno velkému tlaku, vytvoří se v tkáních drobné bublinky dusíku. Pokud seneumožní, aby se rozpustily postupným snižováním tlaku, mohou v těle zůstat a způsobit bolestivou aněkdy i smrtelnou kesonovou nemoc.

Dirk odhadl, že na mořském dně strávili skoro patnáct minut. Potápěčské tabulky nařizovaly několik

dekompresních zastávek, jenže oni si takový luxus nemohli dovolit. Vystoupali do hloubky, kterou Dirk

odhadl asi na šest metrů, a tam se zastavili. Situaci jim ztěžoval jejich přirozený vztlak a rychlý mořskýproud, Dirk však nespouštěl oči z hladiny a snažil se je udržet na místě.

Vysávali láhev ještě dalších deset minut, než Summer vyplivla regulátor a ukázala nahoru. Oba vystřelili khladině a během stoupání vydechovali.

Jejich hlavy se vynořily na hladinu mezi vlnami s bílými hřebeny. Slunce už zapadlo a obloha získalatemný odstín cínu. Tyto dva faktory je činily takřka neviditelnými z lodi plující kolem, dokonce i takové,

která by po nich pátrala. To však Summer nevytanulo na mysli jako první.

Zhluboka se nadechla a obrátila se k bratrovi. „Žerď?“

„Nic lepšího jsem nenašel. Jak je na tom noha?”

„Je v pořádku, mám jenom bolestivou křeč v kotníku.“ Vrhla na něho ustaraný pohled. „Nemyslím, žebychom věnovali dost času dekompresi.“

Dirk zavrtěl hlavou. „Ne, byli jsme mnohem rychlejší. Necítíš po těle nějaké brnění?”

,Jsem tak zmrzlá, že necítím skoro nic.“

,Možná dneska přespíme v dekompresní komoře na Alexandrii.“ Rozhlédl se po obzoru. „Ale teď máme

problém.“

Konečně zahlédli daleko na západě plavidlo NUNIA. O něco blíž, severně od nich, bylo vidět tmavý pruh

pobřeží Madagaskaru.

„Alexandria je proti proudu,“ konstatoval Dirk. „V žádném případě k ní nedoplaveme.“

„Nejspíš už propluli kolem a teď se vracejí a snaží se najít ponorku sonarem. Než se dostanou sem,

odnese nás to až do Austrálie.“

„Takže musíme ke břehu,“ prohlásil Dirk. „Cítíš se na plavání?“

„Mám na vybranou?

Pohlédla ke břehu, ponořila obličej do vody a začala plavat. Oba byli skvělí plavci ve vynikající formě. Zanormálních okolností by pro ně volná hladina dělící je od pobřeží nepředstavovala žádnou velkou Avšakpsychické vyčerpání způsobené únikem z ponorky spojené s pobytem ve studené vodě udělalo znásledující akce boj o život. Skoro okamžitě zachvátila oba plavce únava. Summer nemohla uvěřit, rychlejí ztěžkly ruce i nohy, až je měla

jako z olova.

Rozbouřené moře jim nijak nepomohlo. Vlny si s nimi neustále pohazovaly a plnily jim ústa slanou vodou.Plavat k pobřeží znamenalo bojovat s bočním proudem. Ten je s každým tempem ke břehu snesl o skoro

stejnou vzdálenost na východ a dál od Alexandrie.

Dvojice plavala bok po boku a každých deset minut zastavovala. Zatímco šlapali vodu, vylovil Dirk

pokaždé z kapsy baterku a mával jejím paprskem na výzkumnou loď. Při třetí zastávce mu baterkavyklouzla ze ztuhlých prstů a klesla do hlubin. Tou dobou se plavidlo NUMA zdálo být ještě dál; zbylo z nějjen světlo blikající jednou za čas na obzoru.

Dirk se obrátil k Summer. „No tak, už jenom půldruhého kilometru.“

Silou vůle nutila údy k pohybu, ale jako by měly vlastní rozum. Levou nohu jí zachvátila palčivá bolest,která postupně zmizela spolu se vším citem v promrzlém údu. Začala odpočívat v čím dál kratších

intervalech a Dirk poznal, že je u konce sil.

„Představuj si, že jsme na Havaji,“ poradil jí. „Za chvilku jsme na pláži Waikiki.“

„Dobře,“ vypravila ze sebe. I v rychle slábnoucím denním světle si Dirk všiml strnulého výrazu v jejích

očích.

Popadl ji za kombinézu a plaval na boku, přestože i jemu docházely síly. Chlad cítil až v kostech a jeho

zuby se přidaly k Summeřiným a cvakaly ostošest.

Cítil, že její tělo umdlévá, a uvědomil si, že jeho sestra už dál nemůže. Jeho vyčerpanému mozku došlo,

že nastupuje podchlazení. Oba se museli dostat z vody, a to rychle.

Ačkoliv neměl dechu nazbyt, neustále na Summer mluvil, povzbuzoval ji a kladl jí nekonečné otázky, naněž nedostával odpovědi. Když začala klesat pod hladinu, převrátil ji na záda a táhl ji za límec. Teď už senesměl zastavit.

Plaval dál, jedno bolestivé tempo za druhým. Byl už na konci sil a svaly žadonily, aby přestal, ale nějak se

mu podařilo překonat mučivou bolest a dál rozhrnoval vodu. Hranice přílivu postupně rostla, až nakonecuslyšel vlny rozbíjející se o pláž. Ten zvuk ho povzbudil, aby znovu zabral a vyčerpal poslední rezervy.

Jedna vlna se přelila přes ně a Dirk se vynořil a prskal kolem sebe. Summer vykašlávala vdechnutou vodu,

v tom je popohnala kupředu následující vlna, jež se zlomila nad nimi. Dirk dál držel Summer, voda jimipohazovala sem a tam a pak udeřila o dno. Konečně dosáhli břehu.

Se silou další vlny v zádech se Dirk vypotácel na písčitou pláž a Summer vytáhl za sebou. Dovlekl ji zahranici příboje a pak se zhroutil na písek.

,Jak ti je?” vypravil ze sebe.

„Z-z-zima,“ zašeptala.

Bylo dobré znamení, že stále dokáže mluvit, ale musel ji nějak osušit. Noční vzduch byl pořád teplý amohl ji trochu zahřát.

Jakmile našel sílu vstát, vyhrabal se Dirk na nohy a rozhled] se kolem.

Doplavali k pustému úseku jižního pobřeží Madagaskaru patřícímu k parku Cape Sainte Marie. Pláž ivnitrozemí zahalovala tma. Neměl tušení, jak daleko se nachází nejbližší pomoc, ale na tom nezáleželo.Stejně neměl energii ji hledat.

Rozhlédl se po mořské hladině, spatřil však jen černý a prázdný oceán.

Pobřeží se stáčelo na západ a zakrývalo světla Alexandrie. Obrátil se zpět do vnitrozemí a vydal se popláži, aby našel úkryt. Písek pod jeho nohama se změnil v hrubý štěrk a po něm následovaly skalnatépahorky. Nikde neviděl nic, co by připomínalo úkryt.

Zamířil zpátky k Summer - a zakopl o pahrbek na kraji pláže. Byl asi čtyři metry dlouhý a na závětrnéstraně vytvářel cosi jako noru. Ta prohlubeň jim mohla poskytnout ochranu před větrem od moře a byl tonejspíš nejlepší úkryt, se tam dal najít. Dirk vyhledal několik trsů mořské trávy, natrhal jí co nejvíc arozprostřel ji v prohlubni jako matraci. Vrátil se k Summer, vynesl ji nahoru po pláži a položil na provizorní

lůžko.

Mořská tráva jí pomáhala uschnout, takže sešel dolů po pláži, aby jí našel víc. Moc jí tam nerostlo, alenaškubal, co se dalo, a vrátil se do úkrytu. Posadil se na pahrbek a vytřel Summer trávou tělo, než stéblapřidal na improvizovanou matraci. Když se postavil, odhrnul náhodou z okraje pahrbku trochu písku a

odkryl vybledlý pruh látky ukrytý pod ním.

Nijak o tom nepřemýšlel, svlékl si kombinézu, postavil se do větru z oceánu a celý roztřesený čekal, ažuschne. Potom si lehl vedle Summer tak, aby jí posloužil jako další bariéra před větrem. Něco mumlala ajejí tělo už nebylo ledové na dotek. Večer byl teplý a Dirk si začal být jistý, že sestra bude v pořádku.

Dolehlo na něho vyčerpání, víčka mu začala klesat. Zpoza mraku vyhlédl srpek měsíce a zalil plážstříbrnou Dirk uviděl zřetelněji předmět vyčnívající z pahrbku nad jeho hlavou. Měl vybledlou žlutou barvu,

s níž kontrastovala řada černých písmen zšedlých od slunce. jeho unavený mozek z nich složil slovo,zaznělo zvláštním tónem těsně předtím, než se ho zmocnil spánek.

Barbarigo.

SUMMER PROBUDILO HLASITÉ ŠKRÁBÁNÍ KOUSEK OD JEJÍHO UCHA. Ztěžka otevřela oči a spatřila, jakse kousek od její hlavy pohybuje nějaký mohutný předmět.

„Dirku!“ vykřikla a šťouchla do bratra spícího vedle ní.

S trhnutím se probudil, posadil se a pak se usmál, když uviděl, co Summer vylekalo. Byla to želva paprsčitá vyhřívající se na slunci. „Dostala jsi chuť na želví polévku k snídani?”

Pradávný plaz se na Dirka podíval podél svého tupého nosu, jako by mu dával najevo, že vůbec nenívtipný. Pak sklonil hlavu, zaryl drápy do písku a pokračoval v letargické cestě přes pláž. Summer se usmála svému strachu a dívala se, jak velká želva odchází. „Jak by mohl někdo ublížit tak

majestátnímu tvorovi?”

„Všechno záleží na tom, jak velký máš hlad.“ Dirk vstal a rozhlédl se po okolí za denního světla. Pláž bylaplochá a písčitá, ve vnitrozemí lemovaná vápencovými kopci. Vegetace byla řídká, protože v té oblastinapršelo jen několik centimetrů vody ročně.

Summer se posadila. „Vidíš Alexandrii?“

Dirk odvrátil zrak od vnitrozemí, ale uviděl jen prázdné modré moře poseté bílými hřebeny vln. Nebylotam ani známky po nějakém plavidle, o lodi NUMA nemluvě. „Odhaduju, že nás to odneslo dál na východ,než si naši myslí. Kdybychom došli dost daleko po pobřeží, třeba bychom na ně mohli zamávat.“

Nevěděli, že Jack Dahlgren a dva členové posádky prohledávali celou noc pobřeží v zodiaku vybavenémreflektorem. Pátrači dokonce propluli dvakrát okolo pláže. Ale Dirk se Summer, schoulení za pahrbkem,jejich přítomnost zaspali, protože hukot vln přehlušil zvuk motoru.

„Dirku?“

Z jejího hlasu poznal, že něco není v pořádku. „Co se děje?”

„Nemůžu pohnout levou nohou.“

Dirk zbledl. Okamžitě uhodl příčinu: přece jen ji postihla kesonová nemoc. Obvykle se projevovala bolestí

v kloubech nebo svalech, ale někdy i ochrnutím. A ochrnutí nohou zpravidla znamenalo, že bublina plynu

uvízla v míše.

Doběhl k sestře a klekl si vedle ní. „Víš to jistě?”

Summer přikývla. „Levou nohu vůbec necítím. Ale pravá se zdá být v pořádku.“ Polekaně na něho

pohlédla. „Co bolest?“

„Ta je docela slabá, ale budu potřebovat pomoc, abych se dostala zpátky na loď.“

Oba věděli, že pro úspěšně vyléčení je naprosto nezbytný pobyt v přetlakové komoře. Summer mělaštěstí, že na palubě Alexandrie taková komora byla, nejspíš jediná stovky kilometrů daleko. Jenže jestli senedostanou na loď, mohla by být klidně až na Měsíci, pomyslel si Dirk.

Pohlédl na skalnatý svah za pláží. „Vylezu rychle na ten kopec. Podívám se, kde je loď, a odhadnu naše

možnosti.“

„Počkám tady,“ řekla Summer a přinutila se k úsměvu.

Dirk přeběhl pláž a začal stoupat po vyprahlém svahu. Ostré kameny se mu zarývaly do nohou v

ponožkách a on zalitoval, že skopl boty, když vyplaval z ponorky. Svah prudce stoupá] a Dirk brzy získal

slušný rozhled po okolním pobřeží.

Nejprve pohlédl na moře a brzy spatřil Alexandrii. Představovala malou

tečku v dálce, zakotvená podle všeho na místě, kde se potopila ponorka.

Dirk odhadl, že by musel ujít osm kilometrů po pláži, aby se dostal na pozici, na níž by ho posádka mohla

zahlédnout. Když se obrátil do vnitrozemí, uviděl krajinu tvořenou zvlněnými kopci, součást národníhoparku Cape Sainte Marie. Tato přírodní rezervace byla tvořena převážně divokou krajinou obdařenou pouze hrstkou cest a tábořišť pro turisty.

Obrátil pohled na východ a ke svému překvapení uviděl asi tři nebo čtyři kilometry daleko loď kotvící vmalé zátoce. Na břehu stálo několik budov a opodál kotvil malý bagr. Dirk pomyslel na hlídkový člun,který narazil do jejich ponorky, ale nikde v zátoce ho neviděl.

Když nenašel žádné jiné známky civilizace, spěchal zpátky na pláž.

„Chceš nejdřív slyšet dobrou nebo špatnou zprávu?“ zeptal se Summer, která seděla a rýpala se v pískukusem naplaveného dřeva.

,Jsem rozená optimistka. Začni tou dobrou.“

„Alexandria nás neopustila. Posádka si bohužel pořád myslí, že jsme ještě v ponorce. Jestli jsem senezmýlil v odhadu, kotví na místě, kde jsme šli ke dnu. Plán B zní, že ujdu osm nebo devět kilometrů popláži a pokusím se upoutat jejich pozornost ze břehu.“

„Přeslechla jsem plán A.“

„Necelých pět kilometrů odsud je zátoka s malým molem a nákladní lodí.“

„A hlídkovým člunem s pomačkanou přídí?“

„Žádný jsem tam neviděl. Můžu tam dojít asi za hodinu a zavolat vysílačkou Alexandrii. A chvíli nato užbudeš dřímat v dekompresní komoře.“

„Beru plán A.”

Dirk jí položil ruku na rameno. „Víš jistě, že to rady zvládneš?”

„Ano, pokud tuhle potvoru nenapadne, že by se jí líbilo v mé noře.“ Ukázala na starou želvu. Velký plazurazil od chvíle, kdy se probudili, asi dvacet metrů, a teď ležel na pláži a hrabal nohama v písku.

„Nestihne se sem vrátit včas.“

Dirk se obrátil a odcházel po pláži. Ranní slunce už spalovalo písčitý terén, takže se držel pobřeží, kde hoochlazoval vítr od oceánu. Sílící vedro a sucho v hrdle v něm vyvolaly touhu po doušku vody. Věděl, že jedehydrovaný, což jen přispívá k jeho únavě. Dirk však tu myšlenku pustil z hlavy a šel dál tak rychle, jak

mu zesláblé, neobuté nohy dovolovaly.

Úzká pláž náhle skončila příkrým vápencovým útesem vybíhajícím do moře. Musel zamířit do vnitrozemí,dokud se útes nesnížil a on mohl vylézt po krátkém svahu nahoru. Vrcholek skály byl plochý a přecházel v

pás nízkých kopců táhnoucí se k zátoce vzdálené tři kilometry. Zpoza vzdáleného písečného hřebenevyčnívala jako fata morgána bílá nástavba nákladní lodi.

Dirkovi nešel z hlavy Summeřin zdravotní stav a nutil ho k rychlé chůzi. Od jejich úniku z ponorky

uplynulo necelých dvanáct hodin, takže její šance na úplné zotavení byly stále dobré - pokud se brzy

dostane do komory. Obavy ho hnaly kupředu, až nakonec po čtyřiceti minutách dorazil na malouvyvýšeninu. Pod ní se rozkládala nevelká laguna obklopená nízkými kopci, které zakrývaly loď a přístav.

Když sestoupil ze západního kopce, viděl, že celý komplex je velice malý. Byly tam jen dvě trvalé stavby.Nízká budova vypadající na ubytovnu se tyčila dál ve vnitrozemí a na protější straně mola stálo skladiště.Mezi nimi byl vysoký plechový přístřešek, který si původně spletl s třetí budovou. Přístřešek se táhl po

celé délce mola a stínil velkou hromadu jakýchsi zrnitých usazenin.

Dirk si nejprve myslel, že je to sůl z blízkých plání, ale pak si všiml, že má ten materiál šedou barvu.

Nákladní loď střední velikosti určená k převozu sypkého nákladu stála naproti přístřešku a zabírala každýmetr mola. Dirk nerozeznal její jméno, ale všiml si, že její žlutý komín zdobí obrázek bílé květiny. Hrstkamužů nakládala na loď jednu z hromad za pomoci koleček a pásového dopravníku.

Tento těžký mechanismus ve spojení s blízkým generátorem naplňoval vzduch rachotem. Nikdo si Dirkanevšiml, když sestoupil z kopce a přiblížil se k otevřenému skladišti. Dirk se už chystal do budovy vstoupit,

ale strnul na místě.

Jedním koutkem oka postřehl další plavidlo v laguně. Protože nákladní loď zabírala celou délku mola,muselo být druhé plavidlo připoutané na její opačné straně. Cestou z kopce na něj neviděl, ale zvlněnávoda v laguně ho zanesla víc ke břehu, takže teď zpoza nákladní lodi vyčnívala jeho příď včetně čerstvého

šrámu na přídi zatřeného žlutou barvou. Byl to člun.

Mechanik pracující uvnitř skladiště vzhlédl a uviděl Dirka. Překvapeně na něho pohlédl a vykřikl. Ze zadníčásti budovy přiběhl mladík v zelených maskáčích ozbrojený AK-47, který namířil Dirkovi na hruď. Z úst se

mu vyvalila záplava slov v dialektu, kterému Dirk nerozuměl, ale smysl byl jasný.

Dirk na ozbrojence vytřeštil užasle oči, pak otevřel dlaně a zvedl ruce nad hlavu.

ABY NEMUSELA UVAŽOVAT O SVÉ OCHRNUTÉ NOZE, SOUSTŘEDILA se Summer v myšlenkách na něcojiného. Chvilku sledovala želvu paprsčitou pachtící se přes pláž a pak se toužebně zahleděla na prázdnémoře. Nakonec obrátila pozornost k předmětu pohřbenému v pahrbku, u něhož přespala.

Látka, kterou Dirk odkryl, byla silná a pogumovaná. V denním světle viděla, že hromada má pravidelnýoválný tvar tvořený předmětem, který se nachází uvnitř. Summer si materiál prohlédla a přejela rukou povybledlých černých písmenech.

Barbarigo. Znělo to italsky, což vzbudilo její zvědavost. Kusem naplaveného dřeva odhrabala písek nadnápisem a odkryla zploštělý válec z gumy. Poznala, že byl kdysi nafouknutý. Když hrabala ještě chvíli,uviděla, že je to nafukovací člun. Byl starý, ale dobře zachovalý pod vrstvami písku.

Kopala na opačné straně splasklé gumy a brzy narazila na tvrdý, plochý předmět. Odhrnula písek auviděla dřevěnou lavičku, nejspíš jednu z několika v tom velkém člunu, což jí poskytlo další informaci ojeho věku. Hrabala dál a odkryla další kus gumy, podlahu člunu. její pohled upoutala stužka z nějakéhomodrého materiálu, která vyčnívala z písku. Rukama opatrně odhrnula písek a odhalila větší kus látky. Byl

okrouhlý a ona viděla, že se jedná o námořnickou čapku. Lehce zatáhla a vysvobodila ji z písku, ale vtom

zalapala po dechu a pustila ji z prstů.

Zpod čepice na ni cenila zuby lebka jejího majitele.

***

VE SKLADIŠTI byla malá dílna vybavená několika ponky plnými truhlářského nářadí. Jednu zeď lemovalysudy s olejem a naftou a nedaleko vrčel velký generátor. Kousek od otevřené bedny s nářadím vedle vratstál vysokozdvižný vozík a dvě terénní čtyřkolky. Prostor byl slabě osvětlený a z přehrávače tam dunělybicí nějaké africké skupiny.

Dirk tohle všechno zaregistroval, když mu nařídili vstoupit do skladiště a postavit se ke zdi z vlnitého

plechu. Mechanik a ozbrojenec se chvilku domlouvali jazykem, který Dirk odhadl na malgaštinu, a pak

mechanik odběhl, aby ohlásil přítomnost vetřelce.

Střelec stál vedle ponku s rozebraným motorem, pohupoval se na patách a mířil samopalem na Dirka. Bylmladý, nejvýš sedmnáctiletý. Vlasy měl dlouhé a hrbil se. Bylo snadné poznat, že nemá žádný vojenskývýcvik. Maskáče i prsty měl špinavé od oleje. Dirk odhadl, že je to ve skutečnosti asistent mechanika,který funguje také jako hlídač.

Dirk ležérně zvedl ruku k ústům a naklonil ji, jako by v ní držel sklenici. „Voda?” zeptal se chraptivě. „L

´eau?“

Ozbrojenec si Dirka pozorně prohlédl. Námořní inženýr NUMA nebyl od pohledu ozbrojený, vlasy měl plnépísku a kombinézu pokrytou prachem. Byl bos, jen ve špinavých, rozedraných ponožkách. Člověk, kterýse v takovém stavu vynořil z pouště, nepředstavoval žádnou hrozbu.

Ozbrojenec se trochu uvolnil a pomalu se obrátil k ponku, kde na stoličce ležel malý khaki batoh. Vytáhl zněj polní láhev a hodil ji Dirkovi.

Dirk odšrouboval uzávěr a několikrát si lokl vody. Byla teplá a trochu páchla, ale on by jí s chutí vypilněkolik litrů. Usmál se na mladíka a dopřál si ještě pár doušků.

„Díky,” řekl a zavřel láhev.

Udělal opatrný krok kupředu a natáhl ruku, aby láhev vrátil. Ozbrojenec zaváhal, přistoupil blíž a sáhl poní. Dirk počkal, až se mladíkovy prsty přiblíží k jeho, potom nádobu pustil.

Chlapec se vrhl dopředu, ale čutora mu vyklouzla z natažené ruky na podlahu. Náhle se vzpamatoval anapřímil se, ale to už ho zasáhl levý hák do tváře. Zapotácel se k ponku a rychle zvedl zbraň.

Dirk mu nedal šanci vystřelit. Vrhl se po něm a sevřel samopal mezi jejich těly. Mladík se pokusil obrátit aDirka odrazit, jenže neměl dost síly.

Dirk ignoroval zbraň mířící jen pár centimetrů od jeho obličeje, popadl ozbrojenec za maskáče a přitáhl ho

k sobě, aby nemohl sklopit samopal do vodorovné polohy. Druhou rukou mezitím šmátral po desceponku. Nahmatal tvrdý kovový předmět, popadl ho a udeřil jím mladíka do hlavy. Byly nutné tři údery,než jeho tělo ochablo a svalilo se na zem.

Dirk se podíval na svou ruku a zjistil, že drží píst s pístní tyčí z rozebraného motoru. „Špatné kroužky,“

zamumlal a odhodil píst na ponk.

Doběhl k jedné z terénních čtyřkolek zaparkovaných u vrat. Každá měla za sebou malý vozík s košem kpřevozu součástek a nářadí, ale hlavně také klíček v zapalování. Skočil na sedadlo a otočil klíčkem. Motorse probral k životu, právě když se ve vratech objevili tři muži.

Dirk natáhl ruku, vytrhl kabel zapalování z vedlejší čtyřkolky a přidal plyn té své. Malý dopravní prostředek

vyrazil směrem k otevřeným vratům. Před sebou uviděl mechanika, jenž předtím odešel, provázenéhodělníkem z doku a mužem v maskáčích svírajícím pistoli. Dirk otevřel plyn naplno a vyřítil se přímo protinim.

Mechanik uskočil doprava, zatímco druzí dva muži se vrhli doleva, za roh budovy. S vozíkem poskakujícímdivoce za zády vyrazil Dirk z budovy do slunečního světla. Strhl řídítka doleva, objel roh a ujížděl proti těm

dvěma mužům. Dělník v poslední vteřině uskočil, ale muž v maskáčích zaváhal. Vypouklý blatníkčtyřkolky se mu otřel o nohu a srazil ho na zem. Dirk musel uhnout doprava, aby se vyhnul zdi ze sudů spalivem, a prázdný vozík najel na ležícího muže. Chlapík vykřikl, když po něm přejela kola vozíku, a zůstal

ležet v prachu.

Dirk původně doufal, že se bude moci obrátit zpátky a zamířit kolem skladiště k pláži, ale tenhle plán mupřekazil dělník, který se vynořil ze skladiště se samopalem v rukou.

Dirk se proklel, že si tu zbraň nevzal sám, otočil čtyřkolku ostře doleva a rozjel se po molu. Očekávalspršku kulek, ta však nepřišla. Rychle zjistil proč.

Přímo před ním obsluhovalo šest dělníků nakládací systém. Jejich ozbrojený kolega nechtěl střílet dosvých kamarádů. Dirk udržoval směr, aby se vzdálil od muže se samopalem, ale pak už nemohl dál.Pásový dopravník před ním zabíral celou šířku mola a nalevo od něho se tyčila hromada šedé rudy.

Řítil se dál po molu a dělníci u pásu na něho začali ukazovat a pokřikovat. Napadlo ho, že je tosebevražedný pokus, ale neměl na vybranou. Zrychloval po hrázi a držel pevně řídítka, dokud nebyl jenpár metrů před pásem.

Dělníci uskočili za rampu, aby se schovali, a Dirk strhl čtyřkolku doleva. Mohutné pneumatiky terénníhovozidla dostaly na písčitém molu smyk, když je stočil do zatáčky, zatímco nechal plyn naplno. Všechnačtyři kola znovu zabrala a čtyřkolka vystřelila směrem k hromadě rudy nakládané na loď. Dirk skoro vylétlze sedla, když se přední kola setkala s úpatím hromady, ale stroj prokázal své kvality a začal stoupat navrcholek. Mihl se vedle nehybného bagru a pokračoval kolem nakládacího konce dopravníku. Byl už šestmetrů vysoko na svahu, když čtyřkolce začala docházet setrvačnost. Dirk stočil přední kola doprava.Nebezpečné riskoval, že se stroj zvrhne, ale vozík posloužil jako kotva a pomohl mu čtyřkolku obrátit.

Jeden z dělníků se dal s křikem na útěk, když se Dirk rozjel zpátky z kopce a zabočil k opačné straněpásového dopravníku. Na molo za ním se sesypala malá lavina rudy a přinutila ostatní dělníky, aby serozprchli do úkrytů. Čtyřkolka narazila v plné rychlosti na molo, vyskočila vysoko do vzduchu a pakpřistála na všech čtyřech kolech. Přívěs tak obratný nebyl, ulomil se ze

závěsu a spadl do vody.

Dirk musel strhnout čtyřkolku ostře doleva, aby se vyhnul stejnému osudu. Zabrzdil, dostal smyk a stěžíse udržel řídítek, jak stroj poskakoval a klouzal. Jedno ze zadních kol narazilo na úvazný kůl, což čtyřkolku

hodilo zpátky do správného směru a Dirk ji rozjel na plný plyn po molu.

Před sebou uviděl svobodu otevřené pouště mezerou mezi molem a ubytovnou. Jak však ujížděl kupředu,objevila se za rohem budovy další čtyřkolka. Dirk zpomalil a zamával, když míjel druhého řidiče, v němžpoznal střelce v zelených maskáčích z hlídkového člunu. Muž věnoval Dirkovi prázdný pohled, ale pak semu oči rozsvítily pochopením. Tou dobou už Dirk přidal plyn a prolétl kolem budovy.

Po molu k nim běželo několik mužů, křičelo a ukazovala. Střelec obrátil čtyřkolku a pustil se za Dirkem.

Za lagunou se táhl ostrý skalnatý útes, který přinutil Dirka vyjet na nižší kopec, který vedl paralelně smolem. Zdola práskaly výstřely a kulky se zarývaly do svahu okolo něho. Kličkoval nahoru a zvedal oblakprachu, který zakrýval jeho cestu. Skleněný nízko nad řídítky hnal čtyřkolku dál, dokud nepřejel vrcholek a

nezmizel svým pronásledovatelům z očí.

Zamířil obloukem k pláži a ohlédl se chvatně přes rameno. Muž v maskáčích mu byl v patách, necelýchpadesát metrů za ním.

Dirk pevně stiskl plynovou rukojeť čtyřkolky, která ujížděla vyschlým korytem. Když předtím míjel druhoučtyřkolku, všiml si pouzdra na řidičově opasku. Opět se ocitl beze zbraně proti ozbrojenému muži. Aleaspoň měl čtyřkolku a věděl, kam jede.

Jeho pronásledovatel měl skutečně v pouzdře nabitou pistoli, kterou tasil jednou rukou, jakmile oba stroje

vjely na úsek písčité pláně. Pravou rukou řídil a zrychloval a levou vypálil několik špatně mířených kulek,které se k terči ani nepřiblížily.

Dirk se ohlédl přes rameno, postřehl zbraň a začal se čtyřkolkou kličkovat ze strany na stranu. Už předtímzvedala velký mrak prachu, ale teď její kola vytvořila úplnou hnědou stěnu, která ho alespoň částečně

kryla.

Tento manévr však umožnil pronásledovateli, aby se přiblížil, až se nakonec dusil prachem ani ne dvacetmetrů za ním. Dirk zabočil doleva podél plochého hřebene nad pláží a na okamžik ztratil svého společníkav mlze. Když střelec vyjel z prachu, uviděl Dirka zcela zřetelně a dvakrát vystřelil. Jedna z kulek zasáhla

cíl.

Dirk uslyšel silnou ránu, jak se roztrhla jedna ze zadních pneumatik. Prasklá guma hlasitě pleskala o zema on musel vší silou držet řídítka, aby neztratil vládu nad strojem.

Byl v podstatě vyřízený. Muž v maskáčích mohl dojet až k němu nebo vedle něho a dorazit ho jedinouranou. Dirk zvážil své možnosti a už se chystal obrátit čtyřkolku a způsobit srážku. Náhle však před sebouuviděl v písku stopy směřující do vnitrozemí. Byly to jeho vlastní stopy, které tam zanechal dříve tohodne, a nabízely možnost - takovou, která mu třeba poskytne šanci se bránit.

PÍSČITÝ POVRCH PŘEŠEL VE SKALU POKRYTOU PRACHEM, KTERÁ stoupala v mírných vlnách. Pozvolnýsvah končil prudkým srázem, do něhož Dirk vystoupal ráno - srázem, který mu mohl poskytnout jistou

výhodu.

Na skalnatém povrchu oblak prachu za čtyřkolkou zřídl, což ho přinutilo k riskantnímu manévru. Místo abyse pronásledovateli snažil ujet, stočil čtyřkolku mírně ke straně ve snaze zvednout více prachu a zakrýt

mu tak výhled.

Jakmile se přiblížil ke stopám, ubral plyn. Vteřinu nato se objevila hrana srázu. Zaváhal, přilákalozbrojenec blíž, pak podřadil a dupl na brzdy. Čtyřkolka sebou smýkla ze strany na stranu, jak jejípneumatiky s vysokým vzorkem sklouzly po skále. Dirk přehodil levou nohu přes sedlo, pustil řídítka askočil.

Necelé tři metry od římsy získala Dirkova čtyřkolka setrvačnost a přelétla přes okraj skály. Rozjetý strojmuže v maskáčích dorazil pár vteřin nato. Jeho řidič si náhlého srázu všiml příliš pozdě. Dupl na brzdy arukama s bílými klouby strhl řídítka ke straně, ale marně. Čtyřkolka sklouzla přes hranu a řítila se zpříkrého svahu. Muž v maskáčích vylétl ze sedla a se zoufalým

výkřikem padal dolů.

Dirk ten pohled propásl. Poté, co seskočil ze svého stroje, se sbalil do klubíčka, ještě než dopadl na zem a

několikrát se převalil. Ucítil, jak mu kotníky sklouzly přes okraj, a zaťal prsty do prasklin ve skále. Zastavil

se na poslední chvíli, když už mu nohy od kolen dolů visely ve vzduchu. S bušícím srdcem vytáhl spodníčást těla zpátky na římsu, převalil se na záda a lapal po dechu.

Cítil na celém těle šrámy a pohmožděniny, ale podařilo se mu nezlomit si žádnou kost. Po minutě se zvedlna nohy a podíval se dolů.

Patnáct metrů pod ním ležela čtyřkolka zarytá nosem do země, vzpěry a plechy pokroucené. Druhý strojbyl o pár metrů dál, spočíval na boku a jeho kola se stále točila. Muže v maskáčích nejprve neviděl, alepak zahlédl nehybnou nohu trčící zpod stroje.

Dirk prošel po délce útesu a opatrně našlapoval, dokud si neuvolnil údy. Když se ohlédl za sebe kpřístavišti, uviděl nějaký pohyb, malou skupinku pěších pronásledovatelů. Kus za nimi, v ústí laguny,spatřil hlídkový člun vyplouvající na moře. Pomyslel si, že neznámí berou krádež terénní čtyřkolky nějakvážně.

Vracel se ve svých ranních stopách, dokud nedorazil k méně příkrému úseku stěny útesu, kde mohlsklouznout dolů. Pod srázem zjistil, že převrácená čtyřkolka je z větší části nepoškozená. Zabořil nohy dopísku, opřel se o ni ramenem, zatlačil a převrátil stroj na kola. Zmrzačené tělo řidiče leželo zamáčknuté vpísku, záda a krk zkroucené v nepřirozeném úhlu.

Dirk si strčil do kapsy mužovu pistoli a nasedl na čtyřkolku. Sedadlo bylo nakřivo a řídítka ohnutá, alekostra a nápravy se zdály být v pořádku. Stiskl startovací tlačítko a uslyšel, jak startér vrčí na prázdno.Zatímco stroj ležel převrácený, vytekl z palivového potrubí benzin a Dirk to musel zkusit několikrát, nežmotor naskočil. Dirk přidal plyn a čtyřkolka vyrazila, až zpod kol,

z nichž se ulomily blatníky, vylétly gejzíry písku.

Na konci pláže zastavil Dirk u malého pahrbku. Z hluboké v jeho středu se vynořila Summer a zamávalana něho. Poté, co se vytáhla nahoru, odkryla skoro třetinu gumového člunu.

Seskočil ze čtyřkolky s motorem běžícím na volnoběh a doběhl k ní. „Jsi v pořádku?”

„Celkem ano, až na tu chromou nohu.“ Všimla si jeho modřin a ještě potlučenější čtyřkolky.

„Slyšela jsem ránu. Co se stalo?”

„Rozešel jsem se ve zlém s jedním náhodným známým.“ Ukázal palcem přes rameno. „Té partě v přístavišti patří hlídkový člun, který nás poslal ke dnu. Půjčil jsem si jednu jejich terénní čtyřkolku a oni z

toho nejsou nijak nadšení.“

Summer si všimla jeho naléhavého pohledu. „Musíme si pospíšit?”

„Myslím, že by to bylo lepší.“

Zvedl ji ze země a posadil na čtyřkolku.

„Počkej,“ zarazila ho. „Deník Barbariga.“

Dirk na sestru tázavě pohlédl.

„Tam v písku je zahrabaný gumový záchranný člun. je z plavidla jménem Barbarigo. Pod lavičkou jsem

našla knihu zabalenou do impregnovaného plátna,“ řekla a ukázala na pahorek. „Nemohla jsem ji přečíst,

protože je psaná italsky, ale vypadá jako deník.“

Dirk přistoupil ke zpola zahrabanému člunu a sáhl dovnitř. Strnul, když uviděl zcela odkrytou kostru,kterou před pár vteřinami nějak přehlédl. Kostra ležela kousek od lavičky, na níž spočívala kniha zabalenáv plátně. Popadl ji, nasedl za Summer na čtyřkolku a knihu jí podal. „Nezmínila ses, že autor je pořád

tady.“

„Jsou tam nejméně dvě mrtvoly. Musíme sem poslat archeologa z lodi, aby to místo prozkoumal.“

Dirk se nahnul přes sestru, sevřel řídítka a přidal plyn. „Možná někdy jindy.“

Nechali kostry i pláž za sebou a vyjeli na skalnatý hřeben, který trčel do moře. Z jeho vrcholku před sebou

viděli protější oblouk pobřeží s širokou rozlohou písčitých pláží. Tyrkysový trup Alexandrie se pohupovalna vlnách ve vzdálenosti několika kilometrů. Dirk upíral oči na zem, zatímco sjížděl z kamenitého kopcetak rychle, jak to jen šlo - byl si vědom toho, že Summer dělá potíže udržet se v sedle.

Summer si jako první všimla malého zodiaku plujícího podél pláže před nimi. Když kola čtyřkolky dosáhlaplochého písku, zrychlil Dirk na maximum. Zodiak plul pryč od nich, ale oni ho rychle doháněli. Dirkzatroubil na pronikavý klakson čtyřkolky a upoutal pozornost Jacka Dahlgrena, který pilotoval zodiakprovázený námořníkem NUMA. Konečně se setkali a Dirk

vjel se čtyřkolkou do vln, právě když Dahlgren dovedl zodiak k nim.

„Koukám, že si užíváte místní turistické atrakce,“ prohodil Dahlgren místo pozdravu. Texasanovi byla na

očích jasně vidět úleva, že je našli.

„Víc než bychom si přáli,“ opáčil Dirk. „Máme povoleno vstoupit na palubu?”

Dahlgren přikývl a přirazil se zodiakem vedle čtyřkolky.

„Summer ztratila cit v noze,“ informoval ho Dirk. „Myslíme si, že je to kesonová nemoc.“

Dahlgren zvedl Summer, která stále svírala deník z Barbariga, ze sedadla čtyřkolky a posadil ji donafukovacího člunu.

„Všichni na palubě Alexandrie si moc rádi poslechnou, co se stalo. Měli jsme hrozný strach, když jsmenašli na dně ponorku a vy jste v ní nebyli. Odhaduju, že budete mít v dekompresní komoře spoustu časusrovnat si to vypravování v hlavě.“

Musel se posadit a pobídnout motor, aby zodiak nezalila vlna. Když se Dahlgren vrátil k čtyřkolce, abymohl Dirk přeskočit na palubu, všiml si jeho potrhané kombinézy a mnoha podlitin. „Nezlob se, že toříkám, ale vypadáš, jako by sis zatancoval čtverylku s buldozerem.“

„Jestli tě to potěší, taky se tak cítím,“ opáčil Dirk.

„Nechceš zaparkovat tu čtyřkolku na suché zemi?“

„Ne, majitel mi dělal trochu problémy za to, že jsem si ji půjčil. Navrhuju, abychom se vrátili co nejrychleji

na Alexandrii.“

Dahlgren přidal plyn a zamířil k výzkumné lodi. Dirk pohlédl k obzoru a spatřil hlídkový člun spěchající knim. Okamžik nato přehlušilo vrčení závěsného motoru hluboké hučení a přes zodiak se mihl stín. Dirkvzhlédl a uviděl nízko letící letadlo C-130. Bylo natřené šedou barvou a na ocasu mělo barevnou vlajkuJihoafrické republiky. Dahlgren letadlu zamával a zpomalil zodiak, aby ho bylo slyšet přes jeho motor.

„To je pátrací letoun, který jsme povolali z Pretorie. Už bylo načase, aby se ukázal. Asi bychom jim mělidát vědět, že jste v bezpečí.“ Vytáhl malou přenosnou vysílačku a informoval Alexandrii o nalezení Dirka a

Summer.

Zatímco čekali, až bude zpráva předána posádce letadla, poklepal Dirk Dahlgrenovi na rameno a ukázalna blížící se hlídkový člun. „Zavolej ještě jednou a zeptej se, jestli by to letadlo nemohlo přeletět těmchlapům nad hlavami. Pověz jim, že je podezíráme, že patří k místním pirátům.“

„Pokud vím, pravomoc federálního leteckého velení do těchhle vod nesahá,“ utrousil Dahlgren a žádostpředal.

C-130 se mezitím změnilo v tečku na obzoru. Teď se obrátilo a začalo se zvětšovat. Pilot slétl dolů, sotvapatnáct metrů nad vlny. Přiblížil se k hlídkovému plavidlu od zádi a překvapil jeho posádku. Několikozbrojenců se vrhlo na palubu, když jejich člun zaplavil řev vrtulových turbomotorů o výkonu 4 200koňských sil.

Letadlo je přeletělo, líně se otočilo a vrátilo se k dalšímu přeletu nad zádí hlídkového člunu. Tentokrátněkolik odvážnějších členů posádky zamávalo zbraněmi, ale žádný z nich nevystřelil. Pilot se nenechalzastrašit a provedl ještě tři přelety, každý o něco nižší než předchozí. Hlídkový člun nakonec uposlechl,neochotně se obrátil a zamířil k pobřeží. C-130 jej pro jistotu sledovalo v nízké výšce ještě skoro hodinu,než se naklonilo na bok a vrátilo se domů.

Dirk pohlédl na Dahlgrena. „Připomeň mi, abych poslal jihoafrickému letectvu basu piv.“

„Ti chlapci se s tím nepářou, co?“

O pár minut později přirazili k boku Alexandrie. Dirka a Summer překvapilo, když uviděli na zádové paluběsvou pomačkanou ponorku.

„Našli jsme ji hned sonarem a pomocí podmořského robota se nám ji podařilo uvázat a vytáhnoutnahoru,“ vysvětlil Dahlgren. „Poté co jsme vás nenašli uvnitř, obnovili jsme pátrání na břehu.“

Sourozence čekalo na palubě vřelé přivítání, ale když Summer pomáhali na nosítka, vycítila nervozitu,dokonce i z Dahlgrena. Lodní lékař k nim doběhl do dekompresní komory, která už byla vybavená jídlem a

zdravotnickými potřebami.

Dirk se pokusil vyklouznout ven, ale doktor mu pobyt nařídil jako nutnou prevenci. Než se zavřel poklop,strčil dovnitř hlavu Dahlgren, aby se ujistil, že mají pohodlí.

„Možná by bylo lepší moc se v téhle oblasti nezdržovat,“ prohlásil Dirk. „Než jsme se setkali s tím

hlídkovým člunem, podařilo se nám rozmístit všechny senzory. S těmi grázly si to vyřídíme příště.“

„Kapitán nás už veze plnou rychlostí do Durbanu.“ Dahlgrenův obličej byl napjatý a vážný.

„Proč do Durbanu? Myslel jsem, že odsud poplujeme do Mosambiku.“

Doktor křikl zvenčí na Dahlgrena, aby zavřel komoru.

„Bohužel mám špatné zprávy,“ odpověděl Dahlgren. „Váš otec a Al zmizeli v Pacifiku.“

Než ta slova stačila sourozencům dojít, těžký kovový poklop se zavřel a tlak uvnitř začal stoupat nahodnoty, které pocítili v hlubině.

PITT SI TAKÉ PŘIPADAL JAKO ZAVŘENÝ V KOMOŘE, JENŽE TOHLE byla komora hrůzy.

Smrduté vězení, které sdílel s ostatními na palubě Adelaide, bylo s každou hodinou tísnivější. Stoupajícíteplota venku změnila skladiště v rozpálenou pec. A co hůř, vedro zesílilo zápach vycházející z uvězněných

mužů a dvou mrtvol.

Pitt měl stále hlad, ale byl vděčný, že dostali alespoň dost pitné vody. Dveře se pravidelně otvíraly a dvaozbrojení muži házeli dovnitř krabice s chlebem a další suché potraviny z kuchyně. Vězni kromě jídlapokaždé ocenili i závan čerstvého vzduchu.

Pitt se spolu s jednotkou SWAT pokusil o vytvoření únikového plánu, ale nenabízely se jim praktickyžádné možnosti. Ze skladiště byly odneseny všechny nástroje a veškeré předměty, které by jim mohlypomoci na svobodu. Zjistili, že zamčené dveře jsou čtyřiadvacet hodin denně střežené. Kdykoliv zkusili vzít

za kliku nebo uvolnit panty, dočkali se zabušení hlavní samopalu z druhé strany. Pokaždé když se dveřeotevřely, aby jim únosci dali jídlo nebo vodu, stáli tam dva muži s připravenými samopaly.

Giordino si všiml, že rohlíky, které dostávají, jsou ztvrdlé, jako by byly ze žuly, a navrhl použít je při útoku

na stráže.

Pittův přítel se rychle zotavil ze svého zranění, které nějakým zázrakem nejevilo žádné známky infekce.Poté, co prospal skoro celé tři dny, se Giordino probudil s podrážděným elánem a navzdory skromné dietě

se mu brzy vrátily síly.

Zatímco většina mužů se zajetí stoicky poddala, několik jich začalo ztrácet nervy. Mezi členy posádkyAdelaide propukaly rvačky a jeden námořník podléhal záchvatům hysterického křiku. Pitt pocítil opatrnouvděčnost, když si všiml, že motory zpomalily, což značilo, že vpluli do chráněných vod.

Celou dobu počítal hodiny, které uplynuly od jejich zajetí. Odhadl rychlost lodi na šestnáct uzlů a dospěl k

závěru, že Adelaide mohla urazit skoro sedm a půl tisíce kilometrů, takže by se mohli nacházet kdekolivmezi Aljaškou a Peru. Vysoké teploty však naznačovaly, že jsou blízko rovníku. Pitt usoudil, že pokud loďudržovala svůj jihovýchodní kurz, mohli by být někde u jižního pobřeží Mexika nebo Střední Ameriky.

Potvrzení jeho odhadu přišlo brzy poté, co loď několikrát zastavila a opět se pohnula za zvukovéhodoprovodu typického pro rušný přístav. Pak se loď opět dala do pohybu a plula ještě či hodiny, dokudnezastavila nadobro. Krátce nato byli zajatci vypuštění z vězení.

Muži vyšli z horkého a vlhkého skladiště na podobně horkou palubu. Loď byla uvázaná u mola zádínapřed a ze tří stran ji obklopovala hustá džungle. Jenom malý kousek modři u přídě ukazoval, že připluliz velké vodní plochy a zacouvali do úzké zátoky, právě tak velké, aby se do ní nákladní loď vešla.

Jasné světlo časného rána bodalo Pitta do očí, přestože si uvědomoval, že slunce není nikde v dohledu.

„Někdo má opravdu rád džungli všude kolem sebe,“ poznamenal Giordino a ukázal prstem k obloze.

Pitt si zastínil oči a uviděl nad sebou klenbu pralesa. Několik vteřin mu trvalo, než si uvědomil, že je nadcelým přístavištěm natažený obrovský kus maskovací sítě.

„Třeba je posedlý soukromím,” utrousil Pitt. Pohlédl na Adelaide a potvrdil si své podezření. Lodní jménobylo přemalované na Labrador a komín i palubní zábradlí natřené jinými barvami. Únosci byli zjevně zběhlí

v loupení i maskování.

Strážci nahnali zajatce na můstek a odvedli je z lodí na břeh, kde je přivítala řada ozbrojených mužů vmaskáčích, z nichž některé provázeli hlídací psi. Zajatci zůstali několik minut stát na molu, což Pittovi aGiordinovi umožnilo pečlivě si objekt prohlédnout. Zařízení přístaviště bylo skromné a skládalo se ze dvoumalých jeřábů a pásového dopravníku. Za molem se rozkládalo několik betonových ploch pokrytýchšedým prachem - překladiště pro rudu a zpracované vzácné zeminy, které se do přístavu přivážely a zase se odvážely pryč. O kus dál se v porostu ukrývalo několik nízkých budov. Pitt se domníval, že jde oseparační a extrakční provozy na zpracování rud vzácných zemin.

Kuckání malého motoru předcházelo příjezdu golfového vozíku. Ten vezl svalnatého blonďáka v dokonalepadnoucí uniformě a s pistolí u pasu. Na druhé straně opasku měl na háčku pověšený stočený bič. Pitt sivšiml, že se strážci při jeho příjezdu postavili do pozoru.

„Vypadá jako krotitel lvů,“ zašeptal Giordino.

„Z cirkusu, který bych rozhodně nechtěl navštívit,” dodal Pitt.

Šéf stráži Johansson přešel molo a promluvil si s Gomezem, který předtím přivedl zajatce z lodi. Švéd siplavidlo prohlédl se spokojeným úsměvem

„Veze plný náklad drceného monaziru,” hlásil Gomez. „Testy potvrdily vysoké koncentrace neodymu, ceriaa dysprosia.“

„Výborně Extrakční provoz už čeká na nový materiál. Zapojíme nové zajatce do vykládky rudy.“

„A co ta loď?”

„Bude z ní dobrý přírůstek do naší flotily. Rozhodněte, jaká přestavba bude potřeba, a probereme to s

Bolckem, až vykládka skončí.“

Johansson se obrátil ke Gomezovi zády, aby si prohlédl nové vězně. Prozkoumal je pátravým pohledem a

zvláštní pozornost věnoval jednotce SWAT.

„Vítejte v Puertas del Inferno,“ řekl, „v Branách pekla. Teď patříte mně.“

Mávl paží přes molo k budovám za ním. „Tohle je centrum pro rafinaci rudy. Přivážíme sem vytěženou

zeminu a získáváme z ní vysoce cenné materiály. Vy se do toho procesu zapojíte. Pokud budete tvrděpracovat, přežijete. Když si nebudete stěžovat, přežijete. A jestli se nepokusíte o útěk, přežijete.“ Rozhlédlse po řadě zesláblých mužů. „Nějaké otázky?”

Jeden námořník z Adelaide, ten, který zajetí snášel nejhůř, si odkašlal: „Kdy nás propustíte?” zeptal se.

Johansson k muži přistoupil a usmál se na něho. Pak nenuceně tasil pistoli a střelil muže do čela. Výstřel

zvedl z korun stromů skřehotající ptáky, muž se skácel dozadu a spadl mrtvý do vody.

Ostatní zajatci na to zírali v němém úděsu.

Johansson se ušklíbl. „Ještě nějaké otázky?“

V naprostém tichu vrátil pistoli do pouzdra. „Dobře ještě jednou vítejte v Puertas del Inferno. A teď se

pusťte do práce.“

HLUBOKÝ HUKOT MOTORU REMORKÉRU ZMLKL, TAKŽE BYLO SLYŠET tišší pleskání vln o jeho trup. Ann,

probuzená nepřítomností hluku a vibrací, vstala ze své pryčny a protáhla si ruce. Promnula si zápěstí, kdejí pouta odřela kůži, a přistoupila k malému okénku na pravoboku.

Byla ještě tma. Asi půldruhého kilometru daleko přes řeku bylo vidět roztroušená světla, což znamenalo,že zakotvili na východním břehu. Byla si jistá, že se jedná o Mississippi. Z Paducahu, odkud vypluli, mohlipo proudu zamířit jen k soutoku Ohia s Mississippi nedaleko města Cairo v Illinois. Když se předchozí nocipodívala ven a uviděla světla velkého města, napadlo ji, že by mohlo jít o Memphis. Zatímco teď sledovala

siluetu velké nákladní lodi plující nahoru po řece, odhadla, že by mohli být poblíž New Orleansu.

Opláchla si v umývadle obličej a znovu prohledala malou kajutu v naději, že najde něco, co by mohla použít jako zbraň. Byla to zbytečná rozcvička, kterou provedla už nejméně dvacetkrát, ale aspoň se něčím

zaměstnala. Dostala se právě k prázdnému psacímu stolu, když uslyšela, jak cvakl zámek, a dveře kajutyse otevřely. Stál v nich Pablo s pobaveným pohledem v očích a baseballovou pálkou v ruce.

„Pojď se mnou,“ řekl. „Přestupujeme na jinou loď.“

Spoutal jí ruce vpředu a vedl ji na palubu remorkéru, kde jí prostrčil baseballovou pálku za zády do ohbíloktů, takže nemohla natáhnout spoutané ruce dál před sebe.

„Tentokrát si nezaplaveš.“ Jednou rukou pevně sevřel pálku a vedl ji po můstku z remorkéru.

Ann bolela ramena stažená dozadu, když vstoupila na slabě osvětlené molo. Pablo ji vedl kolem vlečnéhočlunu, ze kterého už mobilní přístavní jeřáb zvedl návěs. Ve vzduchu poletovaly cáry mlhy a Pablo s Annnásledovali jeřáb, který se plazil po kolejích k malé nákladní lodi. Ve slabém světle rozeznala jméno na její

zádi. Salzburg. Přestože bylo molo až na jeřábníka opuštěné, zábradlí lodi lemovalo několik ozbrojenců vmaskáčích.

„Prosím, pusťte mě,“ pronesla Ann se sílícím strachem.

Pablo se zasmál. „Ne dřív, než doručím zásilku. Pak možná vyhraješ svobodu,“ dodal s úšklebkem.

Dovedl ji k přednímu můstku nákladní lodi a po něm na palubu. V cestě jim stála velká pravoúhlá mísasatelitní antény namontovaná na kolovém podvozku. Vedle ní kontroloval člen posádky kabely řídicístanice vybavené generátory a počítačovými monitory. Když procházeli kolem, muž vzhlédl a krátce seAnn podíval do očí.

Věnovala mu nešťastný pohled a prosila očima o pomoc.

Jen se na ni usmál. „Nenechte se uvařit.“

Pablo postrčil Ann kupředu a vedl ji k nástavbě na zádí a nahoru po dvou úsecích schodiště do prostor proposádku. Její nová kajuta byla o něco větší, ale okénko měla stejně malé.

„Doufám, že se ti ubytování líbí,“ prohodil Pablo a vytáhl jí pálku zpod ohnutých paží. „Později běhemcesty bychom možná mohli strávit nějaký čas spolu.“ Vyšel z kajuty a zamkl dveře zvenčí.

Ann se posadila na tvrdou pryčnu a upřela zrak na dveře. Navzdory tomu, co před Pablem hrála, užvětšinu jejího strachu vystřídal Vztek. Nákladní loď’ měla podle všeho odplout ze země a odvézt motor pro

Sea Anon) a jeho plány. Bude zavřená v kajutě celé dny, ne-li týdny. Místo aby bědovala, uvažovala otom,“ jak se to celé seběhlo.

Její analytické myšlení se začalo zaobírat tou loupeží. Získat plány a motor pro Sea Arrow bylo pro Pablaaž příliš snadné. Musel mu pomoci někdo zevnitř. Naznačovala to i účast dvou mužů, kteří ji unesli a pakbyli zabiti. A proč ji vlastně unesli?

Dospělá k jedinému závěru - že se příliš přiblížila k identifikaci zdroje důvěrných informací. Pátrala v

mozku a procházela subdodavatele a zájmové osoby. Stále se vracela k Tomovi Cernymu. Že by poradce

z Bílého domu někdo upozornil, že se na něho vyptávala?

Jak přecházela po malé kajutě, všimla si na rohu stolu několika spálenin od cigaret. To jí připomnělo členaposádky, kterého minulí na palubě, a jeho zvláštní varování.

„Nenechte se uvařit,“ zopakovala nahlas. Ta slova jí vrtala hlavou, dokud ji

náhle nezasáhl jejich význam jako úder blesku. „No jistě!” vykřikla, rozčílená, že jí to nedošlo dřív. „On to

myslel doslova.“

NOČNÍ LINKOVÝ LET Z DURBANU PŘES JOHANNESBUKG SE PRO Dirka a Summer ukázal být nejrychlejšícestou zpátky do Washingtonu. Když se druhý den ráno vypotáceli z letadla na Reaganově letišti, měli očirudé nevyspáním. Summer jako zázrakem kráčela terminálem bez pomoci a byla na ní vidět jen ztuhlostpo dlouhém letu, ne však přetrvávající ochrnutí způsobené kesonovou nemocí.

Včasný pobyt v dekompresní komoře na Alexandrii se ukázal být účinnou léčbou. Zatímco plavidlo NUNIAspěchalo od jižního Madagaskaru do Durbanu, Summer s Dirkem byli vystaveni přetlaku srovnatelnému shloubkou sto dvaceti metrů. Ochrnutí Summeřiny nohy brzy zmizelo. Lodní zdravotnický tým tlak vkomoře pomalu snižoval a umožňoval tak, aby se bubliny dusíku v jejich tkáních rozptýlily. Když je ponecelých dvou dnech z komory pustili, zjistila Summer, že může chodit jen s mírnou přetrvávající bolestí.

Protože mohl let její příznaky zhoršit, trval lodní doktor na tom, aby dalších čtyřiadvacet hodin nesedalado letadla. Naštěstí stejnou dobu zabrala jejich spěšná plavba do Durbanu. Když vyšli z komory, měli dost

času informovat ostatní o své práci v ponorce, obhlédnout její poškození a zamluvit si letenky na cestudomů. Jakmile se Alexandria dotkla mola, spěchali na Durbanské mezinárodní letiště.

Poté, co si vyzvedli zavazadla na Reaganově letišti, si vzali taxík, který je odvezl přes plochu k hangárujejich otce. Odemkli si, odnesli dovnitř své tašky a umyli se v bytě pod střechou.

„Myslíš, že by tátovi vadilo, kdybych si na cestu do kanceláře půjčila jedno z jeho aut?“ zeptala se

Summer.

„Vždycky nám nabízí, abychom se svezli, čím chceme,“ odpověděl Dirk.

Ukázal na sportovní kabriolet ve vínové a stříbrné barvě zaparkovaný vedle ponku. „V jednom e-mailu,který mi napsal, než vyplul na Pacifik, se mi zmínil, že právě dokončil tenhle packard. Co kdybychom ho

vyzkoušeli?“

Zkontroloval, jestli je v nádrži dost benzinu, a Summer zatím otevřela vrata hangáru. Dirk vklouzl namísto řidiče, vytáhl sytič, nastavil na volantu páčku plynu a stiskl startér. Velký motor se s mručenímprobral k životu. Nechal ho chvilku zahřát, pak vyjel s autem ven a počkal, až Summer zamkne.

Skočila na sedadlo pro spolujezdce a na klín si položila cestovní tašku. Nevšimla si při tom dodávkyzaparkované na protější straně vedlejšího pole. „Co ta divná sedadla?” zeptala se.

Kabriolet Packard měl malou kabinu se dvěma napevno zabudovanými sedačkami. Summeřino sedadlopro spolujezdce bylo o kousek dál od palubní desky než sedadlo řidiče.

„Víc místa pro řidiče, aby mohl točit volantem a řadit ve vysoké rychlosti,“ vysvětlil Dirk a ukázal na řadicípáku trčící z podlahy.

„Aspoň se mi sem vejdou nohy.“

Podvozek packardu 734 postaveného v roce 1930 nesl jednu z nejunikátnějších karoserií tohoto výrobce,štíhlý sportovní kabriolet se zádí ve tvaru motorového člunu. Kufr se zužoval do hranaté špice a dodávalautu aerodynamický vzhled. Karosérie doplněná dvěma rezervními koly umístěnými na bocích se leskla

metalickým lakem barvy cínu, který kontrastoval s vínovými blatníky a pruhem stejné barvy; Úzké

světlomety Woodlite kombinované se šikmým čelním sklem přispívaly k dojmu, že je auto v pohybu,

dokonce i když parkovalo.

Dirk zamířil na sever po George Washington Parkway a zjistil, že packard dokáže snadno držet krok sdálničním provozem. K ústředí NUMA, vysoké prosklené stavbě na břehu řeky Potomac, to trvalo jendeset minut. Dirk zaparkoval v podzemních garážích, odkud vyjeli výtahem pro zaměstnance donejvyššího patra, kde měl kancelář Rudi Gunn. Jeho sekretářka je nasměrovala do výpočetního centra,takže seběhli o tři patra níž do doupěte Hirama Yaegera, vybaveného supermoderní elektronikou.

Našli Gunna a Yaegera stát před monitorem přes celou stěnu, na kterém zkoumali satelitní fotografieprázdného moře. S umaštěnými vlasy a kruhy pod očima oba vypadali, jako by celé dny nespali. Oba sevšak rozzářili při pohledu na Pittovy děti. „Jsem rád, že vás máme zpátky,” zvolal Gunn. „Když vašeponorka zmizela, dost nás to vyděsilo.“

Summer se usmála. „Nás taky.“

„Už jsem myslel, že budu muset dát Rudimu něco na uklidnění,” ozval se Yaeger. „Noha je v pořádku,

Summer?“

„Nic jí není. Myslím, že mě jízda taxíkem z Johannesburgu bolela víc než celá kesonová nemoc.“ Pohlédlana sbírku prázdných kelímků od kávy na stole a změnila téma. „Co nového o tátovi a Alovi?”

Oba muži zvážněli. „Bohužel vám toho moc nepovíme,“ odpověděl Gunn. Popsal, jak se Pitt vydal chránitnákladní loď, a Yaeger mezitím zobrazil na monitoru mapu východního Pacifiku.

,„Nalodili se na Adelaide asi šestnáct set kilometrů jihovýchodně od Havaje,“ ukazoval Yaeger. „Fregatanámořnictva na cvičení se s nimi měla setkat, až se přiblíží k pobřeží, a doprovodit je do Long Beach.

Jenže Adelaide se neobjevila.“

„Nějaké stopy po troskách?” zeptal se Dirk.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Gunn. „Nad oblastí už několik dní přelétají pátrací letadla z Havaje i z pevniny.Námořnictvo tam poslalo dvě plavidla a letectvo dokonce vyslalo dva bezpilotní letouny s velkým doletem.

Všechno marně.“

Dirk si povšiml bílé horizontální linie začínající na levém okraji obrazovky, která končila na místě, kde seprotnula s červenou linií z Havaje. „Tohle je trasa Adelaide?”

,Její maják AIS poskytoval údaje o trase až do chvíle krátce poté, kdy se na ni nalodil váš otec a SWAT,“

vysvětlil Yaeger. „Poté se signál AIS ztratil.“

„Takže se potopila?” otázala se Summer roztřeseným hlasem.

„To není jisté,“ odvětil Gunn. „Mohla jednoduše vypnout sledovací systém, což by byl po únosu logický

krok.“

„Nakreslili jsme kolem její poslední nahlášené polohy několik velkých kruhů, abychom zjistili, kam semohla dostat.” Yaeger nahradil mapu oceánu dvěma satelitními snímky umístěnými vedle sebe. Dole jepřekrývala fotografie zelené nákladní lodi označené nápisem Adelaide. „Díváme se na satelitní snímky,abychom zjistili, jestli se náhodou někde neobjeví.“

„Hiram se napojil na všechny veřejné i neveřejné zdroje satelitního sledování. Bohužel je oblast, kde loďzmizela, uprostřed velké zóny, kterou satelity nesledují. Takže jsme se posunuli blíž k pobřeží…“

„Pro začátek Severní, Jižní a Střední Ameriky,“ dodal Yaeger a potlačil zívnutí. „Mělo by nás to zaměstnat

tak do Vánoc.“

„Jak vám můžeme pomoct?“ zeptala se Summer.

„Máme satelitní snímky většiny velkých přístavů na západním pobřeží za uplynulé čtyři dny. Podělíme se oně a koukneme se, jestli na některém nenajdeme loď podobnou Adelaide.“

Yaeger připravil dva notebooky a stáhl do nich snímky. Všichni se pustili do práce a pátrali na fotografiíchpo velké zelené nákladní lodi. Pracovali celý den a zkoumali snímek za snímkem, až je pálily oči. Jejich

optimismus zesílil, když na místy rozmazaných fotografiích vybrali jedenáct plavidel, která odpovídalapopisu Adelaide.

„Tři v Long Beach, dvě v Manzanillu, čtyři na cestě do Panamského průplavu a po jedné v San Antoniu,Chile a Puerto Caldeře na Kostarice,“ shrnul výsledky Yaeger.

„Nedokážu si představit, že by to mohla být některá z těch v Long Beach,“ poznamenal Dirk, „pokud setedy předtím nezastavila v jiném přístavu, aby se zbavila nákladu.“

Gunn se podíval na hodinky. „Na západě je ještě časně. Co si udělat pauzu na večeři? Až se tady zasesejdeme, můžeme začít s obvoláváním přístavních úřadů ve všech lokalitách. Měly by být schopné říct,

jestli se tam Adelaide objevila.“

„Dobrý nápad,” přikývl Dirk, vstal a protáhl se. „Na dietě složené z jídla z letadla a kafe už to daleko

nedotáhnu.“

,Jenom vteřinku,” požádala Summer. „Než se rozejdeme, potřebuju, aby pro mě Hiram udělal jednudrobnost. A ty mi pak pomůžeš doručit jednu zásilku.“ Zvedla svoji cestovní tašku, v níž o sebe povědomě

zacinkaly láhve. „Mám docela hlad. Co kdybychom si cestou něco koupili?” „Můžu ti zaručit,“ odvětila, „že tam, kam jedeme, dostaneme k jídlu něco moc dobrého.“

PACKARD VYJEL Z PODZEMNÍCH GARÁŽÍ, MINUL BÍLOU DODÁVKU stojící na kraji vnějšího parkoviště avmísil se do večerní dopravní špičky. Cestou do Georgetownu v otevřeném autě čechral Summeřiny vlasymírný vánek. Odbočili do obytné čtvrti plné elegantních domů a Dirk zastavil před bývalým přístřeškempro kočáry, který byl později přestavěn na samostatnou luxusní rezidenci.

Sotva zazvonili, domovní dveře se rozlétly a v nich stál mohutný muž pyšnící se dlouhým šedýmplnovousem. St. Julienu Perlmutterovi se rozzářily oči. Přivítal Dirka a Summer a pozval je dovnitř.

„Málem jsem se najedl bez vás,“ prohodil.

„Vy jste nás očekával?” zeptal se Dirk.

„Samozřejmě Summer mi poslala e-mail, ve kterém mi podrobně popsala tu vaši madagaskarskouzáhadu. Trval jsem na tom, abyste oba přišli na večeři, jakmile se vrátíte. Vy dva spolu nemluvíte?“ Summer se na bratra rozpačitě usmála a následovala Perlmuttera přes obývací pokoj zavalený knihami do

jídelny, kde stál starožitný stůl z třešňového dřeva plný jídla. Perlmutter byl námořní historik, jeden znejlepších na světě, ale byl také gurmán. Zaradoval se, když. Summer otevřela tašku a nabídla mu tří láhve vína z Jihoafrické republiky. „Chardonnay Vergelegen a dvě láhve červeného z De Toren.” S požitkem si prohlédl viněty. „Skvělý výběr.

Ochutnáte?” Nemarnil čas, našel vývrtku a nalil chardonnay. „Samozřejmě se obávám o osud vašeho otce. Připijme na to, aby dospěl ve zdraví do přístavu,“ řekl a

pozvedl sklenku.

Během hovoru o Pittově zmizení pojedli vepřovou panenku v chilli omáčce, malé brambory a pečenýchřest. Jako dezert si vychutnali čerstvé georgijské broskve v zálivce ze smetany a brandy. Hostitelovafrancouzská kuchařka a hospodyně měla ten večer volno, tak Summer s Dirkem pomohli Perlmutteroviuklidit stůl a umýt nádobí. Pak se znovu posadili ke stolu.

„To víno bylo skvělé, Summer, ale nehrajte si se mnou,“ prohlásil Perlmutter. „Dobře víte, na co se těším

nejvíc.“

„Už jsem myslela, že se ani nezeptáte.” Otevřela cestovní tašku a vytáhla pečlivě zabalený deník zezáchranného člunu na pláži. „Tak tohle je deník z Barbariga,“ řekla.

„Tak o tohle celou dobu šlo,“ poznamenal Dirk. „A já si myslel, že nás prostě rád vidíte.“

Perlmutterův hurónský smích se rozlehl celým domem. Tento mnohaletý přítel jejich otce se už dávnoochotně ujal role laskavého strýčka dvojčat.

„Chlapče, vaše společnost je pokaždé vítaná.” Otevřel další láhev od Summer a znovu naplnil sklenky.„Ale dobrá námořní záhada je sladší než víno.“

Perlmutter si vzal balíček a opatrně rozbalil impregnované plátno. V kůži vázaný deník jevil známkyopotřebování, ale jinak byl nepoškozený. Jemně rozevřel desky a přečetl titulní stranu popsanou

rozmáchlým písmem.

„Viaggio di Sammergibile Barbarigo, Giugna 1943. Capitana di carwetta Umberto de Julio.“ Perlmutter

vzhlédl k Summer a usmál se. „To je naše ponorka.”

„Ponorka“ podivil se Dirk.

„Ten člun na pláži obsahoval ostatky námořníků z italské ponorky z druhé světové války.“ vysvětlila

Summer.

„Barbariga velké plavidlo třídy Marcello,“ dodal Perlmutter. „Na začátku války si v Atlantiku vedlo skvěle,potopilo šest plavidel a sestřelilo jedno letadlo. Ale v roce 1943 ztratilo zuby, když bylo přiděleno k

projektu s krycím jménem Aquila.”

„Latinsky ,orel ‘,“ podotkl Dirk.

Summer vrhla na bratra podezíravý pohled.

„Astronomie“ vysvětlil. „Pamatuju si to podle jednoho souhvězdí nedaleko Vodnáře.“

„Vhodnější jméno by bylo Soumar,” poznamenal Perlmutter. „Němcům

dělaly starosti vysoké ztráty jejich lodí dovážejících válečný materiál Japonsku, tak přesvědčili Italy, aby

přestavěli své největší a poněkud zastaralé ponorky na transportní plavidla. Vykuchali jim vnitřnosti a

odstranili většinu výzbroje, aby se do nich vešlo co nejvíc nákladu.“

„To zní jako nebezpečná služba,“ podotkl Dirk.

„Taky byla. Čtyři takové ponorky byly potopeny prakticky okamžitě, jedna šla ke dnu, píše se v

historických knihách.“ Perlmutter začal přebíhat pohledem stránky a zkoumat data.

„Co se tedy stalo s Barbarigem?” zeptala se Summer.

„S označením Aquila Pět vyplulo 16. června 1943 z Bordeaux s nákladem rtuti, oceli a hliníkových tyčí,který vezlo do Singapuru. O pár dní později s ním ztratili rádiový kontakt a předpokládalo se, že sepotopilo někde poblíž Azor.“

Nalistoval poslední stranu. „Moje italština je prachmizerná, ale poslední zápis se zdá být z dvanáctéholistopadu 1943.“

„Skoro o pět měsíců později,“ řekl Dirk. „Něco tady nehraje.“

„Doufám, že odpověď mám přímo tady.“ Summer vytáhla svazek potištěných papírů. „Nechala jsemHirama oskenovat deník do jeho počítačového systému. Prohlásil, že byla hračka přeložit ho do angličtiny,a výsledek mi odevzdal těsně předtím, než jsme odešli.“

Začala rozdávat papíry okolo stolu a nechala Dirka s Perlmutterem, aby se na ně vrhli jako párekhladových kojotů.

„Tady je to,“ zvolal Dirk. „Stojí tu, že na ně krátce po vyplutí z přístavu zaútočila v Biskajském zálivu dvěletadla, ale podařilo se uniknout. Byl poškozen rádiový stožár, což jim zabránilo v komunikaci s centrálním

velením.“

Pomocí deníku sledovali trasu Barbariga okolo mysu Dobré naděje a přes Indický oceán. Ponorka vyložilanáklad v Singapuru a pak byla odkloněna do malého malajského přístavu nedaleko Kuala Lumpuru.

„Dne 23. září jsme nabrali 130 tun oxidované rudy nazývané místními Červená smrt,“ četla Summer. „Nanakládání dohlížel německý vědec jménem Steiner, který se také na zpáteční cestě připojil k posádce.”

„První důstojník později napsal, že Steiner zůstal po zbytek cesty zalezlý ve své kajutě s hromadou knih o

fyzice,“ poznamenal Dirk.

„Červená smrt?” podivil se Perlmutter. „Tak mě napadá, jestli to není něco jako ta stejnojmenná Poeovanemoc. Budu se na to muset podívat - a taky na toho Steinera. Rozhodně to byl zajímavý náklad.”

Trojice prolistovala několik týdnů záznamů popisujících návrat ponorky přes Indický oceán. Devátéholistopadu začal být rukopis uspěchaný a na stránkách se objevily skvrny od slané vody.

„Tady se dostali do problémů, když pluli okolo pobřeží jižní Afriky,“ konstatoval Perlmutter. Přečetl nahlasstručný popis ponoru, kterým se Barbariga chtělo vyhnout nočnímu leteckému útoku. Poté, co unikla před

několika dávkami bomb, posádka uvěřila, že je zachráněna -jenže zjistila, že se poškodil nebo zcelaulomil lodní šroub.

Dirk a Summer seděli mlčky, zatímco Perlmutter četl o následcích tragédie. Bez pohonu zůstala ponorkadvanáct hodin ponořená kvůli obávám, že byly povolány nepřátelské letecké posily. Když se uprostřed dne

vynořili, zjistili, že jsou na prázdném moři, unášeni na jihovýchod. Protože se nacházeli mimo lodní trasy

a. neměli Vysílačku s velkým dosahem, dostali důstojníci strach, že je proudy odnesou do Antarktidy,smrti vstříc. Kapitán de Julio nařídil posádce, aby opustila plavidlo, takže vytáhli čtyři záchranné člunyuložené pod přední palubou, zasalutovali své milované ponorce a ponechali ji jejímu osudu. Ve zmatkuzapomněl poslední důstojník na palubě načasovat nálože, které by ponorku potopily, a uzavřel hlavní

poklop. Místo aby šlo Barbariga ke dnu, odplulo hnáno proudy k obzoru.

Perlmutter přestal číst a zvedl obočí jako dva padací mosty. „Dejte na mě,“ řekl tiše. „Tohle je moc

zajímavé.“

„Co se stalo s ostatními třemi čluny?“ zeptala se Summer.

„Záznamy v deníku jsou od tohoto okamžiku sporadické,“ odpověděl Perlmutter. „Pokusili se dostat doAfriky a byli na dohled od pobřeží, když je zasáhla bouře. Čluny se ve vlnách rozptýlily a kapitán de Julionapsal, že se muži v jeho člunu s posádkami ostatních tří už nikdy nesetkali. Během toho martyria ztratilipět mužů, všechno jídlo a vodu, dokonce i plachty a vesla. Člun odnesl pobřežní proud na východ. Pakpřišlo horké a suché počasí. Bez čerstvé vody přišli o další dva muže, takže zbyl jenom kapitán, prvnídůstojník a dva strojníci.

Mučeni žízní zahlédli nakonec znovu zemi a podařilo se dopádlovat blíž. Silný vítr a vysoké vlny je dohnaly

ke břehu a vyvrhly na pláž,“ pokračoval Perlmutter. „Ocitli se na horké poušti a prahli po vodě. Poslednízápis uvádí, že se kapitán vydal hledat vodu sám, protože ostatní dva byli příliš zesláblí a nemohli chodit.Deník končí slovy: „Bůh pomáhej lodi Barbariga a její posádce.“

„Sucho v té oblasti jsme okusili na vlastní kůži,“ poznamenala Summer po chvilce. „Taková tragédie.Málem se bezpečně dostali do jižní Afriky, ale skončili o šestnáct set kilometrů dál na Madagaskaru.”

„Pořád dopadli o něco líp než posádky ostatních tří člunů,“ podotkl Dirk.

Perlmutter přikývl; vypadalo to, že je ztracený v myšlenkách. Vstal ze židle, odešel do obývacího pokoje apo několika minutách se vrátil s náručí plnou knih. „Gratuluju, Summer. Zdá se, že jsi vyřešila dvě dávnézáhady moře najednou.“

„Dvě?“ podivila se.

„Ano, osud Barbariga a identitu Jihoatlantického přízraku.“

„To první chápu,“ přikývl Dirk, „ale co je to ten Přízrak?“

Perlmutter otevřel první knihu a zalistoval v ní. „Tohle je z deníku obchodní lodi Manchester plující 14.února 1946 nedaleko Falklandských ostrovů: „Klidné moře, jihozápadní vítr tři nebo čtyři uzly. V 11.00

ohlásil první důstojník nějaký objekt napravo od zádi. Nejprve to vypadalo jako mrtvola velryby, ale pakse ukázalo, že jde o plavidlo postavené člověkem.”

Zavřel knihu a otevřel další. „Nákladní loď Southern Star, 3. duben 1948, nedaleko Santa Cruz vArgentině. „Neznámý objekt, zřejmě plavidlo, volně unášený mořem ve vzdálenosti tří kilometrů. Černýtrup s malou nástavbou uprostřed. Vypadá opuštěné.“

Perlmutter zvedl třetí knihu. „Záznamy z velrybářské stanice v jižní Georgii. V únoru 1951 připlulavelrybářská loď Paulita s kořistí skládající se ze tří dospělých plejtvákovců šedých. Kapitán nahlásil bludnéplavidlo s nízkým černým trupem a malou plachtou uprostřed unášené proudem sto šedesát kilometrůseverně. Posádka ho nazvala Jihoatlantický přízrak.“

„Myslíš, že tím Přízrakem bylo Barbariga?“ otázala se Summer.

„Je to dost možné. Po dobu dvaadvaceti let byla ohlášena pozorování bludné lodi objevující se v jižním

Atlantiku. Z nějakého důvodu si ji nikdo neprohlédl zblízka, ale popisy jsou podobné. Zdá se mi, že byuzavřená ponorka mohla brázdit moře docela dlouho.“

„A hodně daleko na jihu by její věž mohl snadno pokrýt led,“ dodal Dirk, „takže mohla z dálky připomínat

plachtu.”

„To by nám mohlo potvrdit poslední hlášené pozorování.“ Perlmutter otevřel poslední knihu. „Bylo to vroce 1964. Mořeplavec jménem Leigh Hunt podnikal sólovou plavbu kolem světa, když uviděl něconeobvyklého. Aha, tady to je,“ řekl a začal číst nahlas danou pasáž:

„Když jsem se blížil k Magellanově úžině, zastihla mě hrozná bouře, brutální, výjimečná dokonce i natamní vody. Celých třicet hodin jsem bojoval s šestimetrovými vlnami a zuřivým větrem, který se měsnažil nahnat na útesy okolo Hornova mysu. Uprostřed tohoto souboje jsem zahlédl Jihoatlantický přízrak.

Nejprve jsem ho považoval za ledovec, protože byl pokrytý

ledem, ale pak jsem rozeznal tmavé, ostré okraje oceli. Plavidlo kolem mě prolétlo hnáno větrem a vlnamisměrem k jisté smrti na březích Ohňové země.“ „Páni,” vydechla Summer, „tak ona v roce 1964 ještě plula.” „Ale zjevně už ne dlouho, pokud je Huntův popis přesný,“ opáčil Perlmutter. „Ten Hunt ještě žije?“ zeptala se. „Třeba bychom si s ním mohli promluvit.” „Bohužel zmizel před několika lety na moři. Ale jeho rodina by stále mohla vlastnit jeho deníky.”

Dirk dopil sklenici vína a pohlédl na svou sestru.

„No, Summer, myslím, že jsi nám přece jenom nechala dvě nevyřešené záhady.“

„Ano,“ souhlasila Summer a dokončila jeho myšlenku. „Kde se Barbariga potopilo a co vezlo.“

DIRK SE SUMMER ODEŠLI Z PERLMUTTEROVA DOMU NASYCENI chutným jídlem, napojení dobrým vínem

a zaujati podivným osudem ponorky Barbariga. Večeře jim dala zapomenout na obavy o jejich otce, kterése vrátily v okamžiku, kdy se rozloučili. „Raději bychom se měli vrátit a zjistit, jestli měli Rudi s Hiramem štěstí u přístavních úřadů,“ navrhl Dirk.

„Napadlo mě, že bychom měli znovu prověřit možnost, že Adelaide cestovala na západ.“

Když sešli na ulici, uslyšeli, jak se zabouchly dveře, a Dirk si všiml dvou mužů sedících v bílé dodávce

několik aut za packardem. Dirk nahodil motor packardu na první stlačení startéru a rozsvítil reflektory.

Zatímco světlomety značky Woodlite vypadaly za denního světla skvěle, v noci jejich výkon neodpovídá]moderním požadavkům. Dirk vyjel od chodníku a cestou ulicí sledoval ve zpětném zrcátku, jak serozsvítila světla dodávky, jakmile dosáhli konce bloku.

Dirk odbočil doprava, šlápl na plyn a auto vystřelilo ulicí lemovanou stromy. Pár vteřin nato zakvílely okolo

téhož rohu pneumatiky dodávky.

Summer zaregistrovala, že se Dirk soustředí na zpětné zrcátko, a ohlédla se přes rameno. „Nechci, aby toznělo paranoidně,“ řekla, „ale není to stejná dodávka, která stála na parkovišti NUMA, když jsme vyšli z

budovy?”

„Nejen to,“ doplnil Dirk. „Myslím, že dneska ráno parkovala také před tátovým hangárem.“ Projel bohatou

georgetownskou čtvrtí, odbočil do O Street a zamířil na západ. Dodávka sledovala jejich pohyb a drželase nějakých deset délek za nimi.

„Kdo by nás mohl sledovat?” zeptala se Summer. „Někdo spolčený s těmi lidmi na Madagaskaru?“

„Nemám tušení. Mohl by to být taky někdo, kdo se zajímá o tátu. Třeba bychom se jich měli zeptat.“

Před následující křižovatkou zpomalil. Přímo před nimi se nacházela brána pro pěší vedoucí do areáluGeorgetownské univerzity. Za normálních okolností před ní stály přenosné zátarasy, aby do bránynemohlo vjet žádné vozidlo, ale ty byly teď odstraněny kvůli nákladnímu autu zásobování, které vyjížděloz kampusu. Jakmile se náklaďák ocitl venku, Dirk kolem něj pro

klouzl do otevřené brány.

Hlídač vytřeštil oči, když se kolem něho mihl historický packard. Pár vteřin nato musel uskočit dozadupřed bílou dodávkou, která ho pronásledovala. Dirk projel po krátké silnici ústící do kruhové příjezdovécesty. V jejím středu se tyčila socha zakladatele univerzity Johna Carrolla obrácená tváří ke vstupní bráně.

Reflektory umístěné na zemi u podstavec osvětlovaly sochu žlutou září a propůjčovaly tomu dávno

mrtvému biskupovi realistickou auru.

Dirk zajel s packardem za sochu, zpomalil a s meziplynem podřadil na jedničku. Vyhlížel reflektorydodávky a viděl, jak se vřítila na kampus a zabočila na kruhovou příjezdovou cestu. Dirk zhasl světlapackardu a dupl na plyn. Když staré auto vyrazilo kupředu, strhl prudce volant, přeřadil na dvojku a opět

sešlápl plyn k podlaze.

Zatímco dodávka zpomalovala, prolétl kabriolet kruhovou cestou. Místo aby zamířil zpátky k bráně, svíralDirk pevně volant a pokračoval v objíždění sochy. Před nimi se objevila koncová světla dodávky a Dirk

musel prudce zabrzdit, aby do ní nenarazil. Summer natáhla ruku, rozsvítila znovu reflektory a dala tak

pronásledovatelům vědět, že hra pokračuje.

Řidič dodávky zaváhal, protože si nebyl jistý, co se stalo, dokud za sebou nepoznal žlutá světla packardu.Na konfrontaci nebyl připravený, tak raději šlápl na plyn. Pneumatiky dodávky zakvílely: vůz se rozjel asjel z kruhové cesty. Řidič využil první odbočku, která se mu nabízela, na rovnou silnici vedoucí zamajestátní Healyho kolejí do středu areálu.

,Jeď za ním,“ vydechla Summer. „Nemám jeho poznávací značku.“

Dirk zařadil rychlost a packard se rozjel. Toto ve své době velice rychlé auto mělo motor s osmi válci vřadě, který se mohl pochlubit výkonem sto padesáti koňských sil. Dodávka by veterán možná nechala zasebou na volné dálnici, ale ve stísněných podmínkách univerzitního kampusu neměla šanci.

Dodávka prolétla kolem velké kamenné budovy. Postávalo tam jen několik studentů a ti rychle uskočili.

Cesta prudce zahýbala doleva do postranního komplexu budov, ale blokoval ji univerzitní policista ve

služebním autě, který zastavil, aby si promluvil s jedním studentem.

Protože nemohl vjet do zatáčky, pokračoval řidič dodávky rovně a na betonový chodník, který protínaltravnatou plochu. Dívka na kole vykřikla, neboť jen o vlásek unikla srážce. Packard dodávku následoval sodstupem několika metrů a vyvolal tím erupci blikajících světel na hlídkovém vozu.

„Myslím, že jsme mimo nebezpečí a řítíme se do maléru,“ poznamenala Summer, když si všimla majáků

za nimi.

Dirk sevřel pevněji volant kabrioletu poskakujícího po nerovném povrchu. Ujížděl za dodávkou pochodníku, dokud nesjela z obrubníku na parkoviště před studentskými kolejemi. Kousek před ní právěpašovali dva prváci do budovy sudy piva. Mladíci uskočili do bezpečí, dodávka prolétla kolem nich a

narazila do sudu.

Hliníkový sud přelétl parkoviště a odrazil se od zídky na protější straně. Dirk dupl na brzdy, ale už se sudů

nedokázal vyhnout. Jako první to schytal přední nárazník, který prorazil do hliníku díru, a pravý blatníkpak odhodil sud stranou. Natlakované pivo vybuchlo ve fontáně pěny, která zalila bok auta - a Summeruvnitř.

„Tohle tátu nepotěší,“ utrousil Dirk.

Summer si otřela pěnu z obličeje. „Máš pravdu, nepotěší. Desítku nepije.”

Dodávka a packard projely parkovištěm pronásledovány hlídkovým autem. Dodávka se ocitla nakřižovatce, a protože její řidič nevěděl, kterým směrem se dát, rozhodl se pokračovat přímo po klesajícíštěrkové cestě.

Cesta vedla z mírného svahu, pod nímž zahýbala na univerzitní fotbalový stadion. Členové lakrosovéhomužstva uprostřed tréninku se rozprchli - a dodávka vlétla na umělý trávník.

Když hráči viděli, že ji pronásleduje packard a policejní vůz, začalo na ni několik z nich pálit lakrosovémíčky, po nichž zůstávaly v plechových bocích důlky. Několik mířilo i na packard, dokud je neodzbrojilomávání a úsměv pivem promočené Summer.

Dodávka získala před packardem značný náskok, než dorazila na protější stranu hřiště a prolétlaotevřenou bránou. Řidič odbočil doleva a následoval ukazatel, který je vedl k výjezdu z kampusu do Canal

Road. „No tak, teď je můžeme setřást,“ zvolal spolujezdec v dodávce.

Padesát metrů za nimi uslyšel Dirk podobnou pobídku od Summer. „Nenech je ujet, pořád nemám celoupoznávací značku.”

Dirk odbočil do ulice, aby pokračoval v pronásledování, ale musel zpomalit kvůli třem studentkámpřecházejícím vozovku cestou k tenisovým kurtům. Policejní auto už je skoro dostihlo.

Silnice se stáčela okolo dalšího bloku kolejí a pak klesala z kopce k výjezdu z areálu. Dirk uviděl, jakdodávka z kopce prudce zrychlila, a pokusil se s ní udržet tempo. Na úpatí svahu označoval Semaforkřižovatku s Canal Road, rušnou tepnou vedoucí do příměstských čtvrtí v Marylandu.

Svítila zelená a Dirk dostal strach, že se signál změní, než přijedou blíž. Pak naskočila oranžová a onvěděl, že dodávka bude muset zastavit. Jenže nezastavila.

Řidič pobízený spolujezdcem reagoval na oranžovou tím, že dupl na plyn. Dodávka byla stále dobrýchpatnáct metrů od semaforu, když blikla červená. Řidiči stojících aut kupodivu zaváhali, možná varováníposkakujícími paprsky reflektorů dodávky, která se řítila z kopce.

Vozidlo se vřítilo do křižovatky rychlostí vyšší než sto kilometrů v hodině a pokusilo se odbočit doleva. Jelo

však příliš rychle a řidič v panice dupl na brzdu, čímž poslal dodávku do smyku. Klouzala přes asfalt,dokud pravé přední kolo nenarazilo na obrubník. Pneumatika praskla, ale vůz se pohyboval dál, vyskočilna chodník a zabořil se předním nárazníkem do nízké

zídky právě v okamžiku, kdy zadní kola nadskočila na obrubníku. Setrvačnost převrátila dodávku na bok,takže se ocitla na vrcholku zdi. Sklouzla asi o metr dál, pak se svalila ze zídky a cákla střechou do kanálu,podle něhož se ulice jmenovala a který tekl hned za zdí.

Dirk zastavil packard smykem před semafory a přeběhl ulici se Summer v těsném závěsu. Dorazili k zídcea pohlédli dolů. Kanál spolkl většinu dodávky a bylo vidět jen části stále se otáčejících kol. Na jednomkonci vycházela z kalné vody matná záře, naznačující, že se reflektory dodávky dosud nezkratovaly.

Dirk si svlékl bundu a skopl boty. „Zkusím je vytáhnout,“ vykřikl. „Doběhni pro toho poldu, aby mi

pomohl.“

Skočil do kanálu, doplaval k dodávce a potopil se u dveří spolujezdce. Svítící reflektory nezvýšily nulovouviditelnost pod vodou, takže musel najít rám otevřeného okénka po hmatu. Rám měl na výšku jen asitřicet centimetrů, což mu napovědělo, že se střecha dodávky při dopadu promáčkla. Pro oba cestující tonevěstilo nic dobrého.

Sáhl oknem dovnitř a nahmatal nehybné tělo připoutané na sedadlo. Chvilku naslepo tápal, dokudnenašel sponu a neodepnul pás. Tělo se bezvládně svalilo a Dirk popadl oběť za ramena, aby ji protáhl

úzkým okénkem.

Dirk vystřelil na hladinu, zalapal po dechu a vytáhl z vody hlavu spolujezdce. Na oběť dopadl jasnýpaprsek baterky univerzitního policisty a Dirk poznal, že marnil čas. Mužova hlava visela v nepřirozeném

úhlu na zlomeném vazu.

Dirk vytáhl tělo na břeh a křikl na policistu: „Dejte mi tu baterku.“

Ten ji Dirkovi podal a natáhl se, aby mu pomohl dostat mrtvého na břeh. Dirk obeplaval dodávku kprotějším dveřím a znovu se potopil. S baterkou v ruce viděl, že řidič je také mrtvý a jeho tělo jezaklíněné mezi promáčknutou střechou a volantem. Na rozdíl od svého společníka neměl zapnutý pás.

Přestože mu docházel dech, posvítil si Dirk za řidiče do nákladového prostoru. Na polici byly vyrovnanérůzné elektronické přístroje a vedle ležela velká parabolická anténa používaná při odposlouchávání.

Odrazil se ode dveří, doplaval k zadní části dodávky, a ještě než se vynořil na hladinu, podíval se napoznávací značku. Udělal několik temp ke břehu, kde mu Summer pomohla do svahu.

„S tím druhým jsi také neměl štěstí?“

„Ne, je taky mrtvý.“

„Záchranka už je na cestě,“ hlásil policista. Jeho bledý obličej prozrazoval, že není zvyklý setkávat se sesmrtí. Vzpamatoval se, ale jeho autoritativní tón nezněl příliš přesvědčivě. „Kdo jsou ti lidé? Proč jste je

honili?“

„Nevím, kdo jsou, ale něco nám ukradli.“

„Vzali vám peníze? Šperky nebo elektroniku?“

„Ne,” odpověděl Dirk s pohledem upřeným na mrtvého. „Vzali nám naše slova.”

BYLO UŽ PO PŮLNOCI, KDYŽ SE DIRK SE SUMMER VPOTÁCELI ZPÁTKY do výpočetního střediska NUIWA.

Gunn a Yaeger stále zkoumali fotografie na velkém monitoru

„Netušil jsem, že si berete pauzu na večeři o sedmi chodech,“ utrousil Gunn. Pak si všiml, jak vypadají.Dirk byl rozcuchaný a promočený, zatímco Summer na sobě měla velkou skvrnu a páchla zvětralým

pivem. „Co se vám proboha stalo?”

Summer je seznámila se sledem událostí včetně dvouhodinového výslechu na policii.

„Máte představu, kdo vás mohl sledovat?” zeptal se Yaeger.

„Vůbec žádnou,“ odpověděl Dirk „Domnívám se, že by to mohlo nějak souviset s tátou.“

„To je možné,“ přitakal Gunn, „zvlášť jestli vás dneska ráno viděli vycházet z jeho hangáru. Ty a on si jste

na dálku dost podobní.”

Summer podala Yaegerovi list papíru. „Tady je poznávací značka té dodávky. Určitě dokážeš zjistit jejíhomajitele. Policie nám to nechtěla prozradit.“

„To bude snadné,” řekl Yaeger.

„Jak jde pátrání po Adelaide?” zeptal se Dirk.

„Moc dobře ne,” odpověděl Gunn. „Jsme ve spojení se správami všech přístavů na pobřeží Severní, Jižní aStřední Ameriky. Nikde nemají záznam, že by se tam Adelaide v posledním týdnu objevila.“

„Takže to vypadá na dvě možnosti,“ uvažoval Dirk. „Buďto ji vyložili v soukromém přístavu, nebo zamířilajiným směrem.“ Úmyslně vynechal třetí možnost, totiž že se loď mohla potopit.

„Tyhle varianty jsme už probrali,” odvětil Yaeger, „a nevěříme, že zamířili na západ. Zaprvé by nedávalomoc smysl unést loď plující z Austrálie ve východním Pacifiku, pokud by měli v plánu odvézt nákladněkam do západního Pacifiku. Druhým problémem je palivo. Plně naložená by Adelaide jen těžko přeplula

dvakrát Tichý oceán bez tankování.“

„To dává smysl. Takže zbývá jen asi tisícovka dalších míst na pobřeží, kde mohli zakotvit.“

Gunn s Yaegerem přikývli. Hledali průhlednou jehlu ve stohu sena. Gunn se pustil do podrobného popisujejich pátrání v přístavech a na nejnovějších fotografiích, zatímco Yaeger se chopil klávesnice. Po chvilce

zavolal na ostatní.

„Mám něco o té vaší dodávce,“ pronesl s pohledem upřeným na stránku virginského registru vozidel na

monitoru. „Majitelem je firma SecureTek z Tysons Corneru ve Virginii.”

Yaeger otevřel na monitoru další stránku. „V registru firem stojí, že se ta firma zabývá kódováním dat v

uzavřených počítačových sítích. Má osm zaměstnanců a jejich hlavním zákazníkem je americká vláda.“

„To nezní jako bezpečnostní agentura, která by někoho odposlouchávala,” poznamenala Summer.

„Pokud to jejich oficiální podnikání není jen zástěrka,” opáčil Dirk.

„Nevypadá to tak,” usoudil Yaeger po dalším pátrání. „Dostali množství skutečných zakázek od armády a

námořnictva na instalaci datových linek.“

Když se vrátil do registru firem, zjistil, že SecureTek vlastní společnost Habsburg Industries. „To je

soukromá firma, takže tady o ní není moc informací, ale má sídlo v Panamě a zabývá se hornictvím a

lodní dopravou.“

Yaeger zkusil několik dalších Vyhledávání, ale našel o té firmě jen stručné zmínky. Jakési loďařské

periodikum otisklo fotografii jedné z jejích lodí na sypký náklad, plavidla jménem Graz kotvícího vSingapuru.

Dirk pohlédl na fotografii a napřímil se na židli. „Hirame, můžeš tu fotku zvětšit?” Yaeger přikývl a zvětšoval snímek, dokud nezaplnil celý monitor.

„O co jde?” zeptala se Summer. „O to logo na komínu.”

Všichni upřeli oči na obrázek bílé květiny uprostřed širokého zlatého komínu lodi.

„Myslím, že je to protěž,“ řekla Summer. „Asi to nějak souvisí s rakouským jménem té lodi.“

„Stejnou květinu jsem viděl na tom nákladním plavidle kotvícím na Madagaskaru,“ podotkl Dirk

V počítačovém sále se rozhostilo ticho. Pak se Gunn zeptal: „Hirame, můžeš určit, jakou těžbou se tyhleHabsburg Industries přesně zabývají?”

„Provozují malý zlatý důl v Panamě nedaleko hranice s Kolumbií. Firma také obchoduje se speciálnímirudami včetně samaria, lanthanu a dysprosia.“

„Prvky vzácných zemin?“ otázala se Summer.

Gunn přikývl. „Přesně tak. Habsburg Industries najednou vypadají docela zajímavě.“

„Vsadím se, že do toho přístaviště na Madagaskaru směřují ukradené rudy vzácných minerálů,” řekl Dirk.

„A na naši ponorku zaútočili proto, že jsme pracovali na místě, kde potopili unesenou loď.“

„Našli jsme v té oblastí vrak, který se potopil teprve nedávno,“ vysvětlila Summer. „Nejevil žádné zjevné

poškození a jméno lodi bylo úmyslně zamalované.“

,Jack Dahlgren se o to už zajímal a myslí si, že by to mohla být loď na sypký náklad jménem Norseman,“

řekl Dirk. „Ztratila se před čtyřmi měsíci v Indickém oceánu, když převážela bastnäsitovou rudu z Malajsie.

Pro případ, že byste se nezeptali, bastnäsit obsahuje prvky vzácných zemin.”

„Nemohl tu loď patřící Habsburg Industries na Madagaskar také někdo unést?“ zeptala se Summer.

Yaeger nahlédl do panamského lodního registru. „Habsburg Industries vlastní čtyři lodě, všechny na sypký

náklad. Jmenuji se Graz, Innsbruck, Linz a Salzburg.”

,Jaká je ta vazba na Rakousko?” chtěl vědět Dirk.

„Tu společnost vlastní Edward Bolcke, důlní inženýr původem z Rakouska,“ odpověděl Yaeger. „Nemůžu

najít ani zmínku o tom, že by byla jedna z těch čtyř lodí nahlášena jako zmizelá.“

„V tom případě se Habsburg Industries stává pravděpodobným podezřelým ze zmizení Adelaide,”

konstatovala Summer.

„Klíč bude v těch čtyřech lodích,“ dodal Gunn.

Yaeger ohnul prsty nad klávesnicí. „Podíváme se, co se dá najít.“

Summer donesla všem kávu, zatímco Yaeger rozesílal dotazy na ta čtyři plavidla a jejich současnou

polohu. Trvalo mu skoro hodinu, než zjistil, kde se nacházejí. Zobrazil mapu světa, na které se rozsvítilo

několik různobarevných teček označujících poslední přístavy, kde se lodě objevily.

„Ta modrá tečka představuje Graz,“ vysvětlil Yaeger. „Momentálně by se měla nacházet v Malajsii nebo

někde poblíž. V posledních třech týdnech byla spatřena v Tchien-ťinu, Šanghaji a Hongkongu.“

„Takže není ve hře,“ shrnul Gunn.

„Žlutá tečka je Innsbruck Před třemi týdny proplul Panamským průplavem a před osmi dny byl spatřen v

Kapském Městě, pluje na sever. A dostal jsem zprávu, že ještě včera kotvil v New Orleansu.“

Yaeger nakreslil na mapě čáru přes Tichý oceán z Manily do Panamy. Pak umístil do východní části

oceánu červený trojúhelníček. „Ta červená značka je poslední známá poloha Adelaide stará asi šest dní.“

Trasa Salzburgu vedla asi tří sta kilometrů od značky Adelaide.

„Nepotřebovali by moc měnit kurz, aby jí zkřížili cestu,“ podotkl Dirk.

„Načasování tomu celkem odpovídá,“ řekl Gunn. „Salzburg mohl být v té oblasti pět nebo šest dní před

vstupem do průplavu, což je doba, kdy se Adelaide odmlčela.“

Yaeger se vrátil do dřívější databáze. „Záznamy správy Panamského průplavu ukazují, že jím Salzburg

proplul minulý pátek a vplul do zdymadel na pacifické straně ve tři odpoledne. Snad se mi podaří najít v

archivu jeho video.“

Po pár minutách pustil videozáznam z jedněch zdymadel. Na zrnitých černobílých záběrech byla nákladníloď střední velikosti čekající, až se komora naplní vodou. Na jejím komínu bylo jasně vidět protěž.

Při pohledu na monitor pocítil Dirk slabou naději. „Podívejte se na čáru ponoru. Pluje vysoko na hladině.

Musí mít prázdné nákladové prostory.“

„Máš pravdu,“ přitakal Gunn. „Pokud Salzburg unesl Adelaide, nepřeložili na něj její náklad.“

Yaeger vyhledal profil Salzburg. „Adelaide je o třicet metrů delší. Kdyby ji chtěli vyrabovat a potopit,

museli by na ní nechat velkou část nákladu.“

„Na to je ta ruda příliš cenná,“ dodal Gunn. „Ne, určitě ještě pluje. Začínám věřit, že ji vzali někam, kde

mohli vyložit její náklad.“

„Ale kam?” zeptala se Summer. „Všechny hlavní přístavy jste prověřili.“

„Snadno ji mohli ukrýt v soukromém přístavišti, aniž bychom se o tom dozvěděli.“

,Je tu ještě jedna možnost,“ prohlásil Dirk a vstal ze židle. „Ten vrak, který jsme našli na Madagaskaru,

Norreman, měl přetřené jméno na trupu. Co když udělali totéž s Adelaide? Prostě ji vydávali za jiné

plavidlo?”

Yaeger i Gunn přikývli a Dirk si začal sbírat věci. Vykročil ke dveřím a Summer na něho zavolala: „Kam si

myslíš, že jdeš?“

„Mám namířeno do Panamy. A ty pojedeš se mnou.“

„Do Panamy?“

Jasně. Pokud má ve zmizení Adelaide prsty Salzburg, musí o tom někdo v Habsburg Industries něcovědět.“

„Možná, ale my nevíme nic o Habsburg Industries, ani kde sídlí.“

„To je pravda,“ připustil Dirk a vrhl významný pohled na Gunna a Yaegera. „Ale než se tam dostaneme,

dozvíme se to.”

BIČ PRÁSKL A VŠICHNI MUŽI NA DOSLECH SEBOU TRHLI V OBAVĚ, ŽE je zasáhne jeho zauzlovanýkonec. Občas dal Johansson najevo soucit a pouze jím švihl do vzduchu pro efekt. Ale většinou mířil naholou kůži jednoho z otroků a odpovědí mu byl bolestný výkřik.

Bylo jich tam skoro sedmdesát, samí námořníci z unesených lodí, které převážely drahé zeminy. Jejichúkolem bylo dopravovat ukradenou rudu do různých extrakčních provozů ukrytých v džungli. Z mužůoslabených tvrdou dřinou a hladem se rychle stávala ztrhaná zombie. Zajatci z Adelaide byli v šoku, kdyžje viděli v roztrhaných, špinavých šatech, jak tupě zírají na nově příchozí.

Pittovi a Giordinovi stačil jediný pohled na ty ubožáky, aby jim došlo, že otálení s útěkem ničemuneprospěje.

„Místní preventivní zdravotní péče na mě moc velký dojem neudělala,“ zamumlal Giordino, když je rozdělili

do pracovních skupin, aby vyložili náklad z Adelaide.

„Souhlasím,“ řekl Pitt. „Myslím, že bychom si měli hledat zaměstnání někde jinde.“

„Co ty límce?”

Pitt si už také všiml, že „dělníci“ nosí na krku jakési ocelové kruhy. Ti, kteří je měli, si dávali dobrý pozor,aby nepřekročili okraj mola, a drželi se na svém pracovišti.

Johansson práskl bičem a zajatci z Adelaide odpochodovali na mýtinu. Stál tam stůl s krabicí obsahujícíobojky a každý z mužů dostal jeden, který se zamykal klíčem. Giordinova býčí šíje se do obroučky sotvavešla, takže mu těsně přiléhala ke kůži.

„Vypálíte nám taky cejch?“ zeptal se ozbrojeného muže, který mu zařízení nasazoval. Odpovědí mu byl

chladný úšklebek.

Jakmile dostali obojky všichni noví muži, předstoupil před ně Johansson.

„Pokud vás to zajímá, to, co máte na krku, je ochranný prostředek. Chrání vás před útěkem.” Zlomyslněse usmál. „Pokud se podíváte na molo, uvidíte na zemi dvě bílé čáry.”

Pitt uviděl dvě vybledlé rovnoběžné linie namalované asi metr od sebe. Zahýbaly pryč z mola a mizely v

džungli.

„Ty bílé čáry ohraničují oblast o rozloze dvou hektarů, do níž patří sklad rudy, drtička a vaše ubikace. Toje váš ostrov života. Za těmito liniemi se táhnou kabely pod proudem, které pošlou do vašich límců výboj

o napětí padesáti tisíc voltů, pokud se je pokusíte překročit. Jinými slovy zemřete. Chtěli byste ukázku?”

Muži stáli mlčky, nepřáli si být svědky další vraždy.

Johansson se zasmál. „Jsem rád, že si rozumíme. A teď’ je načase pustit se do práce.“

Gomezova posádka z lodi přitáhla k prvnímu nákladovému prostoru Adelaide pásový dopravník a začalavykládat rozdrcený monazit. Rudu vysypávali na betonovou plochu uvnitř bílých linií, kde brzy vyrostla vmenší horu. Skupina ztrhaných vězňů dodala lopaty a vozíky s bantamovými koly a nová četa otroků sepustila do práce. Plugrad a jeho tým pobřežní stráže dostali méně namáhavý úkol tlačit naložená vozíky knedaleké drtičce a vysypávat je.

Pracující muže sužovalo rovníkově vedro spojené s vlhkostí a vysávalo z nich sílu. Pitt a Giordino pracovali

tak pomalu, jak to jen šlo, a snažili se šetřit energií, zatímco jim po tvářích stékal pot. Každou chvíli všakslyšeli prásknutí biče, které je nutilo zvýšit tempo.

Naložené vozíky se Giordinovi se zraněnou nohou špatně tlačily. Pohyboval se trhaně, strkal vozíkkrátkými přískoky. Pitt šel těsně za ním, vtom z pralesa vyšel Johansson. Vteřinu nato práskl jeho bič ajeho kožená špička zasáhla Giordina do předloktí. Navzdory rudému jelitu, které mu okamžitě naskočilo,zareagoval Giordino, jako by ho jen štípl komár, a obrátil se k Johanssonovi s pohrdavým úsměvem.

„Proč je vozík poloprázdný?” křikl Švéd. Okamžitě k němu doběhla dvojice dozorců.

Pitt spatřil výraz v Giordinových očích a poznal, že je jeho přítel připravený zaútočit. Jenže dva dozorci byjakýkoliv pokus o odpor okamžitě zmařili. Pitt postrčil vozík kupředu a narazil jím do Giordina na znamení,

aby zachoval klid. Giordina se obrátil k Johanssonovi a ukázal na obvázané stehno.

„Vymlouváš se na zranění?“ zvedl obočí Johansson. „Příští vozík si nalož vrchovatý, nebo ti udělám tosamé i s druhou nohou.” Obrátil se k Pittovi a jeho bič zasvištěl vzduchem. „To platí i pro tebe.”

Spletené kožené řemínky zasáhly Pitta do nohy. Stejně jako Giordino ignoroval palčivou bolest a probodlJohanssona výhružným pohledem. Tentokrát dloubl Giordino do něho a oba muži se dali se svými vozíkydo pohybu. Johansson obrátil pozornost k další skupince dělníků.

„Tady se s předstíráním práce daleko nedostanu,“ utrousil Giordino polohlasně.

„Mám pár nápadů, co bych s tím bičem rád udělal,“ zabručel Pitt.

„To jsme dva, kamaráda.“

Vysypali obsah vozíků vedle drtičky a zamířili zpátky k molu. Cestou se snažili prozkoumat rozvrženítábora. Čtyři dlouhé budovy s nízkými střechami za drtičkou obsahovaly extrakční a separační provozy. Za

nimi, zčásti zakryté křovím, stály dvě patrové stavby s ubytovacími prostory pro dozorce a dělníky.Ubikace pro zajatce se nacházely na druhém konci drtičky. Byly to jen střechy na kůlech s jídelnou najednom konci, obehnané třímetrovým plotem s ostnatým drátem nahoře. Dál v džungli a kus za bílýmičárami byla ukrytá malá elektrárna zásobující areál proudem.

Zajatci dřeli až do soumraku, kdy už byli na pokraji zhroucení. Když Pitt vracel prázdný vozík, uslyšel odmola pronikavý výkřik. Jeden z Plugradových mužů zakopl při uklízení lopaty a upadl přes bílou linii. Dřívenež se stačil převalit zpátky, projel mu tělem výboj vysokého napětí. Třásl se a srdce mu divoce bušilo,ale přežil a stal se živoucí výstrahou pro ostatní.

Pitt s Giordinem se dovlekli do táborové jídelny, právě když začalo pršet; déšť se valil dovnitř dírami vpalmové střeše. Dostali chleba a řídkou polévku, kterou si odnesli k blízkému stolu. Přisedli si k nim dva

vychrtlí muži.

,Jmenuju se Maguire a tohle je můj kamarád Brown,“ řekl jeden s novozélandským přízvukem. Měl

zaprášené vlasy a rozcuchaný plnovous. „Plavili jsme se na Gretchen. Vy jste dneska vystoupili zLabradoru?”

„Ano, ovšem když jsme se na něj nalodili, jmenoval se Adelaide.“ Pitt představil sebe a Giordina.

„To je poprvé, co tady vidím unesenou loď,“ pokračoval Maguire. „Obvykle ukradnou náklad na moři aplavidlo potopí. Udělali to tak i s Gretchen, kousek od Tahiti. Vyřídili nás tím mikrovlnným zařízením aobsadili loď dřív, než jsme si uvědomili, co se děje.“

„Mělo velkou čtvercovou parabolu?” zeptal se Pitt.

,Jo. Víte, co to je?”

„Myslíme si, že je to upravené armádní zařízení ARS na rozhánění davů.“

,Je to svinskej krám, ať už je to cokoliv.“

,Jak dlouho už jste tady?” zeptal se Giordino.

„Asi dva měsíce. Vy jste druhá posádka, kterou sem za tu dobu přivezli. Bylo nás už málo, úbytek„zaměstnanců“ je tady docela vysoký,“ odpověděl potichu. „Hlavně pijte hodně vody a zvládnete to.Aspoň že na nás nešetří tímhle.“ Vytřel zbytek polévky tvrdou chlebovou kůrkou.

„Omluvte naši neznalost,“ ozval se Pitt, „ale kde přesně jsme?“

Maguire se zasmál. „Pokaždé stejná první otázka. Jste v horkém, deštivém, odporném panamském

pralese. Kde přesně v Panamě, netuším.“

„Maguire se skamarádil s jedním dozorcem,“ ozval se Brown. „Povídal, že pravidelně jezdí člunem doColónu, takže musíme být poblíž atlantického pobřeží.“

Maguire přikývl. „Někteří chlapci si myslí, že jsme v oblasti průplavu, ale těžko si to můžeme potvrdit,když nikdy neopouštíme ten náš dvouhektarový rajský ostrůvek. Šéf přilétá a odlétá vrtulníkem, takžeskutečná civilizace musí být o kus dál.“

„Už se odsud někdo dostal?“ zeptal se Giordino. „Zdá se, že tady mají vězni velkou přesilu nad dozorci.“

Oba muži zavrtěli hlavami. „Viděli jsme pár pokusů,” odvětil Brown. „I kdyby ses dostal za ty pruhy,dostanou tě se psy.“ Všiml si podlitiny na Giordinově paži. „Tak už tě políbil Bič Johnny?“

„Bylo to něco víc než polibek,“ zabručel Giordino.

,Je to sadistický parchant, o tom není pochyb. Lepší držet se od něj dál.”

„Kdo tomu tady celému velí?“ zeptal se Pitt.

„Chlap jménem Edward Bolcke. Prý geniální důlní inženýr. O kus dál má svoji vlastní rezidenci.“ Maguireukázal k molu. „Postavil celý tenhle komplex na extrakci a rafinaci vzácných prvků. Podle toho, co jsme sedozvěděli, je to hlavní hráč na světovém trhu a má zvlášť dobré vztahy s Číňany. Jeden z dělníků tvrdí,že se tady za rok zpracují vzácné prvky za miliardu dolarů

a většina z toho je kradená.“

Giordino hvízdl. „To je slušný zisk.“

„Odhaduju, že v těch extrakčních provozech musejí používat hodně chemikálií,“ poznamenal Pitt.

„Doufám, že některé jsou smrtelně nebezpečné.“

„Ano, ale jsou mimo dosah,“ řekl Maguire. „Pracuje se s nimi jen v budovách, kam se nedostaneme. My

jsme tady jen na hrubou práci. Vykládáme a nakládáme lodě a pracujeme v drtičce. Doufáš, že si

pohraješ se sirkami?“

„Něco na ten způsob.“

„Na to můžeš rovnou zapomenout. Brown a já jsme to promýšleli celé týdny, ale viděli jsme umřít až moc

dobrých chlapů, co se o něco takového

pokusili. Někdo tohle místo jednoho dne objeví. Musíme jenom vydržet, dokud se to nestane.“

Šňůra žárovek nad jejich hlavami krátce zablikala.

„Za pět minut se zhasíná,“ informoval je Maguire. „Měli byste si najít místo na spaní.“

Odvedl je do velkého sálu se zástěnami místo stěn a ratanovými matracemi. Pitt s Giordinem si dvě

vybrali a lehli si právě ve chvíli, kdy se místnost zaplnila muži a světla zhasla. Pitt ignoroval nepohodlídusné místnosti a tvrdé matrace, ležel ve tmě a přemýšlel o útěku z tábora. Usnul a netušil, že se mupříležitost naskytne dřív, než se naděje.

DĚLNÍCI STRNULI, KDYŽ USLYŠELI TEPÁNÍ ROTORU PŘISTÁVAJÍCÍHO vrtulníku. Johanssonův bič jehned pobídl do práce a zahnal veškeré naděje, že by to mohlo znamenat přílet ozbrojených sil, které je

osvobodí.

Byl to Bolcke, který právě dorazil z Austrálie, kde uvedl do pohybu poslední fáze svého převzetí doluMount Weld. Vystoupil z vrtulníku, minul čekající golfový vozík a kráčel na molo se dvěma ozbrojenými

dozorci v patách.

Zubožená skupina otroků včetně Pitta s Giordinem právě vykládala rudu z posledního nákladovéhoprostoru Adelaide, když Bolcke vstoupil na molo. Pohrdavě si dříče prohlédl a na okamžik pohlédl Pittovido očí. Pitt měl pocit, že nahlédl do Rakušanovy mysli. Uviděl neradostného muže bez vášně, svědomí, a

dokonce i bez duše.

Bolcke si chladným pohledem změřil hromadu rudy a pak zaměřil svou pozornost na loď. Počkal chvilku

na Gomeze, který byl povolán z lodi a seběhl dolů po lávce.

„Náklad byl takový, jaký jsme očekávali?” zeptal se Bolcke.

„Ano, třicet tisíc tun drcené monazitové rudy. Tamhle je zbytek.” Gomez ukázal na poslední hromadu.

„Nějaké problémy?”

„Ta lodní společnost dodatečně vyslala bezpečnostní tým. Hladce jsme je přemohli.“

„Někdo očekával útok?”

Gomez přikývl. „Naštěstí dorazili až po tom, co jsme loď obsadili.“

Bolcke se zatvářil znepokojeně. „Tak to se té lodi musíme zbavit.“

„Poté, co jsme jí změnili identitu, jsme vpluli do průplavu bez otázek,” odvětil Gomez.

„Takové riziko si nemůžu dovolit. Čeká mě důležitá transakce s Číňany. Tři dny počkejte a pak se lodizbavte.“ „V Sao Paulu jsou loděnice, kam ji můžu odvézt. Vykupují vraky za nejvyšší ceny…

Bolcke se na okamžik zamyslel. „Ne, nestojí to za to riziko. Očesejte z ní všechno cenné a potopte ji v

Atlantiku.”

„Ano, pane.“

Pitt se zdržoval u hromady rudy a napínal uši, aby z rozhovoru zaslechl co nejvíc, než mu naplní vozík.

Díval se, jak se Bolcke obrací ke Gomezovi zády a kráčí ke své rezidenci, zatímco Gomez se vrátil na loď.

„Adelaide za pár hodin odpluje,“ oznámil Giordinovi. „Myslím, že bychom měli být na palubě, až odrazí.“

„To mi vyhovuje. Jenom nechci skončit jako topinka.“ Poklepal si na kovový límec.

„Mám o našich límcích jednu teorii,“ řekl Pitt. Zmlkl, když se z křoví vynořil Johansson a práskl bičem.

„Přidejte!“ křikl. „Nestíháte zásobovat drtičku.“

Dělníci zrychlili pohyby, aniž mu některý z nich pohlédl do očí. Johansson přecházel po molu, dokudnezahlédl Giordina, jak tlačí plně naložený vozík a kulhá. Bič zasvištěl vzduchem a zasáhl Giordina zezadudo stehna. „Ty tam, přidej.“

Giordino se obrátil a probodl ho pohledem. Klouby rukou na držadlech vozíku mu zbělely, ale tlačil náklad

rudy dál, jako by to byl jen prázdný nákupní košík. Johansson se usmál nad tou ukázkou síly a odešel

popohnat další skupinu vězňů.

Pitt následoval Giordina po cestě k drtičce. Vedla podél dvojité bílé čáry na kraji mola a Pitt postupně tlačil

vozík blíž a blíž k první z nich. Jakmile se dostal na metr, pocítil v límci brnění. Na okamžik se položil navozík a brnění okamžitě ustalo. Když se opět dotkl nohou země, dostal slabou ránu. Odtlačil vozík zpátkyna cestu, dohonil Giordina a usmál se na něho.

Po krátkém obědě, ke kterému byla studená vařená ryba, byli přidělení k plnění - obrovskémuplechovému válci položenému vodorovně na pohonném zařízení. Do jednoho konce se sypala nahruborozdrcená ruda, která se uvnitř srážela s tvrzenými ocelovými koulemi tím, jak se válec otáčel. Koulerozbíjely kusy rudy takřka na prášek, který odcházel ven druhou stranou. Drtička rachotila jako obřípračka naplněná skleněnkami.

Nahrubo drcená ruda dovážená z přístaviště se vršila ve velkých hromadách u otevřeného konce budovy.Krátký pásový dopravník odnášel rudu na vyvýšenou plošinu postavenou nad drtičkou, odkud ji dělníci

lopatami házeli do stroje velkou násypkou. Jeden dozorce poslal Pitta na plošinu, zatímco Giordino se

připojil k dalšímu muži nakládajícímu rudu na dopravník.

Byla to méně namáhavá práce než tlačení vozíků. Drtička si dávala s trávením rudy na čas, což dělníkůmumožňovala odpočívat. Během jedné přestávky se objevil Johansson. Dohlížitel vstoupil do budovyprotější stranou a zastavil se na konci drtičky, kde dělníci nabírali prášek do vozíků a převáželi ho na dalšíúložiště. Dozorce z drtičky k němu přistoupil a stručně ho informoval o průběhu práce.

Pár minut nato prošel Johansson celou budovou. Pro jednou měl ruce prázdné, bič visel stočený naopasku. Když se přiblížil k hromadám hrubé rudy, uviděl Giordina a dalšího dělníka, jak sedí na jedné znich. Johansson zrudl a vypoulil vzteky oči.

„Vztyk!“ zařval. „Proč nepracujete?”

„Drtička je plná,“ odpověděl Giordino ‘a ledabyle ukázal na točící se válec. Zůstal sedět, zatímco jehokolega vyskočil do pozoru.

„Vztyk, povídám!“

Giordino se pokusil vstát, ale zraněná noha se mu podlomila a dopadl na koleno. Johansson se vrhlkupředu a chytil Giordina, než se stačil vzpamatovat. Pak Švéd popadl lopatu zapíchnutou do hromady arozmáchl se jí proti zraněné noze.

Ostří lopaty zadunělo, když zasáhlo stehno těsně nad ránou. Giordino se svalil na zem a ze znovuotevřeného zranění vytryskla krev.

Pitt stojící na plošině viděl, k čemu se schyluje, ale nemohl dost rychle zareagovat. Se svou vlastnílopatou v ruce přeběhl plošinu a seskočil z okraje dolů. Vrhl se na Johanssona, ale ten byl příliš daleko,než aby dopadl přímo na něho. Rozmáchl se tedy ještě za letu lopatou v natažených pažích a mířil

Johanssonovi na hlavu.

Lopata minula dohlížitelovu hlavu, avšak zasáhla tvrdě levé rameno. Johansson sebou trhl a otočil seprávě v okamžiku, kdy se lopata odrazila a Pitt přistál tvrdě na nohou. Johansson máchl svou lopatou poPittovi. Ten se zrovna zvedal, a musel uskočit dozadu, svalil se na hromadu rudy.

Johansson se po něm zuřivě vrhl; vmžiku stál nad Pittem a zvedal lopatu k úderu shora do hlavy. Pitt seschoval za mechanismus drtičky, takže lopata udeřila do země vedle něho. Pitt okamžitě zareagoval achytil lopatu za dřevěnou násadu, aby zabránil další ráně. Johansson se mu pokusil nástroj vytrhnout,jenže měl levou paží strnulou po dřívějším úderu a neměl dost síly. Změnil taktiku, stlačil násadu dolů a

vrhl se na Pitta.

Mohutný Švéd vážil o pětatřicet kilo víc než Pitt a dopadl jako balvan. Náraz vyrazil Pittovi dech.Johanssonovi se podařilo položit při dopadu násadu lopaty Pittovi na hrdlo - teď se na ni položil celou

vahou, aby ho udusil.

Pitt se snažil násadu odstrčit, ale byl přimáčknutý k zemi v nevýhodné poloze. Zatímco ho násada tlačilačím dál silněji na krk, všiml si velkého ozubeného kola pohonného systému, které se otáčelo nad jehohlavou. Pitt se zmítal a kroutil ve snaze hodit Johanssona do soukolí - nebo aspoň uvolnit tlak násady.

Bylo to marné. Johansson nepovolil a dál soustředil všechnu svou energii na to, aby Pitta udusil.

Pitt začal lapat po dechu a v hlavě mu bušila tupá bolest. Zalila ho vlna zoufalství. Pustil pravou rukou

násadu a sáhl nahoru k Johanssonovu opasku, kde se pokusil nahmatat pistoli.

Jenže Johanssonova zbraň byla v pouzdře na druhém boku. Místo ní Pitt nahmatal stočený bič pověšenýna háčku na opasku. Popadl bič a strhl ho z háčku, ale před očima mu už začaly vířit světlé tečky a cítil,jak ztrácí vědomí.

Pak uslyšel silnou ránu a tlak na jeho hrdlo povolil, ačkoliv jen na okamžik.

Giordino se doplazil blíž a házel po Johanssonovi kusy rudy. Jeden kámen, který Giordino vrhl rychlostí

baseballového míče, zasáhl Johanssona za ucho. Švéd zavrčel, obrátil se k Giordinovi a uhnul před dalším

letícím kamenem.

Toto rozptýlení umožnilo Pittovi popadnout dech a vidění se mu vyčistilo. Využil toho, zvedl volnou paží apřetáhl Johanssonovi přes hlavu smyčku biče.

Johansson reagoval tím, že pustil lopatu a rozmáchl se pravou pěstí na Pittovu hlavu.

Pitt nemohl udělat nic, aby úder odrazil, protože zrovna zvedal ruku s rukojetí biče. Pěst ho zasáhla doobličeje, ale stihl zaklínit kovový kroužek na konci rukojeti do soukolí drtičky.

Rána Pitta skoro omráčila, zůstal však natolik při vědomí, aby viděl, se bič obtočený kolem Johanssonovakrku napíná a zvedá dozorce nahoru. Pevné kožené řemínky nepovolily a obrovské ozubené kolo unášeloŠvéda nahoru do soukolí. Z Johanssonových rtů se vydral chraptivý

Externí soukolí bylo poháněno motorem o osmi stech koňských silách. Johansson se snažil uniknout, alebič ho táhl mezi ozubená kola. Kovové zuby rozžvýkaly kožené řemeny a pustily se do masa nadohlížitelově krku. Jeho křik utichl a rotující soukolí vyplivlo přes místnost tenký červený proud. Stroj se

na okamžik zastavil a pak znovu nabral rychlost. Po podlaze pod soukolím se rozlila kaluž krve z

Johanssonova bezhlavého těla.

Pitt se vyhrabal na nohy. Dozorce na druhé straně drtičky si konečně všiml, že se něco stalo, a utíkalsměrem k nim.

„Pořádně jsi jim to tady zasvinil,“ zachraptěl Giordino a navzdory bolesti se usmál.

„Díky za asistenci.“ Pitt k němu rychle došel. „Jsi v pořádku?”

„Jo, ale noha zas krvácí. Asi by ses měl dát na útěk sám.“

Dozorce teď řval na Pitta a zároveň se snažil vystřelit ze samopalu.

Pitt kývl na svého přítele. „Vrátím se.” Vklouzl pod pásový dopravník, právě když se budovou rozlehlá

dávka. Giordino s ledovým klidem rozházel po podlaze trochu rozdrcené rudy do cesty dozorci

spěchajícímu za Pittem. Dozorce nespouštěl oči ze své oběti, uklouzl na rudě a svalil se na podlahu.

Pitt využil příležitosti, vyskočil na druhé straně zpod dopravníku a vyběhl z budovy.

Opožděná dávka ho následovala, zatímco zahýbal za roh a vrhal se do nedalekého podrostu. Protože bylpolapen na pouhých dvou hektarech, nedělal si iluze, že se dokáže skrývat dlouho. Palba už upoutalapozornost několika blízkých dozorců.

Pitt se prodíral křovím co nejdál od drtičky. Jeho pronásledovatel vyběhl z budovy příliš pozdě, než aby hoviděl, a byl nucen pomalu prohledávat oblast, zatímco přivolával pomoc.

Pitt postupoval křovím v oblouku, dokud nenarazil na cestu pro vozíky. Rozběhl se po ní k molu takrychle, jak ho unavené nohy nesly. Brzy se před ním otevřelo molo, na němž se tyčila poslední hromadarudy. Plugrad a několik jeho mužů odstraňovali hromadu lopatami.

Na konci cesty zadržel Pitt dech s vědomím, že existuje jen jeden způsob, jak uprchnout. Pohlédl směremk pracujícím mužům a uviděl, co hledal. S obnoveným odhodláním zrychlil a pustil z hlavy myšlenku, žepokud se zmýlil ve svém předpokladu, bude brzy mrtvý.

PLUGRAD VZHLÉDL OD LOPATY PLNÉ RUDY A VŠIML SI, ŽE SE PO molu blíží k jejich skupince Pitt.

„Potřebuju jeden z těchhle!“ křikl Pitt.

Plugrad se ohlédl a uviděl trojici vozíků na rudu. Muži okolo něho uhnuli z cesty. Aniž zpomalil, doběhl Pittk vozíku naplněnému sotva ze čtvrtiny a začal ho tlačit na molo.

„Ty bílé čáry!“ vyhrkl Plugrad, ale Pitt ho odstrčil a tlačil vozík kupředu vší silou, na jakou se zmohl.

Osamělý dozorce pověřený dohledem na otroky mluvil na molu do vysílačky a nezareagoval, dokudneuviděl Pitta, tlačí vozík k podzemnímu elektrickému vedení. Obrátil na Pitta svůj AK-47 a vypálil dávku.

Špatně mířené kulky se zavrtaly do prachu u Pittových nohou a pobídly ho k větší rychlosti. Přední kolavozíku přejela první bílou linii a on ucítil brnění v krku. Vozík teď už jel setrvačnosti. Jakmile bolest okolohrdla začala sílit, odrazil se a skočil dovnitř.

Svalil se na hromádku rudy v okamžiku, kdy čáru přejela i zadní kola. Jeho límcem mělo projít padesáttisíc voltů a okamžitě ho zabít. Jenže na to by elektrický výboj musel najít cestu ze zakopaného vedení dolímce. Silné gumové pneumatiky vozíku Však elektřinu nevedly a brnění v Pittově krku zmizelo.

Naštěstí pro Pitta tam byla země rovná, vozík jel dál přes druhou bílou čáru na molo. Zazněla další dávkaa Pitt se zahrabal do rudy na dně vozíku. Plech těsně nad jeho hlavou provrtala sprška kulek - dozorci sepodařilo lépe zamířit. Pitta zasáhlo několik úlomků rudy, ale jinak unikl zranění.

Vozík se kodrcal přes molo, dokud nenarazil do Vyvýšeného okraje na jeho konci. Pitt vzhlédl a uviděl nad

sebou zakotvenou Adelaide. Vymrštil se jako čertík ze škatulky, vyskočil z vozíku a přes kraj mola sepřehoupl do vody pod sebou.

Překvapený dozorce nestihl vystřelit, dokud Pitt nezmizel. Doběhl na kraj mola a namířil samopal nakruhy, které po sobě Pitt zanechal na hladině - a čekal, až se zajatec vynoří.

Pitt zajel pod hladinu kousek od zádí Adelaide, která do zátoky nacouvala. Hluboko se potopil, pak se

obrátil a ze všech sil plaval k zádi. V kalné vodě viděl na necelý metr a snadno mohl sledovat tmavé

obrysy lodního trupu až na místo, kde se zúžil a objevil se velký bronzový lodní šroub.

Jako zkušený potápěč se Pitt cítil ve vodě jako doma a dokázal snadno zadržet dech na více než minutu.Udělal několik dalších temp podél lodi a odbočil k molu. Přestože by uplaval ještě kus, zastavil se, nechalse vynést k hladině a kop] nohama těsně předtím, než se vynořil na vzduch.

S hlavou nad vodou udělal tempo k protějšímu břehu, ještě jednou se zhluboka nadechl a znovu seponořil. Obrátil se, potopil se hlouběji a plaval zpátky k lodi, zatímco vodu za ním zasypala sprška kulek.

Ačkoliv se Pitt ve skutečnosti vracel ve vlastních stopách, dozorce naletěl na jeho předstírané tempo kebřehu a směřoval palbu naznačeným směrem. Muž přestal střílet jen na tak dlouho, aby křikl na dvapřibíhající kolegy: „Zajistěte protější břeh. Má namířeno tam.“

Jenže Pitt se už obrátil k Adelaide a plaval podél jejího boku, který byl na opačné straně než molo. Nebylo

snadné urazit takovou vzdálenost pod vodou, a Pitt se musel několikrát vynořit, aby se nadechl. Jakmiledosáhl relativního úkrytu před přídi, rozhlédl se po obou stranách plavidla.

Džungli na protější straně zátoky pročesávali dozorci se psy. Na molu mluvil muž, který na něho předtímstřílel, s dalším ozbrojencem a ukazoval přitom na vodu. Pitt viděl několik míst, kde by se mohl ukrýt jeho pozice před přídi Adelaide byla příliš na ráně, než aby se tam mohl zdržet dlouho.

Kousek před nákladní lodí byl uvázaný malý motorový člun. Byl však zajištěný silným řetězem, připnutým

k oku na molu zámkem. Mezi oběma plavidly vedl na molo žebřík. Ten přivedl Pitta na nápad. Vklouzl pod

hladinu a nejeden nádech doplaval k jeho spodní příčli. Vylezl pomalu nahoru, vyhlédl přes okraj mola - a

uviděl dva dozorce, běží směrem k němu.

Rychle slezl dolů, překvapený, že ho zpozorovali. Právě se chystal potopit, ale zaváhal při zvuku botdusajících po plechu. Vzhlédl a uviděl, jak muži utíkají po lodním můstku Adelaide a míří na záď. Přece jen

ho neviděli.

Molo bylo teď prázdné, takže na něj Pitt vyskočil a přeběhl ho napříč. Pohlédl na kůlnu nedalekomotorového člunu a znovu zvážil únik po vodě.

Usoudil, že v boudě bude nějaké nářadí, něco, čím by mohl uvolnit člun. Ale aby se tam dostalnepozorovaně, musel postupovat obloukem přes džungli.

Dorazil na kraj pralesa a našel úzkou pěšinu. Když po ní obíhal silný cedr, narazil Pitt náhle do mužeběžícího proti němu. Po nárazu se oba svalili na zem. Pitt zareagoval první. Vyskočil na nohy a pak se

zarazil, když druhého muže poznal.

Byl to Bolcke, oblečený v nažehlených kalhotách a košili s krátkým rukávem. Rakušan se zvedal pomalu,ale o to rychleji strhl z opasku vysílačku a zvedl ji ke rtům. „Johanssone, uprchlý otrok je kousek od

severního mola.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Obávám se, že Bič Johnny už na zavolání nepřiběhne.“

Vysílačka mlčela a Bolcke na Pitta vytřeštil oči. Pak se ozval další hlas a promluvil na Bolcka rychloušpanělštinou. Rakušan ho ignoroval a nespouštěl z Pitta zrak.

„Zůstaň, kde jsi.“

„Je mi líto,“ odpověděl Pitt, „ale rozhodl jsem se odhlásit z vašeho sadistického hotelu.“ Uslyšel hlasy odmola a nějaký pohyb dál po pěšině a došlo mu, že vede k Bolckově rezidenci.

„Vyslídí tě a zastřelí.“

„Ne, Edwarde Bolcku,“ opáčil Pitt a věnoval starému horníkovi pohrdavý pohled. „Jsem rozhodnutý se pro

vás vrátit.“

Obrátil se, skočil do džungle a zmizel z dohledu okamžik předtím, než se objevila jednotka stráži. Jakmilestrážní uviděli Bolcka, rozběhli se k němu.

„Nahlásil jste, že jste spatřil toho uprchlého otroka?” zeptal se jeden z mužů.

Bolcke přikývl a ukázal na Pittovu stopu. Pak hodil muži svou vysílačku. „Okamžitě shromážděte všechnydozorce tady,“ nařídil. „Do hodiny chci toho otroka vidět mrtvého.“

KŘOVÍ PRASKALO A VĚTVE SE KÝVALY, JAK SE PITT PRODÍRAL hustým podrostem. Nevěděl, kolik mužůmu je na stopě, a protože se neuměl pohybovat rychle a potichu zároveň, odhodil opatrnost a prostě

postupoval nejvyšším možným tempem.

Držel se pruhu přírodní vegetace mezi molem na jedné straně a cestou k Bolckově rezidenci na druhé.Když křoví zřídlo a nalevo od něho se objevily dvě bílé čáry, poznal, že musí změnit směr. Odbočil ke kraji

cesty, skrčil se pod kapradí a zadržel dech, neboť se kolem prohnal golfový vozík s několika dozorci.Jakmile byli z dohledu, vrhl se přes cestu a do protější houštiny.

Po několika desítkách metrů musel zastavit. Za skalnatou římsou mu v cestě ležela hladina jezera. Pitt siuvědomil, že Bolcke vybudoval tábor na úzkém poloostrově. Jeho jedinou nadějí na únik bylo projítnepozorovaně po celé délce poloostrova a ztratit se v rozlehlé krajině, která se nacházela za ním.

Udýchaně se hnal dál a zpomalil, až když se mu do cesty postavil extrakční provoz. Doplížil se k jednomukonci budovy, uviděl, že kolem ní obchází dozorce. Vrhl se na zem a proplazil se kolem za roh. Pak sepostavil a rozběhl do džungle. Pod malým mahagonovým stromem klesl na zem a odpočíval.

Jeho oddech však ukončil zvuk, který ho okamžitě zvedl na nohy a pobídl k běhu. Byl to pronikavý štěkotbojových psů, kteří pádili jeho směrem.

Pitt předtím viděl dozorce s dobrmany a jednoho s německým ovčákem, ale pustil to z hlavy. Teď, kdyžbyl z tábora venku, pro něho představovali největší nebezpečí.

Síla štěkotu Pittovi prozradila, že nejsou blíž než u extrakčního provozu, což mu dodalo naději, že mábezpečný náskok. Mohl jen doufat, že nesledují žádný konkrétní pach.

Jeho mokré otisky z mola však poskytly psům slabý prvotní impulz a pochytili dost pachu, aby ho mohlisledovat. Psovodi dvě zvířata vypustili, aby ho mohla pronásledovat svým vlastním tempem, ale tři další

drželi na vodítkách, aby se jim neztratila jeho stopa.

Pitt utíkal ze všech sil. Pichlavá listy a ostré větve mu drápaly obličej a šaty, ale prodíral se kupředu.Neustálý psí štěkot ho poháněl dál a pomáhal mu zapomínat na bolest. Minimální příděly jídla, na něž bylv posledních několika dnech odkázán, se projevily tím, brzy ochably jeho síly a nastoupila. Únava, kterou neměl cítit tak brzy. Pittova duševní síla však byla pevná a vůle mu pomáhala běžet dál bez ohledu nabolest a vyčerpání.

Ale ani síla vůle mu nemohla pomoci, aby utekl pronásledujícím psům -byli prostě moc rychlí. Jejichvytrvalý štěkot sílil a připomínal Pittovi lokomotivu blížící se do stanice. Zastavil se, zvedl špičatý klacek azamířil k holému pahorku po své levé ruce, který mu měl krýt záda. Sotva se stačil otočit, uviděl dva velké

dobrmany, kteří se vynořili z houští a vrhli se na něho.

Pitt už nestihl namířit klacek tak, aby prvního psa probodl. Místo toho ho použil na obranu a zarazil hopsovi vodorovně do tlamy, když se mu zvíře pokusilo ukousnout ucho. Odhodil ho stranou, jenže jak seotočil, druhý dobrman mu zezadu skočil na nechráněné rameno. Pitt sklonil hlavu. Na hrdlo mířila tlamaplná ostrých zubů.

Pitt čekal, až se mu tesáky zaboří do masa, ale ucítil jen slabé kousnutí do kůže - a psovo tělo do něhobezvládně narazilo. Shodil ho z ramene a uviděl v jeho očích skelný výraz. Zvíře bez hnutí dopadlo nazem. První dobrman se však rychle vzpamatoval a znovu se vymrštil po Pittově hrdle. Když skočil, uslyšelPitt dvě tlumené rány a uviděl, jak se na psí hrudi objevily dvě červené tečky. Otevřené čelisti se uvolnily,Pitt odstrčil psa klackem stranou a ten se přidal na zemi ke svému mrtvému kolegovi.

Pittovi bylo jasné, že nebyl svědkem zásahu boží moci, a obrátil se, aby zjistil, kdo mu zachránil život. Zapahorkem uviděl nějaký pohyb v trávě a popošel blíž, aby ho prozkoumal. Z křoví se vynořil drobný

hubený muž a vyšel mu naproti.

Čou Sing měl na sobě maskáče do džungle, vojenské boty a plátěný klobouk stažený do očí. V ruce drželsamopal AK-47, z jehož tlumiče se ještě kouřilo. Díval se na Pitta s kamenným výrazem a pak prošelkolem něho k jednomu ze psů. „Rychle ke strži,” řekl nedokonalou angličtinou.

Popadl dobrmana za obojek a táhl ho k vyvýšenině. Na druhé straně kopec příkře klesal do úzké rokle. Po

dně strže tekl úzký potok se břehy zarostlými hustým kapradím. Čou dotáhl psa na okraj srázu a hodil ho

dolů. Mršina se zřítila na dno, kde ji ihned pohltilo kapradí.

Jakmile Pitt popadl dech, přitáhl druhého psa a napodobil Čoua. Pak následoval čínského agenta do

provizorní skrýše ukryté na svahu kopce.

„Co tady děláte?“ zeptal se Pitt, který stále naslouchal štěkotu zbývajících psů.

„Říkejme tomu obchod,” odpověděl Čou, zvedl z pařezu notebook, zaklapl ho a strčil do batohu. Než všakmonitor potemněl, všiml si Pitt šachovnice videozáznamů zachycujících části Bolckova tábora. Agentrozmístil po komplexu miniaturní kamery, aby mohl sledovat aktivity a pohyb dozorců.

„Musíte běžet dál,“ řekl Čou. Chvatně zlikvidoval svůj provizorní tábor, sbalil lůžko a nacpal moskytiéru do

batohu.

Druhý velký batoh ležel otevřený u Pittových nohou. Uvnitř se lesklo několik krabiček elektrickýchrozbušek vedle cihliček materiálu podobajícího se červenému jílu, zabalených v průhledné fólii. Pitt měl za

sebou dost podvodních demoličních projektů, aby poznal nálože plastické trhaviny Semtex.

Čou hodil Pittovi proteinovou tyčinku a polní láhev ze svého batohu a navlékl si popruhy na ramena. Pakrozházel listí po zválené trávě, na níž předchozí noci spal. Nakonec zvedl druhý batoh. Pohlédl ostražitě na

Pitta, když si všiml, že je otevřený.

„Běžte“ vybídl Pitta. „Jsou necelých deset minut za námi.“

„Kdy vyhodíte komplex do vzduchu?“ zeptal se Pitt.

Čou věnoval Pittovi bezvýrazný pohled. Američané byli v Číně vždy považováni za nepřátele. Když všakpozoroval větší část útěku toho muže svými skrytými kamerami, neubránil se obdivu. Přestože viděl ičínské pracovní tábory, Bolckovy otrokářské metody v něm vzbudily odpor.

„Odteď za čtyřiadvacet hodin,” odpověděl.

„A co zajatci?”

Čou pokrčil rameny, načež ledabyle namířil na Pitta samopal.

,Je čas jít. Vy půjdete na západ, já jdu na východ.“ Ukázal do džungle. „Nesledujte mě.“

Pitt pohlédl do Čouových černých očí a v jejich hlubinách postřehl dobře skrývanou inteligenci a vášeň.

„Děkuju,“ řekl.

Čou přikývl, obrátil se a zmizel v houští.

YAEGER DOSUD STÁL PŘED SVÝM MAMUTÍM DISPLEJEM, KDYŽ dorazil Gunn s nejnovějšími zprávami. Vkontrastu k Yaegerem neformálnímu oblečení měl zástupce ředitele NUNLA na sobě sako a kravatu.

„Tak co je nového?“ zeptal se Yaeger.

„Povolali mě na schůzku s viceprezidentem. Bude chtít, abych ho informoval o nejnovějším vývoji v

pátrání po Pittovi a Giordinovi.“

Yaeger potřásl hlavou. „Pátrací operace pokračují s nulovým výsledkem. Námořnictvo nám vlastně sdělilo,

že na konci dne odvolá pátrání.“

„Něco nového o Adelaide?

„Nic konkrétního. Naše formální dotazy adresované Interpolu a všem organizacím pobřežní stráže od

Aljašky po Chile nic nepřinesly.“

„Pokud ještě pluje, musel ji někdo vidět,“ namítl Gunn. „Dorazili už Dirk se Summer do Panamy?“

„Spěchali, aby stihli noční let do Panama City.“ Yaeger se podíval na digitální hodiny ve spodním rohu

monitoru. „Pokud se dostali na palubu, měli by teď někdy přistávat.“

Gunn sledoval Yaegerův pohled na monitor a všiml si hlavičky e-mailu s Pittovým jménem. „Můžu se

zeptat, co je tohle?”

„Vůbec nic. Vlastně jsem se chtěl zrovna zeptat, jestli ti to nedává smysl. Je to e-mail zaslaný na webovoustránku NUMA před pár dny. Jedno z děvčat v oddělení pro styk s veřejností mi ho přeposlalo, protoženevěděla, odpovědět. Nejspíš si nějaké čtyřleté dítě hrálo s klávesnicí.”

Otevřel e-mail, takže se dala přečíst krátká zpráva:

Pittovi: Unes wsearr haytk lexkyann

„Vypadá to na nějaký blábol,“ řekl Gunn, „až na to poslední slovo. Musel to napsat někdo jménem Ann. A

nejspíš se zrovna vyskytoval v Lexingtonu v Kentucky.“ „To jediné jsem z toho pochopil.“

„Držel bych se tvé teorie o čtyřletém dítěti.“ Poplácal Yaegera po rameni. „Dej mi vědět, kdyby se objevilo něco nového o té lodi.“

„Spolehni se. Pozdravuj admirála.“

Gunn dojel metrem do centra Washingtonu, vystoupil na stanici Farragut West a ušel tři bloky kEisenhowerově budově, kde měl Sandecker svou kancelář. Viceprezident ho uvítal u konferenčního stoluvyrobeného ze starých lodních trámů; představil mu bezpečnostního ředitele DARPA Dana Fowlera adivizní ředitelku FBI Elizabeth Meyersovou.

Sandecker vyčetl z Gunnova unaveného obličeje, jak moc ho Pittovo zmizení tíží. „Jaké jsou poslední

zprávy o Pittovi a Giordinovi?

„Pátrací týmy stále nic nenašly. Námořnictvo to chce dnes vzdát.“ Pohlédl na Sandeckera a čekal, jak

bude reagovat.

Nebyl zklamán. Viceprezident zrudl, odkráčel ke svému stolu a zavolal interkomem sekretářku. „Martho,spojte mě s velitelem námořních operací.” Pár vteřin nato už peskoval admirála, který měl dříve vyšší hodnost než on. Praštil sluchátkem a obrátil seke stolu. „Námořnictvo prodlouží pátrání o další tři dny.“ „Děkuji, pane viceprezidente.“

„Co ta loď, o které jste mi řekl?” zeptal se Sandecker.

„Salzburg? opáčil Gunn. „Naposledy byla spatřena v New Orleansu. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti se už

spojilo s tamní správou přístavu, aby zjistilo, jestli tam ještě je.“

„Jaká je tam souvislost?” zeptal se Fowler.

„Víceméně nepřímá,“ odpověděl Gunn. „Zdá se, že se Salzburg vyskytoval v blízkosti Adelaide, kdyžzmizela s Pittem na palubě. Je to jen jedno stéblo, kterého se chytáme při luštění téhle záhady.“

„Ten pocit známe,“ poznamenala Meyersová.

„Promiňte?“ podivil se Gunn.

„Totiž“ vysvětlil Sandecker, „než Pitt zmizel, podílel se na. Znovuzískání přísně tajných plánů souvisejících

s ponorkovým projektem Sea Arrow.“

„Takže Sea Arrow. Není to prototyp superrychlé útočné ponorky?”

„Žádný funkční prototyp neexistuje. Aspoň prozatím.“

„Hádám správně,” ozval se Gunn, „že to souvisí s vyzvednutím toho člunu

u San Diega, Cuttlefish?“

„Přesně tak,“ potvrdil Sandecker. „Jenže celá ta záležitost přerostla v celostátní bezpečnostní katastrofu.

Elizabeth, co kdybyste ho o všem informovala?“

Divizní ředitelka FBI si odkašlala. „Měla bych vás varovat, že se jedná o supertajné informace. Před čtyřmidny byl uloupen supermoderní motor pro Sea Arrow během transportu z výzkumného centra námořnictva

v Chesapeake v Marylandu.“

„Tak proto vyhlásilo ministerstvo vnitřní bezpečnosti poplach?” otázal se Gunn.

„Přesně tak,“ přitakala Meyersová. „Naše agentura pracuje čtyřiadvacet hodin denně, prověřuje všechnaletiště, přepravní terminály a parkoviště kamionů v celé zemi. Ani nedokážu přesně říct, kolik lidí na tom

pracuje.“

„A pořád žádné stopy?” zeptal se Sandecker.

„Jen spousta falešných nebo takových, které skončily ve slepé uličce. To nejlepší, co máme, je popisLatinoameričana, který si koupil polorozpadlou toyotu, jež potom sehrála roli při přepadení transportu.

Jinak nemáme nic.“

„Myslíte, že je ten motor pořád ve Státech?“ zeptal se Gunn.

„Rádi bychom tomu věřili,“ odvětila Meyersová nejistým tónem.

„To je jeden z důvodů, proč jste tady, Rudi,” ozval se Sandecker. „FBI hledá všechny volné kapacity a

byla by ráda, kdyby jí pomohla flotila NUMA. Mnohé vaše lodě se nacházejí v nejrůznějších koutech světa,takže by mohly hlásit cokoliv neobvyklého v místní lodní dopravě.” „O totéž jsme požádali námořnictvo, pobřežní stráž a několik velkých přepravních společností,“ dodala

Meyersová.

„Rozhodně rádi pomůžeme,“ slíbil Gunn. „Okamžitě nechám tu zprávu rozeslat všem plavidlům.“

Sandecker se obrátil k Fowlerovi. „Dane, nechcete něco dodat?”

„Ne, pane. Jen to, že se potvrdilo, že Ann byla unesena krátce před tou loupeží. Společně s FBI se

domníváme, že ji zabili nebo unesli stejní pachatelé.“ „Ann Bennettová?“ zeptal se Gunn. „Ona byla unesena?“

„Ano, a obáváme se nejhoršího,“ odpověděla Meyersová. „Už pět dní o ní nejsou žádné zprávy.“

Gunn skoro spadl ze židle. Na mysli mu vytanul nesrozumitelný e-mail, který mu ukázal Yaeger. „Ann je

naživu,“ zvolal, „a já vím, kde je. Nebo aspoň kde byla před pár dny. V Lexingtonu v Kentucky.“

„Ona stále žije?“ otázal se Fowler.

„Ano. Na stránku NUMA dorazil podivný e-mail. Muselo to být varování nebo prosba o pomoc. Celému

textu nerozumíme, ale myslím, že jeho část naznačuje, že byla unesena při té krádeži motoru Sea Arrow.“

Meyersová ztuhla na židli. „Zmobilizuju tamní oblastní ústředí.“

Fowler pohlédl nechápavě na viceprezidenta. „Proč zrovna Lexington v Kentucky?”

„Možná kvůli místnímu letišti, které rádi využívají zloději.“

„Mohli by být ještě na cestě.“ poznamenala Meyersová. „Třeba měli namířeno na západní pobřeží nebo do

Mexika.“

„Tohle je práce jako dělaná pro vás, Elizabeth,“ prohlásil Sandecker. „Dobře, jděte za tím. Zítra touhle

dobou chci první výsledky.“

Viceprezidentovi návštěvníci se zvedli k odchodu. Když kráčeli ke dveřím, přistoupila Meyersová keGunnovi. „Ten e-mail bych chtěla co ne dřív vidět.“

„Samozřejmě,“ přitakal Gunn. Ale teprve až s Yaegerem rozluštím celý význam zprávy, dodal v duchu.

DVEŘE KAJUTY SE S HLASITÝM ÚDEREM ROZLÉTLY. ANN SEDĚLA NA rohu psacího stolu a dívala semalým okénkem na okolní moře. Na tom místě strávila většinu plavby. Kromě krátké mořské nemoci povyplutí z delty Mississippi se celou cestu hrozně nudila. Jediným vzrušením byla dvě jídla denně, která jínosil ošklivý plešatý chlap, jehož odhadla na lodního kuchaře.

Během hodin strávených u okénka na pravoboku dospěla k závěru, že plují na jih. Odhadla jejich rychlost na patnáct až dvacet uzlů a spočítala si, že by se druhého dne měli nacházet asi šestnáct set kilometrůjižně od New Orleansu. Její zeměpisné znalosti Střední Ameriky nebyly nijak oslnivé, ale usoudila, že byneměli být daleko od mexického poloostrova Yucatán.

Pabla neviděla od příchodu na palubu, ale psychicky se připravovala na jeho „návštěvu“. Když se teďdveře rozlétly, věděla, že je to on. Vpotácel se do kajuty a zabouchl za sebou. Vypadal uvolněnější, nežkdyž ho Ann viděla naposledy, a jakmile přišel blíž, poznala proč. Páchl laciným rumem. „Chyběl jsem ti?“zeptal se a věnoval jí žraločí úsměv.

Ann se posunula dozadu na desce stolu a přitáhla kolena k bradě.

„Kam plujeme?” odpověděla otázkou v naději, že odvede jeho myšlenky jinam.

„Tam, kde je vedro a dusno.“ „Do Kolumbie?“

Pablo naklonil hlavu ke straně, překvapený, že zná - nebo uhodla, jeho národnost.

„Ne, ale až doručíme zásilku, mohli bychom si my dva zaletět na romantický víkend do Bogoty.“

Přistoupil blíž ke stolu.

„A kdy k tomu doručení dojde?”

„Pořád se jenom vyptáváš.” Naklonil se a vlepil jí na tvář uslintaný polibek.

Ann zvedla chodidla a zatlačila nohama. K jejímu překvapení se ten statný muž zapotácel dozadu a svalil

se na její pryčnu.

Ann se otřásla. Zabije ji za to, že ho odmítla? Alkohol ho však obměkčil, takže se zvedl z postele se

smíchem.

„Věděl jsem, že v sobě skrýváš divokou kočku,“ zachraptěl.

„Stejně jako jí se mi nelíbí v kleci.“ Pozvedla spoutaná zápěstí. „Co kdybyste mi tohle sundal?“

„Divoká a mazaná zároveň,“ zašklebil se. „Ne, myslím, že ta pouta budou to jediné, co ti dovolím nechat

na sobě.“

Začal si rozepínat košili a celou dobu si Ann chtivě prohlížel.

Třásla se v koutě, pořád na desce stolu, a uvažovala, zda by se jí nepodařilo vyběhnout z kajuty.

Jako by četl její myšlenky, ustoupil Pablo stranou, aby jí zablokoval cestu a blížil se k ní.

Ann už chtěla vykřiknout, vtom však kajutu zaplavil jiný zvuk.

Byl to praskot statické elektřiny vycházející z reproduktoru napojeného na lodní interkom. Pak kajutou

stejně jako zbytkem lodi zaduněl hlas. „Senore Pablo, hlaste se prosím na můstku. Senor Pablo na

můstek.“

Pablo potřásl hlavou a znechuceně se na reproduktor ohlédl. Nemotorně si zapnul košili a změřil si Ann

lačným pohledem. „Ještě se tady zastavím.“ Vypotácel se z kajuty a zamkl za sebou.

Ann klesla hlava na hruď a v očích se jí objevily slzy úlevy, která však, jak se obávala, měla být jen

dočasná.

Pablo odešel z kajuty, vystoupil na můstek a přistoupil podrážděně ke kapitánovi. „Co se děje?“

„Urgentní hovor na satelitním telefonu.“ Kapitán ukázal na čekající sluchátko.

Pablo setřásl opileckou otupělost a promluvil do sluchátka. Konverzace byla jednostranná. Pablo mlčel,dokud neukončil hovor slovy: „Ano, pane.“ Pak se obrátil ke kapitánovi. „Jak jsme daleko od průplavu?”

Kapitán upravil měřítko na navigačním monitoru. „Necelých tisíc kilometrů.“

Pablo pohlédl na digitální mapu a prostudoval nejbližší pobřeží.

„Budeme muset udělat nouzovou zastávku v Puerto Cortés, abychom naložili nějakou barvu a náklad.”

„Abychom to dopravili do tábora?“

„Ne, použijeme to na palubě.“

„Na Salzburgu máme ale jen minimální posádku.“

„Tak budou muset všichni pořádně zabrat,” zavrčel Pablo, „nebo si zaplavou se žraloky.“

PITT SPLNIL ČOUOVU ŽÁDOST A ZAMÍŘIL DŽUNGLÍ NA ZÁPAD. Napadlo ho udělat kruh a pokusit se najít

člun, kterým tam Čou takřka jistě musel připlout, ale nakonec usoudil, že plavidlo bude příliš dobřeukryté. Prodíral se houštím a přemýšlel, co je ten muž asi zač a proč ho

někdo poslal zničit Bolckovo zařízení. Ne že by Pitt neudělal nejraději totéž, ale předpokládal, že motivytoho neznámého souvisejí spíš s obchodem se vzácnými zeminami než s humanitárními důvody.

Krátce poté, co se rozešli, kleslo slunce za obzor a džungli zahalila tma. Pitt se potácel mračny moskytů,kteří se vyrojili za soumraku, aby se napásli na jeho odkryté kůži. Chůze začala být nebezpečná, hustýsvět okolo něho postupně černal. Každou chvíli vstoupil do větví ostrých jako břitva nebo zakopl oneviděnou kládu, ale nemohl proti tomu nic dělat.

Psi ho pronásledovali dál, pomalu a metodický. Pitt původně doufal, že se pronásledovatelé pustí poČouově stopě, ale psi se stále řídili jeho pachem. Poznal to podle občasného štěkotu, který se mohlozývat pouhých sto metrů za ním. Každých pár minut zastavil a naslouchal, aby odhadl jejich polohu.

Prales ho zcela obklopil, ztratil možnost určovat směr. Jediným ukazatelem se mu stal psí štěkot. Vestrachu, aby nedopatřením nezamířil zpátky do jejich čelistí, stále ostražitě naslouchal, odkud se ozývají.

Džungle v noci ožila koncertem podivného houkání, volání a dalších skřeků. Pitt svíral v ruce ostrý klacekpro případ, že by ty zvuky nevydával pták nebo žába, ale třeba jaguár nebo kajman.

Ty zvuky mu pomáhaly zapomenout na vyčerpání. Bez Čouovy vody a proteinové tyčinky by se už možnázhroutil, ale tato minimální svačina ho držela na nohou. Modlil se za déšť, který by mu pomohl uniknoutpřed pronásledovateli. Obvykle spolehlivá panamská obloha však odmítala spolupracovat a nenabídla nicvíc než občasné mrholení.

Uklouzl na pruhu bahna, pak se vytáhl na pahýl stromu a odpočíval. Zdálo se, že tma zpomalila i jehopronásledovatele. Vzdálený štěkot mu prozradil, že má stále slušný náskok, ale brzy rozeznal v listovíslabou záři z baterek dozorců.

Pitt se ztěžka zvedl na nohy a znovu se pustil do boje s neviditelnými větvemi. Hodinu za hodinou plynulánoc v nekonečném tápaní, zakopávání a zvedání se po nečetných pádech. Každou chvíli přehlušil hlukdžungle štěkot.

Pitt pohybující se jako zombie se prodral bambusovým hájkem - a při dalším kroku ucítil pod nohama jenvzduch. Svalil se přes okraj úzké strže a hlavou napřed sjel po travnatém svahu do malého potoka.Několik minut seděl a nechal chladnou vodu, aby mu smývala bolest z modřin a škrábanců. Hvězdymihotající se nad jeho hlavou mu poskytly slabé, ale vítané světlo.

Voda mu nabídla šanci uniknout psům. Doplnil Čouovu polní láhev a dobelhal se do středu potoka. Vodamu jen zřídka sahala nad kolena, ale byla dost hluboká na to, aby zakryla jeho stopy. Ve světle hvězd semu šlo lépe, ačkoliv občas uklouzl a spadl do koryta. Měl pocit, že tak urazil několik kilometrů, ale veskutečnosti to bylo jen pár set metrů.

Vylezl na protější břeh a dokulhal do háje kapokových stromů. Jedna nízká větev ho lákala, tak se na niposadil a odpočíval.

Džungle už ztichla a kromě šumění potoka slyšel jen málo zvuků. Štěkot psů k němu teď’ nedoléhal, cožmu dávalo naději, že je konečně setřásl. Opřel se o kmen a uvědomil si, že to pronásledování bylo skorostejně vyčerpávající duševně jako fyzicky.

Bojoval se spánkem, vtom uslyšel šramot v křoví na druhé straně potoka. Ohlédl se přes rameno, právěkdyž listí osvětlila nažloutlá záře. Sunul při pohledu na siluetu velkého psa, který se zhmotnil na břehu ačenichal kolem sebe.

Pitt proklel svou smůlu. Jak postupoval korytem potoka, nechtěně změnil směr a vydal se svýmpronásledovatelům naproti.

Německý ovčák nedával nijak najevo, že svou kořist zahlédl nebo ucítil. Pitt seděl na stromě zcelanehybně, dokonce ani nedýchal. Žlutá záře jasněla, až nakonec se v podrostu vynořil ozbrojenec sbaterkou a zavolal na psa. Ten se obrátil ke svému pánovi a začal ho následovat, předtím však ještěhlasitě zavyl.

Tři metry od Pitta se ozval řev, jako když zavřou lva do elektrické klece. Pitt skoro spadl z větve, alezachytil se, právě když přes strom přejelo světlo dozorcovy baterky. To odhalilo chlupatého hnědočerného

tvora sedícího kousek nad Pittem. Byl to vřešťan černý, který vydal další divoký pokřik, načež přeskočilna vedlejší větev a prchl před světlem.

Pitt seděl strnule na okraji paprsku baterky, když tu pes zuřivě zaštěkal. Paprsek se pohnul, poskočilzpátky a zastavil se přímo na Pittovi. Ten skočil z větve a vrhl se do podrostu. Vteřinu nato rozštípaladávka teď už prázdnou větev kapokového stromu na třísky.

Ozvěna střelby pomalu utichla a rozhostilo se naprosté ticho. Pak prales vybuchl V kakofonií skřeků akvílení, jak tisíce zvířat prchaly ze scény. Pitt se k nim přidal a s rukama nataženýma před sebou seprodíral bludištěm listí a větví. Oblohu ozářily první paprsky rozbřesku a pomáhaly mu v útěku. A on běžel

jako o život.

Německý ovčák byl vyslán za ním, ale zdržel se při překonávání potoka a poskytl Pittovi náskok. Nakonecvšak pes našel úzké místo, kde mohl koryto překročit, a pokračoval v pronásledování. Jeho vytrvalý Štěkot

umožňoval Pittovi sledovat jeho postup. Přestože byl ovčák unavený celonoční štvanicí, přibližoval se.

Pittovi už nezbývala energie na dlouhý sprint. Věděl, že psovi nemůže utéct, ale pokud by se mu podařilooddělit ho od psovoda, mohl mít šanci. Otázkou bylo, zda pak ještě bude mít dost síly, aby se zvířeti

dokázal postavit.

Štěkot se blížil a Pitt se rozhodl, že přišel čas obrátit se a bojovat. Uvědomil si, že nechal ostrý klacekležet vedle stromu, když prchal. Jak pátral na zemi po nové zbrani, přehlédl nízkou větev stromu a narazil

do ní obličejem. Náraz ho srazil na zem. Napůl omráčený ležel a poslouchal blížící se štěkot. Postřehl však

také mechanické cvakání, které jako by vibrovalo zemí.

Veden pouhým instinktem se začal plazit kupředu, kolem stromu a do nízkého svahu. Tam zvuk zesílil.Přemohl bolest a pohlédl nahoru.

Ve slabém světle uviděl vlak - necelých šest metrů daleko. Zahnal myšlenku, že je to jen přelud, avyhrabal se na nohy. Vlak byl skutečný a plazil se úzkým průsekem v džungli s nákladem přepravníchkontejnerů naložených na plochých vagonech.

Pitt se dopotácel ke kolejím, právě když ovčák vyběhl na násep a spatřil ho. S obnovenou zuřivostí vyrazil

pes tryskem za Pittem, který se na nohou jako z gumy snažil dohnat vlak.

Kolem projížděl zpola naložený vagon a Pitt se na něj vrhl. Trupem dopadl na korbu a sápal se nahoru,když tu pes zaútočil. Německy’ ovčák vyskočil a zaťal zuby do Pittovy pravé nohy visící přes okraj.

Pitt se převalil na korbu se psem visícím na pravé noze. Sundal si z krku polní láhev od Čoua a mrštil ji popsovi. Čutora zasáhla zvíře do čumáku, ovčák zakňučel - a pustil. Okamžik poté, co dopadl na štěrk vedlekolejí, se však pes vzpamatoval a rozběh] se za Pittovým vagonem. Půl kilometru utíkal vedle něj, vrčel avyskakoval, ale nepodařilo se mu dostat se nahoru.

Potom vlak přejížděl strž po úzkém mostu z trámů, mezi nimiž zely mezery, a pes byl nucenpronásledování vzdát. Pitt mu zamával na rozloučenou. Zvíře tam nešťastně štěkalo a vylo na mizejícívlak. Pak se Pitt přeplazil přes korbu vagonu, schoulil se vedle rezivého kontejneru, zavřel oči a okamžitě

usnul.

POMALU JEDOUCÍ NAKLADNÍ VLAK SE S TRHNUTÍM ZASTAVIL A PROBUDIL

svého jediného cestujícího. Pitt, natažený na korbě vagonu, pomalu otevřel oči do jasného ranního

slunce.

Vlak Panamských drah dorazil do cílové stanice, vlakového nádraží v přístavu Balboa. Tento přístavnacházející se nedaleko ústí Panamského průplavu do Tichého oceánu a několik kilometrů jižně odPanama City byl klíčovým překladištěm nákladu přepravovaného přes úžinu. Pitt seskočil z vagonu a ocitlse v srdci ocelové džungle. Všude kolem se tyčily hory různobarevných přepravních kontejnerů. Pohlédlpodél dlouhé řady železničních vagonů a uviděl jeřáb umístěný vedle kolejí a dělníky zahajující vykládkuvšudypřítomných kontejnerů.

Ze svého místa na konci vlaku zamířil Pitt podél kolejí ven z nádraží, protože předpokládal, že by hoostraha mohla považovat za tuláka. Přelezl rezivý drátěný plot a ocitl se ve čtvrti starých skladišť. O půlbloku dál si všiml malé budovy, před níž parkovalo několik aut. Byl to zchátralý bar navštěvovaný dělníkyz doků. Vývěsní štít nesl název El Gato Negro doplněný obrázkem šilhavé černé kočky.

Pitt vstoupil do temného baru a upoutal pohledy několika časných zákazníků, kteří tam už zahřívali barové

stoličky. Přistoupil k barmanovi a pak zahlédl svůj odraz ve velkém zrcadle za pultem. Ten pohled hoskoro vyděsil.

Byl to obraz unaveného, vychrtlého muže s obličejem plným modřin a šrámů, který měl na sobě ušpiněné,potrhané a zakrvácené šaty. Vypadal jako člověk, který vstal z mrtvých.

„El telefóno?” zeptal se Pitt.

Barman pohlédl na Pitta, jako by přiletěl z Marsu, a pak ukázal do rohu vedle toalet. Pitt se odbelhalurčeným směrem a ke své úlevě našel otlučený telefonní automat. Tento předmět v Americe takřkavyhynulý ve zbytku světa dosud přežíval, občas na těch nejnepravděpodobnějších místech.

Ozvala se mu anglicky mluvící spojovatelka, která jen okamžik zaváhala nad jeho žádostí o hovor na účetvolaného do Washingtonu, takže Pitt brzy uslyšel vyzváněcí tón. Když se Rudimu Gunnovi představil,vyskočil přítelův hlas o oktávu

,Jste s Alem v pořádku?“

„Ne tak docela.” Pitt rychle popsal únos Adelaide, příjezd do tajného tábora v Panamě a útěk.

„Panama?“ zopakoval Gunn. „Volali jsme správě Panamského průplavu, aby se podívali po Adelaide.“

„Ještě na moři ji přejmenovali. Nejspíš měli už připravené falešné papíry. Bolckova továrna je někdeuprostřed zóny průplavu, takže má nejspíš své lidi u plavebních komor.“

„Říkal jsi Bolcke?”

„Ano, Edward Bolcke. Postarší rakouský důlní inženýr, který vede ten tábor hrůzy. Bylo mi řečeno, že je tohlavní hráč na trhu s vzácnými zeminami.“

„Byl jednou z našich několika stop v případu vašeho únosu,“ vysvětlil Gunn. „Patří mu loď zvaná Salzburg,která byla spatřena nedaleko Adelaide zhruba v době jejího zmizení.“

„Nejspíš tatáž loď, která narazila do Tasmanian Star předtím, než zmizela v Chile. A možná zaútočila i naCuttlefish. Zjevně je vybavená nějakým mikrovlnným zařízením, které má smrtící účinky.“

„Bolcke by mohl mít i pobočku na Madagaskaru,“ nadhodil Gunn. „Dám echo Pentagonu, aby se vypravilipro Ala a ostatní. Vypadá to na společnou vojenskou operaci s panamskými jednotkami.“

„Poslechni, Rudi, zbývá opravdu málo času.“ Pitt popsal své setkání s čínským agentem Čouem a jehoplán na zničení zařízení. Pohlédl na své potápěčské hodinky značky Doxa a řekl: „Máme jen necelých pět

hodin na to, abychom odtamtud dostali Ala a ostatní, než to celé vyletí do vzduchu.“ „To je dost málo.“

„Zavolej Sandeckerovi, ať nasadí všechny páky.“

„Udělám, co půjde. Kde teď jsi?“

„V baru Černá kočka, někde u konečné železnice na pacifické straně.”

„Zůstaň na místě. Do hodiny tam pošlu někoho, koho znáš, aby tě vyzvedl.“

„Díky, Rudi.“

Pitt ucítil, jak únava z jeho útěku vyprchává a nahrazuje ji čerstvá energie potřebná pro nový úkol-za

každou cenu zachránit Giordina a ostatní zajatce. Vrátil se do baru a barman mu ukázal na prázdnou

stoličku. Posadil se a uviděl před sebou skleničku obsahující nějaký destilát. Vedle

ležely nůžky na plech s dlouhými rukojeťmi.

Pitt si sáhl na krk a ucítil ocelový límec. Úplně na něj zapomněl. Pohlédl na barmana, který opětoval jeho

pohled a přikývl.

„Muchas gracias, amigo, “pronesl Pitt, sáhl po skleničce a hodil do sebe její obsah. Oblíbená místní

kořalka seco herrrano ho pálila v ústech a zároveň sladce chutnala po rumu. Postavil skleničku na pult,

chopil se nůžek a usmál se na barmana.

„Kdo říká, že černá kočka nosí smůlu?”

VÍŠ JISTĚ, ŽE JSME NA SPRÁVNÉM MÍSTĚ?” „ Dirk vrhl na sestru podrážděný pohled. „Protože se tadyještě nenaučili označovat ulice cedulemi, odpověď zní ne.“

Objel zaparkovaný náklaďák naložený banány a hnal auto z půjčovny po ucpané ulici. Od rána, kdypřistáli na mezinárodním letišti v Tocumenu, křižovali po Panama City, kde se nejdřív zapsali v hotelu apak navštívili centrum obchodu s minerály Habsburg Industries. Byla to malá kancelář s vchodem z ulice,která byla zavřená a od pohledu málo používaná. Majitel vedlejšího pekařství potvrdil, že tam jen zřídkaněkdo chodí. Dirk a Summer si už začínali myslet, že jejich cesta do Panamy byla jen ztráta času, když jim

zavolal Gunn, že jejich otec žije a čeká na kraji města.

Minuli ceduli, která je vítala v okresu Balboa, a Dirk poznal, že jedou správným směrem. Předjeli pártahačů, o kterých předpokládal, že míří do přístavu, a před vjezdem do přístavního komplexu odbočili na

prašnou vedlejší cestu.

O tři bloky dál zahlédla Summer Vývěsní štít s černou kočkou.

Sotva Dirk zaparkoval, vyskočila Summer z auta a vběhla do baru, aniž si všímala jeho nevábného

vzhledu. Otce, který seděl u baru v rozedraných šatech a jedl empanadu, málem nepoznala. A on byl

podobně v šoku, že vidí obě své děti.

„Odvezeme tě do nemocnice, tati,“ prohlásila Summer.

Pitt zavrtěl hlavou. „Na to není čas. Musíme se spojit s panamskou armádou, abychom zachránili Ala a

ostatní.“

Dirk se rozhlédl po místních štamgastech - všichni zírali na Američany, kteří tam příliš nezapadali. „Co

kdybychom to probrali v autě, tati?“

„Tak dobře,“ souhlasil Pitt. Pohlédl na prázdnou sklenici a talíř s jídlem. „Máte místní měnu?

Dirk otevřel peněženku. „Bylo mi řečeno, že v Panamě jsou oblíbenou měnou naše zelené papírky.“

Pitt vytáhl ze synovy peněženky stodolarovku, podal ji barmanovi a potřásl si s ním rukou.

„To je jeho dvoudenní výdělek,” poznamenal Dirk, když vyšli z baru.

Pitt na něho mrkl. „Připiš to do cesťáku.“

Dirk si prohlédl silniční mapu a znovu se rozjeli po cestě plné výmolů.

„Jak to Rudi domluvil s Panamci, aby se dostali do Bolckova zařízení?“ zeptal se Pitt. „Rudi si rve vlasy,“ odvětila Summer. „Cestou sem nám třikrát volal. Jak asi víš, Panama nemá po svrženíManuela Noriegy žádnou stálou armádu. Polovojenské jednotky spolu s panamskými Veřejnými silamisouhlasily, že se budou podílet na útoku s americkým týmem, ale teprve poté, co prověří důkazy aprovedou náležité přípravy. Nikdo nepředpokládá, že by se podařilo dát dohromady zásahovou jednotkudřív než za osmačtyřicet hodin.“

Dirk pohlédl na otce. „Myslíš, že A1 a. ostatní budou v ohrožení dřív?“ Pitt popsal své setkání s Čouem. „Předpokládám, že jakmile ty nálože vybuchnou, popraví Bolckovi muživšechny zajatce a ukryjí jejich ostatky. Máme k dispozici nějaké americké síly, které by do toho mohly jít

sólo?”

Dirk zavrtěl hlavou. „Naší největší šancí jsou zvláštní operační síly spadající pod Jižní velení. Byly uvedenyv pohotovost, ale pořád jsou deset hodin daleko. Rudi říkal, že nejbližší američtí vojáci jsou na lodinámořnictva v Pacifiku, která směřuje do průplavu.“

Poté, co ujeli kus cesty přes Balboa, zamířil Dirk do kopce k velké, honosné budově s výhledem na přístava průplav. Tabule stojící na zastřiženém trávníku hlásala, že je to ADMINISTRATIVNÍ BUDOVA SPRÁVYPANAMSKÉHO PRŮPLAVU.

„Správa je zodpovědná za bezpečnost v průplavu a přilehlé zóně,“ vysvětlila Summer. „Rudi si myslí, že jenaší jedinou nadějí na okamžitou reakci.“

Uvnitř budovy upoutal Pitrův vzhled pozornost personálu i návštěvníků. Recepční je dovedla do

předpokoje kanceláře ředitele Ochrany průplavu, sebejistého muže jménem Madrid s tenkým knírkem podnosem. Když se mu Pitt představil, podezíravě si ho změřil. „Už jsem byl informován, že je vaše návštěvanaléhavá. Váš viceprezident je velice přesvědčivý muž,“ prohlásil, zjevně stále překvapený faktem, že mutak vysoce postavený člověk zavolal osobně.

„V sázce jsou lidské životy a času je málo,“ řekl Pitt.

„Zavolám naši zdravotní sestru a nechám vám přinést nějaké oblečení, zatímco budeme mluvit.“

Madrid je dovedl do své kanceláře, kde na jedné zdi visela obrovská mapa průplavu. Muž v maskáčích si

tam prohlížel letecké snímky rozložené na stole.

„Dovolte, abych vám představil velitele Alvareze. Velí našim bezpečnostním operacím v terénu a má na

starosti i tuto záchrannou akci.“

Posadili se kolem stolu a Pitt popsal únos i to, co se odehrává v Bolckově skrytém zařízení.

„Vytáhli jsme si tranzitní záznamy společnosti Habsburg Industries a zjistili jsme, že jejich lodi proplouvají

kanálem neobvyklým způsobem,“ poznamenal Madrid.

,Jejich loď vpluje na jedné straně dovnitř“ řekl Pitt, „a objeví se na druhém konci až po několika dnech.“

„Přesně tak.“

„Dodávají zakoupenou nebo uloupenou rudu do zařízení a pak odvážejí čistý produkt.“

Madrid s nešťastným pohledem přikývl. „Plavba obchodních lodí průplavem představuje přísně

kontrolovanou operaci. Zjevně s nimi spolupracují někteří lodivodi a náš personál od zdymadel, aby tyto

jejich tranzity neupoutaly pozornost.”

„Jejich podnikání je velice výnosné,“ podotkl Pitt. „Mohou si dovolit velké úplatky.“

„Pane Pitte, mohl byste nám ukázat, kde se nachází ten tábor?“ zeptal se Alvarez.

Pitt přistoupil k mapě a sledoval linii železnice vedoucí nedaleko východního okraje průplavu.

„Mohu jen odhadovat, že jsem naskočil na ten vlak někde v téhle oblasti.” Ukázal na odlehlé území ujezera Gatún, necelých padesát kilometrů od Panama City. „Ten tábor bude někde mezi průplavem aželezniční tratí.“

Alvarez zalistoval v nějakých deskách a vytáhl svazek barevných leteckých fotografií.

„Tohle je vytipovaná oblast.“ Pozorně si snímek prohlédl a pak je poslal kolem stolu. Fotografie ukazovalyčásti husté džungle, která se místy táhla až k jezeru Gatún. Několik snímků zobrazovalo železniční trat’prořezávající vegetaci, na žádném však nebylo ani stopy po Bolckově zařízení. Prohlédli čtyřicet fotografiía pochybnosti v Madridově tváři sílily.

„Počkejte chvilku,” ozvala se Summer. „Vrať mi ten poslední snímek.“

Dirk jí podal fotografii a ona ji položila do řady k ostatním na stole. „Podívejte se na džungli na těchto

dvou obrázcích.“

Muži natáhli krky a prohlíželi si jednolitý příkrov zeleného porostu na obou snímcích.

Nikdo nic neřekl, dokud Pitt nepřidal třetí fotografii. „Je to v té barvě,“ upozornil. „Mění se.“

„Přesně“ Summer ukázala na jeden ze snímků. „J e tady rovná linie, za kterou má džungle našedivělý

odstín.“

„Vidím to,“ přikývl Madrid.

„Je to maskování nad táborem,“ vysvětlil Pitt. „V průběhu let vybledlo a má jiný odstín než ostatní

džungle.“

Alvarez poskládal snímky k sobě, dokud nebylo vidět zřetelný poloostrov vyčnívající do jezera Gatún.Zvýrazňovačem obtáhl šedivější oblast a vytvořil tak velký obdélník přiléhající k mozaice menších čtverců.

„Ten větší obdélník zakrývá molo a záliv,“ řekl Pitt. „Vchod maskují umělé mangrovy, které se dají

odtáhnout, když vplouvá nebo vyplouvá loď.”

„Co ty další čtverce?“ zeptala se Summer.

„To jsou ostatní budovy v komplexu.“ Vzal si od Alvareze zvýrazňovač a označil Bolckovo sídlo, drtičku,

ubikace pro otroky a několik provozů na extrakci rudy. Popsal zabezpečení tábora a nevynechal žádnou

podrobnost.

„Kolik je tam zajatců?” zeptal se Madrid.

„Osmdesát“

„Neuvěřitelné“ zavrtěl hlavou Madrid. „Přímo pod nosem máme tábor s otroky.” Obrátil se k Alvarezovi.

„Našel jste přesnou polohu?“

„Ano, pane. Je to přímo tady.” Vyhledal poloostrov na velké nástěnné mapě a označil ho připínáčkem.

„Nepochybně se nachází v naší jurisdikci. Navrhovaný směr útoku?”

„Vzhledem k naléhavosti zásahu bude nutné vniknout tam z jezera Gatún. Můžeme si vzít Colettu z jezera

Miraflores jako velitelskou loď a spustit z ní tři čluny jako útočná plavidla.“

Prohlédl si, co Pitt vyznačil na fotografiích. „Jestli se nám podaří proniknout kolem té bariéry, pošleme

jeden člun do zátoky a další dva necháme přistát před ní, aby jejich posádky zaútočily z boku. Jakmile

budeme mít komplex pod kontrolou, vplujeme s Colettou do zátoky a naložíme zajatce.“

„Měl byste hned shromáždit muže a výstroj,“ prohlásil Madrid. „Sejdeme se na palubě Coletty za dvě

hodiny a útočný tým instruujeme během přesunu.“

„Ano, pane.” Alvarez vstal a vyběhl z kanceláře.

„Budu rád, když se ke mně během operace připojíte na Collete.“ řekl Madrid Pittovi a jeho dětem.

„Budeme tam,“ odpověděl Pitt. „Musel jsem tam nechat zraněného přítele.“

„Rozumím. Co se týče Salzburgu, splnil jsem prosbu vašeho viceprezidenta a nařídil zpřísnění

bezpečnostních opatření u zdymadel Gatún. Pokud se tam ta loď’ objeví při plavbě průplavem, budeme

připraveni ji obsadit.“

Pitt pokrčil rameny. „Předpokládám, že by nám prohlídka Bolckovy lodi pomohla odpovědět na pár

otázek.“

Summer došlo, že její otec neví všechno. „Tati, copak ti Rudi nepověděl o Ann Bennettové?”

Pitt zavrtěl hlavou.

„Asi před týdnem zmizela - zhruba ve stejnou-dobu, kdy byl z náklaďáku vojenského námořnictva

ukraden jakýsi lodní motor. Rudi říkal, že je v tom souvislost.“

„Sea Arrow,“ zamumlal Pitt.

„Rudi si myslí, že byla Ann unesena, když ti mizerové ukradli ten motor. Rudi a Hiram našli záhadný e

mail, který poslala na stránky NUMA a naznačila v něm, že je v Kentucky.“

„V tom případě je stále naživu.“

„Rudi si to také myslí. Domnívají se, že jim chtěla sdělit, že je ten motor ukrytý na tahači se senem. Rudispekuluje, že se při pokusu dostat se ze země pokusí vyhnout východnímu pobřeží. Věří, že ten motorpošlou lodí dolů po Mississippi, a Hiram skutečně našel videozáznam z mostu Horace Wilkinsona v BaronRouge, na kterém je nákladní člun s tahačem se senem na palubě.“

„To vypadá trochu jako výstřel naslepo,“ poznamenal Pitt.

„Ani ne, když k tomu přidám informaci, že Bolckova loď Salzburg kotvila ve stejné době v New Orleansu a odplula o den později.“

„Takže Salzburg,“ pokýval hlavou Pitt. „Bolcke tedy stál za tou krádeží motoru pro Sea Arrow od samého

počátku.“

„Ale co s ním zamýšlí?“ zeptala se Summer.

Pitt se zamyslel nad svým setkáním s Čouem a nad odpovědí, kterou dostal, když se ho zeptal, proč tam

je.

„Obchod“ odpověděl. „Plánuje ho prodat Číňanům, nejspíš jako součást dohody se jejich společnéhopodniku s rudami vzácných prvků.” Pohlédl na Summer. ,Jak dlouho že to je, co Salzburg odplul z New

Orleansu?”

„Asi čtyři dny.“

„Průzkum ho odhalil, jak míří na jih k deltě Mississippi,” ozval se Dirk.

„Proč ho pobřežní stráž nebo námořnictvo nenašly a neobsadily?“ zeptal se Pitt.

„Udělaly by to, nebýt jedné drobnosti,“ vysvětlil Dirk. „Ta loď se totiž ztratila.“

NA DOHLED OD ADMINISTRATIVNÍ BUDOVY SPRÁVY PRŮPLAVU KOTVILA

rzí pokrytá loď na přepravu obilí a pohupovala se na mírných vlnách Tichého oceánu. Jmenovala se Santa

Rita a plula pod vlajkou Guamu, přestože guamskou vládu by takové zjištění překvapilo. Kromě toho, žese tam nikdy nezaregistrovala, nepřepravila Santa Rita nikdy ani kilo obilí.

Ve skutečnosti šlo o postarší plavidlo čínského ministerstva státní bezpečnosti. Původně šlo o špionážníloď monitorující Tchajwanskou úžinu - později, přestavěná na přepravu obilí, dopravovala Santa Ritaraketové střely do Íránu. V důchodu dostala méně tajný úkol dopravit náklad léčiv z Mexika do Šanghajea Čou ji „zabavil“ u Kostariky.

Unavený agent odpočíval na můstku krátce po návratu ze své noční výpravy do Bolckova tábora, když muzazvonil mobilní telefon. Při pohledu na číslo volajícího se v jeho stoické tváři objevil náznak údivu.

„Čou,“ ohlásil se bezvýrazně.

„Čou, tady je Edward Bolcke. Musím vás informovat, že budete muset udělat drobnou změnu ve svých

plánech.“

„Očekával jsem, že k předání dojde do hodiny.”

„Došlo k drobnému zdržení z důvodu bezpečnosti, ale není důvod se znepokojovat. Zásilka je v bezpečí.

Budeme však muset odložit setkání o šest hodin.“

Čou mlčel. Jeho nálože měly vybuchnout v Bolckově táboře asi za čtyři hodiny. Načasoval je tak, abyexplodovaly poté, co dostane motor Sea Arrow a plány. Celé předání bylo teď ohroženo.

„To je nepřijatelné,“ odvětil Čou klidně. „Mám přesný časový plán, kterého se musím držet.”

„Omlouvám se, musíte pochopit, že se jedná o náročnou akci. Moje plavidlo se blíží ke zdymadlům předjezerem Gatún a má před sebou ještě celý průplav. Jestli si přejete, můžete zvážit, zda byste nevplul doprůplavu na svém konci. Pokud zamíříte na sever přes zdymadla do jezera Miraflores, mohli bychom provést předání tam. Mohu tam zavolat a domluvit vám přednostní vstup do zdymadel.”

Poslední, co si Čou přál, bylo zůstat polapený uprostřed Panamského průplavu. Pokud to však byla jedinámožnost, jak získat tajemství Sea Arrow, neměl na vybranou. S trochou štěstí se Bolcke nedozví, že sejeho zařízení změnilo v dýmající trosky dřív, než mu motor a plány předá.

„Tak dobře,“ souhlasil Čou. „Zařiďte, co je třeba, a já dopluji do jezera Miraflores. Popožeňte prosím svouloď, budeme ji vyhlížet.”

Ukončil hovor a pohlédl ven z okna můstku s pocitem, jako by se chystal tančit na ostří břitvy.

V LIMONSKÉ ZÁTOCE KOTVILO SKORO ČTYŘICET LODÍ SHLUKLÝCH jako roj včel okolo úlu. Každá z nich

čekala, až na ni přijde řada a bude vpuštěna z Atlantického oceánu do Panamského průplavu. Malákontejnerová loď předjela frontu nákladních plavidel, tankerů a dalších lodí a zaujala místo na jejímzačátku.

Sto let starý Velký kanál teď musí zvládnout víc lodí než kdy předtím, ale jeho kapacita se má brzy zvýšit.Probíhají velké rozšiřovací práce, během nichž mají vzniknout dvě nové soustavy zdymadel schopnýchpojmout i ty největší kontejnerové lodi světa. Přestože je plavba Panamským průplavem drahá, vesrovnání s alternativní cestou okolo Hornova mysu představuje

úsporu tisíců kilometrů.

Když kapitáni lodí čekajících před ústím průplavu sledovali, jak je kontejnerová loď míjí, bylo jasné, žedostat se na začátek fronty znamenalo dát velký úplatek.

Kontejnerová loď zpomalila, neboť se k ní připojil člun přivážející úředníka správy průplavu a lodivoda.Kapitán je doprovodil na můstek, kde předal velení lodivodovi, což byla povinnost všech plavidelcestujících průplavem. Úředník si zjistil tonáž lodi a její velikost, aby mohl spočítat poplatek.

„Seznam nákladu, prosím,“ požádal kapitána.

Úředník prolistoval papíry a přelétl pohledem krátký seznam položek.

„Většina těch kontejnerů je prázdná?” zeptal se.

„Ano, vezeme je do Balboa,” odpověděl kapitán.

„Všiml jsem si, že máte nízký ponor.“ Spočítal poplatek s velkou přirážkou za přednostní Vpuštění doprůplavu. „Bude vám to přičteno na účet.“ Pak se obrátil k lodivodovi. „Portobelo může pokračovat vcestě.“ Odešel z můstku a vrátil se do člunu, který ho dopravil k dalšímu plavidlu v řadě.

Lodivod kormidloval Portobelo dlouhým kanálem ke zdymadlům před jezerem Gatún, vstupní branou nastraně Atlantiku. Zdymadla se skládala ze tří obrovských, po sobě jdoucích komor, které dokázalyzvednout lodi plující na jih dvacet šest metrů nad hladinu moře, aby mohly zahájit plavbu přes úžinu.

Panamský průplav je postavený jako tekutý svatební dort. Jeho nejvyšší bod je jeho střed: velkápřehradní nádrž Gatún. Přehrada klesá na každé straně v třístupňové kaskádě. Kvůli zeměpisnézvláštnosti vtéká čerstvá voda z průplavu do Atlantického oceánu na severu a do Tichého na jihu.Vyvýšené jezero umožňuje gravitaci, aby naplňovala a vyprazdňovala zdymadla

a zvedala nebo spouštěla lodě podle toho, směrem plují.

Panamský průplav je však nerovnoměrný svatební dort kvůli vzdálenosti mezi zdymadly na straně Tichéhooceánu. Zatímco tři komory na atlantické straně přehrady Gatún následují jedna za druhou, ty pacifické

jsou daleko od sebe - zdymadlo zvané Pedro Miguel má jednu komoru a dvoukomorové Miraflores je až

půldruhého kilometru za ním. Urazit osmdesátikilometrovou vzdálenost od oceánu k oceánu trvá lodi v průměru osmačtyřicet hodin.

Lodivod kormidloval Portobelo k první komoře před přehradou Gatún a zastavil ji těsně před obrovskýmivraty. K lodi byla upevněna silná ocelová lana, jejich opačné konce byly připojeny k malým lokomotivám

zvaným muly. Ty jezdi po kraji zdymadla. Pod lodivodovým vedením odtáhly muly plavidlo pomalu do

komory a držely je na místě, zatímco se vrata za jeho zádí zavřela. Jakmile se tak stalo, začala se obříkomora plnit vodou, dokud nebyla loď o deset metrů

Oblast hlídaly ozbrojené stráže, které nebylo v okolí zdymadel obvykle vidět, a pozorně si loď prohlédly.Jakmile hladina vody vystoupila na úroveň následující komory, přední vrata se otevřela a muly odtáhly loď

dopředu. Celý proces se zopakoval ještě dvakrát, dokud Portobelo nevyplulo na vlastní pohon z posledníkomory do jezera Gatún - o dvacet šest metrů než na

začátku. Po vyplutí ze zdymadel nařídil lodivod zvýšit rychlost.

„Ruším rozkaz,“ ozval se kapitán. „zastavit stroje.“

Lodivod zrudl. „V průplavu velím lodi já!“ Jeho Vztek polevil, když postřehl na můstku přítomnost dalšíhočlověka. Obrátil se a uviděl, jak k němu kráčí Pablo. „Pablo! Napadlo mě, že se tyhle necky podobajístarému Salzburgu. Kdy jste se pustili do kontejnerové přepravy?”

„Asi před šestatřiceti hodinami,“ odpověděl Pablo. „Teď už to převezmeme.“

Jistě, jistě.” Lodivod spatřil v Pablově ruce tašku, která obsahovala obvyklý úplatek a láhev skotské Chivas

Regal.

,Je tam o tisícovku víc pro tebe,“ řekl Pablo a podal mu tašku. „Za to, že se už nikdy nezmíníš o

Salzburgu.“

„Jak si přeješ. Ty stráže u zdymadel vás vyhlížely, ale myslím, že jste je oklamali. Uvidíme se při dalšíplavbě.“

Posádka lodi spustila nafukovací člun a odvezla lodivoda na břeh, kde mohl skočit do taxíku a nechat seodvézt do nejbližšího baru. Jakmile se člun vrátil, pokračoval zamaskovaný Salzburg v cestě.

„Víš jistě, že se mu dá věřit?” zeptal se kapitán.

Pablo přikývl. „Budeme mít předání za sebou dřív, než urazí polovinu té láhve skotské.”

Pablo si dovolil vydechnout úlevou. Od chvíle před dvěma dny, kdy obdržel Bolcka varovný telefonát, se

obával každého volání vysílačkou a každé lodě plující kolem. Ale spěšná proměna Salzburgu na Portobelo,

doplněná přestříkáním můstku a komínu, a velký náklad prázdných kontejnerů oklamal stráže u zdymadel

u přehrady Gatún. To znamenalo jednu věc.

Vyhráli.

COLETTA SE ŘÍTILA PANAMSKÝM PRŮPLAVEM A PŘEDJÍŽDĚLA obchodní lodě s omezenou rychlostí, jakoby nehybně stály. Tento hlídkový člun italské výroby měřil dvanáct metrů a získával si respekt otočnýmdělem ráže 20 mm na zádi.

Pod palubou se v jídelně tísnilo třicet ozbrojených příslušníků speciální jednotky, kteří dostávali posledníinstrukce od Alvareze. Byli dobře vycvičení a absolvovali nesčetná společná cvičení s mezinárodnímisilami, při nichž trénovali obranu průplavu. Pitt se snažil potlačit jejich zjevné nadšení pro akci tím, že jimpodrobně popsal Bolckovy síly.

Avšak i Pitt cítil netrpělivost. Osprchovaný, obvázaný a oblečený ve vypůjčených maskáčích se už nemohldočkat, až pronikne do komplexu a osvobodí Giordina. Ale útok za denního světla byl riskantní a všechno „visela“ na jeho krátkém setkání s Čouem. Pitt jen doufal, že jsou jeho instinkty správné.

Alvarez mu podal pouzdro s automatickou pistolí SIG Sauer P228.

„Umíte to používat?”

Pitt přikývl.

„Do zóny vylodění bychom měli dorazit za deset minut. Vpluji do zátoky jako první ve člunu číslo jedna.Zajistíme molo, vyřadíme z provozu generátor a osvobodíme zajatce. Člun dvě přistane na poloostrově azajistí rezidenci, doufejme, že s Bolckem uvnitř. Člun tři bude následovat jako zajištění. Můžete se přidat k

nim, ale musím vás požádat, abyste vystupoval jen

jako pozorovatel.“

„Pomůžu, kde to půjde. Hodně štěstí, Alvarezi.“

Pitt se rozhlédl po Dirkovi a Summer, ale ve vyprazdňující se jídelně je nikde neviděl. Slyšel, jak motor

hlídkové lodi zpomalil, a následoval ostatní na palubu.

Coletta sledovala tranzitní trasu průplavem okolo východního pobřeží ostrova Barro Colorado, velképřírodní rezervace uprostřed jezera Gatún. Kanál průplavu byl označený majáky a nápisy bránícímiplavidlům, aby uvízla na nedalekých mělčinách. Díky svému nízkému ponoru Coletta takové starostineměla, když přeťala trasu blížící se kontejnerové lodi. Plula půldruhého kilometru na východ, dokud senepřiblížila k úzkému výběžku pevné země porostlému hustou vegetací.

Coletta se pohupovala na hladině pod horkým sluncem. Z jejího boku se spustily tři útočné čluny, každý sdeseti vojáky. Pitt poznal, že jeho člun veze o pár cestujících víc, když se snažil vmáčknout mezi dvaneozbrojené vojáky s klobouky staženými hluboko do obličeje.

„Trochu místa pro starce?“ zeptal se.

Dirk vzhlédl zpod svého klobouku. „Chtěli jsme být nějak nápomocní.“

„Byl bych radši, kdybyste oba zůstali na lodi.“ Pitt si odepnul pouzdro a podal pistoli Dirkovi. „Dávej pozor

na sestru.“

„Jen klid,“ zašeptala Summer vedle nich.

Jeden z vojáků už nastartoval závěsný motor a kormidloval člun ke břehu za prvními dvěma útočnýmiplavidly. První člun odbočil doleva do zátoky a druhé dva se stočily doprava směrem k malému útesu.Plavidla byla na vodě ani ne pět minut, když se celý jejich plán útoku rozpadl na kusy.

Jejich přítomnost odhalil kruh zakotvených bójí obsahujících senzory a kamery. Po celém komplexu začaly

houkat sirény, které zmobilizovaly Bolckovy bezpečnostní síly. Většina z nich se rozmístila na molu poté,co zajistili zajatce, a další oddíl obsadil střechu Bolckovy rezidence.

Člun 1 pod Alvarezovým velením dostal zásah jako první. Zatímco obeplouval falešnou mangrovovoubažinu, přiblížil se k molu - a ocitl se v palbě ze břehu. Alvarez a jeho muži palbu statečně opětovali aněkolik nepřátel, dokud na ně nezačala pálit baterie granátometů. Jeden granát dopadl do člunu a sklouzlk jeho zádi, kde vybuchl. Dva muži zemřeli na místě, když se záď rozlétla na kusy, a ostatní skončili vevodě.

Čluny 2 a 3 byly varovány okamžik předtím, než po nich začali pálit ozbrojenci na střeše Bolckova sídla.Dvojka, která byla blíž k pobřeží, schytala hlavní nápor palby a několik mužů zahynulo, když palbuopětovali. Kormidelníkovi se podařilo najet na břeh, kde vojáci našli skromnou ochranu nízkého valu.Střelci na střeše však drželi celý oddíl v šachu.

„Stočte to doprava!“ křikl Pitt na kormidelníka třetího člunu, jakmile před nimi vypukla bitva.

Předvídal nepříjemnou situaci člunu 2 a mávl na kormidelníka, aby zabočil ostře doprava a najel na břeh mimo dohled z rezidence. Kormidelník otevřel v panice plyn naplno a strhl kormidlo ke straně. Málemunikli nezraněni, ale mohutný voják jménem Jorge organizoval odvetnou palbu. Když se však střelci nastřeše zaměřili na třetí člun, zasáhli Jorgeho dvakrát do břicha.

„Musíme potlačit palbu ze střechy, aby se muži ze dvojky dostali z pláže. Následujte mě k domu.“

Jakmile se trup člunu dotkl dna, přeskočil Pitt bok a rozběhl se do džungle. Vojáci inspirovaní jeho kuráží

vyrazili za ním.

„Zůstanu tady a postarám se o Jorgeho,” řekla Summer Dirkovi, zatímco prohrabovala lékárničku. „Běž

pomoct tátovi.“

Dirk přikývl, odjistil pistoli a vyskočil ze člunu. Rychle dohonil ostatní, kteří se proplétali džungli. Pitt jezastavil na okraji mýtiny, která obklopovala dům. Na střeše bylo vidět několik střelců, kteří čekali, až seútočníci vynoří z křoví.

Pitt si prohlížel rezidenci a všiml si vnějšího bočního schodiště, jež vedlo na střechu. Obrátil se na mladíka,který se krčil vedle něho. „Máte nějaké granáty?

,Jenom kouřové.”

„Dejte mi, co máte.“

Poté, co si vzal čtyři kouřové granáty, vyrovnal Pitt muže do řady.

„Na můj signál spusťte palbu na střechu, abyste mě kryli. Až se dostanu ke schodům, naházím nahoru

granáty. Vy pak rychle vyrazíte a zajistíte ji.“

Pitt se přesunul na pozici blíž k domu a křikl: „Teď!“ Džungle vybuchla střelbou mířenou na stráže nastřeše. Ozbrojenci se ukryli před kulkami a Pitt se rozběhl. Nepřátelé se však brzy přeskupili a opětovalipalbu. Když Pitt dorazil k domu, uviděl, že střelce na střeše zakrývá stříška přední verandy, a odbočil kevchodu. Blížil se ke schodům na verandu. Vtom se dveře domu rozlétly a ven vyběhli dva strážci.Následoval je Bolcke jako běžící fotbalový zadák za blokaři. Trojice seběhla ze schodů a strnula připohledu na Pitta vzdáleného pár metrů od nich.

Bolcke vytřeštil oči překvapením. Jeho hlas byl však zcela rozhodný. Zařval:

„Zabijte ho!”

BOLCKOVY STRÁŽE OBRÁTILY ÚTOČNÉ PUŠKY K PITTOVI A PŘIPRAVILY se ke střelbě. Pitt však byl krokpřed nimi. Vytrhl pojistku z jednoho granátu a hodil ho na schody. Granát sklouzl po kamenné dlažbě a

zastavil se Bolckovi u nohou.

Stráže spustily zbraně, popadly Bolcka a zvedly ho přes zábradlí. Jeden z mužů skočil za ním, ale druhýzaváhal. Uslyšel, jak granát zasyčel, a všiml si prvního obláčku kouře. Jakmile mu došlo, že to nenívýbušnina, odkopl ho ze schodů a trávník zahalil oblak šedého dýmu. Obrátil se zpátky k Pittovi, jenž stálnechráněný u rohu zdi, vzdáleného několik metrů.

Strážný zvedl pušku a namířil na Pitta. Než však nahmátl spoušť, objevily se mu na hrudi dvě červené

skvrny a muž se zapotácel dozadu. Chvilku vrávoral, pak se zhroutil na schody a skutálel se po nich na zem.

Pitt uviděl svého syna klečet na zemi s pistolí v napřažených rukou. Dirk vyskočil a doběhl ke zdi domu,právě když trávník za ním provrtala salva kulek.

„Díky za krytí,“ zvolal Pitt.

Dirk se usmál. „Kouř nemá proti kulkám šanci.“

Pitt ukázal ke schodům na verandu. „Bolcke.“

Dirk šel jako první; plížili se přes verandu, ale Bolcke a druhý strážce už zmizeli po pěšině v džungli. Pittzamířil na druhou stranu a vedl syna nahoru po bočním schodišti, na němž se zastavili kousek podvrcholem. Hodil zbývající granáty na střechu a zahalil ji hustým mrakem kouře. Palba ze země ustala,vojáci ze člunu 3 se vyrojili z džungle a vyběhli po schodech nahoru. Pár vteřin nato opustila zbývajícíposádka člunu 2 pobřeží a připojila se k útoku. Spojenými silami rychle přemohli stráže, a když se dýmrozplynul, zasypali střechu kulkami.

Rezidence se odmlčela, ale od přístaviště se stále ozývala sporadická palba.

„Slyšel někdo o Alvarezovi?” zeptal se Pitt, jakmile se vojáci shromáždili na střeše.

„Neozývá se,“ odpověděl velitel člunu 2. „Měli bychom se přesunout na molo.“

„Ukážu vám cestu,“ řekl Pitt.

Příslušníci zvláštní jednotky seběhli ze schodů. Malý oddíl se oddělil, aby zabezpečil vnitřek domu, aostatní následovali Pitta po pěšině, kudy zmizel Bolcke. Když vojáci dorazili do přístaviště, stálo na molupět nebo šest strážných, kteří pálili do vody. Z paluby Adelaide je podporovali dva ozbrojení členové

posádky.

Vojáci správy průplavu spustili palbu, soustředili se na několik strážců, kteří se nestihli krýt, a rychle jezneškodnili. Zbytek nepřátel se stáhl do džungle. Námořníci na lodi však zůstali na svých pozicích apokračovali ve střelbě. Následovala delší přestřelka, dokud lépe vycvičení vojáci oba muže nezlikvidovali.

Přes rachot střelby zaslechl Pitt vrčení motoru. Na okamžik zahlédl malý člun vyplouvající z ústí zátoky, vněmž bylo vedle kormidelníka vidět Bolckovu bělovlasou postavu. Pitt se obrátil k veliteli člunu 2, kterýklečel za gumovníkem a nabíjel pušku. „Bolcke uprchl v malém člunu. Zavolejte Madridovi na Colettě apovězte mu, aby ho zajistil.”

Velitel přikývl. Zacvakl zásobník na místo, stiskl spínač na vysílačce a zavolal podpůrnou loď.

Na palubě Coletty právě Madrid sledoval dalekohledem blížící se malou kontejnerovou loď. Obrátil se auviděl Bolckův člun, jak vyplouvá ze zátoky. Okamžitě uvedl posádku své hlídkové lodi v pohotovost.„Střelče, připravit varovný výstřel před blížící se člun,“ přikázal. „Pal!“

Člen posádky vystřelil z palubního děla ráže 2,0 mm a před malým člunem vytryskl gejzír vody. Plavidlozpomalilo, ale drželo kurz k přídi Coletty. Madrid, jenž se soustředil na zastavení Bolckova člunu, ignoroval

kontejnerovou loď, která se blížila z boku.

„Stře1če, připravit výstřel na motor. Pal!“

Muž zamířil, ale než stačil vypálit, padl na palubu a začal mávat pažemi, jako by ho napadl roj včel. Skřikem se odvalil k zábradlí a vrhl se přes ně, aby našel úlevu ve vodách jezera.

Madrid stojící v kormidelně náhle ucítil, jak jeho kůži zachvátila palčivá bolest. Odskočil od kormidla,neschopný věnovat se dál řízení lodi. S bolestným výkřikem vyhlédl z okna a uviděl, jak se na ně valíkontejnerová loď.

Plavidlo narazilo do Coletty nízkou rychlostí a jeho masa jí snadno rozdrtila příď. Menší loď to odhodilodozadu a její útroby se začaly plnit vodou. Za pár vteřin se záď zvedla a hlídkový člun se ponořil pod

vodu.

Bolcke sledoval, jak jeho nepřátelé mizí pod hladinou, zatímco jeho člun přivazovali k boku kontejnerovélodi. S ozbrojencem v patách vyběhl po spuštěných schůdcích na palubu a vystoupil na můstek. Udýchaný

se dopotácel ke kormidlu, kde stál Pablo a obdivoval zařízení pro rozhánění davů na přídi lodi.

„Zdá se, že jsme dorazili v pravý čas,“ poznamenal Pablo.

„Zaútočili,… na… tábor,“ vypravil ze sebe Bolcke.

„Kdo?“

,Jeden ze zajatců. Uprchl včera.“

„Musejí být od správy průplavu. Hned jsem si myslel, že je to jejich loď.

Jsem si jistý, že se o ně Johansson na břehu postará.“

„Ne, Johanssona zabil ten uprchlík.“

„Mohli by vědět o tom obchodu?”

Bolcke zavrtěl hlavou.

„Za pět milionů se dá vybudovat spousta nových provozů,“ poznamenal Pablo.

„Jsou plány i motor v bezpečí na palubě?” Bolcke se rozhlédl po pozměněném vzhledu Salzburgu.

„Ano“

„Číňané na nás čekají na jezeře Miraflores.“

Pablo na něho pohlédl jako dítě čekající na narozeninový dárek. „V tom případě nevidím důvod, pročodkládat chvíli, kdy obdržíme platbu.“ Nařídil nasměrovat loď’ do hlavního kanálu průplavu a Salzburgrychle pokračoval v cestě.

PŘÍSLUŠNÍCI ZVLÁŠTNÍ JEDNOTKY SPRÁVY PRŮPLAVU VYLOVILI Alvareze a zbývající členy jehojednotky, kteří byli rozptýlení po zátoce nebo se choulili mezi pilíři mola. Velitel operace vypadal jakozmoklá slepice, ale hodil ztrátu poloviny svých mužů prozatím za hlavu, aby se mohl věnovat velení všemtřem jednotkám.

Ukázal na širokou cestu na opačném konci mola, která mizela v džungli. „Vězni jsou tam?“

„Ano,“ odpověděl Pitt. „Ta cesta vede k drtičce. Ubikace vězňů stojí za ní.“

Alvarez rozdělil své muže do dvou skupin a vydal se po cestě s první z nich, s Pittem a Dirkem v patách.Postupovali opatrně, obávali se přepadení, ale zbývající stráže nebyly nikde na dohled. Cesta se rozšířila,když se přiblížili k drtičce, otevřené budově s vysokou střechou. Alvarez poslal tři muže, aby prozkoumaliboční vchod, ale ti k tomu vůbec nedostali šanci.

Ozbrojenci zahájili palbu ze všech dveří a oken stavby. Bolckovy zbývající bezpečnostní síly v počtudvanácti mužů se shromáždily v budově drtičky k závěrečné obraně a protiútoku. Nečekaná střelba stálaživoty skoro polovinu Alvarezových mužů.

Alvarez sám byl zasažen do nohy a Pitt ho odtáhl do úkrytu v pralese. Velitel operace rychle povolal

záložní síly, které postupovaly na křídle. Chráněni krycí palbou odtáhli jeho muži své raněnéspolubojovníky do bezpečí džungle, ale bitva uvízla na mrtvém bodě. Alvarez zavolal na Colettu propomoc, avšak odpovědí mu byl jen šum statické elektřiny. „Neodpovídají,“

sdělil Pittovi. „Bez podpory se budeme muset stáhnout.“

„Bez vězňů ne.“ Pitt si vzal útočnou pušku raněného vojáka, který ztratil vědomí. „Snažte se je zaměstnat.

Pokusíme se je obejít a dostat se k ubikacím pro zajatce.“ Pokynul Dirkovi.

Oba muži se ponořili do džungle a širokým levým obloukem začali obcházet drtičku. Pitt je dovedl dostředu oblouku a pak zamířil zpátky k vysoké stavbě. Když vyhlédli zpoza pokrouceného cedru, uvidělikonec drtičky a ubikace zajatců hned za ní.

Vězeňské baráky stály uprostřed široké paseky a nic je nechránilo před střelbou z drtičky. Pitt viděl, jak zbrány komplexu vyhlíží několik vězňů a snaží se sledovat průběh přestřelky.

Všiml si vozíku na rudu zaparkovaného na trávě vprostřed cesty mezi jejich pozicí a bránou. „Doběhnu ktomu vozíku. Kdybych se tam dostal nepozorovaně, měl bych to zvládnout až k bráně.“

Dirk odhadl vzdálenost mezi nimi a drtičkou. „Na to, abych tě mohl odsud krýt, je to moc daleko. Půjdu s

tebou.”

Než se Pitt zmohl na protest, rozběhl se Dirk k vozíku. Pitt ho následoval, ačkoliv jeho zesláblé nohy

nemohly udržet takové tempo dlouho.

Jejich manévr neunikl pozornosti střelce v prvním patře budovy. Když se Dirk skrčil za vozíkem, začaly sedo země na jeho opačné straně zarývat Pitt, který běžel několik kroků za ním, musel skočit šipku doúkrytu a dopadl na svého syna. Za ním hvízdaly střely.

„Tohle není ten nepozorovaný výpad, ve který jsem doufal,“ poznamenal Pitt.

„Musejí mít střelce po celé budově.“ Dirk vyhlédl přes okraj vozíku, vypálil dva výstřely a zase schovalhlavu. „V prvním patře je chlap s granátometem.“

Pitt Vystrčil útočnou pušku vedle boku vozíku a pokropil otevřené okno krátkou dávkou. Kulky rozštípalyrám a rozbily sklo. Když zbraň opět stáhl, uviděl Pitt, jak se ze stínu vynořil muž s trubkou s baňatýmzeleným koncem na rameni. Věděl, že dobře mířený výstřel z granátometu by je oba roztrhal na kusy.

Opřel si pušku o vozík a chystal se k výstřelu, když tu zaduněl výbuch jako úder hromu. Palba ustala avšechny oči se upřely na černý kouř stoupající za vězeňskými ubikacemi.

Pitt se podíval na hodinky a usmál se. Čou nakonec přece jen dorazil. „Máš deset minut zpoždění,“

zamumlal Pitt.

Vteřinu nato explodovala v ohnivé kouli celá drtička. Hned poté se ozvalo půl tuctu dalších výbuchů, které

srovnaly se zemí separační a extrakční provozy rozmístěné po celém komplexu. Džungli zahalil dým aplameny, Bolckova skrytá zařízení byla likvidována jedno po druhém. Čou ušetřil jen vězeňské baráky,Bolckovu rezidenci a ubytovnu mužstva, kde se během bojů ukrývalo několik výzkumných pracovníků.

Kolem Pitta a jeho syna choulících se za vozíkem pršely kusy střechy z drtičky. Válec drtičky prorazil zeďbudovy a odvalil se do džungle. Většina stráži uvnitř zemřela na místě, ale několik ozbrojenců výbuchvyhodil z oken a živí dopadli na trávu. Vojáci správy průplavu si s nimi okamžitě poradili.

Pitt a jeho syn se rozběhli do ubikací pro zajatce. Pitt ustřelil zámek a rozkopl bránu. Dav vězňů se jimvyvalil vstříc.

„Rádi tě vidíme, člověče,” zvolal Plugrad, který se prodral kupředu, aby poplácal Pitta po rameni.

Maguire a ostatní muži se okolo nich seběhli a potřásali jim rukama. Pitt si razil cestu davem, úzkostněpočítal všechny muže a zároveň hledal svého přítele. Když dorazil k poslednímu zajatci, zjistil, že jeden

chybí. Giordino.

Naplněn obavami prošel Pitt jídelnou a obytnými prostorami. Nikde nikdo. Obrátil se zpátky k bráně, kdyžtu si všiml hamaky pověšené mezi dvěma grily v otevřené kuchyni. Ležela v ní Giordinova nehybnápostava. Pitt přistoupil blíž a s obavami pohlédl na svého přítele. Potom se z Giordinova hrdla vydralopovědomé zachrápání.

Pitt se usmál od ucha k uchu. „Je čas vstávat, kamaráde.”

Giordino pootevřel ospalé oko. „Vrátil ses docela rychle.“

„Věděl jsem, že ti budu chybět.”

Giordino zívl a posadil se. „Pěkný ohňostroj. Dostali jste Bolcka?”

„Ne, vyklouzl odsud, jakmile ta zábava začala.” Podal Giordinovi opodál opřenou berli, hrubě vyřezanou z

větve stromu. „Jak se Cítíš?”

„Jako účastník národního turnaje ve skákání panáka.” Giordino vyskočil na jednu nohu a zastrčil si berli

pod rameno. Raněné stehno měl obvázané tak mohutně, že připomínalo pařez stromu. Pitt mu pomohl

dobelhat se k bráně, kde postávali ostatní zajatci, kteří se báli odejít.

Od dýmající drtičky přiběhl jeden voják a přistoupil k Pittovi. „Posílá mě Alvarez. Tohle jsou všichni vězni?”

„Ano, jsou tu do posledního muže.”

„Jak došlo k těm výbuchům?”

„Ty nálože tu byly rozmístěné už dřív. Zachránily nám krk.“

„To rozhodně,” přitakal voják. „Alvarez říká, že máte odvést všechny na molo.” Obrátil se a rozběhl se,

odkud přišel. „Musíme se postarat o raněné.”

Pitt začal vyhánět zajatce z brány, když tu ho Giordino popadl za paží a ukázal na oblohu.

„Že by někdo odjížděl bez nás?”

Pitt vzhlédl a uviděl sloupec černého kouře stoupajícího z přístaviště - zplodiny z velkého naftového

motoru.

„To je Adelaide,” prohlásil rezolutně. Jejich boj ještě neskončil.

ALE, POPOZEŇ TY CHLAPYI” KŘIKL PITT UŽ ZA BĚHU. „DIRKU, „ pojď se mnou.”

Protože spěchal, aby zachránil zajatce, zapomněl Alvarez poslat někoho na palubu Adelaide. Gomez, kterýse skrýval na můstku, nastartoval na počátku útoku lodní motory. Poté co byl svědkem Bolckova útěku anásledných explozí v džungli, neměl už důvod se tam zdržovat.

Pitt s Dirkem se vynořili z pralesa a našli Adelaide stále u mola. Uvazovací lano na zádí bylo uvolněné aPitt spatřil Gomeze, ho vytahuje na palubu a pak mizí v lodní nástavbě. Po molu před lodí běžel členposádky, aby odvázal příďové lano.

Pitt a jeho syn utíkali dál. Přední nástupní lávka byla stále na místě, takže měli šanci dostat se na palubu a možná dokonce zabránit odvázání lodi. Tato naděje se rozplynula, když námořník sundal smyčku lana zúvazného kůlu a pak pohlédl k ústí zátoky. Přes hukot zahřívajících se motorů Adelaide bylo slyšet malý

závěsný motor. Když Pitt s Dirkem proběhli podél trupu

lodi, spatřili zdroj toho zvuku.

Byla to Summer, kormidlující člun 3. Na jeho dně leželo několik zmáčených a zraněných mužů.

Námořník na molu se chvilku díval a pak hodil příďové lano do vody. Jakmile se člun přiblížil k molu,klidně vytáhl z pouzdra pistoli a namířil na Summer.

Zazněla rychlá salva a námořníkovi provrtalo záda půl tuctu kulek. Nejméně dvě pocházely z Dirkovypistole, ostatní byly z Pittovy útočné pušky. Námořník se otočil, naslepo vypálil na své útočníky a pak se

svalil mrtvý na zem.

Za vteřinu naplnila vzduch skřípění a hlasitá rána.

„Adelaide vyplula!” vykřikl Dirk.

Gomez dal plný tah a začal se vzdalovat od mola. Skřípění přicházelo od lávky, která klouzala po krajimola, pak udeřila o trup a zůstala viset dolů z paluby.

Summer kormidlovala člun podél mola, právě když se loď dala do pohybu. „Připlula kontejnerová loď anarazila do Coletty,“ křikla na Pitta a Dirka. Nedodala, že sama doplula na místo srážky a vylovila ty, copřežili, zatímco kontejnerová loď odplouvala. „Jsem si dost jistá, že naložila Bolcka. Mohl by to být

Salzburg.“

Pitrův mozek naplnila záplava myšlenek. Pokud měla Summer pravdu, byly na palubě té lodi plány SeaArrow a motor. A možná i Ann. Bylo nutné loď zastavit, než se dostane z průplavu.

S pohledem upřeným na Adelaide rychle promluvil na své děti. „Dirku, doběhni na konec mola. Summer,nech běžet motor, jdu na palubu.”

Pověsil si útočnou pušku na záda a skočil z mola. Dopadl do vody metr od nafukovacího člunu, ale začalplavat k lodi. S plující lodí nemohl udržet tempo, měl však na mysli jiný cíl: uvazovací lano visící z otvoruna přídi a vlečené vodou. Popadl silné lano a sklouzl na jeho konec, kde nahmatal těžké oko. K němu bylpřivázaný slabší provaz, který hodil jednomu z mužů

ve člunu.

„Drž se té lodi,“ křikl na Summer a chytil se okraje člunu, když ho obrátila a jala se pronásledovat větší

plavidlo.

Zesláblý Madrid se naklonil přes bok a pomohl Pittovi na palubu. Společně přitáhli dovnitř těžké uvazovacílano. Pitt řekl dceři, aby loď předehnala a táhla za sebou lano jako kotvu. Na břehu zatím doběhl Dirk nakonec mola, kde se nacházel poslední kotevní sloupek. Když nafukovací člun doplul blíž, odhadl Gomez, co

mají v úmyslu, a obrátil Adelaide napříč zátokou.

Dirk viděl, že se loď vzdaluje od mola, a pobídl Summer, aby si pospíšila. Pitta a Madrida už bolely pažeod přitahování těžkého lana, Summer otevřela plyn naplno a zamířila k bratrovi. Dirk si lehl na břicho anaklonil se přes okraj mola v okamžiku, kdy člun doplul až k němu a Summer zastavila motor. Pitt mupodal smyčku na konci lana a Dirk ji popadl, zrovna když se napjalo. Vši silou zabral a v poslední vteřiněse mu podařilo navléknout smyčku na sloupek.

„Radši uhni, kdyby prasklo!” křikl Pitt.

Dirk se postavil a rozběhl se po molu. Summer obrátila člun a následovala ho. Náhle se člun stočil kAdelaide a Dirk okamžitě pochopil proč. Summer dovedla loďku k lodní lávce visící z boku lodi, Pittvyskočil a chytil se Vylezl nahoru a přeskočil na palubu.

Uvazovací lano bylo napjaté a drželo příď lodi na místě. Protože se šroub stále točil, začala se záď stáčetk pravoboku, takže hrozilo, že loď uvízne napříč v zátoce. Na molu sténaly šrouby kotevního sloupku podmocným tahem; bojovaly, aby udržely loď na místě.

Během té hry na přetahovanou doplula Summer s nafukovacím člunem k žebříku vedoucímu na molo, kde

Dirk pomohl Madridovi a ostatním raněným nahoru. Když byl na břehu i poslední z nich, Jorge, skočil Dirk

do člunu. „Dovez mě tam, budu tátovi krýt záda,“ křikl.

Summer přidala plyn a vyrazila k boku Adelaide, kde Dirk přeskočil na kývající se lávku.

„Buď opatrný!“ zavolala za ním.

Dirk přikývl. „Hlavně se drž dál od toho lana.”

Summer pospíchala zpátky k molu, když lano vydalo zvuk jako napjatá struna. Gomez dal plný tah a

napínal lano vší silou lodních motorů. Něco muselo povolit - a nakonec se to stalo.

Smyčka lana na kotevním sloupku se přetrhla a lano prásklo jako bič zpátky k Adelaide. Dirk, který ještěvisel na lávce, se skrčil, lano udeřilo do trupu a málem mu urazilo hlavu. Jakmile na něho silný provazzačal padat, vyšplhal se po lávce a vytáhl se na palubu.

Uvolněné plavidlo poskočilo kupředu a obloukem zamířilo z úzké zátoky. Dirk se rozhlédl po palubě pátral po svém otci. Jenže kromě mrtvých těl dvou ozbrojenců na přídi se loď zdála být prázdná. Pohlédlna můstek na zadní nástavbě a rozběhl se po dlouhé otevřené palubě. Dorazil k bočním dveřím a stál užna prvním schodu, když. se nad jeho hlavou ozvala střelba.

Opakované dávky zněly skoro půl minuty, zatímco Dirk běžel do schodů. Jakmile dorazil do čtvrtéhopodlaží, palba umlkla, a on se opatrně plížil dál na úroveň můstku, kam vstoupil s pistolí připravenou kvýstřelu.

Udělal jen pár kroků ze dveří a ucítil vzadu na krku teplé ústí hlavně. Strnul na místě, ale hlaveň rychle

zmizela.

„Nepamatuju si, že bych ti dal povolení vstoupit na palubu.“

Dirk se ohlédl, a když uviděl, že zbraň drží jeho otec, rozlila se mu po tváři úleva.

„Netušil jsem, že jsi kapitán těchhle necek,“ utrousil Dirk.

„Zjevně už ano.“ Pitt ukázal na můstek.

Okolo nich nebylo nic než zkáza. Okna můstku byla rozstřílená a radar i navigační monitory rozbité.

Vzduch naplňoval štiplavý kouř ze zničené elektroniky. V protějším rohu leželo Gomezovo zakrvácené tělo.

„Dal jsem mu šanci, ale odmítl ji přijmout.“

Dirk přikývl a pak se podíval ven rozbitým předním oknem lodě bez kormidelníka. Adelaide už skoro

vyplula ze zátoky, ale v cestě jí stála stěna kamení a mangrovů.

„Před námi jsou skály!“ vykřikl a skočil ke kormidlu.

„Nejsou skutečné,“ opáčil Pitt. „Je to součást maskování zátoky.“

Pár vteřin nato loď’ najela do atrapy. Nebylo cítit žádný náraz, Adelaide jen hladce proplula skrz. Bočním

oknem Dirk uviděl, jak se na vlnách pohupuje převrácená polystyrenová skála.

Adelaide vyplula ze zátoky do otevřených vod jezera Gatún. Na sever se průplavem pohybovala velká

jeřábová loď, dva tankery a kontejnerové loď směřovaly ohybem na Pitt přistoupil ke kormidlu a nastavil

lodní motory na plný tah.

„Nevrátíme se pro ostatní?“ zeptal se Dirk.

Pitt upřel ocelový pohled na kontejnerovou loď mizející za ohybem průplavu. „Ne,“ odpověděl. „Musíme dohnat jednu loď.”

BOLCKE STÁL NA MŮSTKU A DÍVAL SE ZADNÍM OKNEM VEN. OBZOR zaplňovala oblaka černého kouře,jenž stoupal z jeho skrytého tábora. Věděl, že tábor je zničený kvůli tomu uprchlému vězni, tomu, kterýhodil kouřový granát na jeho přední schodiště.

Ale Pablo měl pravdu. Peníze, které získá prodejem technologie Sea Arrow, mu budou bohatě stačit navybudování nového zařízení na extrakci vzácných zemin. Přístaviště na Madagaskaru už začalo fungovat a

bez problémů bude moci přesunout práce tam. Ztratí však několik měsíců na trhu s minerály v době, kdyje o vzácné prvky největší zájem. Zapřisáhl se, že jakmile bude bezpečně zpátky v Kolumbii, pošle Pabla,aby toho vězně dopadl a přinesl mu jeho hlavu na podnosu.

Hleděl kupředu, zatímco Salzburg couval do úzké části jezera Gatún zvané úžina Gamboa. „Jak je to ještě

daleko ke zdymadlu?”

Pablo se obrátil od kormidla. „Do Pedro Miguel je to necelých dvacet kilometrů.“ Povšiml si obav vBolckově tváři. „Už jsem tam volal vysílačkou. Vedoucí zdymadla nás očekává. Nebudou žádné problémy.“

Z vysílačky na můstku zazněl hlas lodivoda tankeru kritizujícího jinou loď za to, že ho na jezeřepředhonila. Bolcke a Pablo hlášení ignorovali a zamyšleně hleděli na motor Sea Arrow na palubě pod nimi,

zakrytý plachtou na korbě přívěsu a obklopený narovnanými kontejnery.

Tři kilometry za nimi chrlil lodivod tankeru dál nadávky na adresu velké nákladní lodi, která se vecpalapřed něho. Rychlost v téhle části průplavu je osm uzlů, pitomče,“ zařval do vysílačky.

Pitt stojící na můstku Adelaide ho nemohl slyšet, protože lodní vysílačka vzala za své při přestřelce sGomezem. Neznal ani svou rychlost, neboť navigační přístroje byly také zničené. Nepochyboval však, žese loď pohybuje rychlostí o hodně větší než osm uzlů.

S prázdnými nákladovými prostory a s minimem paliva v nádržích seděla Adelaide vysoko na hladině. Pittse z ní snažil vymáčknout maximum a brzy se přiblížil k dvaceti uzlům. Nechali za sebou tanker a jehovzteklého lodivoda a Pitt před sebou uviděl další plavidlo. Byl to velký holandský tanker třídy Panamax,uzpůsobený svou délkou okolo tří set metrů rozměrům původních komor zdymadel.

Kanál průplavu se zúžil ještě víc, Pitt dostihl holandskou loď a zamířil k jejímu levoboku, aby ji předjel.Adelaide se právě vmáčkla vedle tankeru, když se objevila velká modrá kontejnerová loď plující opačnýmsměrem.

Dirk odhadl vzdálenost nutnou k předjetí tankeru a potřásl hlavou. „To nemáme šanci stihnout.“

Očekával, že jeho otec zpomalí a zařadí se zpátky za tanker, dokud nebude mít prostor k předjetí, ale Pittjen stál klidně u kormidla. Neměl v úmyslu ubrat rychlost.

Dirk se na otce usmál a potřásl hlavou. „Ti chlapi na kontejnerové lodi nebudou moc nadšení.

Lodivod plavidla v opačném směru si už Adelaide všiml a křičel do vysílačky, aby se okamžitě stáhlazpátky na svou stranu kanálu. Jeho čím dál zoufalejší žádosti však zůstávaly nevyslyšeny a plavidla se ksobě rychle přibližovala.

Pitt tanker předháněl, ale jeho obří délka dělala z celé akce nekonečný proces. Tanker a kontejnerové loď

byly už bok po boku, takže nebylo pro nikoho úniku. Pitt odhadoval, že kanál je dost široký pro všechnatři plavidla, jenže nevěděl, zda je také dost hluboký. Ale protože se držel uprostřed, kde byl kanálnejhlubší, bylo mu to v podstatě jedno.

Lodivod tankeru dělal, co mohl, aby svou loď zpomalil a přimáčkl co nejvíc k pravé straně kanálu. Protoževšak mělo jeho plavidlo největší ponor, odmítal přimáčknout ho ještě víc ke břehu. Byl to tedy lodivod

kontejnerové lodi, kdo musel uhnout.

Aby mu Pitt pomohl, přiblížil se k tankeru natolik, že by se dalo přeskočit z jedné paluby na druhou. Zdálo

se však, že je srážka nevyhnutelná.

Kontejnerová loď se řítila proti nim a Pitt s Dirkem se připravili na náraz. Blížící se plavidlo, až k oblozenaložená kontejnery, zaplnilo jejich zorné pole a jeho příď se na ně valila. Jeho lodivod však moudřeusoudil, že najet na břeh bude bezpečnější než srážka, a stočil loď stranou, aby udělal Pittovi místo.

Plavidla se minula s asi metrovou mezerou na každé straně a kontejnerová loď’ se otřela o dno, až jejíšroub zvířil bahno. Lodivod a důstojníci na palubě zasypali Pitta urážkami, ale ten se jen usmíval a

zamával jim.

„Za tohle budou chtít tvoji kormidelnickou licenci,“ prohodil Dirk.

„Představ si, budou zuřit, až zjistí, že žádnou nemám,“ opáčil Pitt.

Kanál před nimi zatáčel a zužoval se, takže jeho břeh částečně zakrýval trup Salzburgu. Bolcka a Pabla na

jeho můstku znepokojila poslední série výhrůžek v éteru. Poté, co kontejnerová loď minula Adelaide alodivod uviděl jméno na její zádi, vychrlil do vysílačky poslední hrozbu: „Labradore, řekl, „pošlu oficiálnístížnost správě průplavu v Colónu.“

Bolcke strnul, když uslyšel jméno lodi. „Labrador, To jméno jsme dali tě’ unesené lodi v našempřístavišti.“ Popadl dalekohled a přeběhl k zadnímu oknu. Nebylo pochyb, že velká nákladní loďpředhánějící holandský tanker je Adelaide.

Zbledl. „Pronásledují nás,” oznámil Pablovi.

Pablo s klidem pohlédl na navigační monitor. „Měli bychom být schopní bezpečně se dostat do zdymadla.

A pokud to nestihneme,“ dodal, „budou litovat, že se za námi vydali.“

OBĚ PLAVIDLA VPLULA DO PRŮSMYKU GAILLARD, NEJNEBEZPEČNĚJŠÍHO úseku průplavu. Totopatnáctikilometrové umělé údolí překonává horský hřeben - a představovalo nejobtížnější výzvu probudovatele. Herkulovské úsilí kopáčů, kteří byli odkázáni jen na své svaly a nespolehlivé parní bagry, mělo

za výsledek příkop v některých místech hlubší než šedesát metrů. Tisíce jich přišly o život, někteří vinounehod a sesuvů půdy, ale hlavně kvůli žluté horečce a zápalu plic.

Velikost díla zmizela, když byly v roce 1914 vypuštěny vody průplavu, které hluboký průsmyk zalily. Jehopoklidný vzhled jen zakrývá zákeřné’ proudy, které jsou velkým soustem i pro zkušeného lodivoda.

Pitt se vřítil do průsmyku a ignoroval značku, která připomínala rychlostní limit šest uzlů pro velkáplavidla. Občas pocítil působení proudů, když se záď’ stočila k jedné nebo druhé straně, ale odmítalpolevit v pronásledování. Salzburg už viděl zřetelně před sebou ve vzdálenosti asi tři čtvrtě kilometru.

Ačkoliv Pablo nařídil kapitánovi zvýšit rychlost, nabíral Salzburg tempo příliš pomalu. Při pohledu dozaduna rychlejší Adelaide si Kolumbijec uvědomil, že se bude muset připravit na obranu.

Jakmile si Pitt všiml několika mužů shromážděných na přední palubě Salzburgu, předal Pablo kormidlo

Dirkovi.

„Čistě pro pořádek,“ poznamenal Dirk, „ještě nikdy jsem nekormidloval takhle velkou loď.“

„Řídí se snáz než duesenberg,“ opáčil Pitt. „Jenom se drž dál od břehu. Hned jsem zpátky.”

Když se přiblížili k Salzburgu, uviděl Dirk na jeho přídi tři muže manipulující s vysokým předmětem, kterývypadal jako velká radarová anténa. Muži vytáhli parabolu na nějaké kontejnery u zábradlí na levoboku anamířili ji dozadu - na Adelaide.

Okamžik nato se objevil na můstku Pitt. Dirk sebou trhl, když uviděl svého otce oblečeného ve stříbrnémochranném obleku úrovně A. „Na co ten ohoz Bucka Rogerse?“

„Ty skafandry jsme s sebou přinesli na palubu,“ vysvětlil Pitt. „Bolckovy lodě jsou totiž vybavenémikrovlnným zařízením, které se běžně používá na rozhánění davů. Jenže tohle zabíjí. Na palubě

Salzburgu bude nejspíš také takové.”

Dirk ukázal dopředu. „Myslíš tu parabolu na přídi?“

Pitt uviděl mikrovlnný systém mířící přímo na ně a hodil jeden oblek Dirkovi. „Rychle, navlékni to na

sebe.“

Dirk si začal natahovat ochranný oblek, když ucítil, jak ho pálí záda. „Už to museli zapnout,“ vyhrkl a

rychle zapnul zip.

Pitt ucítil stejné pálení v obličeji, nasadil si kuklu se štítem a přistoupil ke kormidlu.

„Drž se za přepážkou,“ nařídil Dirkovi hlasem tlumeným kuklou.

Strhl kormidlo k pravoboku a ucítil pálení na hrudi a pažích. Jak stál před rozbitým oknem na můstku,

nacházel se přímo v palebné linii zbraně. Oblek mu sice skýtal jistou ochranu, ale neodrážel veškeré

mikrovlnné záření.

Systém umístěný na přídi Salzburg:: musel pálit podél levého boku lodi, aby Adelaide zasáhl. Pitt se mohl

paprsku zbraně vyhnout tím, že odbočil k pravé straně kanálu a ukryl se za vedoucí loď’. A právě to v

několika minutách udělal.

Bolcke sledoval, jak Adelaide náhle změnila kurz. „Stáčí se ke břehu. Myslím, že jsme je dostali.“

„Obsluha hlásí, že zasáhla přímo můstek,“ zvolal Pablo.

Pak uviděli, jak Adelaide vyrovnává kurz podél břehu. Pronásledovatel měl stále o něco vyšší rychlost a

dál se blížil k zádi Salzburgu.

„Myslím, že do nás chtějí narazit,“ řekl Bolcke.

Pablo pohlédl na navigační monitor a uviděl, že brzy dorazí k prvním komorám v Pedro Miguel. „Musímese jich zbavit dřív, než budeme na dohled od zdymadel.” Prohodil pár slov s kapitánem a odešel z můstku.

Bolcke zůstal stát u zadního okna můstku a nespouštěl oči z pronásledujícího plavidla.

Pitt udržoval od lodi před nimi bezpečnou vzdálenost. Původně doufal, že se mu podaří dostat se vedleSalzburg:: a natlačit ho na břeh, ale přítomnost mikrovlnné antény u jeho levého zábradlí mu zkřížilaplány. Zvažoval další krok, když tu se Salzburg před nimi naklonil.

Na Pablův rozkaz obrátil kapitán Salzburg prudce doleva. Obsluha paraboly okamžitě namířil:: paprsek namůstek Adelaide. Pitt ucítil povědomé pálení na kůži, ale vlasy mu vstaly hrůzou z toho, co spatřil vedlemikrovlnné zbraně. Byl to Pablo a další muž, kteří stáli u zábradlí s raketomety na ramenou. Okamžik nato

vypálili.

„Pryč z můstku!“ vykřikl Pitt, jakmile rakety vyrazily směrem k nim.

Protože neměl čas uprchnout, vrhl se na podlahu a při pádu stočil kormidlo doleva.

První raketa zasáhla ocelovou stěnu nástavby Adelaide přímo pod můstkem. Spadla na palubu a neškodně

vybuchla na krytu nákladového prostoru.

Pablo vypálil druhou raketu - a mířil přesně. Granát prolétl rozbitým oknem těsně nad Pittovou hlavou.Protože mířil šikmo nahoru, Odrazil se od stropu k zadní přepážce, kde explodoval. Celá nástavba seotřásla výbuchem, jenž zničil můstek v oblaku kouře a plamenů.

Pablo, který to sledoval z paluby Salzburgu, se pro sebe usmál. Takové peklo nemohl nikdo přežít.

PITTOVI ZACHRANILY ŽIVOT DVĚ VĚCI. PRVNÍ BYLO, ŽE SE GRANÁT odrazil od zadní přepážky avybuchl před jedním z řídicích panelů. Šrapnely se rozlétly okolo panelu a zasekaly se do něj - aleneprošly skrz. Pitt ležící na druhé straně byl ušetřen smrtící spršky ostrých ocelových úlomků.

Jeho druhou spásou byl ochranný oblek. Chránil ho před plameny, které provázely výbuch a prohnaly secelým můstkem. Exploze otřásla jeho smysly a měl co dělat, aby popadl dech, ale snadno se postavil na nohy, jakmile se vrátil Dirk a vytáhl ho z té spouště.

,Jsi v pořádku?” zeptal se Dirk.

Pitt ho přes zvonění v uších skoro neslyšel. „Jo, díky Bucku Rogersovi.“

Setřásl ze sebe účinky výbuchu a odpotácel se k blízkému oknu. „Už bychom měli být skoro u ní.“ Muselkřičet, aby sám sebe slyšel.

Sotva ta slova vypustil z úst, dolehla k nim od přídě hlasitá rána. Pitt s Dirkem se chytili přepážky, loď seotřásla a zastavila.

Tím, že při pádu stočil kormidlo k levoboku, navedl Adelaide na kolizní kurz se stáčejícím se Salzburgem.V úzkém kanálu se Salzburg musel držet zamýšleného obratu do protisměru v naději, že proklouznekolem Adelaide. Pitt se svým zásahem postaral, aby se mu to nepodařilo.

Bolcke užasle zíral, jak se Adelaide s můstkem proměněným v kouřící trosky obrací směrem k nim jakovedená neviditelnou rukou. Salzburg byl v polovině svého obratu k levoboku, když mu příď Adelaidenarazila do trupu. Za skřípění oceli o ocel se rozjetá nákladní loď zabořila skoro šest metrů hluboko dozádi Salzburgu. Kdyby byl Salzburg plně naložený, rozlomil by ho tlak na jeho kostru ve dví. I tak alenáraz zahýbal pláty na celém boku a do nitra lodi se začala valit voda.

Kontejnery narovnané na palubě Salzburgu se rozsypaly jako kostky stavebnice. Několik jich spadlo do

kanálu poté, co prorazily zábradlí na pravoboku. Na levoboku se dva prázdné kontejnery svalily na

mikrovlnnou anténu a rozdrtily parabolu i se dvěma techniky. Pablo se díval, jak se další kontejnerpřekotil na bok a přimáčkl nohu jeho kolegy s raketometem. Muž křičel na Pabla o pomoc, ten všaknemohl nic dělat, tak jen mlčky odešel.

Obě plavidla byla „smrtelně zraněna“, ale Salzburg na tom byl zjevně hůř. Loď se rychle nakláněla k

levoboku a z paluby se sypaly další a další kontejnery. Za okamžik už voda šplíchala na hlavní palubu.Salzburg šel ke dnu.

Pablo utíkal na můstek, kde Bolcke nevěřícně zíral na tu zkázu. Pablo proběhl kolem něho k zamčenékajutě, jejíž dveře vykopl. Uvnitř byla plastová přepravka s Heilandovými plány Sea Arrow. „Kde jekapitán?“ zeptal se. „Musíme pryč z lodi.“

„Šel zkontrolovat hlavního strojníka.“

„Nesmíme marnit čas, musíme dostat posádku z lodi.“ Zvedl přepravku a odběhl z můstku.

Bolcke ho následoval. Když se dostali na palubu, spěchal ke zvednutému zábradlí na pravoboku, kde bylpřipoutaný záchranný člun. Pablo do něj hodil přepravku a štěkl na Bolcka: „Nastupte si. Spustím vás navodu a skočím za vámi.”

Bolcke poslechl. Pablo vzal do ruky ovládání navijáku a začal spouštět člun. Vtom ho Bolcke zarazil.

„Podívejte se na tu druhou loď.“

Na palubě pod nástavbou Adelaide se objevily dvě postavy ve stříbrných ochranných oblecích, z nichžjedna byla pokrytá černými sazemi. Pablo uviděl, že druhý muž třímá zbraň.

„Vím, jak je zdržet.“ Spustil člun tvrdě na vodu a pak odvázal jeho přední lano, zatímco Bolcke uvolňovallano navijáku. Pablo vyběhl do podlaží s kajutami mužstva a odemkl Anninu kajutu.

Tentokrát byla ráda, že ho vidí. Ačkoliv si nebyla jistá, co se stalo, poznala, že se loď potápí, a měla

strach, že ji tam nechají utopit.

,Jdeme!” Pablo ji popadl za pouta mezi zápěstími a vedl ji chodbou.

Když dorazili na hlavní palubu, vytřeštila oči při pohledu na vysoký trup Adelaide zaražený do bokuSalzburgu. Zaklínění nezabránilo náklonu Salzburgu, jehož paluba se už zvedala pod ostrým úhlem.

Pablo vedl Ann dolů po skleněné palubě k zábradlí na pravoboku, kde už voda sahala po kotníky. Zastavilse před osamělým kontejnerem, který sklouzl dolů a zpola projel zábradlím. Vyčníval mezi ostatnímikontejnery - a Pablo se postaral, aby trčel ještě víc. Vylovil z kapsy klíč a odemkl jeden náramek pout.

Ann zbystřila, předstírala povolnost a nechala se odvést blíž ke kontejneru. Při dalším kroku však vykoplakolenem a zasáhla Pabla těsně vedle rozkroku.

Okamžitě se rozmáchl a vlepil jí políček, který ji odhodil na kontejner. Popadl její pouta a připnul volnýnáramek na oko přivařené ke spodní části kontejneru. „Je mi líto, že to nevyšlo podle plánu,“ řekl. „Pěknězamávej svým přátelům.“

Obrátil se, zamířil přes palubu a náhle se přikrčil, neboť cosi ostře třesklo do kontejneru za jeho zády.Přidal do kroku, ohlédl se a uviděl muže u zábradlí Adelaide, který na něho střílel z pistole. Pablo ustoupilstranou za řadu kontejnerů a uhnul tak před dalšími dvěma výstřely.

Dirk znechuceně sklonil pistoli v okamžiku, kdy se k němu u zábradlí připojil jeho otec. Shodili už

nemotorné ochranné obleky, ve kterých z nich kapal pot.

„Tamhle e připoutaná nějaká žena,“ ukázal Dirk. „Vystřelil jsem na muže, co ji tam přivázal, ale minul

jsem.“

Pitt zahlédl ženu s krátkými blond vlasy ležící na palubě vedle kontejneru. „To je Ann.”

Veškerá úleva, že vidí Ann živou, vyprchala při pohledu na kritický stav Salzburgu. Loď se rychle potápěla.

Díra, kterou do ní prorazila Adelaide, způsobila, že šla pod vodu zádí napřed, a Pitt odhadl, že se před

potopením převrátí.

„Zkusíme se k ní dostat.“ Rozběhl se k přídi Adelaide. Pláty na přední části paluby byly zmačkané, ale příď

byla stále zaklíněná v rozeklaném sevření Salzburgu. Zohýbané nosníky kontejnerové lodi sténaly, jak se

ohýbaly o příď Adelaide.

Pitt se prodral potrhanými plechy na místo, odkud mohl přeskočit na palubu Salzburgu. Přeběhl loď na

záď a protáhl se mezi rozsypanými kontejnery, až se konečně dostal k Ann.

Když se k ní dobrodil, užasle na něho pohlédla. „Co tady děláš?”

Usmál se na ni. „Slyšel jsem, že ses vypravila na výletní plavbu beze mě.“

Byla tak vyděšená, že se nezmohla na úsměv. „Dokážeš mě osvobodit?“

Přistoupil k ní a podíval se zblízka. Voda jí už vířila kolem loktů. Kontejner zaskřípěl, sklouzl o pár desítek

centimetrů k pravému zábradlí a stáhl ji s sebou.

„To jsou pouta?” zeptal se Pitt.

Přikývla.

Dorazil k nim i Dirk a společně se rozhlíželi po něčem, čím by ji mohli osvobodit. Někde na lodi muselo být

nářadí, ale neměli čas ho hledat. Loď už byla způli pod vodou. A kontejner také.

„Každou vteřinou se překotí,“ zašeptal Dirk. „Nevím, jak ji odsud dostaneme.”

Pitt přikývl a krátce vzhlédl k Adelaide. „Máš pravdu,” řekl a v očích se mu zablesklo. „Vypadá to, že ji

budeme muset zachránit i s tím kontejnerem.“

ADELAIDE, STEJNĚ JAKO TASMANIAN STAR V CHILE, BYLA VYBAVENA svým vlastním pásovým dopravníkem na nakládku a vykládku přepravovaného materiálu. Systém Adelaide se nacházel nalevoboku, přesně nad místem, kde Pitt stál.

Přelezl přes rozdrcenou příď nákladní lodi a doběhl k řídicímu pultu vedle dopravníku. Náraz nepoškodilnáhradní zdroj proudu na lodi a generátor pod palubou zahučel, když Pitt zkusil hydrauliku. Dopravník seskládal z pohyblivého pásu, který se dal přesunout nad poklop každého nákladového prostoru. Na protější

straně paluby byly umístěné jeřáby s drapáky, které vytahovaly rudu z nitra lodi na pás.

Pitt zapnul dopravník a přesunul ho k nákladovému prostoru číslo 1. Vyzkoušel páčky, aby přišel na to, jak

pás ovládat. Tím, že pás obrátil od Salzburgu, ho namířil na Annin kontejner. Zvláštní páčka umožňovalazvedat a spouštět konec pásu a on ho teď položil na zábradlí.

Dirk stojící vedle kontejneru mu signalizoval, aby posunul dopravník ještě blíž, když tu se z útrobSalzburg-u ozval hluboký rachot. Všude kolem se posouvaly kontejnery. Loď se začala potápět. Pravá

strana paluby pomalu a plynule klesala pod hladinu, zatímco levá se zvedala a sypala kontejnery dohlubin.

Pitt vysunul pás tak daleko a dolů, jak to jen šlo, a zapnul ho. Když vzhlédl, viděl jen horu kontejnerůpadajících do vody. Na zádi zahlédl kapitána a hrstku námořníků, jak skáčou dolů, aby si zachránili život.

Loď se převracela, všechna výstroj, zásoby a zbývající náklad se přesypaly k jedné straně. S náhlýmotřesem se plavidlo odtrhlo od Adelaide a překotilo se. Převrácený Salzburg se minutu nebo dvě udržel na

hladině, pak vypustil erupci bublin a klesl ke dnu průplavu.

Konec pásového dopravníku Adelaide klesl pod hladinu a Pitt si pomyslel, že selhal. Pás sebou však náhle

trhl, otřásl se a z vody se začala nořit béžová kostka. Okamžik nato se už nahoru po pásu vezl nakřivouložený kontejner. Pitt pohlédl přes bok a uviděl, jak se Ann s Dirkem drží jeho základny a nohy se jim

kývají nad vlnami.

Zatímco z pásu stékala voda, vytáhl kontejner přes boční zábradlí, kde Pitt dopravník vypnul.

„Dobrý úlovek,“ utrousil Dirk, „ačkoliv jsem nečekal, že se namočím.“ Seskočil na palubu, právě když se jívedle něho dotkla nohama Ann.

„Jsi si v pořádku?” zeptal se Pitt Ann.

,Myslela jsem, že mi to vykloubí rameno, ale ano, jsem v pořádku.“ Vytřásla si vodu z vlasů.

„Podej mi tu pistoli,“ požádal Pitt syna.

Dirk vytáhl SIG Sauer zpoza opasku a podal ho otci. Pitt z něj vytřepal vodu a přiložil ústí hlavně kAnniným poutům. Kulka přeťala řetízek spojující náramky a osvobodila Ann od kontejneru.

„Zkusil bych to už dřív, jenže jsi byla pod vodou, když jsme tě našli.”

„To bych ale přišla o tu projížďku,“ usmála se Ann poprvé za několik dní. Postavila se a pohlédla dokanálu, kde zmizel Salzburg. „Na palubě byl motor Sea Arrow.“

„Teď už se k němu nedostanou.”

„Ale pořád ještě mají ty plány,“ řekla. „Viděla jsem je ve člunu s Pablem.“

Pitt přikývl. Viděl Bolcka a Pabla prchat, zatímco se s Dirkem snažili zachránit Ann. „Je jenom jedno místo,kam by mohli jít.“ Na můstku Adelaide si předtím prohlédl mapu průplavu a věděl, že další zdymadla jsou

nedaleko.

Dirk přešel palubu k nafukovacímu člunu upevněnému pod plachtou. Během několika minut ho zvedl najeřábu přes bok a spustil na vodu s Pittem a Ann na palubě. Už tak promočený skočil přes zábradlíAdelaide a doplaval ke člunu, kde mu pomohli na palubu. Pitt nastartoval malý závěsný motor a brzy pluliprůplavem.

Kanál zahýbal okolo Gold Hillu, malého útesu označujícího kontinentální předěl a místo, kde se běhemstavby muselo kopat nejhlouběji. Hned za ním se kanál napřimoval a o tři kilometry dál se objevilazdymadla Pedro Miguel. Bolcke s Pablem už k nim dorazili a teď vplouvali do severní komory, jejíž vratabyla otevřená v očekávání Salzburgu.

Pablo přirazil s člunem ke středovému ostrůvku, který odděloval dvě komory zdymadel. Pomohl dvojicidělníků upevnit přední a zadní kotevní lano a pak vyskočil. S Bolckem stále na palubě odtáhli dělníci člunna protější konec komory, aby ušetřili malé lokomotivy používané na manipulaci s velkými plavidly.

Pablo došel k řídicí stanici, několikapatrové bílé budově uprostřed ostrůvku, z níž se ovládalo zaplavování

komor.

Pablovi kráčel naproti strohý vedoucí s psací podložkou v ruce. „Tohle není sto dvacet metrů dlouhánákladní loď.“

„Měli jsme s tou lodí nehodu a potřebujeme okamžitě proplout. Pan Bolcke zaplatí třikrát víc než obvykle,

pokud nás nezapíšete.”

„To je on v tom člunu?”

Pablo přikývl.

„Nějakou dobu jsem ho neviděl.“ Vedoucí odepnul z opasku vysílačku a zavolal do řídicí budovy. Chvilkupoté se masivní vrata komory začala zavírat. Z komory měla každým okamžikem začít vytékat voda asnést člun k dalšímu úseku průplavu.

„Za deset minut vás odsud dostaneme ven,“ slíbil vedoucí. Pablo se ohlédl na zavírající se bránu a

zaváhal. Vysokou rychlostí se k ní blížil malý nafukovací člun se třemi lidmi na palubě. Byli to dva muži a

žena s krátkými blond vlasy. Ann Bennettová.

„Počkejte chvilku.“ Ukázal na nafukovací člun. „Tihle tři zaútočili na naši loď a potopili ji. Zacházejte s nimijako s podezřelými z terorismu a zavřete je aspoň na hodinu.“

Muž pohlédl na blížící se člun. „Nevypadají na teroristy.“

„Vynese vám to deset tisíc navíc.“

Vedoucí se rozzářil. „Víte, možná jsem se zmýlil,“ řekl. „Pozdravujte ode mě pana Bolcka.“ Pablo se místo odpovědi obrátil k úředníkovi zády a rychle odkráčel k čekajícímu člunu.

ZATÍMCO SE VRATA SEVERNÍ KOMORY ZAVÍRALA, ABY MOHL BOLCKŮV

člun začít stoupat, byla vrata jižní komory otevřená, aby vypustila velkou nákladní loď cestující opačnýmsměrem. Pitt proklouzl s nafukovacím člunem okolo širokého plavidla a vplul do komory. Zabočil k řídicístanici, kde stál vedoucí se dvěma ozbrojenými strážemi. Hladina v opačné komoře už o metr nebo dvaklesla a záchranný člun Salzburgu Pittovi zmizel z očí.

Dirk vyskočil na molo s uvazovacím lanem nafukovacího člunu v ruce a přitáhl lodím blíž, aby mohla Ann

vystoupit. Dirk se obrátil k vedoucímu.

„Musíte zabránit tomu záchrannému člunu se dvěma muži na palubě proplout zdymadly.“ Ukázal na malé

plavidlo v opačné komoře.

„Obávám se, že to jste vy, koho musíme zastavit,“ opáčil vedoucí. „Stráže, zatkněte ty lidi.“

Pitt pohlédl za řídicí stanici a spatřil po molu kráčet Pabla. Jakmile zaznamenal, že stráže zatkly Dirka a

Ann, zvýšil otáčky závěsného motoru. Dirk pustil uvazovací lano a malý člun vyplul komorou.

Od řídicí stanice k předním vratům to bylo sto padesát metrů a Pablo byl skoro na konci, když uslyšel, jakse nafukovací člun blíží. Obrátil se a vytřeštil oči na Pitta stojícího u kormidla s pistolí v ruce.

Neozbrojený Pablo se ohlédl zpátky ke strážím u řídicí stanice. Ty měly plné ruce práce se zatýkáním

Dirka a Ann a nezdálo se, že by hodlaly pronásledovat Pitta. Tak daleko jejich prodejná loajalitanesahala.

Člun ze Salzburgu byl stále několik metrů před Pablem. Pitt zabočil tak, aby ho od něj odřízl. Na moluPablo uviděl údržbáře opravující koleje pro lokomotivy, kteří za sebou nechali vadnou kolejnici. Zvedl ji úzkou ocelovou tyč, dlouhou asi dva metry - a postoupil kupředu.

Pitt proplul kolem Pabla a obrátil nafukovací člun k molu. Nevšiml si Pablovy provizorní zbraně, vyskočil zečlunu a namířil na Kolumbijce pistoli.

Pittovy reflexy zpomalilo vyčerpání, a když se Pablo rozmáchl kolejnicí, zareagoval příliš pozdě. Namířil astiskl spoušť, ale kolejnice přilétla dřív a udeřila ho do natažené ruky. Zbraň vypálila neškodné dovzduchu, vypadla Pittovi z prstů a cákla do vody.

Pitt uskočil, jakmile se Pablo rozmáchl znovu, ale i tak schytal tvrdou ránu do žeber, až se zapotácel.Podařilo se mu udržet se na nohou a rychle couval, zatímco Pablo postupoval k němu.

Kolejnice zasvištěla vzduchem - Pablo jí máchl jako kosou. „Urazil jsi dlouhou cestu, abys tady zemřel.“

,Ještě jsem nedošel na konec,“ opáčil Pitt.

Ustupoval pozpátku, aby se vyhnul svištící kolejnici, a dostal se skoro až k vratům a čekajícímuzáchrannému člunu uvázanému na konci mola. Komora se rychle vyprazdňovala a člun už klesl o více nežšest metrů. Pohlédl na něj přes rameno, ale viděl, že je příliš hluboko, než aby do něj mohl skočit.

Pablo vycítil Pittovu zranitelnost, přiblížil se a napřáhl se ke smrtící ráně.

Pablo viděl, jak tíha kolejnice zpomaluje Pablův rozmach, a rozhodl se pro protiútok. Ukročil dozadu, kdyžpo něm Pablo máchl kolejnicí, ale místo aby ustupoval dál, vrhl se kupředu.

Pablo zareagoval tím, že si přitáhl kolejnici k hrudi v obranném gestu. Pittovi se ho podařilo vyvést zrovnováhy natolik, že se zapotácel ke straně. Pitt pokračoval v útoku. Popadl kolejnici a strčil do ní taksilně, jen dokázal.

Kolumbijci nezbylo než ustoupit dozadu a pokusit se nalézt ztracenou rovnováhu. Pitrův útok ho všakobrátil bokem k molu, a když se pokusil udělat krok dozadu, nahmátl podrážkou jen vzduch. Svalil se po

zádech z mola a strhl Pitta s sebou.

Dirk s Ann sledovali souboj od řídicí stanice, zatímco je stráže držely na mušce. Dirk viděl oba mužespadnout s velkým cáknutím do komory a čekal, až se vynoří. Zatímco se voda uklidňovala, počítal vteřiny

-a po zádech mu běhal mráz.

Ani po více než minutě se na hladině nikdo neobjevil.

PABLO NESL HLAVNÍ NÁPOR PÁDU; ZŘÍTIL SE DO KOMORY A PŘISTÁL na zádech s Pittem nad sebou. Z

mola to bylo jako dopadnout na beton. Ta rána mu vyrazila dech a zády mu projela pronikavá bolest.

Jeho tělo se napnulo a šok ho zcela ochromil.

Pitt si však po pádu do vody zachoval přehled o situaci. Silně kopl nohama, aby potopil svého protivníkahlouběji. Usoudil, že se svými potápěčskými zkušenostmi dokáže Pabla ve vodě přemoci, a tlačil nakolejnici, aby ho dostal co nejhlouběji.

Jak se soustředil na útok, nevšiml si tahu vířící vody. Překvapilo ho však, že brzy ucítil tlak v uších, apohnul čelistí, aby se ho zbavil.

Pablovi, který se pomalu probíral ze šoku, první instinkt velel, aby se zmocnil kolejnice. Pitt ji však svíral

pevně a používal ji, aby zatlačil Pabla ke dnu. Pablo se konečně vzpamatoval a uvědomil si, že potřebuje

vzduch.

Odstrčil se od kolejnice a kopl nohama ke straně, aby Pittovi unikl.

Stala se však zvláštní věc. Místo aby stoupal, táhla ho nějaká neviditelná síla hlouběji. Znervózněl, sáhl zasebe a popadl kolejnici, zatímco dál zuřivě kopal nohama.

Na druhém konci kolejnice přestal Pitt kopat, neboť mu další bolest v uších prozradila, že je to táhne ke

dnu.

Oba muži spadli do komory přímo nad jednu z výpustí, kterých bylo ve dnu mnoho. Když se ventily vevýpustích otevřely, začala voda z komory proudit do bočního kanálu, jenž ústil do ještě většího kanáluzabudovaného ve zdi. Tato obrovská roura o průměru pěti a půl metru odváděla vodu do jezera

Miraflores.

Na hladině bylo víření odtékající vody sotva patrné, avšak u dna komory se měnilo ve vír, z něhož nebyloúniku. Stejně jako Pablo se i Pitt na okamžik pustil kolejnice a pokusil se vyplavat na hladinu. Tah vody ho

však odmítl pustit. Pitt se tedy vmáčkl vedle Pabla, opět sevřel kolejnici a nasměroval se rovnoběžně sednem.

Vodní proud zrychlil a táhl je mocnou silou k metr dvacet širokému ústí výpusti. Pablo s tou silou bojoval,

ale roura nakonec nasála jeho nohy a trup. Spolkla by i kolejnici, kdyby ji Pitt v poslední vteřině

neposunul stranou. Zazvonila na krajích kruhového betonového ústí a oba muži se s trhnutím zastavili.

Ani jeden si neuvědomil, jak silně je voda táhne, a málem uvolnili sevření.

Náraz vyvedl Pitta z rovnováhy a jeho nohy zmizely ve výpusti. Zbytek těla je následoval, takže se náhleocitl vedle Pabla - visel na železné tyči, a kolem se valily hektolitry vody. Muži se už nesnažili bojovat mezi

sebou, každý teď zápasil o vlastní život.

Jejich klesání ke dnu trvalo jen půl minuty, ale kvůli vyčerpání už oběma docházel vzduch. Pablo byl napokraji udušení. Srdce mu bušilo a hlava třeštila. Jeho mysl zcela ovládl strach z utopení a zpanikařil.

Pitt, jenž visel jen kousek od něho, viděl, jak Pablo poulí oči a rysy obličeje se mu chvějí.

Zoufalství získalo navrch nad rozumem a Pablo se poddal instinktu. Pustil se kolejnice, zabral rukama inohama a. pokusil se vyplavat na hladinu.

Neměl šanci.

Místo aby prolétl kolem Pitta vzhůru, zmizel v nitru potrubí.

Pablův neúspěch jen posílil Pittovo odhodlání. Soustředil se na to, aby se udržel kolejnice, a snažil senemyslet na bušení v hlavě a sílící nutkání se nadechnout. Věděl, že se komora dá napustit i vypustitrychle. A voda už klesla o více než šest metrů, ještě než do komory spadli. Pitt si stále opakoval, ževypouštění musí brzy skončit.

Prsty mu ochabovaly, náhle však uslyšel pod sebou hluboký rachot. Tah vody na okamžik ještě zesílil, tojak se uzavíraly záklopky ve výpustích. Pak zazněla rána a voda povolila své smrtící sevření.

Pitt tomu nejprve nemohl uvěřit, ale když se přitáhl ke kolejnici, ucítil, že stoupá. Pustil kolejnici, udělaltempo a při vynořování pomalu a plynule vydechl zbytek vzduchu. K hladině mu stále zbývalo desetmetrů, ale rychle jí dosáhl a nádech] se vlhkého vzduchu, který ho přivítal.

Jakmile se vzpamatoval, uslyšel z mola vysoko nad sebou a vrčení nedalekého motoru. Vrata se mezitímotevřela a Bolcke se chystal Vyplout s člunem z komory. Dva zaměstnanci průplavu, kteří házeli dolů

uvazovací lana, spatřili Pitta ve vodě a zavolali jednu ze stráží.

Bolcke zahlédl Pitta také, ignoroval hozená lana a přidal plyn. Člun vystřelil k otevřeným vratům a ze zádi

mu spadlo uvazovací lano.

Pitt okamžitě zareagoval, uplaval pár temp a popadl lano plující ve vodě. To se napjalo a vzalo ho ssebou, zatímco stráž dorazila a křikla na Bolcka, aby zastavil. Bolcke žádost ignoroval a ještě přidal plyn.

Pitt měl pocit, že se mu paže vytrhnou z ramenních kloubů, ale udržel se.

Bolcke vyplul z komory, ohlédl se a zaklel, když uviděl, že za sebou táhne Pitta. Pustil řízení člunu,přistoupil k lanu na zádi a uvolnil konec obtočený kolem vazáku.

Lano sklouzla ze zádi a osvobodila člun i Bolcka od neodbytného pronásledovatele, který se odmítalnechat setřást.

RUDI, MĚL BYS SEM HNED PŘIJÍT.”

„Dobře, Hirame, už letím.“ Gunn zavěsil telefon a vyběhl ze své kanceláře. Aby se nezdržoval čekáním navýtah, seběhl po schodech a o pár vteřin později vstoupil do výpočetního centra NUMA. Yaeger seděl ve svém velitelském křesle před obří obrazovkou. Ukazovala nákladní loď pomalu vplouvající

do úzké komory. „Co to máš?” Gunn pohlédl na obrazovku.

„Panamský průplav. Tohle jsou zdymadla Pedro Miguel zabíraná jednou z kamer správy kanálu.Monitoruju jejich kamery, zatímco čekáme, až se ozvou Dirk se Summer po tom ozbrojeném zásahu.“ ,Jo, taky čekám, až zavolají.“

„Podívej se na tohle. Nahrál jsem to před pár minutami.“ Yaeger pustil dřívější záběry téže kamery, která zachytila malé plavidlo vplouvající do jedné z komor. Opár minut později vplul do paralelní komory nafukovací člun a přistál vedle řídicí stanice. Gunn vytřeštil oči

na postavy, které ze člunu vystoupily. „To vypadá jako Ann a Dirk.“ „Tak tohle je tedy Ann…,“ pronesl zamyšleně Yaeger. „Nebyl jsem si jistý, jak vypadá. Ale Dirka jsem

poznal.”

Sledovali zbytek událostí včetně Pittova souboje s Pablem a jeho jízdu po hladině za člunem. Nevěřili

vlastním očím.

„Ten ve člunu - mohl by to být Bolcke?” zeptal se Yaeger.

„Ano“, odpověděl Gunn. „Musí mít pořád něco za lubem, jinak by ho Pitt nepronásledoval.“

„Co budeme dělat?”

Gunn potřásl zmatené hlavou.

„Sandecker,“ řekl nakonec. „Radši zavoláme Sandeckerovi.“

DIVOKÁ JÍZDA PO HLADINĚ SKONČILA A LANO POVOLILO PITTOVI v rukou. Popadl dech a díval se, seBolcke řítí přes jezero.

Rakušan ho odvlekl jen kousek do jezera Miraflores. U břehu několik metrů daleko se nacházelo kotviště suvázanou lodí. Byl to malý rezervní ‘remorkér používaní správou kanálu jako pomoc při manipulaci s

velkými plavidly.

Pitt se vytáhl na palubu, tiše odvázal lana a pak se přesunul do kormidelny. Nastartoval motor a odrazilod břehu, aniž se staral o dělníky u zdymadel, kteří měli plné ruce práce. Nasměroval příď do jezera avymáčkl z remorkéru maximální rychlost. Cestou minul velký předmět vznášející se na hladině. Bylo toPablovo tělo, rozdrcené a zohavené po smrtící jízdě kanály zdymadel.

Remorkér nemohl Bolckovu člunu stačit, ale to ani nemusel. Jezero Miraflores je malé, jen asi kilometr atři čtvrtě dlouhé. Bolcke nebyl schopen uniknout z dohledu, a kdyby chtěl v záchranném člunu uprchnout,

musel by projet dalšími zdymadly. Pitt, který ho sledoval ze vzdálenosti asi osmi set metrů, si brzyuvědomil, že tohle Bolcke v plánu nemá.

Člun ze Salzburgu doplul k velké nákladní lodi stojící nehybně na jezeře a čekal, až k němu spustíschůdky. O to se postarali dva ozbrojení muži s asijskými rysy, kteří člun také přitáhli k boku lodi. Bolckepodal jednomu z nich přepravku obsahující plány Sea Arrow a pak vystoupil ze člunu.

Pitt, který se blížil od zádi, uviděl, že se ta nákladní loď s černým trupem jmenuje Santa Rita a jeregistrovaná na Guamu. Muži byli v polovině schodů, když k nim Pitt doplul v remorkéru.

Bolcke vytřeštil oči na Pitta stojícího v kormidelně, jako by spatřil ducha. Rychle promluvil na ozbrojence.

Muž nesoucí přepravku vyběhl na palubu, ale druhý se zastavil a namířil zbraň. Pečlivě si remorkérprohlédl a vypálil varovnou dávku před něj. Pak obrátil hlaveň na Pitta v kormidelně. Pitt pochopil vzkaz,stočil svou loď od boku nákladního plavidla a pokračoval v plavbě.

Jakmile Bolcke vystoupil na palubu, objevil se u zábradlí Čou. „Vítejte,“ pronesl Čou bez velkého nadšení.

Bolcke tam stál s vytřeštěnýma očima a popadal dech po výstupu do schodů. „Moje loď se potopila posrážce a na můj tábor někdo zaútočil a zničil ho. Ztratili jsme ten motor a můj asistent Pablo byl zabit. Ale

unikl jsem s plány superkavitace. Ty mají větší cenu než motor.“

Čou pohlédl na Rakušana s úlevou, že ho nepodezírá ze zničení jeho komplexu. Ale ztráta motoru SeaArrow znamenala porážku, jakkoliv zmírněnou získáním plánů. „To mění naši dohodu.“

„Samozřejmě Ale to můžeme probrat později. Ted’ musíme zmizet z jezera Miraflores.“

Čou přikývl. „Jsme další na řadě ve frontě na zdymadla. Kdo byl ten člověk v remorkéru?“

Bolcke se ohlédl za malou lodí mizející v dálce. „Takový otrava. Teď už nás nemůže zastavit.“

OTRAVA JMÉNEM PITT PLUL PŘED SANTA RITOU A HLEDAL ZPŮSOB, jak loď zastavit a získat plány. Sám

v remorkéru měl jen pár možností. Studoval jezero před sebou a viděl, že na opačné straně se vodnícesta rozděluje. Jižní rameno přecházelo do úzké přehrady a přepadu, který reguloval výšku hladiny vjezeře. Severní vedlo k dvojité sadě zdymadel také pojmenovaných Miraflores. Jedna z komor právěotevřela vrata a vypustila velkou bílou výletní loď.

Pitt věděl, že zdymadla jsou slepá ulička. Bolcke určitě podplatil jejich obsluhu stejně jako v Pedro Miguel.

Jakákoliv žádost, aby bylo nákladní lodi zabráněno proplout, by skončila Pittovým zatčením, stejně jako v

případě Dirka a Ann. Zatčením, které by trvalo, dokud by Santa Rita nebyla v bezpečí na moři. Museltedy najít jiný způsob.

Cestou podél pobřeží si všiml starého vlečného člunu naplněného bahnem, který byl uvázaný nedaleko přehrady. Pokračoval dál a obeplul výletní loď, která mu byla od pohledu povědomá. Zabočil za její záď,aby si ověřil jméno pod mírně poškozenou záďovou palubou. Potom se usmál, neboť ho napadl plán.

„Skvělé!“ zamumlal si pro sebe. „Prostě skvělé.”

KAPITÁNE, VOLÁ VÁS TEN REMORKÉR VZADU NA LEVOBOKU.“

„ Kapitán Franco přešel můstek výletní lodi a vzal si od palubního důstojníka sluchátko.

„Tady Sea Splendaur, kapitán Franco.“

„Dobré ráno, kapitáne. Tady je Dirk Pitt.“ Pitt Vystrčil hlavu z kormidelny remorkéru a zamával směrem k

výletní lodi.

„Můj přítel Pitt!“ zvolal kapitán. „Ten svět je ale malý. Co tady děláte? Pracujete pro správu průplavu?“

„Ne tak docela. Máme tady kritickou situaci a potřebuju vaši pomoc.“

„Samozřejmě, Zachránil jste mi loď i kariéru. Co pro vás mohu udělat?“ Několik minut naslouchal a pak svážnou tváří zavěsil. Přistoupil k přidělenému lodivodovi, který stál u kormidla a sledoval cestu.

„Roberto?“ pronesl kapitán s nuceným úsměvem, „vypadáte hladově. Co kdybyste si zašel dolů do jídelnyněco sníst? Zavoláme vás na můstek, až se přiblížíme k Pedro Miguel.“

Prošedivělý lodivod, který bojoval s kocovinou po přehnané konzumaci rumu, po kapitánově nabídcezjevně ožil. „Díky, kapitáne. Kanál přes jezero je dost široký, takže nebudete mít problémy.” S těmi slovyodešel z můstku.

První důstojník pohlédl na Franca. „Tohle je velmi neobvyklé, kapitáne. Co to děláte?“

Franco přistoupil ke kormidlu a nepřítomně se zahleděl z okna. „Završuji kariéru, která měla skončit už veValparaisu,“ odvětil tiše a pak nařídil obrátit loď.

Pitt stočil remorkér od výletní lodi a zamířil rychle ke břehu. Jeho cílem byl rezavý vlečný’ člun používanýna odvoz bahna ze dna kanálu. Byl skoro plný, takže seděl nízko na vodě a čekal, až ho odtáhnou a

vyprázdní v Tichém oceánu.

Pitt přirazil k člunu, uvázal remorkér k jeho zábradlí a přeběhl po lávce na palubě. Kousek od přídě našelsilné uvazovací lano, které pracně osvobodil z masivního vazáku. Hodil lano přes palubu, doběhl zpátky na

remorkér a uvedl ho do chodu.

Doplul paralelně k boku vlečného člunu a vytlačil ho na hlubokou vodu. Setrvačnost odnesla člun kousekod hlavního plavebního kanálu, tak Pitt couvl, zaujal novou polohu u jeho rovné zádi a postrčil ho směrem

ke zdymadlům.

O pár set metrů dál se čínská loď Santa Rita pomalu přibližovala ke komoře a čekala, až se otevřou vrata.

Pitt se ohlédl přes rameno a uviděl, jak se za ním otáčí Sea Splendour, jejíž obrat urychlovaly šrouby napřídi.

Když Pitt poprvé spatřil Sea Splendour, výletní loď’, kterou zachránil v Chile, pomyslel si, že by ji mohlpoužít k zablokování vstupu do zdymadel. Santa Rita však už byla přímo před nimi a výletní loď neměladost místa, aby se mohla dostat mezi ni a vrata komory. Pittův záložní plán byl mnohem troufalejší, ne-lipřímo bláznivý. Pokud nemohl zabránit Santa Ritě vplout do zdymadel, musel dosáhnout toho, aby z nichnemohla vyplout. Vzhledem k nevelké rozloze jezera Miraflores se toho dalo docílit jen jedním způsobem.

Tlačil vlečný člun dál před sebou ke zdymadlům a pak stočil loď na jih, do odbočující vodní cesty. Místoaby remorkér s člunem mířily ke zdymadlům, pluli teď směrem k sousední přehradě. Na Pitta padl stín obří výletní lodi plující vedle něho.

„Sea Splendaur je připravena,“ zapraskalo ve vysílačce.

„Rozumím, Sea Splendaur. Navedu vás.“

Vzdálil se s remorkérem od vlečného člunu a navedl na své místo výletní loď. Ta srovnala rychlost sčlunem, opřela se do jeho zádi a tlačila ho dál.

„Vypadá to dobře, Sea Splendaur,“ řekl Pitt. „Dejte do toho všechno, co máte.”

Výletní loď opřená do vlečného člunu nakrátko přešla na plný tah. Byl to krátký impulz, ale stačil na to,aby vystřelil vlečný člun kupředu.

Pitt se s ním snažil udržet v remorkéru rychlost a sledoval, jak se přehrada tyčí blíž a blíž, až byla sotvasto metrů daleko. „Dejte zpětný tah,” řekl Pitt do vysílačky. „Díky, Sea Splendaur, už to převezmu.“

„Hodně štěstí, pane Pitte,“ popřál mu Franco.

Pitt vymáčkl z remorkéru maximální rychlost a dostih] záď vlečného člunu, právě když od ní začala výletníloď couvat.

Naložený člun byl jako utržený nákladní vagon a remorkér jen udržoval jeho setrvačnost. Pitt narazil dojeho zádi a tlačil ho rovně, zatímco se obě plavidla řítila ke středu betonové přehradní hráze. Člun k nírychle dorazil a najel do středu přepadu.

Pitt se připravil na náraz, který byl tvrdší, než očekával. Plochá příď člunu udeřila do přepadu s kovovýmzaduněním - a okamžitě se zastavila. Remorkér se Odrazil od zádi člunu a Pitt odlétl od kormidla. Dopotácel se zpátky ke kolu, otočil remorkér a pomyslel si, že jeho plán prorazit přehradní hráz stojící odroku 1914 selhal. Podařilo se mu jen zaklínit vlečný člun do jejího

sto let starého přepadu.

Pak k němu zdola dolehl hluboký rachot. Asi metr nebo dva pod hladinou hráz při nárazu člunu praskla.Prasklina se rozšiřovala, jak se do ní pod velkým tlakem drala voda. Vytékající voda okamžitě strhla

remorkér s sebou a Pitt musel rychle odplout stranou, aby unikl. Sea Splendaur už couvla dost daleko,

neboť kapitán Franco spěchal, aby dovedl výletní loď na nejhlubší místo jezera u Pedro Miguel. Pitt obrátilpozornost k Santa Rita. Nákladní loď dosud stála před zdymadly a čekala, až bude spuštěna do Tichého

oceánu.

Když Pitt otočil remorkér od proražené přehrady, viděl, jak se vrata severní komory pomalu otevírají.Všechno už bylo jen otázkou času a fyzikálních zákonů.

BOLCKE SI JAKO PRVNÍ UVĚDOMIL, O CO SE PITT SNAŽÍ. VŠIML SI, JAK se vlečný člun řítí prasklinou vhrázi, a obrátil se k Čouovi na můstku Santa Rity. „Snaží se snížit hladinu, abychom tady uvízli. Musímeokamžitě vplout do komory.“

Čou neřekl nic. Neměl kontrolu nad vraty a překvapilo ho, když se okamžik nato otevřela jako na rozkaz.Čínská nákladní loď se pohnula kupředu, vplula do komory a vlečná lana byla upevněna k malým

lokomotivám na molu.

Bolcke, který zdymadly cestoval často, si okamžitě všiml, že něco není v pořádku. Hlavní paluba nákladnílodi se nacházela příliš nízko pod horní hranou mola. To se nemělo stát dřív, než se z komory začalavypouštět voda. Jenže hladina byla zjevně níž, než bylo obvyklé.

Doběhl k lodní vysílačce a křikl do mikrofonu: „Řídicí stanice, tady Santa Rita. Okamžitě za námi zavřetevrata. Opakuji, zavřete za námi vrata.”

V řídicí stanici zdymadel Miraflores Bolckovo volání ignorovali. Personál se zoufale snažil zjistit, co se stalo

s přepadem. Někdo viděl v té oblasti Sea Splendaur a remorkér, ale nikdo si ničeho nevšiml, dokudvlečný člun nesklouzl dolů z hrany hráze. Okamžitě byly zmobilizovány bezpečnostní síly zdymadel avyslány čluny, aby prohlédly obě strany přehrady.

Sotva Pitt zamířil ke zdymadlům, přiblížil se k němu černobílý člun.

Než ho ochranka stačila zadržet, zastavil Pitt remorkér a křikl: „Malé plavidlo ztratilo kontrolu a narazilo dohráze. Na palubě bylo mnoho lidí. Musíte se podívat po těch, co přežili. Já zajedu ke zdymadlům pro

posily.”

Velitel ochranky Pittově historce uvěřil a nařídil, aby se motorový člun okamžitě vydal k hrázi. Až pozdějise podiví Pittově přítomnosti na palubě remorkéru správy průplavu.

Pitt hnal remorkér kupředu a zahlédl šedé plavidlo čekající, aby mohlo vstoupit do komory z opačnéstrany. Následoval Santa Ritu do severní komory, a když příď remorkéru vplula dovnitř, bylo ještěpatrnější, moc už hladina klesla. Santa Rita byla nízko a její horní paluba se nacházela nějakých šestmetrů pod molem.

To však nestačilo. Santa Rita směřovala do Tichého oceánu a před vyplutím z komory měla být spuštěnaskoro o devět metrů. Voda by musela klesnout mnohem víc, aby jí to zabránilo pokračovat v plavbě.

„Řídicí stanice pomocnému remorkéru šestnáct, hlaste prosím svou činnost,“ ozval se hlas z vysílačky.

Pitt vzal do ruky mikrofon. „Řídicí stanice, tady ochranka. Zkoumáme možné poškození vrat severní

komory.“

Netrvalo dlouho a v éteru se ozval Bolcke. „Řídicí stanice, kormidelník remorkéru je podvodník. Jezodpovědný za poškození hráze. Okamžitě ho zatkněte.“

Pitt vypnul vysílačku s vědomím, že jeho hra skončila. Teď už mohl jen s remorkérem dál blokovat vratakomory, aby se nemohla zavřít - ale jen do té míry, aby ho to nestálo život. Na palubě Santa Rity předním se objevila hrstka ozbrojených mužů, kteří zaujali postavení podél zábradlí na bocích a zádi. Z řídicístanice mimo Pitrův dohled vyběhla jednotka ochranky průplavu a mířila k remorkéru.

O několik set metrů dál přestaly klást odpor i poslední zbytky přehrady Miraflores, povolily a vypustilyzáplavu. Hladina v jezeře dramaticky klesla a bahnité pláně se náhle táhly skoro až k plavebnímu kanálu.

Proud zbývající vody zesílil a Pitt cítil, jak stahuje remorkér dozadu, když ubral plyn. Na okamžik vyklouzl z

vrat a spatřil, že vnější kanál je už celý viditelný. Od okamžiku, kdy Pitt vplul do komory, klesla hladina odobré čtyři metry a z otevřených vrat se dál valila voda.

Viděl, že se vrata začala zavírat, a znovu se vecpal mezi ně. Obsluha zdymadel už nedbala na bezpečíremorkéru a rozhodla se je uzavřít jemu navzdory. Pitt zvážil, zda by nemohl vrata zablokovat, ale došlomu, že by veřeje vážící šest set tun malý remorkér rozdrtily. Znovu pohlédl na Santa Ritu a poznal, že na

tom již nezáleží.

Loď se mírně nakláněla k pravoboku, kde se opírala o stěnu komory. Hladina v komoře klesla natolik, žeSanta Rita spočinula kýlem na dně.

Pitt prohnal remorkér zavírajícími se vraty, proplul kolem Santa Rity a zastavil nárazem do její přední levépaluby. Okamžitě se seběhli ozbrojenci a namířili samopaly na Pitta uvazujícího remorkér k nákladní lodi.S rukama nad hlavou překročil zábradlí a vstoupil na palubu. Jeden ze střelců mu zaryl hlaveň AK-47 dokrku a čínsky mu vyhrožoval.

Pitt mu věnoval pohrdavý úsměv. „Kde je váš šéf?“

Nemusel čekat na tlumočníka. Bolcke a Čou se objevili okamžik nato, protože Pitta sledovali, už kdyžpřirážel k lodi. Čou na něho zvědavě pohlédl, překvapený, že ho po jejich setkání v džungli znovu vidí.Bolcke naopak sežehl Pitta zuřivým pohledem.

„Pokud vím, máte něco, co patří mé zemi,“ řekl Pitt.

„Zešílel jste?“ zařval Bolcke.

„Vůbec ne. Hra skončila, Bolcku. Prohrál jste. Dejte mi ty plány.“

,Jste blázen. Za okamžik vyplujeme z komory - a přes vaši mrtvolu.“

„Nepoplujete nikam,” opáčil Pitt. „Vaše loď uvízla na dně a v kanálech není voda, aby se komora dala

naplnit.“

Obsluha v řídicí věži dospěla ke stejnému závěru. Vodní hladina na místě, kde teď spočívala Santa Rita,byla podstatně níž než v následující komoře. A různými hladinami na obou stranách nebylo možné vrataotevřít.

„Prostě vypustí vodu z jezera Gatún a vyrazíme,“ odsekl Bolcke.

„S těmi plány ne.“

„Zabijte ho, Čou.“ Bolcke se obrátil k agentovi. „Okamžitě ho zabijte.“

Čou tam stál a zvažoval své možnosti.

„Nečekal jsem, že ho vezmete na palubu,” řekl Pitt Čouovi. „Počítám, že jste se mu nezmínil, kdo vyhodildo vzduchu jeho zařízení? Myslím, že vy dva si máte o čem promluvit.“

Bolckovu tvář zahalil mrak podezření. „Lži,“ vyprskl. „Čiré lži.“ Jeho pohled však prozradil, že vidí, jak sejeho svět hroutí. Nezbývalo mu nic jiného než toho posla špatných zpráv umlčet.

Otočil se k ozbrojenci stojícímu vedle něho a Vytrhl mu z rukou samopal. Namířil zbraň na Pitta a už kladlprst na spoušť, když práskl výstřel. Na Bolckově spánku se objevila rudá skvrna a jeho zuřivostí naplněnéoči se obrátily v sloup. Rakouský důlní inženýr se zhroutil na palubu a samopal mu s rachotem vypadl zprstů.

Pitt uviděl Čoua, jak drží v napřažené ruce pistoli ráže 9 mm, z jejíž hlavně se ještě kouřilo. Číňan sepomalu obrátil, dokud zbraň nemířila na Pittovu hruď. „Co kdybych udělal, o co mě Bolcke požádal, a

zabil vás?“

Pitt postřehl koutkem oka nějaký stín a ušklíbl se na čínského agenta. „Pak byste mě o pár vteřin později

následoval.“

Čou spíš vytušil, než spatřil nějaký pohyb nad svou hlavou. Vzhlédl a všiml si, že molo komory lemujetucet ozbrojených mužů mířících puškami M4 na něho i jeho posádku. Byli to příslušníci námořnictva,

které vysadil ve vedlejším zdymadle torpédoborec Spruance.

Čouova tvář nevyjadřovala žádné znepokojení. „Tohle by mohlo přerůst v nepříjemný incident mezi našimizeměmi,“ poznamenal.

„Opravdu“ opáčil Pitt. „Ozbrojení čínští agenti na palubě lodi s guamskou vlajkou, kteří byli dopadeni,když pašovali do bezpečí vraha a otrokáře? No, asi máte pravdu. Bylo by to nepříjemné minimálně pro

jednu z našich zemí.“

Čou si odkašlal. „A kdybychom vrátili ty plány?“

„Pak bychom si myslím mohli potřást rukama a jít si každý svou cestou.“

Čou pohlédl do zelených očí toho přátelsky vystupujícího nepřítele, který ho přemohl. Obrátil se a

promluvil na jednoho ze svých mužů. Ten pomalu sklonil zbraň a odešel na můstek. Za okamžik se vrátil

se zapečetěnou přepravkou obsahující plány Sea Arrow, kterou neochotně předal Pittovi.

Pitt si ji vzal, došel k zábradlí a zastavil se. Vrátil se k Čouovi a natáhl ruku. Čou na Pitta krátce pohlédl,

ruku mu podal a energicky jí potřásl.

„Díky, že jste mi zachránil život,“ řekl Pitt. „Dvakrát“

Čou přikývl. „Té první záchrany budu asi litovat,“ opáčil se slabým náznakem úsměvu.

Pitt se vrátil k zábradlí a vylezl po žebříku na stěně komory s přepravkou v jedné ruce. Jakmile se dostal

nahoru, zamával na znamení díků příslušníkům námořnictva na molu - a hned nato ho zatkly bezpečnostní

síly správy průplavu.

VYPADÁ TO, ŽE MÁME SPOLEČNOST, ŠÉFE.“

„ Al Giordino, usazený v plážovém lehátko pod slunečníkem, otevřel nohou chladicí box a hodil dovnitř

prázdnou láhev od piva. Přiklopil víko, položil na box obvázanou nohu a pohlédl na blížící se motorový

člun. Giordino byl oblečený jako na pláž, v šortkách a havajské košili, přestože seděl na nákladním člunu

uprostřed Panamského průplavu.

„Doufám, že to není další představitel správy průplavu.“ Pitt klečel na palubě kousek od něho a

kontroloval potápěčskou výstroj.

„Vlastně to vypadá na našeho člověka z Washingtonu.”

Člun přirazil k boku lodi a Rudi Gunn přeskočil na palubu. Na rameni mu visela cestovní taška, na sobě

měl khaki kalhoty a propocenou košili s dlouhým rukávem. „Zdravím ničitele průplavu,” zvolal a objal své

staré přátele. „Nikdo mi neřekl, že to tady bude horší než ve Washingtonu v srpnu.“

„Není to tak zlé,“ mávl rukou Giordino a Vylovil pro něho z boxu láhev studeného piva. „Aligátoři jsou tady

menší.“

„Nemusel ses plahočit až sem dolů, abys nás zkontroloval,” prohodil Pitt.

„Věř mi, že jsem z toho města moc rád vypadl. Tím, že jste rozbourali hráz a potopili všechny ty lodě, jstedali vládě pořádně zabrat.“

Gunn pohlédl podél plavebního kanálu na velkou zelenou loď uvízlou na břehu. Kolem její pomačkanépřídě se pohybovali dělníci, kteří dělali provizorní opravy, aby se mohla vrátit na vodu. „Tamto je

Adelaide?”

„Ano,“ přitakal Pitt. „A parkujeme nad Salzburgem.“

Gunn potřásl hlavou. „Panamci řádí jako šílení. Kvůli opravě přehrady, vyzvednutí Salzburgu akompenzacím ztrát vzniklým zastavením provozu v průplavu bude Strýček Sam muset vypsat pořádnětučný šek.“

„Vzhledem k tomu, o co jsme skoro přišli, se to pořád ještě vyplatí.”

„Nemůžu než souhlasit. Sandecker je radostí bez sebe a prezident je mimořádně vděčný. Avšak zbezpečnostních důvodů jsme nemohli odhalit, co bylo v sázce. Valí se na nás’ kritika za to, co Panama

nazývá bezohledným americkým avanturismem.“

Giordino vytáhl z chladicího boxu další pivo a otevřel ho. „Bezohledný americký avanturismus? Tak na to

si připiju.“

„Prezident by byl samozřejmě ještě spokojenější,” dodal Gunn, „kdybychom vrátili motor Sea Arrow.”

„Právě teď na tom pracuje můj nejlepší tým,“ prohlásil Pitt.

Gunn se rozhlédl po kanálu v obou směrech a zastavil se pohledem na šedém torpédoborci americkéhonámořnictva kotvícím nedaleko.

„To je Spruance vysvětlil Pitt. „Náš bezpečnostní doprovod, a pokud budeme mít štěstí, taky záchrannéplavidlo.“ Pitt pohlédl Gunnovi do očí. „Bylo štěstí, že jste ji v pravou chvíli poslali do zdymadel. Bez jejich

ozbrojené pomoci bych tady nejspíš nebyl.“

„Hiram a já jsme sledovali vývoj událostí v přímém přenosu díky kamerám v průplavu. Spruance se tudynáhodou právě chystal proplout, takže jsme ho jen popohnali. Přesněji řečeno to zařídil viceprezident

Sandecker.“

Pohlédl přes boční zábradlí a uviděl na hladině bubliny od potápěčů na dně. „Jak dopadla ta výletní loď?“

„Sea Splendour? Její kapitán si myslel, že je vyřízený, ale stala se zvláštní věc. Italská média z něhoudělala hrdinu za jeho roli v zastavení Bolcka a odhalení tábora s otroky. Jakmile jeho lodní společnostidošlo, že naše vláda zatáhne účet za všechny škody, dala mu metál a povýšila ho. Lodivod, který byl v tédobě na palubě, takové štěstí neměl a přišel o práci. Ale pokud vím, kapitán Franco mu sehnal místo usvého zaměstnavatele.“

Gunn se usmál. „Třeba by sehnal novou práci i pro mě.“

Bubliny se zvětšovaly, až se nakonec objevili dva potápěči. Když doplavali k žebříku a vystoupili na

palubu, poznal Gunn Dirka a Summer.

„Ahoj, Rudi,“ řekl Dirk. „Nechceš jít dolů s námi? Voda je teplá.”

„Ne, díky.“ Gunn podezíravě pohlédl na kalnou vodu. „Nějaké stopy po motoru?”

„Našli jsme ho nedotčený, stále připoutaný na korbě přívěsu,“ odpověděla Summer. „Nějak se stalo, že

klesl jinam než ostatní kontejnery a samotný Salzburg“

„Ten přívěs dostal pořádně zabrat, ale na motoru jsem žádné škody neviděl,“ dodal Dirk. „Spruance by homěl snadno vyzvednout.”

Gunn si hlasitě oddechl. „To je skvělá zpráva. Ted’ už nebude NUMA muset zaplatit tu přehradu.“

Zašklebil se a pohlédl úkosem na Pitta.

„To jsme se ani nachystali,“ opáčil Pitt se smíchem. „Správa průplavu navíc souhlasila, abychom dohlíželina odstranění Salzburgu z koryta, takže to vypadá, že si budeme ještě nějaký čas užívat místní

blahodárné klima.“

Gunn si utřel rukávem čelo. „Se mnou nepočítej. Rád bych ale vzal Dirka a Summer s sebou, aby mipomohli s hlášením o tom, co se tady odehrálo.“ Gunn sáhl pro svou cestovní tašku. „To mi připomíná, že

jsem vám měl doručit jeden balíček.“

Sáhl do tašky a vyhrabal tenkou krabičku, kterou podal Summer. Otevřela ji a vyndala dlouhý, rukoupsaný dopis připnutý k deníku vázanému v kůži.

Zatímco přebíhala dopis pohledem, podíval se Dirk na krabičku a všiml si zpáteční adresy. „Je od

Perlmuttera. Co nám St. Julien chce?”

„Píše, abychom se nevraceli s Rudim do Washingtonu,“ odvětila Summer a vrhla na otce prosebný pohled.„Místo toho si uděláme výlet do Ohňové země.“

CESTA MOUNT VERNON TRAIL JIŽNĚ OD ALEXANDRIE BYLA obrazem klidu a míru, narušovaného jenmírným provozem na nedaleké dálnici. Po této cyklostezce vedoucí po břehu řeky se pohybovala jenněkolik běžců a cyklistů, kteří si chtěli zasportovat před dnem stráveným v kanceláři.

Dan Fowler se přinutil urazit několik posledních kroků svého pětikilometrového běhu sprintem, překročilimaginární cílovou čáru a přešel do kroku. Pomalu došel k nedalekému pítku, kde polkl proud studené

vody.

„Dobré ráno, Dane. Jak sis zaběhal?“

Fowler se zakuckal a prudce se otočil, až mu z mokré brady odlétly kapky. Bylo na něm jasně vidět, že jev šoku, když spatřil, že před ním stojí Ann Bennettová oblečená ve svém obvyklém pracovním oděvu.

„Ann… Jak se máš?“ vykoktal. „Ujde to.”

„Kde jsi byla? Měli jsme o tebe hrozný strach.“

„Musela jsem si udělat menší výlet.“

„Ale nikomu jsi nic neřekla. Nechali jsme tě hledat policií. Je všechno v pořádku?“

„Ano. Nečekaně mě zastihla jedna osobní záležitost.“

Fowler se nervózně rozhlédl kolem a uviděl jen několik běžců a muže opravujícího píchlou gumu na svém

kole. „Jsi tady sama? Bál jsem se, že jsi v nebezpečí.“

„Jsem v pořádku. Jenom jsem si s tebou chtěla promluvit v soukromí.”

Jistě.“ Fowler pohlédl ke stromům nedaleko řeky Potomac, které nabízely trochu soukromí. „Co

kdybychom se prošli?” Vzal ji za loket a jemně ji vedl mimo cestu.

„Když jsem byla pryč, měla jsem spoustu času přemýšlet o tom případu,“ řekla.

„Nejspíš ještě neznáš poslední vývoj,” pronesl zkusmo Fowler. „Někdo ukradl jeden z motorů Sea Arrow,

když ho převáželi do Grotonu.“

„Ano, o tom jsem slyšela. Máte nějaké podezřelé?“

„Ne, FBI uvízla ve slepé uličce.“

„To mě nepřekvapuje. Pověz mi, Dane, co víš o systému ARSP“

„ARS? Není to jeden ze systémů na rozhánění davů, na kterých dělala armáda? Moc toho o něm nevím.“

„Dokáže toho trochu víc.“ Ann zavzpomínala na svou první zkušenost se zařízením v New Orleansu.

„Nezmínil ses mi náhodou, že jsi pracoval v té armádní výzkumné laboratoři?”

„Ano, ale jenom krátce. Proč se ptáš?”

„Podle jejich personálního ředitele jsi měl na starosti zabezpečení programu aktivního rozháněcího

systému. V té funkci jsi měl přístup ke všem plánům. Třeba tě bude zajímat, že armáda není jediná, kdo

tuhle technologii vlastní. Edward Bolcke měl jedno takové zařízení na své lodi.“

„Kam tím míříš, Ann?”

„Dane, jak dlouho už jsi na Bolckově výplatní listině?”

Byli už skoro u stromů. Fowler se na Ann usmál. „To je absurdní. Oba víme, že nejpravděpodobnější

přeběhlík je Tom Cerny z Bílého domu. Ann, opravdu bys neměla skákat do vody, když neumíš plavat.“

Ann urážku ignorovala. „Cerny poslouží] jako dobrá falešná stopa. Chvíli jsem ho opravdu podezírala, ale

jen dokud jsem si neprošla jeho podrobnou bezpečnostní prověrku. Navzdory tvým narážkám nepřišel

nikdy do styku s žádnými armádními technologiemi, které padly do rukou nepříteli. Navíc v posledních

dvaceti letech nevstoupil do Střední Ameriky. Je čistý.“

Fowler mlčel. Došli už na kraj lesíku.

„Na druhou stranu,“ pokračovala Ann, „jsem právě zjistila, že jsi byl zakládajícím partnerem bezpečnostní

firmy SecureTek, kterou později koupil Edward Bolcke.“

„Teď už přeháníš.”

„Opravdu? Vystopovali jsme platbu zaslanou z Bolckovy společnosti na bankovní účet tady ve

Washingtonu.“ Tentokrát blufovala, ale byla si jistá, že následné vyšetřování něco podobného prokáže.

Fowler kráčel dál a vedl jí hlouběji do lesíka. Po dlouhé odmlce řekl:

„Předpokládejme, že máš pravdu. Co teď?“

„Budeš souzen za špionáž a strávíš zbytek života ve vězení.“

Byli už bezpečně mimo dohled. Fowler se na Ann vrhl, popadl ji za krk a udeřil jí hlavou o mohutný

červený dub.

„Ne,“ procedil mezi zuby. „Myslím, že to skončí tady.“

Ann stála strnule u stromu, zatímco Fowler vytáhl z kapsy šátek a pevně ho smotal. Obtočil jí ho kolem

krku a zatáhl za oba konce.

Strčila do něho, ale byl příliš silný. Zatočila se jí hlava a začala se dusit - když tu se za Fowlerem ozval

drsný hlas.

„Pusť ji!“

Fowler se obrátil a uviděl dva muže oblečené jako běžce, kteří mu mířili na hlavu pistolemi Glock.

Doběhl k nim i cyklista, kterého viděl opravovat kolo, se samopalem H&K. „FBI“ křikl. „Zatýkám vás.“

Fowler Ann pomalu pustil a nechal šátek spadnout na zem. Jeden z agentů FBI ho od ní odtrhl, zatímco

druhý mu spoutal ruce za zády.

Než ho odtáhli do čekajícího auta, Ann k němu přistoupila a pohlédla mu do očí. „Dane, v jednom mimůžeš věřit. Já umím plavat.“

MOŘE OKOLO OHŇOVÉ ZEMĚ DĚLALO CEST SVÉ PŘEZDÍVCE

Zuřící padesátky. Silný západní vítr před sebou hnal vysoké vlny se zpěněnými hřebeny. Ke zběsilostipřispívaly i mohutné proudy, jež si pohazovaly občasnými zbloudilými ledovci, které připluly z Antarktidy.V průběhu staletí donesly tyto spojené síly mnohou loď do hrobu v ledových vodách obklopujících Hornův

mys. Chyběl už jen pořádný nárazový vichr - náhlé divoké poryvy, které do mysu bez varování bušily.

Posádka malého trauleru, který se odvážně potýkal s tou smrští, si připadala jako na horské dráze. Vkormidelně se Summer chytila stolu na mapy, když plavidlo sklouzlo po pětimetrové vlně. „Nemohl jsinajít větší loď?“ zanaříkala.

Dirk se usmál a zavrtěl hlavou, Nabídka plavidel, která se v argentinském městě Ushuaia dala narychlonajmout, byla velmi skromná. Měl štěstí, že na ten trauler vůbec narazil. Plavba z Ushuaii průlivem Beaglebyla poměrně klidná, ale jakmile dosáhli otevřeného oceánu, dramaticky se změnila k horšímu.

„Přímo před námi je Isla Nueva,“ oznámil kapitán, podsaditý bělovlasý muž.

Summer vyhlédla oknem kormidelny na kopcovitý zelený ostrov vzdálený půldruhého kilometru. „Celkempěkné místo, i když trochu nehostinné. Jak je velký?”

„Má asi třináct kilometrů v průměru,“ odpověděl Dirk. „Celé jeho pobřeží bychom měli být schopníprozkoumat tak za čtyři nebo pět hodin.“

„Každopádně skončila hodně daleko od domova.“

Mluvila o ponorce Barbariga. Jejich narychlo zorganizované pátrání vycházelo z balíčku, který Perlmutterposlal do Panamy. Uvnitř našli lodní deník námořníka Leigha Hunta, který v něm popisoval svou cestukolem světa. Perlmutter, kterého zaujal Summeřin objev na Madagaskaru, vypátral Huntovu rodinu.Jedno z Huntových dětí deník našlo po pracném pátrání na půdě rodinného domu. Deník poskytovalpodrobné informace o námořníkově poloze, když spatřil Jihoatlantický přízrak.

Summer zvedla deník a znovu si pročítala Huntovy záznamy, zatímco stoupali a klesali na vlnách. „Píše, že

se plavil severně od ostrovů Nueva a Lennox, když uviděl Přízrak hnaný proudem k ostrovu Nueva. Toznamená, že mohl s největší pravděpodobností skončit na jeho západním pobřeží.“

Trauler se blížil k východnímu pobřeží Isla Nueva, kde se tyčily vysoké černé útesy. O skály se rozbíjelyvlny a do vzduchu tryskala bílá pěna.

„Doufejme, že na druhé straně je pobřeží mírnější,” poznamenal Dirk. „Jestli najela na břeh tady, tak ji přitéhle plavbě nenajdeme.“

Dirk požádal kapitána, aby dovedl trauler co nejblíž k pobřeží, a začali ostrov obhlížet proti směruhodinových ručiček. Pátrali pouze po viditelných pozůstatcích ponorky a vycházeli z předpokladu, ženajela na břeh. Kdyby nic nenašli, následoval by sonarový průzkum okolních vod provedený výzkumným

plavidlem NUMA.

Prostudovali desítky satelitních snímků, které jim poslal Yaeger, a objevili několik pobřežních anomálií, jež

mohly být troskami Barbariga. Jediný způsob, to zjistit, byl dostat se k těm místům co nejblíž bez ohleduna rozbouřené moře.

Dosáhli severní strany ostrova a minulí vysoké skály, o které by se rozbilo každé plavidlo, jež by se k nim

přiblížilo. Ukázalo se, že na dvou místech vyznačených na satelitních mapách se nacházejí jen skalníformace, které vzdáleně připomínaly ponorku.

Pokračovali v cestě na západ; pobřežní terén se snižoval a přecházel v nehostinné pláže poseté

rozeklanými balvany.

„Blížíme se k třetímu místu,“ prohlásil Dirk, který porovnával satelitní snímek s navigačním monitorem

trauleru.

Summer zvedla k očím dalekohled a snažila se ho na pohupující se palubě udržet namířený na jednomísto. „Pověz mi, až budeme přímo proti němu.“

Dirk sledoval postup trauleru. „Zhruba teď.“

Summer studovala pobřeží a zaměřila se na malou kamenitou pláž mezi dvěma skalnatými výběžky.Postřehla nějaký pravidelný útvar a pak ji velká vlna hodila na přepážku. „Vezměte nás blíž.“

Znovu se na ten objekt zaměřila - a uviděla jakousi obruč opřenou o skálu.

„Něco tam je, i když se to nezdá moc velké.“ Podala dalekohled bratrovi. „Podívej se.“

„Ano, je to nějaký člověkem vyrobený předmět.“ Sklonil dalekohled a pohlédl na sestru. „Zajdeme se

podívat, co to je.”

Kapitán musel urazit dalšího půldruhého kilometru, než našel malou zátoku skýtající ochranu před vlnami.

Spustili malý nafukovací člun a Dirk se Summer odpádlovali k nedalekému břehu. Jakmile vytáhli člun napláž, zvedla se bouřka a zalila je deštěm.

„Když jsem byl naposledy na ostrově,“ poznamenal Dirk, „tak bych za podobnou přeháňku vraždil.”

Vlekli se v lijáku po pobřeží a bojovali s větrem, který jim bičoval tváře štiplavými kapkami. Navzdorynepříznivým podmínkám zaznamenala Summer drsnou krásu toho ostrova na konci Jižní Ameriky. Pobřežívšak začalo být v lijáku monotónní a po půl hodině chůze si už nebyli jistí, kde tu anomálii vlastně spatřili.

Summer se zastavila na kraji vody a rozhlédla se po okolních skalách. Konečně ten předmět spatřila o kusdál na pláži. Byl to rezavý zahnutý kus plechu dlouhý asi dva metry, pevně zaklíněný ve skále.

„Zkusím si tipnout,“ řekl Dirk. „Mohla by to být část věže ponorky.“

Summer přikývla a ohlédla se na moře. „Nejspíš narazila do těch skal a potopila se u pobřeží. Nebo znovuodplula na moře.“

„Ne,“ pronesl Dirk a v jeho hlase bylo znát překvapení. „Myslím, že jsme hledali špatným směrem.“Poklepal Summer na paží a ukázal do vnitrozemí. Uviděla jen úzkou kamenitou pláž. Za ní byla křovímporostlá plošina na úpatí skalnatého pahorku. Pláž byla holá, tak přesunula pohled na plošinu - a otevřela

v úžasu ústa.

O dalších patnáct metrů dál směrem do nitra ostrova vyčníval z křoví zbytek věže ponorky.

Rozběhli se přes pláž do houští, které ukrývalo celý trup plavidla. Byl ze tří čtvrtin pohřbený, ale Dirkpoznal, že se k němu blíží od zádi. Tam, kde se dřív nacházel lodní šroub, uviděl jen zohýbanou hřídel.Kráčeli podle trupu, dokud se nedostali k ponorkové věži, která se tyčila jako opuštěný hrad. Summervytáhla z kapsy černobílou fotografii a porovnala ji s tou rezivějící ocelovou masou. Shoda byla dokonalá.

Usmála se na bratra. „Je to Barbarigo.“

Vylezli na pomačkaný zbytek věže, odkud rozeznali impozantní délku celého plavidla skrytého v křoví.

„Jak se mohla dostat až sem?” podivila se Summer.

„Nejspíš ji zvedla obří vlna. Oblast okolo Hornova mysu je jimi proslulá. Muselo to být skutečné

monstrum, když ponorku odnesla tak daleko do vnitrozemí.”

Summer pohlédla k přídi. „Myslíš, že je náklad stále na palubě?”

To byla otázka za čtyřiašedesát tisíc dolarů - a důvod, proč tak spěchali dolů do Ohňové země. Perlmuttertotiž objevil mnohem víc než jen Huntův deník. Odhalil záhadu poslední cesty Barbariga.

Všechno to začal německý vědec Oswald Steiner, který se na ponorku nalodil v Malajsii. Steiner, jak zjistil

Perlmutter, byl vysoce uznávaný fyzik, známý svými výzkumy v oboru elektromagnetismu. Když. ho

nacisté přinutili k práci pro armádu, spolupracoval chvíli na jejich atomovém programu a pak se soustředilna svůj vlastní tajný projekt: elektromagnetické kolejnicové dělo.

Steiner rozvinul teorii, že projektil vypálený extrémní rychlostí by mohl urazit až osmdesát kilometrů, cožby Němcům umožnilo bombardovat jihovýchodní pobřeží Anglie z Normandie. Na to, aby zařízenífungovalo, ovšem potřeboval nejsilnější magnety na světě, a ty mohl získat z jediného zdroje. Z prvků

vzácných zemin.

V roce 1942 byla poptávka po vzácných prvcích minimální, protože bylo obtížně je extrahovat a rafinovat.Němci a porobené národy měli těchto minerálů málo, ale Steiner objevil zdroj, který mohl uspokojit jehopotřeby. Malý důl na granáty v Malajsii, jež tehdy byla pod nadvládou Japonska, skýtal jako vedlejšíprodukt samarskit. Tento samarskit obsahoval vysokou koncentraci samaria, klíčového prvku při výroběvysoce výkonných magnetů.

Když Steiner dorazil do Malajsie, šokoval ho pohled na obrovskou hromadu minerálu, nashromážděnéhoza léta těžebních prací. Místní dělníci mu kvůli jeho červenohnědé barvě říkali Rudá smrt, ale byl to Steiner, kdo zjistil, že je mírně radioaktivní, takže po dlouhodobém působení způsoboval onemocněníněkterých horníků.

Steiner, nadšený objevem, požadoval přepravu samarskitu do Německa. Tímto úkolem byla pověřena

italská ponorka Tazzali, která však byla cestou do Malajsie potopena. Když Barbarigo dorazilo do

Singapuru, kde mělo vyzvednout náklad gumy a zinku, nechal Steiner změnit jeho rozkazy a doslova honacpal samarskitem. Doprovodil náklad na cestě domů a zemřel s italskou posádkou poté, co musela

poškozenou ponorku opustit.

Dirk pohlédl přes přední palubu Barbariga na odkrytý pruh oceli nedaleko přídě. Sestoupil z věže a přešelpřední palubu, která byla pokrytá bahnem z kopce nad ní. Summer ho následovala k výstupku u přídě.Nohou odhrnul hlínu a odkryl rezavou palubu. Nakonec vyhrabal vodorovně přivařené držadlo poklopupředního průlezu. Summer mu pomohla s odrhováním nánosů, dokud neodkryli celý poklop i s kruhovou

závorou.

Myslíš, že to povolí?” zeptala se Summer.

Dirk do závory několikrát silně kopl. „Pomoz mi a zjistíme to.“

Společně popadli kolo a vší silou zabrali. Po několika pokusech závora uvolnila své dávné sevření a volněse otočila. Dirk vesele zamrkal na sestru a zvedl poklop.

Z otvoru se zvedl vlhký a zatuchlý pach. Nebylo tam toho moc k vidění, protože temný prostor zaplňovalyskoro po strop usazeniny. Nedalo se poznat, jestli je to písek, bahno nebo minerál. Dirk sáhl dovnitř asahal okolo, dokud nenahmatal nějakou hroudu. Zvedl ji, aby si ji se Summer prohlédli.

Byl to kámen, tmavý, ale lesklý a třpytivý. V šedém světle deštivého dne rozeznala Summer jehonačervenalé zbarvení. „To je Rudá smrt?“

Dirk na kámen pohlédl a usmál se. „Ne. Myslím, že to bude Karmínové zlato.“

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

DAV VYSOCE POSTAVENÝCH OSOB A VETERÁNŮ AMERICKÉHO vojenského námořnictva čítající téměř třitisíce hlav proudil branami námořní základny v New Londonu pod chladnou a zamračenou oblohou.Návštěvníci byli uvedeni do doku, kde stály nekonečné řady židlí obrácených ke connecticutské řece

Thames.

Výhled zaplňovala nejnovější rychlá útočná ponorka námořnictva USS North Dakota. Poté, co absolvovalazkušební plavby, teď’ čekala na slavnostní ceremoniál, po němž vypluje na moře ve službách své vlasti.

Pitt s Loren se prodírali davem, aby zaujali místa ve druhé řadě, za skupinou admirálů ve slavnostníchuniformách. Při pohledu na ty vysoké šarže Pitta napadlo, zda prominentní místa v publiku, která s Lorendostali, souvisejí s jeho podílem na záchraně Sea Arrow nebo s Loreniným vlivem na Capitol Hillu. Když se

u nich zastavil velitel námořních operací, aby zalichotil jeho manželce, přiklonil se k druhé variantě.

Krátce nato dorazil viceprezident Sandecker doprovázený zástupci Pentagonu. Když ho uváděli na místonedaleko pódia, visel mu ze rtů charakteristický doutník. Jakmile spatřil Pitta s Loren, uklouzl své eskortěa zamířil k nim.

„Vypadáte úchvatně jako obvykle, Loren,” prohlásil, „navzdory tomu otrapovi, co vám visí na předloktí.“

Loren se zasmála. „Pořád ještě o sebe dbá. Ráda vás zase vidím, pane viceprezidente.“

„Kde jsou Summer a Dirk? Myslel jsem, že tady budou.”

Loren tázavě pozvedla obočí.

,Jsou oba v Římě,“ odpověděl Pitt. „Italská vláda pořádá zádušní mši za Členy posádky ponorky Barbarigaobjevené na Madagaskaru a děti tam pozvali jako čestné hosty.“ ‘

„Nebýt jich, byli bychom namydlení,“ konstatoval Sandecker. „To, že objevili ostatky těch námořníků, námpomohlo Italy přesvědčit, aby nám dali ten minerál, který převážela jejich ponorka. Bez toho bychom sidneska museli vystačit pouze s jedinou atrakcí.“ Zamrkal na Pitta.

„Když už mluvíme o prvcích vzácných zemin,“ ozvala se Loren, „doslechla jsem se, že se Číňané chystají

odvolat zákaz vývozu.“

„Taky jsem to slyšel. Jakmile Australané převzali Bolckův důl v Mount Weldu, ztratili Číňané naději namonopolizaci trhu. Práce na znovuotevření našeho Mountain Passu probíhají rychleji, než jsme čekali, azatím jsme si vystačili se zbytkem materiálů zabavených v Bolckově zařízení v Panamě a na

Madagaskaru.”

Po Sandeckerově boku se zjevil jeho asistent a informoval viceprezidenta, že ceremoniál každým

okamžikem začne.

„Povinnost volá.“ Uklonil se Loren a potřásl Pittovi rukou, potom se vrátil na své místo.

Okamžik nato se uličkou prodrala Ann Bennettová a posadila se na volnou židli vedle Loren. „Ah0j,“

vyhrkla vřele. „Nebyla jsem si jistá, jestli to stihnu.”

„Právě jsi přiletěla?” zeptala se Loren.

„Ano dneska ráno vynesli rozsudek nad Danem Fowlerem a já to nechtěla propást.” ‘

„Ironické načasování,“ poznamenal Pitt. „Kolik dostal?“

Spokojeně se usmála. „Třicet let, přesně jak prokurátor doufal.”

Jeden z admirálů vystoupil na pódium a uvedl viceprezidenta, který pronesl strhující řeč o ochraně moří

před nepřáteli všeho druhu. Následovala řada představitelů námořnictva s očekávanými proslovy.

Během projevů se Ann naklonila přes Loren a pošeptala Pittovi: „Už je ve vodě?”

Pitt přikývl. „Spustili ji před dvěma dny, za lijáku, na který čekali.“

„A je připravená na testování na moři?”

„Pokud vím, všechny systémy vypadají dobře.“

„Myslela jsem si, že North Dakota už testováním prošla,” ozvala se Loren.

„Ano, přesně tak, drahá,“ přitakal Pitt a odmlčel se.

Na pódium byl uveden čestný sponzor North Dakoty a odříkal tradiční první rozkaz: „Nechť posádkavstoupí na loď a probudí ji k životu!“

Posádka a důstojníci North Dakoty vystoupili na palubu ponorky za jásotu přihlížejícího davu. Pittůvpohled zabloudil za plavidlo k motorovému říčnímu člunu obklopenému množstvím červených a bílých

výstražných bójí. „Kde je?“ zašeptala Ann.

„Na opačné straně toho člunu.“

Loren si všimla, že některé představitele námořnictva také jako by víc zajímal ten člun než nově spuštěná

North Dakota.

„Co je to s vámi?“ zeptala se. „Chováte se, jako kdyby se tady odehrávalo něco ještě důležitějšího nežspuštění North Dakoty. A proč všichni zírají na ty bóje u člunu?”

Pitt se usmál na svou ženu a stiskl jí ruku.

„Moře nikdy neodhalí všechna svá tajemství,“ řekl. „Ani pod hrozbou rezatého nože na máslo.“