Sahara

Clive Cussler

(1992)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Doktorka Eva Rojasová k němu zná klíč, což jí málem život. Nebýt Dirka Pitta…Yves Massarde, známý jako Škorpion, vyřeší ožehavé problémy velkého průmyslu – zároveň však mění západní Saharu na továrnu smrti…Generál Zateb Kazim, multimilionář v nejchudší zemi světa, vykoná všechno, aby chránil Škorpionovy zájmy. Lidský život pro něj znamená asi tolik jako život komára.Admirál James Sandecker, šéf Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum, pošle Pitta, aby vypátral zdroj šířící se vlny toxické smrti a vybaví ho k tomu zvláštní zbraní…Hala Kamil, generální tajemnice OSN – ale také krásná žena s černýma očima a ebenovými vlasy. Milostná aféra ji zkompromituje – a ohrozí život Dirka Pitta.Rok 1995, Egypt. Dirk Pitt pátrá po ztraceném historickém pokladu na dně Nilu a zmaří vražedný útok komanda na půvabnou pracovnici Organizace spojených národů, zkoumající záhadnou nemoc, která vyvolala šílenství, kanibalismus a smrt tisíců obyvatel západní Afriky. Vědci se domnívají, že epidemie byla způsobena znečištěním životního prostředí v masovém rozsahu na jejich území, odkud se může rozšířit do světového oceánu a zničit v něm všechen život. Pitt a jeho tým podnikají na jachtě, vybavené nejmodernější technikou, závod s časem, aby zachránili planetu před ekologickou katastrofou. Současně však musí v nerovném zápase čelit dvěma mocným a nebezpečným nepřátelům: bezohlednému evropskému podnikateli a krvežíznivému africkému tyranovi. V srdci saharské pouště nalézá Pitt zlatonosný důl, v němž pracují otroci. Největší poušť zeměkoule však skrývá daleko víc. Překvapivě se zde skrývá svědectví dvou dávných tajemství. Jedno je spojené se zavražděním prezidenta Lincolna a druhé se zmizením jedné z prvních průkopnic dálkových letů. Především však musí pod vražedným sluncem Sahary Dirk Pitt vybojovat zoufalý boj, ve kterém nesmí prohrát, má-li svět přežít!Život CLIVE CUSSLERA je téměř analogický životu jeho hrdiny, Dirka Pitta. Ať hledá legendární zlaté doly nebo vede expedice pátrající po slavných lodních vracích, dosáhl rekordního počtu úspěchů. S posádkou dobrovolníků Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum objevil Cussler více než šedesát ztracených lodí velké historické ceny. Podobně jako Pitt i Cussler sbírá klasické automobilové veterány. Jeho sbírka se může pochlubit sedmdesáti pěti jedinečnými exempláři se zakázkovými karoseriemi a je jednou z nejlepších na světě. Cussler žije střídavě v Denveru v Coloradu a v Paradise Valley v Arizoně.

Dirk Pitt pátrá na dně Nilu po vzácném historickém pokladu. Na výpravě však narazí na hrůzné tajemství, jehož stopy vedou do nekonečných, nevyzpytatelných písků SAHARY…

Doktorka Eva Rojasová k němu zná klíč, což ji málem stojí život. Nebýt Dirka Pitta…

Yves Massarde, známý jako Škorpion, vyřeší ožehavé problémy velkého průmyslu – zároveň však mění západní Saharu na továrnu smrti…

Generál Zateb Kazim, multimilionář v nejchudší zemi světa, vykoná všechno, aby chránil Škorpionovy zájmy. Lidský život pro něj znamená asi tolik jako život komára.

Admirál James Sandecker, šéf agentury NUMA pošle Pitta, aby vypátral zdroj šířící se vlny toxické smrti a vybaví ho k tomu zvláštní zbraní…

Hala Kamil, generální tajemnice OSN – ale také krásná žena s černýma očima a ebenovými vlasy. Milostná aféra ji zkompromituje – a ohrozí život Dirka Pitta.

SAHARA

Rok 1995, Egypt. Dirk Pitt pátrá po ztraceném historickém pokladu na dně Nilu a zmaří vražedný útok komanda na půvabnou pracovnici Organizace spojených národů, zkoumající záhadnou nemoc, která vyvolala šílenství, kanibalismus a smrt tisíců obyvatel západní Afriky. Vědci se domnívají, že epidemie byla způsobena znečištěním životního prostředí v masovém rozsahu na jejich území, odkud se může rozšířit do světového oceánu a zničit v něm všechen život. Pitt a jeho tým podnikají na jachtě, vybavené nejmodernější technikou, závod s časem, aby zachránili planetu před ekologickou katastrofou. Současně však musí v nerovném zápase čelit dvěma mocným a nebezpečným nepřátelům: bezohlednému evropskému podnikateli a krvežíznivému africkému tyranovi. V srdci saharské pouště nalézá Pitt zlatonosný důl, v němž pracují otroci. Největší poušť zeměkoule však skrývá daleko víc. Překvapivě se zde skrývá svědectví dvou dávných tajemství. Jedno je spojené se zavražděním prezidenta Lincolna a druhé se zmizením jedné z prvních průkopnic dálkových letů. Především však musí pod vražedným sluncem Sahary Dirk Pitt vybojovat zoufalý boj, ve kterém nesmí prohrát, má-li svět přežít!

SAHARA

BĚH ULIČKOU

2. dubna 1865

Richmond, Virginie

Zdálo se, že číhá v ponuré večerní mlze jako hrozivý tvor, který se vynořil z pravěké bažiny. Její nízká černá silueta se výhružně odrážela od pozadí stromů na pobřeží. Na palubě se v matném žlutém světle luceren pohybovaly neurčité postavy mužů jako fantomové. Po šikmých šedých bocích stékala voda do pomalého proudu James River.

Texas v přístavu škubal za kotvicí lano netrpělivě jako pes, čekající, až bude vypuštěn na lov. Tlusté železné příklopy skrývaly střílny děl. Na šestipalcovém pancíři dělové komory nebylo žádné označení. Jenom červenobílá válečná vlajka na stěžni za komínem, zplihlá ve vlhkém vzduchu, hlásala, že jde o bitevní loď námořnictva Konfederace.

Suchozemcům se zdála příliš hranatá a ošklivá, ale námořníci měli smysl pro její strohý charakter, a byli do ní dokonce zamilovaní. Se svou palebnou silou představovala pro nepřítele tvrdý oříšek. Poslední loď této nové konstrukce, která se měla po krátké, ale slavné válečné kariéře vydat na poslední plavbu.

Fregatní kapitán Mason Tombs stál na přední palubě. Vytáhl z kapsy modrý šátek, aby osušil potůčky srážejícího se vlhkého vzduchu, stékajícího za límec uniformy. Nakládání pokračovalo pomalu, příliš pomalu. A Texas potřeboval každou minutu tmy, která mu pomůže uniknout na širé moře. Velitel úzkostlivě sledoval pachtění posádky. S klením se po lodní lávce lopotili s bednami nákladu k průlezu do podpalubí. Bedny mu připadaly příliš těžké na to, aby obsahovaly archiv vlády, která vydržela pouhé čtyři roky. Vynášeli je z povozů tažených mulami a střežil je oddíl georgijské pěchoty, zdecimovaný nedávnou bitvou.

Kapitán se neklidně podíval směrem k Richmondu, ležícímu jen dvě míle na sever. Grant prolomil zarputilou Leeovu obranu Petersburgu a zdeptaná jižní armáda teď ustupovala k Appomattoxu a vyklízela hlavní město Konfederace před postupujícími vojáky Unie. Probíhala evakuace a město, spějící nezadržitelně k rozkladu a plenění, představovalo ztělesněný chaos. Výbuchy otřásaly zemí a noc ozařovaly plameny požárů. Hořela skladiště zbraní, munice a válečných zásob.

Tombs byl ambiciózní a energický muž, jeden z nejlepších námořních důstojníků Konfederace. Nepříliš vysoký, měl však mužně pěkný obličej, hnědé vlasy, hustý ryšavý plnovous a jiskrný pohled tmavě olivových očí.

Jako velitel menších dělových člunů v bitvách u New Orleansu a Memphisu, velitel děl na palubě obrněnce Arkansas a první důstojník neblaze proslulého námořního nájezdníka Floridy byl mužem nebezpečným pro Unii. Velení na Texasu se ujal pouze týden po jeho dokončení v doku Rocketts v Richmondu, když si osobně vyžádal a dohlížel na řadu úprav pro téměř neuskutečnitelnou plavbu po řece kolem tisícovky děl Seveřanů.

Věnoval opět pozornost nakládání. Poslední povoz se vyprázdnil a zmizel ve tmě noci. Tombs vytáhl kapesní hodinky a naklonil ciferník ke světlu lucerny na nábřeží. Ukazovaly osm dvacet. Zbývalo o něco méně než osm hodin do rozednění. Nestačilo to, aby mohl posledních dvacet mil proplout uličkou mezi hlavněmi děl pod pláštěm noci.

Ozval se dusot kopyt a u doku zastavil otevřený kočár. Vzpřímený vozka seděl s pohledem upřeným přímo před sebe. Oba cestující sledovali, jak lodníci s posledními bednami mizí v průlezu. Silnější muž v civilu seděl unavený a shrbený, zatímco druhý, v uniformě námořního důstojníka, se vztyčil, a když uviděl Tombse, zamával na něj.

Tombs přešel po lávce ke kočáru a svižně zasalutoval. „Je to čest, admirále, pane ministře. Ani jsem nedoufal, že by někdo z vás měl čas na rozloučenou.“

Admirál Raphael Semmes, který se proslavil jako kapitán konfederačního korzára Alabamy a nyní velitel eskadrony obrněných dělových člunů na James River, přikývl a usmál se přes navoskovaný knír a malou kozí bradku pod spodním rtem. „Ani regiment Yankeeů by mi nezabránil se s vámi rozloučit.“

Ministr námořnictva Konfederace Stephen Mallory natáhl ruku. „V sázce je pro nás příliš mnoho, než abychom si nenašli čas popřát vám šťastnou plavbu.“

„Mám skvělou loď a statečnou posádku,“ řekl Tombs pevně. „Probijeme se.“

Semmesův úsměv povadl a jeho pohled se zachmuřil. „Jakmile zjistíte, že to není možné, musíte loď potopit v nejhlubším místě řeky, aby Unie naše archivy nemohla nikdy vyzvednout.“

„Nálože jsou rozmístěny a připraveny k odpálení,“ ujistil ho Tombs. „Výbuch odtrhne dno a bedny zatížené závažím klesnou do říčního bahna, ale loď ještě popluje plnou parou vpřed a až v dostatečné vzdálenosti se potopí.“

Mallory přikývl: „To je dobrý plán.“

Oba muži v kočáře se na sebe podivně podívali. Nastal okamžik rozpačitého ticha. Nakonec promluvil Semmes: „Lituji, že musím na poslední chvíli obtížit vaše bedra ještě jedním břemenem. Dostanete na starost jednoho cestujícího.“

„Cestujícího?“ opakoval Tombs váhavě. „Doufám, že nenalodím někoho, komu záleží na životě.“

„Pokud jde o to, nemá na vybranou,“ zabručel Mallory.

„Kde je?“ zeptal se velitel a rozhlédl se po nábřeží. „Jsme už téměř připraveni zvednout kotvy.“

„Musí tu být každou chvíli,“ odpověděl Semmes.

„Smím se zeptat, kdo to je?“

„Snadno ho poznáte,“ řekl Mallory. „A prosme Boha, aby ho poznal i nepřítel, až mu ho budete muset ukázat.“

„Nerozumím.“

Mallory se poprvé usmál. „Ale porozumíte, hochu, porozumíte.“

Semmes změnil téma rozhovoru. „Snad vám poslouží ještě tato informace. Mám zprávu od zvědů, že naše bývalá klounová obrněná loď Atlanta, které se vloni zmocnily yankeeské monitory, nyní slouží v námořnictvu Unie a hlídkuje na řece nad Newport News.“

Tombsova tvář se trochu rozjasnila. „Ano, rozumím. Má skoro stejné rozměry a tvar jako Texas a ve tmě by nás za Atlantu mohli považovat.“

Admirál přikývl a podal mu složenou vlajku. „Hvězdy a pruhy. Pro vaši maškarádu.“

Tombs převzal vlajku Unie a poznamenal: „Vztyčím ji, jakmile doplujeme do úrovně dělostřeleckých postavení Unie u Trent’s Reach.“

„Pak tedy mnoho štěstí,“ popřál Semmes. „Bohužel nemůžeme čekat až do vašeho vyplutí, ministr musí stihnout vlak a já musím zpět k flotile dohlédnout na její zničení, než se jí zmocní Yankeeové.“

Ministr námořnictva ještě jednou potřásl Tombsovi rukou. „U Bermud čeká prorážeč blokády Fox, který vám doplní zásobu uhlí na další plavbu. Mnoho štěstí, veliteli. Spása Konfederace je ve vašich rukou.“

Dřív než mohl Tombs odpovědět, Mallory pokynul kočímu, aby vyrazil. Tombs zasalutoval a zůstal tak stát, v duchu rozebíraje ministrova slova. Spása Konfederace? To nedává smysl. Válka je prohraná. Sherman postupuje z Karolíny na sever a Grant se valí na jih Virginií jako mořský příboj. Sevřou Leea do kleští a donutí ho ke kapitulaci během několika dní. Jefferson Davis, prezident Konfederace, se rázem stane obyčejným psancem.

A během několika hodin se Texas stane poslední lodí flotily Konfederace, která najde hrob v hlubinách oceánu.

Kde tedy vidí spásu, kterou by mohl Texas, kdyby unikl, přivodit? Tombs marně hádal. Měl rozkaz dopravit státní archiv do neutrálního přístavu, který si sám vybere, a ukrýt se, dokud ho nevyhledá kurýr. Ale jak by mohlo úspěšné propašování úředních lejster zabránit jisté porážce Jihu?

Z myšlenek ho vytrhl první důstojník, poručík Ezra Craven.

„Nakládka je dokončena a náklad uložen a zajištěn, pane,“ ohlásil. „Mám dát rozkaz k vyplutí?“

Tombs se otočil. „Ještě ne. Dostaneme pasažéra.“

Craven, vytáhlý drsný Skot, svérázně kombinoval skotské ráčkování a jižanské protahování slov. „Měl by si pospíšit.“

„Je velitel strojovny O’Hare připraven?“

„Stroje jsou pod parou, plně připravené vyplout.“

„Obsluha děl?“

„Na svých místech.“

„Dokud nebude na dohled federální flotila, necháme příklopy děl zavřené. Nesmíme dopustit, aby náhodná střela prolétla do dělového prostoru.“

„Mužstvu se nebude líbit, že nastavujeme nepříteli ještě i druhou tvář.“

„Vysvětlete jim, že budou žít o to déle –“

Při zvuku blížících se kopyt se oba muži otočili a pohlédli na břeh. Ze tmy se vynořil jižanský důstojník na koni a vjel do přístaviště.

„Kdo z vás je velitel Tombs?“ zeptal se unaveně.

„Já jsem Tombs,“ vykročil k němu velitel.

Jezdec se svezl ze sedla a zasalutoval. Uniformu měl pokrytou prachem a vypadal vyčerpaně. „Klaním se, pane. Kapitán Neville Brown, velitel eskorty vašeho vězně.“

„Vězně?“ opakoval Tombs. „Bylo mi řečeno, že to bude pasažér.“

„Záleží na vás, jak s ním budete jednat,“ pokrčil Brown rameny.

„A kde je?“ zeptal se Tombs tuto noc už podruhé.

„Těsně za mnou. Jel jsem napřed, abych vás varoval.“

„Je ten muž blázen?“ zabručel Craven. „Varoval před čím?“

Vzápětí se jim dostalo odpovědi. Objevil se uzavřený kočár, obklopený oddílem jezdců v modrých uniformách severní kavalerie.

Tombs málem vyhlásil poplach, aby se posádka připravila k odporu, když ho kapitán Brown uklidnil. „Jen klid, veliteli. Jde o naše jižanské hochy. Jedinou možností, jak se bezpečně dostat přes federální linie, bylo přestrojit se.“

Dva muži seskočili z koní, aby otevřeli dveře kočáru a pomohli muži, který seděl uvnitř. Velmi vysoký, vyzáblý muž, s tak známou bradkou unaveně sestoupil na dřevěnou podlahu přístaviště. Měl pouta řetězy připevněná k zápěstí a kotníkům. Vážným pohledem přejel po obrněnci, otočil se a kývl na Tombse a Cravena.

„Dobrý večer, pánové,“ promluvil trochu vysokým hlasem. „Předpokládám, že se mám těšit pohostinnosti konfederačního námořnictva.“

Tombs nedokázal odpovědět. Stál zde s Cravenem a nemohli uvěřit svým očím. Byli naprosto konsternováni.

„Můj bože,“ konečně se probral Craven, „jste-li dvojník, pane, pak jste opravdu dobrý.“

„Ne,“ odpověděl vězeň. „Ujišťuji vás, že jsem pravé zboží.“

„Jak je tohle možné?“ stále se ještě nevzpamatoval Tombs.

Brown se vyšvihl do sedla. „Teď není čas na vysvětlování. Musím převést své muže přes richmondský most, než ho vyhodí do povětří. Za zajatce teď přejímáte odpovědnost vy.“

„Co s ním mám udělat?“ zeptal se Tombs.

„Držte ho na lodi, dokud nedostanete rozkaz k jeho propuštění. To je všechno, co vám mám vyřídit.“

„To je šílené.“

„Taková je i válka, milý kapitáne,“ křikl přes rameno Brown a nasadil koni ostruhy. Za ním ve tmě zmizel i malý oddíl v modrých uniformách.

Čas utíkal, žádné další vyrušení už nesmělo zdržet plavbu Texasu do pekel. Tombs se otočil na Cravena.

„Poručíku, doprovoďte našeho pasažéra do mé kajuty a řekněte veliteli strojovny O’Hareovi, aby poslal mechanika, který mu sejme okovy. Nechci zemřít jako velitel otrokářské lodi.“

Muž s vousem se na Tombse usmál. „Děkuji vám, veliteli. Jsem vám za vaši laskavost vděčný.“

„Neděkujte mi,“ odpověděl Tombs temně. „Až vyjde slunce, představíme se všichni ďáblovi v pekle.“

Nejdříve pomalu a potom zvyšující se rychlostí plul Texas po proudu, který k jeho rychlosti přidával vlastní dva uzly. Vládlo bezvětří a ticho nad řekou rušil jen monotónní zvuk parních strojů. V bledém světle první čtvrti měsíce klouzala loď po černé hladině jako přelud, který se dal spíš vycítit než vidět.

Jako by loď neměla žádnou hmotnou podstatu. Prozrazoval ji jen pohyb, přízračná silueta klouzající podél nehybného pobřeží. Obrněnec byl konstruován speciálně pro jedinou plavbu, jeho tvůrci sestrojili skvělé plavidlo, nejlepší, jaké Konfederace spustila na vodu za čtyři roky války.

Plavidlo vybavili dvěma parními stroji a dvěma šrouby. Na délku 63 metry, široké 13 metrů, s ponorem 3,60 metru. Boční stěny dělové komory, čtyři metry vysoké, byly zkosené pod úhlem 30 stupňů a kryté patnácticentimetrovými železnými pláty, obloženými třiceticentimetrovou vrstvou bavlny, stlačené pod padesáticentimetrovou vrstvou dubových a borových desek. Pancéřování sahalo až pod čáru ponoru a jeho pás obepínal celý trup.

Texas disponoval pouze čtyřmi děly, ale se zničující účinností. Na přídi a na zádi byla umístěna dvě stolibrová děla Blakely s vrtanými rýhovanými hlavněmi, k lafetám připevněnými na čepech, které jim umožňovaly natočení a střelbu i do stran. Z pravoboku a z levoboku mířila dvě devítipalcová šedesátičtyřliberní děla.

Na rozdíl od jiných obrněnců, u nichž armáda využila hnací stroje z obchodních parníků, byly parní stroje Texasu větší, výkonnější a zbrusu nové.

Kotle ležely pod čarou ponoru a šrouby o průměru 270 cm mohly při klidné hladině hnát loď rychlostí 14 uzlů, což představuje námořní ekvivalent rychlosti téměř 26 km za hodinu. To byla obrovská rychlost, které se nevyrovnal žádný obrněnec obou válčících stran.

Tombs byl na svou loď náležitě pyšný, ale do jeho hrdosti se mísil smutek, protože věděl, že její život nepotrvá dlouho. Rozhodl se však, že on i jeho loď napíší důstojný epitaf zapadající slávy Konfederace.

Slezl po žebříku z dělové paluby a vstoupil do kormidelny, kterou tvořila malá nástavba na přední části dělové komory v podobě pyramidy s komolým vrcholem. Zahleděl se průzorem do tmy a pak kývl hlavou na neobvykle zamlklého prvního kormidelníka Leigha Hunta.

„Poplujeme plnou silou až na moře, pane Hunte. Snažte se, abychom nenarazili na mělčinu.“

Hunt byl kormidelník, který znal každý zákrut řeky jako vrásky svého obličeje. Teď upíral oči vpřed a jen lehce zvedl bradu. „Ta trocha měsíčního světla mi stačí, abych četl řeku jako bibli.“

„Yankeeští kanonýři světlo měsíce využijí také.“

„Pravda, ale šedá barva lodi splývá s nočními stíny na vodě. Nezaměří nás tak snadno.“

„V to doufejme,“ povzdechl si Tombs.

Zadním poklopem vyšplhal na střechu dělové komory, když Texas dosáhl Drewlys Bluff a proplouval mezi zakotvenými dělovými čluny flotily admirála Semmese na James River. Posádky sesterských obrněnců Virginie II, Fredericksburgu a Richmondu, které se s těžkým srdcem připravovaly na vyhození svých lodí do vzduchu, propukly v divoký jásot, když je Texas míjel. Z komínů chrlil černý kouř, který zakryl hvězdy. Válečná vlajka Konfederace se nyní hrdě třepotala v lehkém vánku a poskytla jim pohled, který už nikdy neuvidí.

Tombs smekl klobouk a vysoko jím zamával. Končil sen, který se ode dneška stane noční můrou s hořkou příchutí porážky. A přesto chtěl vychutnat poslední velké okamžiky Texasu, který se měl stát legendou.

Tak zmizel obrněnec za zákrutem řeky námořníkům z dohledu a nechal za sebou pouze kýlovou stopu.

Těsně nad Trent’s Reach, kde federální armáda vybudovala přes řeku zátaras a na břehu vykopala dělostřelecké pozice, nařídil Tombs vztyčit na stožár vlajku Unie.

Současně nařídil připravit dělovou palubu k boji. Dělostřelci byli svlečení do pasu a stáli u děl s šátky uvázanými kolem čela. Důstojníci si svlékli kabátce a klidně přecházeli po palubě jen v košilích. Lodní felčar rozdával obvazy a poučoval muže, jak je použít.

Na palubu rozestavili vědra s vodou na hašení a na podlahu nasypali písek, aby pohlcoval krev. Důstojníci rozdali mužstvu šavle a pistole k odražení útočníků, pokud by se dostali na palubu. Pušky čekaly nabité s nasazenými bajonety. Námořníci otevřeli poklopy do skladišť v podpalubí a připravili navijáky a kladkostroje pro přísun dělových nábojů a soudků s prachem.

Proud řeky pomáhal Texasu dosáhnout rychlosti 16 uzlů, když železný kloun obrněnce narazil na vor bariéry.

Prorazil ji bez úhony, ale bdělý strážný severní armády zahlédl Texas, vynořující se ze tmy, a vystřelil na poplach z muškety.

„Zastavte palbu, proboha, zastavte palbu!“ zařval Tombs ze střechy dělové komory.

„Jaká jste loď?“ ozvalo se ze břehu.

„Atlanta, ty idiote. Nepoznáš vlastní loď?“

„Kdy jste se dostali proti proudu?“

„Před hodinou. Máme rozkaz hlídkovat k bariéře a pak zpět do City Pointu.“ (Zásobovací přístav armády generála Granta na James River;)

Trik zabral. Hlídky Unie na pobřeží se snad uklidnily. Texas plul dál bez incidentů. Tombs si zhluboka oddechl.

Očekával, že se na jeho loď snese příval granátů. Z tohoto nebezpečí zatím vyvázl, obával se však, že některý horlivý nepřátelský důstojník rozešle proti i po proudu telegrafické dotazy.

Asi pětadvacet kilometrů za bariérou se štěstí obrátilo proti němu. Z černé tmy před ním se vynořila nízká hrozivá masa.

Byla to Onondaga, nepřátelský monitor s dvěma věžemi, obrněnými 28 milimetrů tlustým pancéřováním. Trup měl pancéřování 14 mm silné. Monitor byl vyzbrojený mohutnými děly Dahlgren ráže 381 mm s hladce vrtanou hlavní a dvěma stopadesátiliberními parrotty s rýhovanou hlavní. Kotvil u západního břehu, zádí po proudu. Nakládal uhlí z bárky připoutané k jeho pravoboku. (Podle původního Monitoru bylo do roku 1903 postaveno s různými obměnami ještě téměř šedesát lodí této třídy, pozn. překl)

Texas už téměř dosáhl jeho úrovně, když ho zpozoroval kadet z vrcholu přední věže a vyhlásil poplach.

Posádka přestala překládat uhlí a nevěřícně zírala na obrněnec, který se vynořil ze tmy. Fregatní kapitán John Austin na Onondaze na chvíli zapochyboval, jak se mohla válečná loď rebelů dostat tak daleko po James River a nebýt přitom odhalena. Těch pár vteřin mu přišlo draho. Když zařval na své muže, aby připravili děla k palbě, Texas už proplouval kolem Onondagy na vzdálenost co by kamenem dohodil.

„Přirazte ke břehu!“ volal Austin, „nebo zahájíme palbu a rozstřílíme vás na kusy!“

„Jsme Atlanta“ odpověděl Tombs a hrál tak dál svou roli.

Austin se nedal přesvědčit, ani když spatřil na stěžni vetřelce vlajku Unie. Dal rozkaz k palbě.

Přední věž do střetu zasáhla příliš pozdě. Texas už proplul kolem ní a dostal se mimo úhel dosahu jejího děla. Ale dva dahlgreny v zadní věži vyplivly plameny a kouř.

Projektily vystřelené na krátkou vzdálenost téměř po vodorovné dráze nemohly minout cíl a také neminuly. Udeřily do boku Texasu jako rány železnou palicí, roztříštily horní zadní část dělové komory a kusy železa a dřeva srazily sedm mužů.

Téměř současně dal Tombs otevřeným průlezem povel dělostřelcům. Příklopy střílen se otevřely a Texas vypálil ze tří děl do věže Onondagy. Jeden z granátů stoliberního blakely proletěl otevřenou střílnou a zasáhl jeden dahlgren. Výbuch způsobil ve věži inferno plamenů a kouře a hrozná jatka. Devět mužů to zabilo a jedenáct těžce zranilo.

Než na obou plavidlech mohli děla znovu nabít, obrněnec rebelů zmizel v temnotě noci a bez úhony proplul nejbližším zákrutem řeky. Z přední věže Onondagy za ním vystřelili jako na pozdrav, granáty zahvízdaly, ale dopadly daleko za prchajícím Texasem.

Fregatní kapitán Austin zoufale poháněl posádku, aby zvedla kotvu a otočila loď o 180 stupňů. Šlo však o pouhé gesto. Nejvyšší rychlost jeho monitoru dosahovala stěží sedmi uzlů. Neměl šanci plavidlo Jižanů dohonit.

Tombs se klidným hlasem obrátil na poručíka Cravena. „Pane Cravene, teď už se nebudeme skrývat pod nepřátelskou vlajkou. Vztyčte, prosím, zástavu Konfederace a zavřete střílny.“

Mladý kadet horlivě přiskočil ke stěžni, rozvázal zdvíhací lana, spustil hvězdnatou vlajku s pruhy a vztyčil úhlopříčně seřazené hvězdy a pruhy na bílé, červené a modré.

Craven se připojil k Tombsovi na palubě.

„Teď už nemůžeme vzít své slovo zpět,“ řekl Tombs. „Ale odtud na širé moře to nebude žádný piknik. S armádními bateriemi na břehu si poradíme. Jejich polní dělostřelectvo nemá na víc než nám poškrábat pancéřování.“

Tombs se odmlčel a pozorně se zahleděl na černé vody před jejich přídí. „Největší nebezpečí představují děla federální flotily, která nás bude čekat u ústí řeky.“

Ještě než dořekl, začala z břehu přehrazovací palba.

„A je to tady,“ protáhl Craven stoicky. Rychle se vrátil na své stanoviště na dělostřelecké palubě pod nimi.

Tombs zůstal nahoře, krytý jen kormidelnou, aby řídil loď proti případným federálním plavidlům, která by chtěla blokovat řeku.

Granáty z neviditelných baterií a střelba z pušek ostrostřelců pršela na Texas jako krupobití. Muži nadávali a zuřili po každé salvě, ale Tombs nechával příklopy střílen zavřené. Neviděl důvod, proč by měl ohrožovat posádku uvnitř a plýtvat cenným prachem na neviditelného nepřítele.

Ještě dvě hodiny snášel Texas železnou bouři, ale jeho parní stroje běžely hladce a hnaly ho rychlostí dokonce o uzel nebo dva rychlejší, než pro kterou byl konstruován. Objevily se dřevěné dělové čluny, vystřelily ze svých boků a pokusily se udržet rychlost s Texasem, který je ignoroval jako obtížný hmyz a nechával je za sebou, jako by na hladině stály.

Náhle se objevila známá silueta Atlanty, která kotvila napříč řeky. Její děla na pravoboku vystřelila, když hlídky poznaly nezdolné jižanské monstrum, řítící se na ně.

„Čekali nás,“ pronesl Tombs.

„Mám ji obeplout, kapitáne?“ zeptal se chladnokrevně Hunt od kormidla.

„Ne, pane Hunte,“ odpověděl Tombs. „Naberte ji lehce před zádí.“

„Ano, odrazím ji z naší dráhy,“ pochopil Hunt. „Velmi dobře, pane.“

Hunt pootočil kormidlem o čtvrt otáčky a zamířil přídí Texasu přímo na záď Atlanty. Dva náboje děl ráže 203,2 bývalé lodě Konfederace zasáhly dělovou komoru, roztrhly její štít a vtlačily zadní dřevěnou výplň skoro třicet centimetrů dovnitř. Náraz a odletující třísky zranily tři muže.

Texas vrazil svůj masivní železný kloun tři metry do trupu Atlanty, protrhl její palubu, vytrhl řetěz kotvy na zádi a otočil loď o 90 stupňů. Nárazem proražená paluba Atlanty se ponořila pod hladinu. Loď Unie rychle nabírala vodu otevřenými střílnami a začala se potápět, když ji Texas doslova přejel.

Kýl Atlanty zapadl do bahna na dně řeky, obrněnec se převalil na bok a divoce se otáčející šrouby Texasu zabíraly několik centimetrů nad převráceným trupem, než opět klesly do záběru ve vodě. Většina posádky Atlanty, až na dvacet nešťastníků, se zachránila střílnami a průlezy, dřív než se loď potopila.

Tombs hnal svou loď v zoufalém úsilí dosáhnout otevřeného moře. Bitva však pokračovala, i když Texas setřásl neustálou palbu a pronásledující dělové čluny Unie. Telegrafní linky podél řeky ovládané Unií nepřetržitě bzučely zprávami o blížícím se obrněnci a mezi pobřežními bateriemi a plavidly, odhodlanými střetnout se s Texasem a potopit jej, rostla vlna chaosu a nervozity.

Do pancéřování Texasu bez ustání bušila dělostřelba. Obrněnec se otřásal. Padesátikilový náboj z dahlgrenu, umístěného vysoko nad břehem u Fort Hudsonu, zasáhl kormidelnu. Přestože byl první kormidelník Hunt zásahem otřesen a krvácel z ran, které mu způsobily úlomky nástavby, setrval statečně u kormidla a udržoval loď v přímém kurzu středem plavebního kanálu.

Na východě začínalo svítat, když Texas vyplul z James River na Newport News a vnikl do širokého ústí hlubokých vod u Hampton Roads, kde před třemi roky došlo k souboji mezi Monitorem a Merrimackem.

Vypadalo to, že na ně čeká v bojovém šiku celá flotila Unie. Z pozorovatelny nad dělovou komorou spatřil Tombs les stěžňů a komínů. Nalevo těžce vyzbrojené fregaty a dělové šalupy, napravo monitory a dělové čluny. Za nimi úzký kanál mezi mohutnou palebnou silou pevností Monroe a Fort Wool, zablokovaný obrněncem New Ironsides, hrozivým plavidlem s trupem sice staré koncepce, ale osazeným osmnácti těžkými děly.

Tombs konečně nařídil otevřít střílny a vysunout hlavně děl. Texas byl projektovaný tak, aby na první pohled nevzbuzoval dojem velké palebné síly. Ale federální námořnictvo teď naplno ucítí jeho zuřivý spár. Dělostřelci Texasu s divokým pokřikem připravili a namířili děla, zápalníky, zavřeli uzávěry a dělovodi čekali s připravenými odpalovacími šňůrami.

Craven klidně procházel mezi dělostřelci, usmíval se a žertoval s nimi, pro každého měl povzbuzení nebo radu. Tombs sestoupil do dělostřelecké komory a krátce k mužstvu promluvil. Ostře pohaněl nepřítele a nalil mužstvu optimismus ujištěním, že osvědčení a věrní Jižani napráskají zbabělým Yankeeům. Pak se s dalekohledem v ruce vrátil na pozorovatelnu za kormidelnou.

Obsluha děl Unie měla spoustu času na přípravu palby, jakmile se Texas objeví na dostřel. Tombsovi připadalo, že nepřátelské lodě zaplnily celý obzor. Nad hladinou zavládlo strašlivé ticho, jako když se stáhne smečka vlků do neproniknutelného obklíčení a tiše čeká na kořist.

Kontradmirál David Porter, zavalitý a s plnovousem, s pevně nasazenou námořnickou čepicí, stál na můstku, odkud mohl přehlédnout dělovou palubu své vlajkové lodi, dřevěné fregaty Brooklyn. V rozbřesku nadcházejícího svítání pozoroval kouř obrněnce rebelů.

„Už se blíží,“ oznámil kapitán James Alden, velitel Porterovy vlajkové lodi. „A žene se jako ďas přímo na nás.“

„Hrdá a nádherná loď se blíží svému hrobu,“ zamručel Porter, když Texas zaplnil čočky jeho dalekohledu. „Nádherný pohled, který se nám už nikdy nenaskytne.“

„Je téměř na dostřel,“ vykřikl Alden.

„Není třeba plýtvat náboji, pane Aldene. Nařiďte dělostřelcům, ať čekají. Každý výstřel musí zasáhnout cíl.“

Na palubě Texasu instruoval Tombs prvního kormidelníka, pevně rozkročeného u kormidla a nedbajícího pramínku krve, který mu stékal po levém spánku. „Pane Hunte, udržujte kurz co nejtěsněji kolem linie dřevěných fregat, tak abychom odradili obrněnce od střelby, která by mohla zasáhnout jejich vlastní lodě.“

První loď blokády byla Brooklyn. Tombs čekal, dokud nepřiplují na spolehlivý dostřel, a teprve pak dal rozkaz k palbě. Stoliberní blakely na přídi Texasu otevřelo souboj a granát z něho vystřelený zahvízdal nad hladinou a zasáhl Brooklyn. Rozdrtil zábradlí na přídi, rozmetal mohutné dělo Parrott a zabil muže v okruhu téměř čtyř metrů.

Monitor Saugus, vybavený jednou věží, zaútočil na Texas, bez odchylky pokračující v plavbě, dvojicí patnáctipalcových dahlgrenů. Obě střely byly zamířeny příliš krátce, takže s velkými kaskádami pěny skákaly po hladině jako žabky. Další monitory – Chickasaw, který se právě vrátil z Mobil Bay, kde přispěl ke kapitulaci mohutného obrněnce Konfederace, Tennessee, Manhattan, Saugus a Nahant – pootočily věže, spustily příklopy střílen a zahájily palbu, která zasáhla dělostřeleckou komoru Texasu. K nim se připojil zbytek flotily a voda kolem Texasu, řítícího se plnou parou vpřed, se v dopadající palbě vařila jako v čarodějnickém kotli.

Tombs křičel průlezem na Cravena. „Monitory nemůžeme zasáhnout! Odpovězte na jejich palbu pouze dělem na pravoboku. Otočte děla na přídi a zádi proti fregatám!“

Craven provedl rozkaz a během několika sekund Texas oplatil palbu granáty, které prorazily dubový trup Brooklynu. Jeden vybuchl ve strojovně, kde zabil osm mužů a dvanáct zranil. Další smetl posádku, která se horečně snažila sklonit hlaveň třicetidvouliberního děla s hladkým vrtáním. Třetí způsobil pohromu na palubě hemžící se námořníky.

Všechna děla Texasu zasazovala nepříteli ničivé rány. Jižanští dělostřelci nabíjeli a pálili se smrtonosnou přesností. Nemuseli ani ztrácet čas s mířením. Yankeeské lodě hustě zaplňovaly zorné pole před střílnami.

Vzduch nad Hampton Roads se naplnil hřměním a duněním výstřelů všech druhů děl i mušket seveřanských ostřelovačů. Hustý kouř zahalil Texas a znesnadil nepřátelským dělostřelcům přesné zaměření. Orientovali se podle záblesků výstřelů a zásah odhadovali podle zvuku ran do pancéřování a odražených nábojů, které se vynořily z kouře a dýmu.

Tombsovi se zdálo, že se ocitli uprostřed vybuchující sopky.

Texas nyní minul Brooklyn a vyslal za lodí poslední výstřel z otáčivého děla na zádi. Minul admirála Portera tak těsně, že ho na okamžik připravil o dech. Zuřil, že obrněnec rebelů tak snadno odráží boční salvy.

„Signalizujte flotile, aby ho obklíčili a taranovali!“ nařídil kapitánu Aldenovi.

Alden příkaz splnil, i když věděl, že se hůře provede, než nařídí. Důstojníci Unie zůstali ohromeni nad neuvěřitelnou rychlostí Texasu. „Je příliš rychlý, než aby některá naše loď do něj narazila kolmo z boku,“ řekl chabě.

„Chci, abyste ho poslali ke dnu!“ zařval Porter.

„Když nějakým zázrakem prorazí naše linie, nemůže uniknout dělům z pobřežních pozic a lodi New Ironsides,“ uklidňoval admirála Alden.

Jako na dotvrzení jeho výroku monitory zahájily palbu, když Texas minul Brooklyn a ocitl se na otevřené hladině před další fregatou, Coloradem.

Texas zaplavila hvízdající vichřice smrti. Seveřanští dělostřelci byli stále přesnější. Dva těžké pevné náboje dopadly se strašlivou ranou těsně za dělo na pravoboku. Čtyřicet centimetrů železa, dřeva a bavlny spolu s kouřem vniklo do dělové komory do hloubky jeden a půl metru. Další střela vyhloubila kráter vedle komínu a další dopadla přesně na totéž místo a poškozeným pancéřováním pronikla do komory, kde vybuchla se strašnými následky. A další ztráty na životech, šest mužů zabitých a jedenáct zraněných. Cáry bavlny a roztříštěné dřevo se vznítily.

„Zatraceně!“ zařval Craven, když zůstal stát obklopen hromadou krvácejících těl, rozcuchaný, s roztrhanou uniformou a zlomenou levou paží. „Vytáhněte, sakra, hadici ze strojovny a uhaste to.“

Hlavní inženýr O’Hare vystrčil hlavu ze strojovny, po obličeji pokrytém uhelným prachem mu stékaly potůčky potu. „Jak to vypadá?“ zeptal se překvapivě klidným hlasem.

„To ani nechtějte vědět,“ vykřikl Craven. „Hlavně ať to vydrží stroje.“

„Moji chlapi už padají horkem. Ani v pekle to nemůže být horší.“

„Aspoň se tam budete cítit jako doma,“ vyštěkl Craven.

Dělostřeleckou komoru zasáhl další ohlušující výbuch. Vlastně dvě exploze, které se nedaly rozlišit. Obrněnec se otřásl až do kýlu. Čelo dělové komory se vychlípilo, jako by je otevřel obrovský otvírač konzerv. Na místě se nakupila masivní změť železa a dřeva a pod ní zahynula osádka předního blakely.

Další granát prorazil pancéřování a vybuchl v lodní ošetřovně, zabil ranhojiče a polovinu raněných, kteří tu leželi. Dělová paluba se teď podobala jatkám. Dříve pečlivě umytá, nyní zčernala střelným prachem a zrudla krví.

Texas plul těžce raněný. Když unikal uličkou smrti, měnil se na šrot. Záchranné čluny i s oběma stěžni skončily ve vodě, komín se naklonil. Přední i zadní část dělové komory se změnily v groteskní změť pokrouceného železa. Tři z parních potrubí se roztrhla a rychlost lodi klesla o třetinu.

Nebyla však zraněna smrtelně. Parní stroje stále pracovaly a tři děla rozsévala spoušť mezi unionisty. Další boční salva prorazila dřevěné boky Powhatanu, staré kolesové fregaty. Jeden kotel vybuchl, zničil strojovnu a došlo zde k největším ztrátám na životech z celé severské flotily.

Sám Tombs utržil zranění, střepina šrapnelu ho zasáhla do stehna a kulka ostřelovače ho škrábla do levého ramene. Zůstal však stále na své pozici za kormidelnou a vydával rozkazy kormidelníkovi. Už se téměř dostávali z nejhoršího.

Díval se před sebe na New Ironsides, který jim zkřížil plavební kanál, připravený vychrlit na ně boční salvu. Rychle se k němu přibližovali. Pečlivě sledoval děla pevností Monroe a Fort Wool. Zřejmě je očekávala připravená a věděl, že tudy nikdy neprojedou. Texas to nedokáže. Ještě jedno zničující inferno a změní se na bezmocný trup, neschopný zabránit definitivnímu zničení svými pronásledovateli.

Připomněl si posádku, muže, kterým už nezáleželo na životě, kteří se změnili na stroje ládující děla a udržující oheň pod parními kotli. Ti, kteří zatím přežili, se překonávali v pohrdání smrtí a v plnění svých povinností.

Dělostřelba nyní ustala vystřídána podivným tichem. Tombs zamířil dalekohled na nástavbu New Ironsides. O její zábradlí se opíral důstojník, asi velitel, a pozoroval Texas.

Pak si všiml, že od moře se ústím zátoky Chesapeake za pevnostmi valí oblak mlhy. Kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo dosáhnout ho a zmizet za jeho šedou oponou, mohli b“y Porterově vlčí smečce uniknout. Připomněl si také Malloryho a svého pasažéra. Zavolal dolů průlezem.

„Jste tam, pane Cravene?“

Dole se objevil první důstojník a podíval se nahoru. Jeho tvář vypadala jako strašidelný přízrak, černá střelným prachem smíšeným s krví a mezi tím spálená kůže. „Zde, pane. A zatraceně bych si přál, abych tu nebyl.“

„Přiveďte našeho pasažéra z mé kajuty a vezměte s sebou bílou vlajku.“

Craven přikývl. Pochopil. „Rozkaz, pane.“

Zbývající boční dělo se odmlčelo a s ním i přední blakely Texasu, když unionistická flotila zůstala za nimi mimo dostřel.

Tombs se rozhodl riskovat všechno v zoufalé hře vynést poslední trumf. Sotva stál na nohou a zranění ho vyčerpávala, ale tmavé oči mu hořely jasněji než kdy jindy. Modlil se, aby jako kapitán New Ironsides i velitelé pobřežních pevností zaměřili dalekohledy na Texas.

„Pane Hunte, směr mezi příď obrněnce a Fort Wool.“

„Podle rozkazu, pane,“ potvrdil kormidelník.

Tombs se obrátil k průlezu. Po žebříku na poničenou střechu dělové komory pomalu vystupoval vysoký muž a za ním Craven, držící bílý ubrus z důstojnické jídelny přivázaný k násadě koštěte.

Zajatec se zdál předčasně zestárlý. Tvář měl vyhublou, bledou a napjatou. Byl unavený, a nešlo jen o únavu z přestálého dělostřeleckého souboje, spíše o vyčerpání léty strázní. Ze zapadlých očí mu vyzařovala upřímná starost, když spatřil Tombsovu zkrvavenou uniformu.

„Jste zle zraněn, veliteli. Měl byste se dát ošetřit.“

Tombs potřásl hlavou. „Na to není čas. Prosím, vystupte na střechu kormidelny a postavte se tak, aby vás všichni dobře viděli.“

Vězeň přikývl. „Ano. Pochopil jsem váš plán.“

Kapitán se opět podíval na obrněnec a na pevnosti kolem. Z pevnostní zdi Fortress Monroe vyšlehl plamen, za ním černý chochol dýmu. Zaječel projektil. Nedaleko Texasu se zvedla zelenobílá fontána vody a krátce se zatřpytila, než dopadla zpět.

Tombs poněkud netrpělivě pomohl vysokému muži na střechu kormidelny. „Pospěšte si, prosím, dostáváme se na jejich dostřel.“ Vytrhl bílou vlajku Cravenovi z ruky a začal jí zdravou rukou zuřivě mávat.

Kapitán Joshua Watkins na palubě New Ironsides neodkládal dalekohled od oka. „Vztyčili bílou vlajku,“ vydechl překvapeně.

Jeho první důstojník, fregatní kapitán John Crosby, s mosazným triedrem u očí, přikývl na souhlas. „To je zatraceně divné – vzdávat se, když dali flotile výprask.“

Náhle, s nevěřícným výrazem, odtrhl Watkins dalekohled od oka, zkontroloval, zda jsou čočky čisté, a opět ho zaostřil na jižanský obrněnec. „Kdo to, to není možné –“ kapitán znovu zaostřil dalekohled. „Dobrý Bože,“ zamumlal překvapeně. „Koho vidíte nahoře na kormidelně?“

Crosbyho jen stěží něco vyvedlo z míry, ale teď zbledl jako křída. „Vypadá jako… ale to přece není možné.“

Děla z Fort Wool začala střílet a jako opona se kolem Texasu začaly zvedat další fontány vody, takže téměř zmizel z dohledu. S nádherným odhodláním však dále prorážel vlny.

Jako hypnotizovaný zíral Watkins dál na vysokého hubeného muže stojícího na kormidelně. Pak se jeho úžas proměnil v hrůzu. „Bože, je to on,“ Svěsil ruku s dalekohledem a otočil se ke Crosbymu. „Signalizujte pevnostem, aby zastavili palbu. A rychle, člověče!“

Děla Fortress Monroe už také chrlila palbu na Texas. Většinou obrněnec přestřelovala, ale dva granáty explodovaly u komínu. Armádní dělostřelci horečně nabíjeli znovu, předháněli se, kdo zasadí smrtelnou ránu.

Texas byl vzdálený jen dvě stě metrů, když velitelé pevností přijali Watkinsův signál a jejich děla jedno po druhém umlkala. Watkins a Crosby doběhli na příď včas, aby zřetelně uviděli dva muže v zakrvácených uniformách jižanského námořnictva a vysokého muže s bradkou v pomačkaném občanském oděvu, který se na ně dlouze podíval a pak jim unaveně slavnostně zasalutoval.

Strnuli v šoku. S jistotou věděli, že pohled, který na nich spočinul, se navždy vtisknul do jejich paměti. A přes bouřlivé diskuse, které kolem později propukly, oni ani stovky mužů na lodích i posádky obou pevností nikdy nezakolísali v pevné víře v to, co viděli na zpustošené palubě konfederačního obrněnce.

Téměř tisíc mužů sledovalo v bezmocné hrůze Texas plující dál. Z jeho ztichlých střílen se valil dým, roztrhaná vlajka vlála přivázaná k ohnutému sloupku zábradlí. Už nepadl žádný výstřel, odnikud nepadl ani hlásek, když vplul do stěny nízko ležící mlhy a navždy se ztratil z dohledu.

ZTRACENA

10. října 1931

Jihozápadní Sahara

Kitty Mannocková měla podivný pocit, že letí do prázdnoty. Byla ztracená, úplně a beznadějně ztracená. Už dvě hodiny ji a její malé křehké letadlo bičovala zuřivá písečná bouře a znemožňovala jí vidět cokoli kolem, nad, před i pod ní. Sama a jako slepá, vystavená nelítostnému živlu, bojovala s podivnými přeludy, které vystupovaly z hnědého mraku, zdánlivě vyplňujícího celý vesmír.

Kitty zaklonila hlavu a podívala se vzhůru přes ochranný štít. Oranžová záře, prozrazující předtím slunce, zmizela. Už podesáté během posledních minut pootevřela boční okénko, aby se podívala dolů přes okraj kokpitu, ale nezahlédla nic než nekonečný, vířící mrak písku. Výškoměr ukazoval 500 metrů, což stačilo k bezpečnému přeletu většiny terénu kromě nejvyšších pískovcových planin a vrcholů Adraru a iforaských výběžků hornatého Ahaggaru v Saharské poušti.

Důvěřovala přístrojům a doufala, že jednoplošník udrží, aby nesklouzl do vývrtky. Od okamžiku, kdy vletěla do oslepující bouře, čtyřikrát zaznamenala pokles výšky a také rostoucí odchylku kurzu. Spolehlivé známky toho, že začíná v kruzích klesat k zemi. Pokaždé se jí však podařilo náklon vyrovnat a ustálit střelku kompasu v přímém kurzu na jih.

Kitty se pokoušela sledovat transsaharskou silnici. Ztratila se jí však rychle z dohledu, když se dostala do písečné bouře, která se bez výstrahy přihnala z jihovýchodu. Jakmile ztratila výhled na zem, ztratila i pojem o směru letu a nedokázala odhadnout, jak daleko ji vichřice vzdálila od kurzu. Zahnula západním směrem, v marné naději, že vyrovnáním odchylky se jí bouři podaří obletět.

Nemohla dělat nic než svírat knypl a drát se vpřed beztvarým oceánem nepřátelského živlu. Letěla v úseku, kterého se obávala nejvíce. Počítala, že musí uletět ještě asi šest až sedm set kilometrů, než se dostane do Niamey, hlavního města Nigeru. Tam hodlala natankovat a pak pokračovat v útoku na rekord v dálkovém letu skokem do Kapského města v Jižní Africe.

V končetinách se jí začala plíživě šířit tupá únava. Monotónní nekonečný řev a vibrace motoru a výfuku si začaly vybírat svou daň. Kitty už byla ve vzduchu skoro dvacet sedm hodin od okamžiku startu na croydonském letišti u Londýna. Chladnou a vlhkou Anglii vyměnila za suchou a žhavou pec Sahary.

Za tři hodiny nastane rychlý soumrak. Nepříznivý vítr zpomalil cestovní rychlost jejího fairchildu FC-2W ze 190 na 40 kilometrů za hodinu. Byl to starý, ale spolehlivý hornokřídlý jednoplošník s uzavřeným kokpitem a kabinou, poháněný hvězdicovým motorem Pratt &. Whitney Wasp s výkonem 410 koní.

Toto čtyřmístné letadlo předtím vlastnila společnost Pan American-Grace Airways a používala je na pravidelné poštovní lince mezi Limou a Santiagem. Když je stáhli, aby je nahradili modernějším strojem, kterým mohlo cestovat šest pasažérů, Kitty je koupila a dala do oddělení cestujících namontovat přídavné nádrže na palivo. Pak s ním dosáhla dálkového rekordu letem z Rio de Janeira do Madridu koncem roku 1930. Současně byla první ženou, která přeletěla jižní Atlantik.

Zápolila udatně s větrem, aby udržela střelku kompasu ve správné poloze, ale zabralo jí to celou hodinu. Škvírami kabiny dovnitř vnikal jemný písečný prach a trápil ji pod víčky a v chřípí. Promnula si oči, i když věděla, že jí to jen přitíží. A opravdu – už skoro neviděla. Když nedokáže odečítat údaje na přístrojích, přijde její konec.

Pod sedadlem měla láhev s vodou. Odšroubovala víčko a nalila si vodu na obličej. Osvěžilo ji to. Energicky zamžikala očima. Mokrý písek jí stékal po tvářích a ve vedru kabiny za několik vteřin uschl. Opět viděla, ale tisíce jehel ji bodaly do očí.

Náhle pocítila něco zvláštního. Kratičkou prodlevu, nepatrnou změnu rytmu nebo snad zlomek sekundy ticha mezi poryvem větru a zvukem výfuku. Naklonila se dopředu a zkontrolovala přístroje. Všechny ukazovaly normální údaje. I paliva měla dost. Možná šlo o únavu, nervy, sluchový klam.

Pak se ozvalo nepatrné cvaknutí. To už se její nervy napjaly k prasknutí. Veškeré vnímání se jí zúžilo na sluch. Ano, střídání abnormálního a normálního rytmu motoru se zrychlilo. Odvaha jí klesala. Motor začal vynechávat. Napřed jeden válec, postupně ostatní. Kašlal a ručička tachometru se pomalu vracela na nulu.

O několik okamžiků později se motor zastavil a vrtule se otáčela pouze náporovým větrem. Náhlé ticho výfukového potrubí ji zasáhlo jako šok. Slyšela jen skučení větru. Nebylo pochyb. Kitty si uvědomila, že jemný písečný prach ucpal karburátor. Několik vteřin leknutí a strachu stačilo, aby začala probírat své šance. Nebyly velké. Kdyby však dokázala šťastně přistát, přečkala by nějak bouři a snad by se jí podařilo motor opravit. Letadlo se ustálilo. Odtáhla řídicí páku od sebe, aby mu pomohla klouzat dolů. Není to její první nouzové přistání. Už jich měla za sebou alespoň sedm. Dvakrát přitom rozbila letadlo a vyšla z toho jen s několika řeznými ranami a odřeninami. Nikdy se ale nepokoušela přistát klouzavým letem v polosvětle-polotmě písečné bouře. Řídicí páku držela pevně v jedné ruce, druhou si nasadila ochranné brýle, otevřela postranní okénko a vyhlédla ven.

Letadlo klesalo a Kitty se zoufale snažila odhadnout, co může být pod ní. Ačkoli věděla, že většina pouště je poměrně rovná, nemohla zapomenout na možnost skrytých trhlin a vysokých písečných dun, zákeřně číhajících na padající fairchild a jeho pilotku. Zdálo se jí, že zestárla o pět let, než uviděla o něco víc než deset metrů pod podvozkem holý terén.

Písčitý povrch vypadal dost pevně, aby po něm mohla rolovat. Hlavně však byl na pohled hladký. Vyrovnala letoun a velké pneumatiky narazily na zem, letadlo dvakrát třikrát nadskočilo a bez námahy pomaleji a pomaleji rolovalo pískem. Kitty se nadechla a málem vykřikla radostí, když ucítila, že se zadní kolo dotklo země. Náhle se však půda před ní propadla.

Fairchild přejel přes ostrou hranu příkrého srázu a spadl jako kámen do hlubokého, úzkého vyschlého koryta. Kola se zabořila do písku a podvozek se utrhl. Setrvačná síla vymrštila trup s křídly do protější stěny koryta jako změť roztříštěných nosníků, výztuží a potrhaného plátěného potahu. Vrtule se rozbila a náraz motoru zlomil Kitty kotník a zhmoždil koleno. Proletěla dopředu. Bezpečnostní pásy by ji zadržely, ale zapomněla si je zapnout. Hlavou narazila do rámu kabiny a upadla do bezvědomí.

Zprávy o zmizení Kitty Mannockové oběhly svět několik hodin poté, kdy nedodržela plánovanou lhůtu přistání a doplnění zásob paliva v Niameyi. Rozsáhlou záchrannou operaci nebylo možné podniknout. Oblast pouště, kde se Kitty pravděpodobně zřítila, byla neobydlená a málokdy tam pronikla lidská noha. Na tisíce kilometrů kolem nebylo k dispozici letadlo. V roce 1931 neměli nikde tolik lidí ani vybavení, aby tuto část pouště mohli prozkoumat systematicky.

Následující ráno se hledání ujala malá mechanizovaná jednotka francouzské cizinecké legie z posádky u oázy Takaldebey v tehdejším francouzském Súdánu. Vycházejíce z předpokladu, že by mohla být někde v okolí transsaharské magistrály, hledali na severu, a několik mužů se dvěma automobily francouzské obchodní společnosti v Tessalitu pátralo na jihu. Obě skupiny se sešly na magistrále o dva dny později. Nikdo nezahlédl žádnou stopu po vraku letadla nebo třeba oheň v noci. Pročesávali poušť do šířky čtyřiceti kilometrů po obou stranách silnice a pak svůj pokus opakovali ještě jednou. Po deseti dnech zoufalého hledání a pátrání po nešťastné pilotce ztratil velitel oddílu legionářů optimismus. Tak dlouho nemohl žádný člověk bez vody a potravy přežít ve sluncem spálené poušti, prohlásil. Tou dobou už musela být Kitty určitě mrtvá vyčerpáním.

Na celém světě se konaly zádušní mše za jednu z nejpopulárnějších letkyň. Spolu s Amelií Earhartovou a Amy Johnsonovou představovaly tři nejslavnější aviatičky. Svět obdivoval, co v rané éře dálkového letectví dokázaly. Půvabná milá žena s tmavomodrýma očima a černými vlasy, které jí rozpuštěné sahaly až do pasu. Dcera bohatého chovatele ovcí poblíž Canberry v Austrálii. Po absolvování vyšší střední školy se přihlásila do kurzů létání. Bylo dost překvapující, že ji rodiče v touze po létání podporovali a koupili jí starší dvouplošník Avro Avian s otevřeným kokpitem a osmdesátikoňovým motorem Cirrus.

Za půl roku, přes obavy rodičů, přeletěla Pacifik z Austrálie na Havaj s mezipřistáními na tichomořských ostrovech. Dočkala se tam nadšeného přivítání mohutného davu lidí, kteří s napětím čekali na její přílet. Opálená, v khaki šortkách a košili od oleje, se Kitty unaveně usmívala a mávala, ohromená nečekanými ovacemi. Pokračovala v létání a získávala si srdce milionů lidí, až se stala symbolem rekordních letů přes oceány a kontinenty.

Teď měla absolvovat svůj poslední dálkový let před svatbou s kamarádem z dětství. Uspokojovalo ji, že si podrobila takové vzdálenosti, současně se však cítila unavená, a tak se těšila na založení rodiny. Zjistila také to, co mnoho jiných letců v pionýrských dobách aviatiky. Letectví znamenalo slávu, ale málo placených míst pro piloty.

Málem už let odvolala, ale nakonec se přece jen rozhodla ho podniknout. A teď celý svět obdivovatelů letectví čekal na spásné slovo o její záchraně v naději, která se však každým dnem zmenšovala.

Kitty ležela v bezvědomí až do příštího svítání. Slunce začínalo propalovat písek, když se probojovala z hloubky temnoty a jako první věc spatřila roztříštěnou vrtuli. Pohled se jí rozpadl do načervenalých mžitek. Zatřásla hlavou, aby je zahnala, a vyjekla bolestí, která jí vystřelila až do mozku. Opatrně si sáhla na čelo. Krev neucítila, ale nahmatala velkou bouli. Pátrala po dalších zraněních a objevila zhmožděné koleno a kotník, který jí v letecké botě natekl.

Rozepnula postroj, otevřela dveře kabiny a opatrně vylezla z letadla. Několikrát poskočila na jedné noze, zasykla bolestí a pomalu se svezla do písku. Rozhlédla se, aby zjistila škody.

Letadlo se naštěstí nevzňalo, ale uvědomila si, že věrný fairchild už nikdy nevzlétne. Motor trčel z trupu v podivném úhlu. Tři válce praskly při nárazu na ztvrdlý písek svahu. Křídla a rám trupu zůstaly kupodivu nepoškozené. Podvozek však byl na placku s koly ohnutými ven.

Když skončila s bilancí škod a možností pokračovat v letu, věnovala se určení polohy. Neměla ponětí, kde se mohla zřítit. Usoudila jen, že spadla do takového vyschlého řečiště, která se při deštích naplňují vodou a jakým v Austrálii říkali billabong. Jenomže písek v tomto korytě zřejmě nepoznal vodu nejméně sto let. Písečná bouře ustala, ale stěny malé úžlabiny, kde ležela, se zvedaly dobře přes šest metrů do výšky, a tak nemohla vidět krajinu za nimi. Bylo lépe, že ji neviděla. Bezbarvá, pustá a neutěšená nade vší představu.

Náhle si uvědomila, jakou má žízeň. Vzpomněla si na kanystřík. Dobelhala se ke dveřím kabiny a vytáhla kanystr zpod sedadla. Byl dvoulitrový a pouze ze dvou třetin plný. Bude mít štěstí, když jí vydrží víc než dva nebo tři dny, a proto si dovolila upít jen několik doušků.

Musí se pokusit najít nějakou vesnici nebo silnici. Zůstat u letadla jí připadalo jako sebevražda. Nikdo letadlo neuvidí, pokud by neletěl přímo nad roklí. Ještě zesláblá se natáhla do stínu křídel a vzdala se svému osudu. Čekalo ji seznámení s neuvěřitelnými teplotními kontrasty na Sahaře. Ve dne se teplota vyšplhala až na 49°C a v noci klesla až na 4°C. Chlad noci působil stejně vražedně jako denní horko. Když přetrpěla dvanáct hodin žhnoucího slunce, vyhrabala si úkryt v písku a vlezla do něj. Stočená do klubíčka přečkala v neklidném spánku noc.

Brzy ráno, ještě než začalo slunce pražit, se probudila, dost silná, aby se připravila na cestu. Z výztuže křídla si vyrobila berlu a z kusu potahu primitivní slunečník. S pomocí malé palubní soupravy nářadí vymontovala z palubní desky kompas. Přes všechna zranění se rozhodla dojít k magistrále. Cítila, že jinou možnost nemá.

Jakmile měla plán, začala ho energicky uskutečňovat. Předtím však do palubního deníku zanesla věty, jaké se staly dokladem jejího hrdinného odhodlání přežít i za nejhorších podmínek, které si jen člověk dokáže představit. Popsala nouzové přistání a načrtla trasu, kterou se rozhodla jít. Starým řečištěm na jih, dokud nenajde příhodné místo, kudy by se dostala nahoru. Jakmile se ocitne na planině, plánovala se vydat na východ, až by narazila na silnici nebo na kmen nomádů na cestě. Stránku z deníku vytrhla a připevnila na palubní desku, aby její stopu mohli sledovat zachránci v nepravděpodobném případě, že objeví vrak letadla.

Horko se rychle stávalo nesnesitelným. Její situace vypadala o to hůře, že stěny řečiště odrážely a zesilovaly účinek slunečních paprsků. Připadala si jako v peci krematoria. Dýchání jí činilo potíže a bojovala s nutkavou touhou vypít svou malou zásobu drahocenné vody naráz.

Než vyrazila na cestu, rozšněrovala a opatrně zula leteckou botu z poraněné nohy. Tiše zaúpěla a nechala kotník chvíli odpočívat. Potom si jej pevně ovázala hedvábným pilotským šátkem. Připevnila kompas a láhev s vodou k opasku, opřela se jednou paží o berlu, zvedla slunečník nad hlavu a pod nemilosrdnými paprsky saharského slunce se vydala pískem starého řečiště na jih.

♦

Pátrání po Kitty Mannockové neskončilo. Trvalo léta, ale nikdo už nespatřil ji ani její letadlo. Nenašla se žádná stopa, žádná karavana neobjevila v poušti kostru ve staromódním leteckém úboru z třicátých let, žádný nomád nenarazil na trosky starého aeroplánu. Zmizení Kitty se zařadilo k největším tajemstvím historie letectví.

Kolem jejího osudu vzniklo mnoho dohadů a legend, které se tradovaly desítky let. Někdo věřil, že přežila, ztratila paměť a žila pod jiným jménem v Jižní Americe. Mnozí se domnívali, že ji zajal kmenem Tuaregů a stala se jejich otrokyní. Pouze let Amelie Earhartové do neznáma zavdal příčinu k více spekulacím.

Poušť dobře střežila své tajemství. Hrobem Kitty Mannockové se stal mlčenlivý písek. A trvalo půl století, než se vyřešila záhada jejího konce.

Část I

AMOK

1

5. května 1996

Oáza Asselar, Mali, Afrika

Po cestě pouští, když cestovatel nepotká člověka ani zvíře řadu dnů, každá známka civilizace, ať je jakkoli nepatrná a primitivní, přichází jako ohromující překvapení. U jedenácti turistů v pěti landroverech i pěti průvodců a současně řidičů pohled na lidská obydlí vyvolal úlevu. Zpocení a nemytí, unavení po týdnu jízdy pustou krajinou, turisté chtiví dobrodružství, kteří se účastnili dvanáctidenního Safari napříč Saharou, organizovaného cestovní kanceláří Backworld Expeditions, se těšili na malebný ruch vesničanů, na pořádnou sprchu a spánek v normální posteli.

Jejich etapovým cílem byla oáza Asselar uprostřed středosaharské oblasti v Mali. Skládala se z jádra, které tvořila hliněná a kamenná obydlí postavená kolem tržiště se studnou uprostřed. To vše v údolí, jímž kdysi dávno protékala řeka. Oázu obklopovaly nízké náspy spadající do pouštní roviny. Z dálky nebylo vesnici téměř vidět. Náspy a stavby splývaly se strohou a jednotvárně zbarvenou krajinou.

„Dobrá, tak tady to je,“ ujal se slova vedoucí safari major Ian Fairweather. Unavení a zaprášení turisté vystoupili z aut a obklopili ho. „Nevypadá to, ale Asselar byl kdysi důležitou křižovatkou západní Afriky. Pět století sloužila tato oáza jako důležité místo odpočinku a zdroj pitné vody pro velké obchodní, ale i otrokářské karavany, které tudy procházely ze severu na jih a naopak.“

„Jak se stalo, že tak upadla?“ chtěla vědět půvabná Kanaďanka v těsných šortkách a se šátkem přes prsa.

„Byl to důsledek válek a dobyvatelských tažení Maurů a Francouzů, zrušení otroctví a hlavně přestěhování obchodních cest na jih a na západ směrem k pobřeží. Dílo zkázy dovršilo vysychání studní asi před čtyřiceti lety. Jediná studna, ze které teď obyvatelé mohou vodu čerpat, byla vyhloubena uměle a je téměř padesát metrů hluboká.“

„Není to zrovna pozemský ráj,“ prohodil statný muž se španělským přízvukem.

Major Fairweather se trochu nuceně pousmál. Vysoký, hubený, bývalý příslušník britského královského námořnictva, vydatně kouřící dlouhé cigarety s filtrem, úsečně přednášel zřejmě mnohokrát opakovaný výklad. „V Asselaru nyní bydlí jen několik rodin Tuaregů, kteří se vzdali kočovnické tradice. Obživu jim většinou poskytuje stádečko koz, záhony písčité půdy, které ručně zalévají vodou z ústřední studny, a hrst pěkných kamenů, které najdou v poušti, vyleští a pak je na velbloudu odvezou do města Gao, kde je prodávají jako suvenýry.“

Londýnský právník, perfektně oblečený do khaki úboru pro safari a s tropickou helmou na hlavě, ukázal ebenovou holí na vesnici. „Připadá mi to tady opuštěné. Vzpomínám-li si dobře, prospekt sliboval, že naši výpravu zpestří romantika domorodé hudby a tance u plápolajících táborových ohňů v Asselaru.“

„Jsem si jistý, že Ibn Hadžib, náš předvoj, už všechno zařídil, abyste měli pohodlí i zábavu,“ ujistil ho major přesvědčivě. Zahleděl se na slunce za vesnicí skloněné k západu. „Brzy bude tma. Raději se přesuneme do vesnice.“

„Je tam hotel?“ zeptala se Kanaďanka.

Fairweather málem obrátil oči v sloup. „Ne, paní Lansingová, budeme tábořit v ruinách hned za vesnicí.“

Ozval se kolektivní povzdech turistů. Těšili se na měkkou postel a soukromou koupelnu. Takový luxus však Asselar nikdy nepoznal.

Skupina opět nastoupila do aut a rozjeli se po vyznačené jízdní stopě do starého řečiště a odtud na cosi, co se ukázalo jako hlavní ulice vesnice. Čím blíž přijížděli, tím hůře si mohli představit slavnou minulost Asselaru. Písčité postranní ulice se úzce klikatily a mizely ve tmě. Vypadalo to jako nepřítelem dobyté, mrtvé město. V šeru nikde nevyskočilo ani světýlko, nezaštěkal tu na pozdrav ani pes. V hliněných obydlích nezaznamenali žádnou známku života. Jako by všichni obyvatelé sbalili ranečky a s kozami zmizeli v poušti.

Fairweather znejistěl. Něco tady zřejmě nehrálo. Po organizátorovi, který jel před nimi, nebylo ani stopy. Pak koutkem oka zachytil velké čtyřnohé zvíře, které se skrylo ve vchodu do jednoho domku. Byl to však tak prchavý dojem, že to mohl být i stín landroveru.

Veselá tlupa jeho zákazníků bude dnes večer asi reptat. Aby čert vzal lidi z reklamy, kteří tak přehánějí půvaby pouště. „Jedinečná životní příležitost zažít kouzlo expedice po stopách nomádů napříč Saharou,“ připomněl si jejich slogany. Vsadil by roční plat, že autor brožury se nikdy neodvážil opustit ani doverské pobřeží.

K transsaharské magistrále to měli skoro osmdesát kilometrů a dobrých dvě stě čtyřicet do Gaa, ležícího na řece Niger. Safari s sebou vezlo dostatek jídla, vody a paliva na zbytek jízdy. Začal uvažovat, že by mohl Asselar vynechat, kdyby došlo k nepředvídaným problémům. Bezpečnost klientů společnosti zůstávala na prvním místě a za dvacet osm let ještě neztratili ani jednoho účastníka. Pokud by se nepočítal americký instalatér na odpočinku, který dráždil velblouda tak dlouho, až ho zvíře za jeho pitomost koplo do hlavy.

Fairweathera překvapilo, že neviděl ani kozy nebo velbloudy. Na písčité ulici chyběly i stopy nohou. Zato si všiml podivných otisků tlap a oblých stop, jakoby někdo nebo něco táhlo za sebou dva kmeny. Domky domorodců, postavené z kamene a pokryté červenavým jílem, vypadaly zchátralejší, než když tudy jel naposledy před dvěma měsíci.

Tady opravdu něco nehrálo. I kdyby vesničané z nějakého neznámého důvodu vesnici opustili, Ibn Hadžib by je očekával před oázou. Za dlouhá léta, co spolu na Sahaře pracovali, ho nikdy nezklamal. Major se rozhodl, že své svěřence nechá chvíli odpočinout u studny, aby se tu opláchli, a pak pojedou dál a v poušti rozbijí tábor. Musím být ve střehu, řekl si a ze schránky mezi sedadly vytáhl osvědčený mariňácký automat Patchett a stiskl ho mezi kolena. K ústí našrouboval tlumič Invicta, takže zbraň připomínala prodlouženou trubku s dlouhým vyčnívajícím zakřiveným zásobníkem.

„Obáváte se něčeho?“ zeptala se paní Lansingová, která s manželem jela ve Fairweatherově landroveru.

„Jen opatrnost, abych odehnal žebráky,“ zalhal s úsměvem major.

Zastavil a vrátil se, aby varoval řidiče. Pak vedl kolonu dál do středu městečka neuspořádanými uličkami. Zastavil u osamělého datlovníku uprostřed prostorného tržiště, poblíž okrouhlé kamenné studny s průměrem asi čtyři metry.

Fairweather zkoumal v rychle mizejících paprscích slunce písčité okolí studny. Všude kolem nacházel podivné stopy, které ho překvapily už v uličkách. Podíval se dolů přes okraj studny. Na hladině hluboko dole zahlédl slabý odlesk zapadajícího slunce. Studna byla vylámaná v pískovci. Vzpomněl si, že vodu měla silně minerální, mléčně zeleně zbarvenou s kovovou příchutí. Po staletí ale hasila žízeň lidí i zvířat. Zda byla dost hygienická pro choulostivé žaludky jeho svěřenců, se ho netýkalo. Použijí ji jenom pro spláchnutí potu a prachu, nebudou ji pít.

Nařídil řidičům, aby se postavili na stráž, a pak ukázal turistům, jak použít vědra z kozí kůže visící na chatrném laně, které se spouštělo a vytahovalo ručním vrátkem. Turisté rychle zapomněli na exotický obraz tance domorodců u plápolajícího táboráku. Smáli se a polévali se vodou jako děti v horkém létě. Muži do pasu svlékli a lili na sebe vodu z vědra. Ženy se hlavně staraly o své vlasy. Veselou scénu osvětlovaly reflektory landroverů, vrhající groteskní stíny jako filmové projektory na mlčenlivé zdi vesnických domků. Zatímco řidiči se touto podívanou bavili, vydal se Fairweather dál do vesnice ulicí směrem k mešitě. Neodolal a vstoupil do jednoho domu. Vchod vedl krátkou klenutou chodbou do dvora, kde se vršila hromada odpadků.

Posvítil si do hlavní místnosti domu. Stěny byly bílé, zaprášené, stropy vysoké, ze střech trčely sloupky nad rohožemi, podobné, jako se používají v tradiční architektuře Santa Fé na americkém jihozápadě. Stěny místnosti měly mnoho výklenků, kam se ukládá nádobí a jiné domácí potřeby. Všechny však zely prázdnotou a na podlaze zůstaly jen rozházené střepy a rozbité zbytky skromného zařízení.

Nezdálo se, že by tu někdo něco ukradl. Obraz spíše nasvědčoval řádění vandalů, kteří po útěku obyvatel vybili svou zlost na jejich chudém majetku. Pak však v jednom rohu místnosti zpozoroval hromádku kostí. Dost ho to znepokojilo, protože poznal, že jde o lidské kosti.

V slabém světle elektrické svítilny se stíny deformovaly a při každém pohybu mu před očima vyvolávaly podivné tvary. Přísahal by, že za oknem, vedoucím do dvora, se mihlo veliké zvíře. Odjistil automat, šestý smysl mu říkal, že v temnu uliček hrozí neznámé nebezpečí.

Za dveřmi, které vedly na malou terasu, se ozval šustivý zvuk. Major tiše a opatrně přes zbytky rozbitého nábytku přistoupil ke dveřím. Pokud se někdo skrýval vevnitř, ani nehlesl. Fairweather jednou rukou svítil a druhou připravil automat k palbě. Kopl do dveří a vyrazil je ze závěsů. Zvedl se oblak prachu. Někdo tam byl, nebo to bylo něco? S tmavou kůží, něco zlověstného, něco mezi člověkem a zvířetem, ztělesněné zlo jako démon uprchlý z pekel. Kolébalo se to na rukou a kolenou a dívalo se přímo do světla šíleným pohledem očí rudých jako žhnoucí uhlíky. Instinktivně ustoupil. To stvoření se vztyčilo na kolenou a vrhlo se na něj. Zmáčkl spoušť automatu opřeného o vytrénované svaly solaru. Automat s tlumeným zvukem praskajícího popkornu vyplivl proud devítimilimetrových kulek s kulatým nosem.

Netvor vydal děsivý skřek a zhroutil se, téměř přepůlený. Major přistoupil, shýbl se a zaměřil svítilnu na tělo. Bylo špinavé a úplně nahé. Divoké oči, teď bez výrazu, tam kde bývá bělmo, měly jasně červenou barvu. Podle obličeje vypadal na chlapce, ne staršího než patnáct let.

Fairweathera oblila hrůza. Uvědomil si strašné nebezpečí hrozící výpravě. Už věděl, co znamenaly podivné stopy v písku. A podle toho, kolik jich viděl, musela se vesnicí plížit celá kolonie těch stvoření. Prudce se otočil a hnal se k tržišti. Bohužel pozdě, příliš pozdě.

Z uliček se vyvalil zástup ječících stvůr a vrhl se hlava nehlava na překvapené turisty u studny. Řidiči byli ušlapáni, ještě než stačili spustit poplach a pokusit se o obranu. Divoká horda se plazila po rukou a kolenou jako šakalové, s neslýchanou rychlostí strhli neozbrojené turisty k zemi a chňapali zuby všude, kde viděli nahou kůži.

Strašlivá noční můra ozářená lhostejnými světly landroverů se proměnila v šílenou změť zápasících těl, skřeků útočníků a zoufalých výkřiků jejich obětí. Paní Lansingová vykřikla hrůzou a zmizela pod masou ječících útočníků. Její manžel se pokusil vylézt na kapotu landroverů, ale strhli ho do prachu a vzápětí skončil bezmocný jako brouk pod armádou mravenců.

Uhlazený Londýňan vytasil z ebenové hole mečík a statečně s ním bil kolem sebe. Na chvíli se mu podařilo donutit útočníky k ústupu, ale další se na něj beze strachu vrhli a rychle ho přemohli.

Prostranství kolem studny se hemžilo zápasícími lidskými těly. Tlustý Španěl, krvácející z ran, se pokusil zachránit ve studni, ale čtyři šílení zabijáci se za ním ihned vrhli.

Fairweather zaklekl a začal pálit do hemžících se útočníků, ale musel dávat pozor, aby nezastřelil své svěřence. Vraždící dav si překvapující palby ani nevšiml, buď příliš šílený, nebo příliš lhostejný k tomu, jak padají mrtví členové tlupy.

Major postřílel skoro třicet vraždících netvorů, než vyprázdnil zásobník. Teď stál bezbranný, ale nepozorován. Nekontrolovatelná bitka ochabovala a končila. Jeho řidiči i klienti byli mrtví. Nedokázal pochopit, jak se klidné tržiště náhle změnilo v jatka.

„Pane bože,“ zašeptal zdrceně. V bezmocné hrůze pozoroval, jak přeživší divoši v kanibalské rozkoši trhají a požírají maso obětí. Jako chycený v příšerném nočním snu, kdy přihlížíte něčemu strašnému a nemůžete se pohnout, s morbidním mrazením, které se měnilo v bezmocný vztek, přihlížel odpornému řádění, jež se odehrávalo před jeho očima. Část šílenců, kteří se nasytili, se vrhla na automobily, kameny rozbili okénka, vyhazovali a ničili všechno, co pro ně bylo neznámé, výstroj, přístroje, vysílačku.

Fairweather ustoupil do stínu domků. Myšlenka, že nese odpovědnost za smrt svých svěřenců, ho drtila. Nezajistil jejich bezpečnost, slepě je vedl do krvavého neštěstí. Proklínal se, že je nedokázal zachránit a že byl tak zbabělý a nedokázal zemřít s nimi.

Musel zmobilizovat své duševní i fyzické síly, aby se odvrátil od hrůzného divadla na tržišti. Rozběhl se ruinami původního města do pouště. Jeho odpovědnost nekončila, ještě ho čekal úkol: podat zprávu ředitelství a varovat další výpravy. Teď musí zachránit sám sebe, aby zabránil dalšímu masakru v Asselaru. Nejbližší vesnice ležela příliš daleko na jihu, než aby se do ní dostal bez vody. Místo toho se dal po magistrále na východ a doufal, že narazí na nějaké vozidlo nebo na vládní hlídku, než zemře pod palčivými slunečními paprsky.

Zorientoval se podle Polárky a vydal se na pochod pouští, i když věděl, že jeho šance na přežití jsou téměř nulové. Ani jednou se neohlédl. Hrůzy, jichž byl svědkem, se pevně vryly do jeho paměti a stále ještě slyšel zoufalé výkřiky obětí.

2

10. května 1996

Alexandrie, Egypt

Bílý písek prázdné pláže pálil Evu Rojasovou do bosých chodidel, jemná zrnka jí protékala mezi prsty. Stála a dívala se na hladinu Středozemního moře. Hluboká voda se kobaltově modrala, na mělčinách se měnila do smaragdové zeleně a bledla na akvamarínovou, tam kde se vlny rozlévaly na písku.

Eva si vypůjčila auto a jela asi sto deset kilometrů na západ od Alexandrie, než zastavila na liduprázdné části pláže nedaleko El Alameinu, tam kde se za druhé světové války odehrála v poušti velká bitva. Zaparkovala kus od pobřežní silnice, sebrala tašku a došla přes nízké duny až k čáře přílivu.

Měla na sobě korálově červené strečové plavky, které jí padly jako ulité. Ramena a paže jí kryla lehká halenka. Stála zde půvabná, svěží, s pevně stavěným tělem a opálenými štíhlými údy. Zlatočervené vlasy spletené do dlouhého copu, na zádech padajícího téměř k pasu, se na slunci třpytily jako leštěná měď. V obličeji s vysokými lícními kostmi jí zářily nádherně modré oči. Evě bylo třicet osm, ale klidně se mohla vydávat za třicetiletou. Asi by se nikdy nedostala na obálku Vogue, ale byla to pěkná vitální žena, kterou muži, i ti mnohem mladší, shledávali velmi přitažlivou.

Pláž vypadala opuštěně. Eva tu stála, chvíli balancovala na špičkách a rozhlížela se po břehu jako plachá laň. Jedinou známku života zde představoval Jeep Cherokee, tyrkysový s bílými písmeny NUMA na dveřích, asi sto metrů dál u silnice. Minula ho, než odbočila na pláž a zaparkovala. Řidiče nebylo nikde vidět.

Ranní slunce už stačilo rozehřát písek. Cítila jeho horkost, když kráčela k vodě. Zastavila se několik metrů od vln a rozprostřela na písek osušku. Než uložila hodinky do tašky, zkontrolovala čas. Deset minut po desáté. Natřená opalovacím mlékem s filtrem 25 se natáhla na záda, zhluboka si oddechla a začala vstřebávat africké slunce.

Ještě cítila následky dlouhého letu ze San Franciska do Káhiry. Navíc čtyři dny nepřetržitých tísňových zasedání s lékaři a kolegy biology o podivných nervových poruchách, které náhle propukly u obyvatel jižní části saharské pouště. Rozhodla se odpočinout si od vyčerpávajících jednání, nic než se na několik hodin ponořit do absolutního klidu a samoty před odjezdem na výzkumnou expedici do rozlehlé pouště. Vděčně se nechala ovívat mořským vánkem hladícím její kůži, zavřela oči a téměř ihned usnula.

Když se probudila, podívala se na hodinky. Ukazovaly jedenáct padesát. Spala půldruhé hodiny. Účinný krém ji naštěstí ochránil před spálením, takže jen lehce zrůžověla. Otočila se na břicho a rozhlédla se po pláži. Podél vln k ní kráčeli dva muži v khaki šortkách a košilích s krátkými rukávy. Když zahlédli, že je pozoruje, rychle se zastavili a ukazovali si na loď, plující na horizontu. Zůstali stát dobrých dvě stě metrů daleko, a tak si jich přestala všímat.

Náhle ji něco upoutalo ve vodě, dost daleko od břehu. Na hladině se objevila černovlasá hlava. Eva si zastínila rukou oči a zamžourala proti slunci. Muž s potápěčskou maskou a ploutvemi plaval v hluboké vodě za bójemi. Snad lovil ryby. Ponořil se a zůstal pod vodou tak dlouho, až se obávala, že se utopil. Ale vynořil se a pokračoval v lovu. Po několika minutách změnil směr ke břehu, obratně zachytil příbojovou vlnu a nechal se jí nést až na mělčinu, kde se vztyčil.

V jedné ruce držel podivnou dlouhou harpunu, v druhé nesl pár ryb, z nichž určitě žádná nevážila méně než půldruhého kila. Měl je navlečené na ocelové smyčce visící mu u pasu.

Ačkoli byl dotmava opálený, drsný obličej postrádal arabské rysy. Husté ebenové vlasy měl slepené slanou vodou a ve slunečních paprscích se třpytily kapky vody zachycené na chlupaté hrudi. Vysoký, s dobře vypracovanými svaly a širokými rameny, pohyboval se uvolněně s elegancí, kterou disponuje jen málo mužů. Hádala mu necelých čtyřicet.

Když míjel Evu, chladným pohledem ji vzal na vědomí. Prošel tak blízko, že si musela všimnout opálově zelených očí posazených daleko od sebe. Díval se na ni tak přímým pohledem, že jí pronikal až do mysli a skoro ji magnetizoval. Napůl se obávala, že se zastaví a něco řekne, napůl si přála, aby to udělal. Ale odkryl jen bílé zuby s devastujícím úsměvem, pokývl hlavou a šel dál k silnici.

Sledovala ho, dokud nezmizel za dunami, kde předtím viděla parkující džíp. Co se to se mnou děje, pomyslela si. Mohla jsem se alespoň usmát. Pak ho pustila z hlavy. Možná by jen ztrácela čas, možná ani neuměl anglicky. A přesto se jí oči rozzářily jako už dlouho ne. Jak podivné, cítit se tak mladá a nechat se vzrušit cizím mužem, který se na tebe vteřinu zadívá a kterého už neuvidíš.

Dostala chuť osvěžit se ve vodě. Ale oba muži, procházející se po pláži, se mezitím přiblížili a teď se dostali mezi ni a moře. Chtěla počkat, až přejdou. Neměli jemné rysy Egypťanů, ale zploštělé nosy, pleť tmavší, skoro černou a husté kudrnaté vlasy obyvatel jižního okraje Sahary.

Zastavili se a zběžně se rozhlédli po pláži, už asi podvacáté. Pak se na ni vrhli.

„Jděte pryč!“ vykřikla. Zoufale se snažila je odrazit, ale jeden muž se sprostýma očima, krysím obličejem a hustým černým knírem ji brutálně popadl za vlasy a stáhl na záda. Zamrazilo ji hrůzou, když si druhý, se zuby žlutými od tabáku a se sadisticky pokřiveným úsměvem, klekl a nohama sevřel její stehna. Krysí obličej jí zatlačil paže hluboko do písku. Zůstala ležet úplně bezmocná a připíchnutá jako motýl.

Kupodivu však v jejich očích neviděla chlípnost. Nepokoušeli se jí strhnout plavky. Pochopila, že o znásilnění jim nejde. Znovu vykřikla, silně a pronikavě. Ale jedinou odpovědí zůstával příboj. Na pláži nebylo živé duše.

Pak ji muž s krysím obličejem sevřel nos a ústa a začal ji nevzrušeně, ale neoblomně dusit. Váha jeho těla na hrudníku jí vytlačovala vzduch z plic.

V hypnotickém závoji hrůzy si uvědomila neuvěřitelný fakt, že ji chtějí zabít. Snažila se znovu vykřiknout, ale z úst jí už nevyšel žádný zvuk. Necítila bolest, jen slepé zděšení a bezmocnost.

S chabým úsilím se pokusila vyprostit z nemilosrdného tlaku na obličej, ale paže měla sevřené jako v železech. Plíce zoufale potřebovaly vzduch. Zorné pole jí začínalo černat. Snažila se udržet při vědomí, ale pomalu jí unikalo. Ještě viděla muže, který seděl na jejích stehnech, ohlédnout se přes ramena vraha a napadlo ji, že jeho odporný obličej je to poslední, co na světě vidí.

Eva zavřela oči a začala se poddávat černé prázdnotě, která přicházela. Mozkem jí nejasně blesklo, že musí jít o noční můru, a když otevře oči, všechno zmizí. Pokusila se ještě naposledy zvednout víčka a dostat se zpět do reality.

Byla to noční můra, uvědomila si skoro radostně. Muž se zuby od tabáku už na ni potměšile nemžoural. Spánky mu procházela tenká kovová harpuna jako stříbrný šíp. Muž upadl naznak přes její nohy s rukama rozpaženýma, jako ukřižovaný.

Krysí obličej se tak úporně věnoval pomalému dušení, že si vůbec nevšiml, jak jeho druh skonal. Pak na vteřinu nebo dvě strnul, když se objevily dvě velké ruce. Jedna mu pevně sevřela bradu, druhá zátylek. Eva ucítila, že se uvolnil tlak na jejím nose a rtech, vrah rozhodil paže a jeho tělo se začalo zoufale zmítat v rukou, svírajících mu lebku. Bylo to tak nečekané, že málem uvěřila, že opravdu šlo jen o sen.

A než ztratila vědomí, uslyšela křupnutí, jako by někdo kousl do kostky ledu. Zachytila prchavě výraz zabijákových očí vylézajících z důlků, široce otevřených, ale už nic nevidících. Neznámé ruce otočily jeho hlavu o tři sta šedesát stupňů.

3

Evu probudily horké sluneční paprsky. Doprovázelo je šplouchání vln omývajících africké pobřeží. Když otevřela oči, naskytl se jí nejkouzelnější pohled, jaký kdy zažila.

Se zaúpěním se pohnula a zašilhala na třpytící se pláž, na mírumilovné panoráma, jehož krásu zalévalo slunce. Prudce se posadila a oči se jí rozšířily strachem, hroznou připomínkou ostrých detailů útoku, který právě přežila. Ale po jejích vrazích nebylo ani stopy. Existovali vůbec? Nebyla to všechno jen halucinace z prudkého slunce?

„Vítám vás do života,“ uslyšela mužský hlas. „Už jsem se bál, že jste v komatu.“

Prudce se otočila a spatřila usmívající se obličej lovce ryb, který klečel za ní.

„Kde jsou ti chlapi, co mě chtěli zabít?“ zeptala se roztřeseným hlasem.

„Odpluli s vlnami,“ odpověděl neznámý s chladnou ironií.

„S odlivem?“

„Vychovali mě, abych na pláži nenechával smetí. Odtáhl jsem jejich těla až za linii příboje. Když jsem je viděl naposled, mířili na vlnách směrem k Řecku.“

Podívala se na něj a zamrazilo ji. „Vy jste je zabil.“

„Nebyli to hodní lidé.“

„Vy jste je zabil,“ tupě opakovala. Obličej jí zpopelavěl a vypadalo to na opětnou ztrátu vědomí. „Jste stejně chladnokrevný vrah jako oni.“

Pochopil, že je ještě v šoku a nedokáže logicky uvažovat. Z očí jí mohl číst odpor. Pokrčil rameny a jen prohodil: „Byla byste raději, kdybych se do toho nezamíchal?“

Strach a odpor jí vyprchaly z očí a pomalu je nahrazovalo pochopení. Hned si nedokázala uvědomit, že ji neznámý zachránil před ošklivou smrtí. „Ne, prosím, odpusťte mi. Jsem hloupá. Vděčím vám za život. Ani nevím, jak se jmenujete,“ chrlila ze sebe.

„Jsem Dirk Pitt.“

„A já Eva Rojasová.“ Když se usmál a jemně uchopil její ruku, zalil ji zvláštní pocit. V očích mu viděla jen starost a její obavy zmizely. „Vy jste Američan?“

„Ano, pracuji tu pro Národní agenturu pro podmořský a oceánský výzkum.“

„Myslela jsem, že už jste odjel.“

„Málem bych odjel, ale vaši přátelé ve mně probudili zvědavost. Přišlo mi divné, že zaparkovali asi kilometr odtud a pak šli opuštěnou pláží přímo k vám. Tak jsem se ještě chvíli zdržel, abych viděl, co mají za lubem.“

„To bylo pro mě štěstí, že jste podezřívavý typ.“

„Máte tušení, proč se vás pokusili zabít?“ zeptal se Pitt.

„Museli to být bandité, kteří vraždí a okrádají turisty.“

Zavrtěl hlavou. „Motivem nebyla loupež. Neměli u sebe zbraně. Ten, který vás dusil, ani nepoužil šátek, ani vám nepřelepil ústa páskou. Nepokusili se vás znásilnit. Nebyli to profesionální vrazi. To už bychom byli mrtví oba. Připadá mi to divné. Vsadím měsíční výplatu, že pracovali pro někoho na objednávku. Sledovali vás na opuštěné místo. Chtěli vás udusit a pak vám do nosu a do hrdla nalít mořskou vodu. Odtáhli by vás na čáru vysokého přílivu a všechno by vypadalo přirozeně – jako utopení. Proto vás neuškrtili nebo nezabili jinak.“

Váhavě řekla. „Tomu nemohu uvěřit. Proč by to dělali? Nedává mi to smysl. Jsem biochemička, specializuji se na vliv toxických materiálů na člověka. Nemám nepřátele. Proboha, kdo by měl zájem na tom zabít mě?“

„Nemám ponětí, vždyť vás vidím poprvé.“

Eva si lehce třela odřené rty. „Připadá mi to šílené.“

„Jak dlouho jste v Egyptě?“

„Jen několik dní.“

„Musela jste udělat něco, co kohosi pěkně vytočilo.“

„Určitě nikoho tady na severu Afriky,“ poznamenala pochybovačně. „Jsem tu, abych jim pomohla.“

Díval se zamyšleně do písku. „Nejste tu tedy na dovolené?“

„Přivedla mě sem moje práce,“ odpověděla Eva. „Pozornost Světové zdravotnické organizace vzbudily pověsti o podivných fyziologických abnormalitách a psychických poruchách, které se vyskytly u kočovníků v jižní Sahaře. Jsem členkou mezinárodního vědeckého týmu, který má tyto zprávy prošetřit.“

„To mi nepřipadá jako důvod k vraždě,“ připustil Pitt.

„Tím divnější to je. Já a moji kolegové jsme přijeli, abychom zachraňovali lidské životy. Nikoho neohrožujeme.“

„A myslíte si, že příčinou zdravotních problémů v poušti jsou toxiny?“

„To ještě nemůžeme říct. Nemáme dost dat, abychom mohli udělat závěry. Na první pohled se zdá, že příčinou je nákaza, ale zdroj zůstává záhadný. V okruhu stovek kilometrů kolem oblasti, kde se příznaky vyskytly, neexistuje, aspoň pokud je známo, chemická výroba nebo skládky nebezpečného odpadu.“

„Jak se epidemie šíří?“

„Za posledních deset dní přes osm tisíc případů v Mali a Nigeru.“

Pitt nadzvedl obočí. „To je neuvěřitelný počet na tak krátkou dobu. Jak víte, že příčinou nejsou bakterie nebo virus?“

„Jak jsem řekla, zdroj nákazy je záhadou.“

„Divné je, že jsem v médiích nic neviděl.“

„Světová zdravotnická organizace na tyto zprávy uvalila embargo, dokud neobjeví příčinu. Předpokládám, že chtěli zabránit šíření planých senzací a paniky.“

Pitt se čas od času rozhlédl po pláži. Za nízkými dunami kolem silnice zahlédl nějaký pohyb. „Jaké máte plány?“

„Náš tým odjíždí zítra na Saharu, aby začal s vědeckým průzkumem.“

„A víte, že Mali balancuje na pokraji občanské války?“

Pokrčila rameny: „Vláda souhlasila a přidělila nám silný a spolehlivý vojenský doprovod.“ Odmlčela se a pátravě se na něj podívala. „Proč se mě na to ptáte? Chováte se jako nějaký tajný agent.“

Pitt se zasmál. „Jsem pouhý inženýr, zabývající se námořní problematikou a nemilující lidi, kteří se potloukají kolem a pokoušejí se zabít krásné ženy.“

„Možná šlo jen o omyl v osobě,“ řekla s nadějí v hlase.

Přejel její postavu pohledem, který se zastavil u očí. „Mám takový pocit, že to tak není –“ Ztuhl a zahleděl se na duny. Bylo vidět, jak se mu napjaly svaly. Shýbl se, popadl Evu za ruku a postavil ji na nohy. „Musíme jít,“ a už ji v běhu táhl k silnici.

„Co to děláte?“ vykřikla a klopýtala za ním.

Neodpověděl. Tam, kde za dunami předtím viděl pohyb, se nyní objevil kouř, který houstl a stoupal k nebi. Okamžitě uhádl, že další zabiják – a možná nebyl sám – zapálil Evino vypůjčené auto, aby je tu uvěznil, dokud nepřijdou posily.

Teď už vyšlehly plameny. Kdyby si alespoň vzal harpunu. Nic si však nepředstíral. Nemohl by se měřit se střelnou zbraní. Zůstala jen slabá naděje, že ani tento protivník nemá zbraň a neví o jeho džípu. Měl pravdu v prvním případě, ve druhém se mýlil. Když slézali poslední dunu, uviděl muže tmavé pleti se zapálenými srolovanými novinami, které držel v ruce jako pochodeň. Snažil se rozbít přední sklo džípu, aby ho mohl uvnitř zapálit. Byl oblečený jinak než první dva. Hlavu měl složitě ovinutou bílou látkou kryjící i obličej kromě očí. Kolem těla a nohou obutých v sandálech se mu třepotala dlouhá galábije. Oheň ho tak zaměstnával, že si dvojice ani nevšiml.

Pitt se zastavil a zašeptal Evě do ucha: „Kdyby se mi něco stalo, utíkejte ze všech sil k silnici a zastavte nějaké auto.“ Pak zařval: „Nech toho!“

Překvapený muž se otočil s rozšířenýma a vzteklýma očima. Pitt současně sklonil hlavu a vyrazil vpřed. Muž napřáhl hořící pochodeň před sebe, ale Pittova hlava mu vzápětí vrazila do hrudi a s ostrým prasknutím zlomila klíční kost a nalomila žebra. Současně mu vší silou vrazil pravou pěst mezi nohy. Výhružný pohled mužových očí se změnil v úlek. Z rozchlípených úst se mu vydralo bolestné sípání unikající ze zraněných plic. Pittův prudký útok muže nadzvedl a odhodil vzad.

Zapálená pochodeň přelétla Pittovi přes hlavu a skončila v písku. Mužův výraz se z úleku změnil v hrůzu a bolest. Dopadl na záda a Pitt k němu rychle poklekl a prohledal mu burnus. Nenašel nic, žádnou zbraň, průkaz ani hřeben nebo pár mincí.

„Kdo tě poslal, kamaráde?“ zeptal se Američan, popadl muže za krk a třásl s ním jako dobrman s krysou. Jeho protivník zareagoval zcela nečekaně. V bolestivé agónii se na Američana temně podíval – a Pittovi připadalo zvláštní, že se pokusil usmát. Opravdu se zašklebil a ukázal bílé zuby a mezeru mezi nimi. Trochu pootevřel ústa a pak je lehce sevřel. Pitt si příliš pozdě uvědomil, že neznámý zřejmě rozkousl a spolkl kapsli s jedem, snad s kyanidem, která byla maskována jako falešný zub.

Na mužových rtech se objevila pěna. Jed musel být velmi koncentrovaný, protože smrt nastala okamžitě. Eva i Pitt zděšeně přihlíželi, jak mužovo tělo opouštějí síly. Oči zůstaly otevřené, bez výrazu, zírající do tváře smrti.

„On je –?“ Eva se odmlčela a pak otázku dokončila. „Je mrtvý?“

„Myslím, že můžeme s jistotou říci, že zemřel,“ prohlásil Pitt bez známky výčitky.

Eva se opřela o jeho paži. Přes horké africké slunce měla studené ruce a chvěla se v šoku. Vytřeštila oči. Ještě nikdy neviděla někoho umírat. Vypadalo to, že bude zvracet, ale dokázala toto nutkání zvládnout.

„Ale proč se zabil sám?“ zamumlala. „Jaký měl důvod?“

„Asi aby chránil ty, kteří ho poslali a jejichž úkol nesplnil.“

„Že by dobrovolně volil smrt, aby nemusel promluvit?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Je to fanatik, loajální ke svému pánovi. Myslím, že kdyby neměl kyanid, pomohli by mu jinak.“

Eva zavrtěla hlavou. „To snad ne. Vy tu mluvíte o úplném spiknutí.“

„Jen se, dámo, podívejte faktům do očí. Někdo vynaložil hodně práce, aby se vás zbavil.“ Upřeně se na ni zahleděl. Vypadala jako holčička, která se ztratila v supermarketu. „Máte nepřítele, kterému vadí, že jste v Africe. A pokud vás těší život, doporučuju vám, abyste se nejbližším letadlem vrátila do Států.“

Dívala se jako omámená. „Ne. Ne, dokud tu umírají lidé.“

„Vy se jen tak přemluvit nedáte, co?“

„Vžijte se do mé situace.“

„A do situace vašich kolegů. Možná jsou také na černé listině. Musíme se vrátit do Káhiry a varovat je. Pokud se podílejí na vašem výzkumu, hrozí smrt i jim.“

Podívala se na mrtvého muže. „Co s ním uděláte?“

Pitt pokrčil rameny. „Hodím ho do moře za jeho kamarády.“ Přes zbrázděnou tvář mu přelétl ďábelský úsměv. „Rád bych viděl obličej jejich šéfa, až zjistí, že vyslaní vrahové zmizeli beze stopy a vy se dál procházíte, jako by se nic nestalo.“

4

Pracovníci cestovní kanceláře Backworld Expeditions v Káhiře si uvědomili, že něco není v pořádku, když skupina Safari do pouště nedorazila do bájného města Timbuktu včas. O dvacet čtyři hodiny později posádka letadla, které mělo turisty dopravit do Marrakéše v Maroku, propátrala předpokládanou oblast pohybu skupiny, ale nikde nenašla stopy ani po nich, ani po jejich vozidlech.

Obavy zesílily, když uplynuly tři dny a nedošlo žádné hlášení od majora Fairweathera. Uvědomili maliské úřady. Ty aktivně spolupracovaly a vyslaly ihned letecké i motorizované pozemní hlídky, aby pátraly po trase výpravy.

Když Malijci po čtyřdenním soustředěném úsilí nenašli pohřešované turisty ani landrovery, nastala panika. Armádní helikoptéra přeletěla znovu nad Asselarem, ale mohla pozorovat jen opuštěnou, mrtvou vesnici.

Teprve sedmý den francouzský tým prospektorů, hledající ropu a pohybující se jižním směrem po saharské magistrále, objevil majora Fairweathera. Obloha nad rovnou plání, posetou roztroušenými balvany a trsy trávy, byla čistá. A sluneční paprsky žhnuly tak silně, že se horký vzduch nad spečeným pískem chvěl a mihotal. Geologové užasli, když se v jeho klamavých vlnách objevil podivný tančící přízrak. Chvíli se zdálo, že se vznáší, pak se roztáhl do groteskní šířky a zase stáhl.

Když se vzdálenost mezi nimi zkrátila, rozeznali klopýtající mužskou postavu mávající rukama jako šílenec. Doklopýtal k nim, zapotácel se a padl obličejem do písku. Šokovaný řidič nákladního renaultu jen taktak zabrzdil a postavu na zemi musel objet, než ve zvířeném prachu zastavil.

Téměř úplně dehydrovaný Fairweather ztratil vědomí. Pot na jeho těle vytvořil vrstvu bílých krystalků soli. Francouzi mu začali opatrně kapat na oteklý jazyk vodu. Nabyl vědomí a po čtyřech hodinách pomalého napájení se zotavil tak, že jim mohl přerývaně, chraptivým hlasem vylíčit svůj únik z masakru v Asselaru.

Jeden člen týmu znal obstojně anglicky a pochopil příběh, který mu připadal spíš jako výplod choré fantazie nebo halucinace. Z majorova hlasu však zněla naléhavá přesvědčivost. Po krátké debatě zachránci majora opatrně uložili do auta a zamířili do města Gao na břehu Nigeru. Dojeli před setměním a zamířili do městské nemocnice.

Ujistili se, že Fairweathera uložili na nemocniční lůžko a že se mu věnuje lékař a ošetřovatelka. Pak se rozhodli informovat o záležitosti šéfa místní policie. Požádal je, aby napsali podrobnou zprávu, a plukovník, velící vojenské posádce v Gau, podal zprávu svému nadřízenému v Bamaku, hlavním městě Mali.

Překvapené a rozhořčené Francouze zadrželi a uvěznili. Ráno přiletěli vyšetřovatelé z Bamaka a začali členy týmu jednotlivě vyslýchat, co vědí o Fairweatherovi. Jejich žádost o spojení s konzulátem ignorovali. Když odmítli spolupracovat, výslechy se zostřily.

Francouzi nebyli první, kdo vstoupili do městské policejní stanice a už je nikdy nikdo nespatřil.

Když ředitelství naftařské společnosti v Marseille přestalo dostávat od svého průzkumného týmu hlášení, vedení se znepokojilo a požádalo o zahájení pátrání. Maliské bezpečnostní síly opět rozvinuly efektní letecké i pozemní pátrání, ale výsledkem bylo prohlášení, že kromě opuštěného nákladního renaultu společnosti nenašli nic.

Jména francouzských geologů a turistů cestovní kanceláře Backworld Expeditions tak rozmnožila seznam osob pohřešovaných a zmizelých v nekonečné poušti.

Dr. Hárún Madani stál na schodech nemocnice v Gau, před cihlovým krytým sloupořadím, které pokrývaly rozličné ornamenty běžící pod střechou podél celé budovy. Díval se s trochou nervozity prašnou ulicí vroubenou přízemními domky z nepálených cihel a ošumělými starými domy, které pamatovaly koloniální éru. Severní větřík zvedal lehký oblak písku nad město, kde kdysi panovali vládcové tří velkých říší. Dnes už bylo jen zapomenutým pozůstatkem koloniálních dnů.

Ze štíhlých minaretů, tyčících se nad mešitou, zněla výzva k večerní modlitbě. Svatý muž už nemusel šplhat vysoko po úzkém schodišti na balkon, blíže k nebi, aby odtud oslovil věřící. Zůstával dole na zemi a k Alláhovi a proroku Mohamedovi se s modlitbami obracel prostřednictvím mikrofonů a amplionů.

Nedaleko od mešity tiše proudil Niger a na jeho hladině se zrcadlil měsíc v poslední fázi. Dnešní Niger, i když široký a malebný, je jen stínem své dřívější podoby. Kdysi byl mohutný a hluboký, jeho vody omývaly základnu mešity. Teď se líně plíží téměř o dva městské bloky níž. Desítky let po sobě následujících suchých období ho proměnily v mělkou řeku, na níž se hemží flotily malých plachetnic, pinas.

Malijci jsou směsí světlejších potomků černých Afričanů a Berberů, kávově hnědých Arabů z pouště, Maurů i Francouzů. Dr. Madani měl pleť černou jako uhel, negroidní rysy, hluboko zasazené ebenové oči a velmi široký nos. Chlap jako býk, po čtyřicítce, s rostoucím objemem v pase, s širokým obličejem a hranatou bradou.

Jeho předkové byli otroci z Mandinga, které přivedli na sever Maročané, když se roku 1591 zmocnili země. Rodiče farmařili na úrodné půdě jižně od Nigeru. Jeden major francouzské cizinecké legie ho naučil francouzsky, poskytl mu vzdělání a poslal na studia lékařství do Paříže. Proč to udělal, to se Madani nikdy nedozvěděl.

Lékař ztuhnul, když zahlédl žlutá světla jedinečného starého automobilu. Vůz jel tiše kostrbatou ulicí, jeho růžově fialová karoserie se podivně vyjímala na pozadí omšelých domků. Sedan Avions Voisin 1936 obklopovala aura vznešené elegance stylu Franka Lloyda Wrighta, kubistů a aerodynamiky epochy před druhou světovou válkou. Šestiválcový motor s šoupátkovým rozvodem mu poskytoval hladký, tichý chod a jednoduchost s vynikající životností. Toto mistrovské dílo nejvyšší technické úrovně kdysi patřilo generálnímu guvernérovi Francouzské Západní Afriky.

Madani to auto znal. Téměř každý obyvatel maliských měst znal vůz i jeho majitele a mimoděk se ostražitě přikrčil, když je měl potkat. Lékař za ním zpozoroval vojenskou sanitku a zavětřil problém. Přistoupil blíž, a když řidič nehlučně zabrzdil, otevřel zadní dveře.

Ze zadního sedadla se zvedl štíhlý důstojník s vysokou hodností a vysoukal se z auta. Puky kalhot na míru šité uniformy mohly krájet máslo. Na rozdíl od jiných afrických vůdců, libujících si v záplavě vyznamenání, generál Zateb Kazim nosil na prsou jedinou zlatou a zelenou stužku. Hlavu měl zavinutou jednodušší verzí litamu, indigově modrého pruhu látky, který u Tuaregů zahaluje hlavu včetně části obličeje. Nad tmavě kakaovými tvářemi s maurskými rysy svítily malé topasově hnědé zorničky, obklopené obrovským bělmem. Mohl být považován téměř za pěkného muže, nebýt nosu. Místo rovné nebo orlí linie šlo spíše o bambulku, pod níž trčel do stran řídký knír.

Generál Zateb Kazim vyhlížel jako dobrácký neotesanec ze staré kreslené grotesky. Jinak se nedal popsat.

Když si však afektovaně oprašoval neviditelné smítko z uniformy, zářila z něj důležitost sama. Přítomnost doktora Madaniho vzal na vědomí odměřeným kývnutím hlavy.

„Je připravený na transport?“ zeptal se odměřeně.

„Pan Fairweather se úplně zotavil z toho, co prodělal,“ odpověděl Madani, „a je teď pod silnými sedativy, jak jste nařídil.“

„Od okamžiku, kdy ho sem přinesli ti Francouzi, ho nikdo neviděl a nemluvil s ním?“

„Staral jsem se o něj jenom já a ošetřovatelka z kmene z oblasti Tukulor, ta mluví jen dialektem Fulů. S nikým jiným nebyl v kontaktu. Podle vašich pokynů jsem ho dal na izolaci, aby nepřišel do styku s jinými pacienty. Všechny písemné záznamy o jeho přijetí jsem zničil.“

Kazim se zatvářil spokojeně. „Díky, doktore. Jsem vděčný za vaši spolupráci.“

„Smím se zeptat, kam ho vezete?“

Kazim se usmál, ale byl to úsměv umrlčí hlavy. „Do Tebezzy.“

Madani zamrazilo. „Tam? Je to cizinec.“

„Na tom nezáleží.“

„Čeho se dopustil?“

Kazim si lékaře prohlédl od hlavy k patě a zpět jako exemplář obtížného hmyzu. „Neptejte se,“ řekl chladně.

Madanimu hlavou prolétla strašná myšlenka. „A Francouzi, co ho přinesli?“

„Stejný osud.“

„Tam přežijí jen pár týdnů.“

„Líp, než kdybych je dal popravit,“ pokrčil rameny Kazim. „Alespoň ještě pro naši vlast vykonají něco užitečného.“

„Jste velmi moudrý muž, generále,“ vyjádřil se Madani a cítil při těch otrockých slovech příchuť žluči. Kazimova sadistická moc soustřeďující soudce, porotu i kata do jedné osoby se stala denní skutečností maliského života.

„Jak jsem šťastný, že se mnou souhlasíte, doktore.“ Madanimu připadalo, že už se na něj dívá jako prokurátor na vězně v kobce. „V zájmu blaha a bezpečnosti naší země vám doporučuju, abyste návštěvu pana Fairweathera důkladně vymazal z paměti.“

Madani přikývl. „Jak si přejete.“

„Nechť nic zlého nenavštíví tvoje lidi a dům.“

Doktor si správně přeložil Kazimova slova. Skrytý smysl starého rituálního rčení, kterým se loučí nomádi, mu došel. Madaniho rodina byla velká. Bude-li mlčet, budou žít v klidu. Jinak – ale to nechtěl ani domyslet.

Za několik minut dva příslušníci Kazimovy osobní gardy vynesli z nemocnice na nosítkách Fairweathera, který nevěděl o světě, a uložili ho do sanitky. Generál nedbale zasalutoval a nasedl do Avions Voisinu.

Obě vozidla už dávno zmizela v noční tmě a doktoru Madanimu stále připadalo, že mu v žilách koluje led. Na jaké strašné tragédii se nechtěně podílel? A pak vyslal k nebi modlitbu, aby se to nikdy nedozvěděl.

5

V jednom z apartmánů hotelu Nile Hilton, zdobeném nástěnnými malbami, seděl na kožené pohovce doktor Frank Hopper a pozorně naslouchal. Na protější straně konferenčního stolku se v křesle uvelebil Ismail Yerli a zamyšleně pokuřoval z dýmky z mořské pěny, jejíž hlavička byla vyřezaná do podoby hlavy sultána s turbanem.

I když k Evě doléhaly přes zavřená okna tlumené zvuky čilého dopravního ruchu v káhirských ulicích, nedokázala se ještě vyrovnat s otřesem ze schůzky se smrtí na mořském břehu. Její podvědomí se vracelo k té vzpomínce. Hlas doktora Hoppera přivolal její myšlenky do přítomnosti, sem, do hotelového pokoje.

„Ani v nejmenším nepochybuješ, že se tě ti muži pokusili zabít?“

„Ne,“ odpověděla Eva.

„Popsala jste je jako černé Afričany,“ řekl Ismail Yerli.

Eva zavrtěla hlavou. „Neměla jsem ale na mysli černochy. Měli jen tmavou kůži. Rysy měli ostřejší, spíše mi připadali jako Arabové s příměsí východoindické krve. Ten, který zapálil můj vůz, byl oblečený do volného burnusu a kolem hlavy měl složitě ovinutý šátek jako závoj. Z jeho tváře jsem viděla jen ebenově černé oči a orlí nos.“

„Byl šátek bavlněný a několikrát ovinutý kolem hlavy a brady?“ zeptal se Yerli.

Eva přikývla. „Byl to spíše šál, protože se zdál hodně dlouhý.“

„Jakou měl barvu?“

„Tmavomodrou, skoro inkoustovou.“

„Jako indigo?“

„Ano,“ přikývla Eva. „Indigo. To je výstižné.“

Ismail Yerli chvíli přemýšlel. Byl koordinátorem a expertem na logistiku, pracujícím pro tým Světové zdravotnické organizace. Bystrý a operativní člověk, hubený a šlachovitý, nesmírně výkonný, s téměř chorobným smyslem pro detaily. Navíc vynikal politickým čichem. Jeho domovem byla Antalya, turecký středomořský přístav. Říkal, že má v žilách kurdskou krev, protože se narodil v Kapadocii v maloasijském vnitrozemí. Vlažný muslim, do mešity nevkročil už roky. Jako většina Turků měl husté černé vlasy, kterým odpovídalo stejné obočí, stýkající se nad kořenem nosu, a mohutný knír. Nikdy ho neopouštěl mírný úsměv, ale za ním se skrývala nesmírně vážná povaha.

„Tuaregové,“ pronesl nakonec.

Řekl to tak tiše, že se Hopper musel naklonit nad stolek. „Kdo?“ zeptal se.

Yerli se podíval na kanadského vedoucího lékařského týmu. Turek uvažoval, že Hopper je jeho pravý opak. Veselý, ale klidný muž, ostatním spíše naslouchal, než aby sám mnoho mluvil. Vysoký, červenolící, s hustým plnovousem. K tomu, aby vypadal jako Viking Erik Rudý, mu chyběla jen válečná sekyra a šišatá přilba s volskými rohy. Pohotový, přesný a uvolněný. Mezinárodní společenství odborníků na znečištění životního prostředí ho považovalo za jednoho ze dvou nejlepších světových toxikologů.

„Tuaregové,“ opakoval Yerli. „Nomádští bojovníci pouště, kdysi mocní a obávaní. Vítězové v řadě bitev s Maury i s francouzskou armádou. Snad největší z romantických saharských lupičů. Teď už loupežné nájezdy nepodnikají. Chovají kozy a také žebrají v městech na okraji Sahary, aby přežili. Na rozdíl od arabských muslimů si muži zahalují obličej dlouhým pruhem látky, pracně ovinutým kolem hlavy.“

„Ale jaký zájem mohli mít pouštní kočovníci na odstranění Evy?“ zeptal se Hopper a neobracel se na nikoho konkrétního. „Chybí mi motiv.“

Yerli potřásl zamyšleně hlavou. „Zdá se, že někomu z nich tu její přítomnost vadí, a nejen to, ale – s tou možností musíme vážně počítat – vadí mu i přítomnost všech členů týmu, zkoumajícího příčiny toxického znečištění jihozápadní části pouště.“

„V tomto stadiu projektu,“ řekl Hopper, „zatím ani nevíme, zda záhadnou chorobu způsobilo znečištění prostředí, nebo jde o nějakou virovou či bakteriální nákazu.“

Eva přikývla. „Pitt také něco naznačil.“

„Kdo?“ zeptal se opět Hopper.

„Dirk Pitt, muž, který mi zachránil život. Říkal, že mě v Africe někdo nechce. A že na černé listině jsi možná i ty a ostatní z týmu.“

Yerli zvedl ruce nad hlavu. „To je neuvěřitelné. Ten muž si asi myslí, že máme co dělat se sicilskou mafií.“

„Štěstí, že se objevil nablízku,“ poznamenal Hopper.

Yerli vypustil z pěnovky modrý obláček a zamyšleně ho pozoroval. „Dokonce jako na zavolanou, když si uvědomíme, že jediný člověk na zcela opuštěném pobřeží měl odvahu se postavit trojici vrahů. Skoro zázrak, nebo…,“ protáhl pauzu, „předem vypočítaná shoda.“

Eva se zatvářila pochybovačně. „Jestli si, Ismaile, myslíš, že to bylo sehrané, tak na to zapomeň.“

„Možná že to zrežíroval, aby tě zastrašil a ty ses vrátila do Států.“

„Na vlastní oči jsem viděla, že ty muže zabil. Věř mi, nešlo o komedii.“

„Slyšela jsi o něm ještě po tom, co tě zavezl k hotelu?“

„Nechal mi jen zprávu v recepci. Chce, abych s ním dnes šla na večeři.“

„A ty jsi stále přesvědčená, že tě zachránil dobrý samaritán, který náhodou plaval kolem?“ Yerli ještě pochyboval.

Eva poznámku ignorovala a podívala se na Hoppera. „Pitt říkal, že je v Egyptě na archeologické výpravě, zkoumající dno Nilu v pověření Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum. Proč bych mu neměla věřit?“

Hopper se obrátil na Yerliho. „To můžeme snadno ověřit.“

Yerli přikývl. „Zavolám svému známému, biologovi. Zabývá se biologií moře a pracuje v NUMA.“

„Pořád mi vrtá hlavou, proč ten zájem?“ zabručel Hopper skoro nepřítomně.

Yerli pokrčil rameny. „Pokud byl pokus o vraždu Evy spiknutím, může patřit do plánu, který nám má nahnat strach a donutit nás, abychom naši misi odvolali.“

„Ano, ale máme celkem pět samostatných výzkumných týmů po šesti členech. Všechny směřují do jižní části pouště. Týká se pěti států od Súdánu až po Mauretánii. Nikdo nás nikomu nevnucoval. Jejich vlády žádaly Spojené národy, aby jim pomohly identifikovat a léčit podivnou chorobu, která řádí na jejich území. Jsme pozvaní hosté, určitě ne nežádoucí nepřátelé.“

Yerli se podíval na Hoppera. „Na něco jsi zapomněl, Franku. Existuje jedna vláda, která po nás netoužila.“

Hopper zachmuřeně přikývl. „Máš pravdu. Zapomněl jsem na prezidenta Tahira z Mali. Povolil nám vstup na své území jen velmi neochotně.“

„Za tím byl spíš generál Kazim,“ podotkl Yerli. „Tahir je jen loutková hlava státu. Zateb Kazim je pravou hybnou silou maliské vlády.“

„Co má proti neškodným biologům, kteří se snaží zachraňovat lidské životy?“ zeptala se Eva.

Yerli otočil ruce dlaněmi vzhůru. „To nemůžeme nikdy vědět.“

„Připadá mi to jako podivná shoda,“ zašeptal Hopper, „že právě teď lidé, hlavně Evropané, dost často mizí ve velké pusté oblasti severního Mali.“

„Jako turisté na tragickém safari, o kterých se píše na prvních stránkách novin,“ doplnila Eva.

„Ano, zatím bylo pátrání po nich úplně bezvýsledné. Co se s nimi stalo, je záhadou,“ dodal také šeptem Yerli.

„Nevěřím, že by mezi tou tragédií a útokem na Evu existovala nějaká souvislost,“ zapochyboval Hopper.

„Pokud má náhodou v Evině případu prsty generál Kazim, dokážeme si snadno domyslit, že jeho výzvědná služba vyčenichala, že Eva patří do týmu pro biologický výzkum v Mali. Když to zjistil, mohl nařídit, aby ji komando zabilo a náš tým tak dostal výstrahu a držel se dál od jeho velbloudí rezervace.“

Eva se zasmála. „S tvou bohatou fantazií bys, Ismaile, mohl udělat kariéru jako hollywoodský scenárista.“

Yerli svraštil husté obočí. „Myslím, že bychom neměli riskovat. Pozdržme tým pro Mali v Káhiře, dokud se ta záležitost nevyšetří a neuzavře.“

„To přeháníš, Ismaile. Pro co hlasuješ ty, Evo? Zrušit misi, nebo pokračovat?“

„Riskovala bych a pokračovala v naší práci. Ale nemohu mluvit za ostatní členy týmu.“

Hopper se díval na orientální koberec a pokyvoval hlavou. „Tak požádáme o dobrovolníky. Nezruším misi v Mali, když právě tam umírají stovky, možná tisíce lidí, a nikdo neví proč. Tým povedu sám.“

„To ne, Franku!“ vykřikla Eva. „Co kdyby došlo k nejhoršímu? Jsi příliš cenný, než abychom tě ztratili.“

„Naší povinností je nahlásit incident policii. Nemůžeme vyrazit, dokud nebude vyšetřen.“

„Ismaile, měj rozum,“ přerušil ho Hopper netrpělivě. „Půjdeš na policii, kde nám řeknou, abychom neopouštěli Káhiru. Úřední šiml nás tu zdrží celý měsíc, možná i déle, a ohrozí tak misi. Nedám se zaplést do kliček zdejší byrokracie.“

„Díky mým kontaktům by se byrokratické procedury daly zkrátit,“ hájil své stanovisko Yerli.

„Ne,“ řekl Hopper nesmlouvavě. „Chci, aby všechny týmy nastoupily na palubu objednaného letadla a odletěly na určená místa podle programu.“

„Takže zítra odlétáme,“ řekla Eva.

Hopper přikývl. „Žádné problémy, žádné odklady. Výprava bude ráno připravená k odletu.“

„Zbytečně riskuješ životy,“ zabručel Yerli.

„Ne, pamatoval jsem na pojistku.“

Yerli se na Hoppera nechápavě podíval. „Jakou pojistku?“

„Tou je tisková konference. Než odletíme, pozvu všechny zahraniční korespondenty a mediální agentury v Káhiře a vysvětlím jim smysl našeho projektu se zvláštním důrazem na Mali. Zmíním se samozřejmě i o bezpečnostních rizikách akce. Ve světle mezinárodní publicity, věnované naší přítomnosti v jeho zemi, si generál Kazim dobře rozmyslí ohrožovat životy vědeckých pracovníků, účastnících se humanitární akce se světovou publicitou.“

Yerli si těžce povzdechl. „V to doufám – pro vaše blaho. Upřímně doufám.“

Eva vstala a sedla si vedle něho. „Bude to v pořádku,“ řekla klidně a s přesvědčením. „Nic se nám nemůže stát.“

„Nevymluvím vám to tedy? Jste rozhodnutí do toho jít?“

„Tisíce lidí mohou zemřít, když to neuděláme.“ Hopperův hlas zněl pevně.

Yerli se na ně smutně podíval, obličej mu náhle zbledl. Pak sklonil hlavu v tiché rezignaci.

„Nechť vás tedy Alláh ochraňuje. Protože bez jeho milosti se nikdo z vás nevrátí.“

6

Pitt čekal v hale Nile Hiltonu, když Eva vystoupila z výtahu. Měl na sobě hnědý oblek s jednořadovým sakem, světle modrou košili a širokou tmavomodrou hedvábnou kravatu s černým a zlatým vzorkem.

Všimla si jeho nenuceného, uvolněného postoje, když se rozhlížel po hale. Měl hlavu nakloněnou na stranu a zpovzdálí studoval krásnou Egypťanku s havraními vlasy, oblečenou do flitrových zlatých šatů jako do hadí kůže. Vznášela se halou jako třpytivé zjevení, zavěšená do muže, který mohl být třikrát tak starý jako ona. Odměřovala každý krůček jako manekýnka se svůdně se vlnícími boky.

V Pittově výrazu nenalézala nic, co by naznačovalo sexuální touhu. Díval se na to představení spíše s výrazem nezaujaté zvědavosti. Eva se vynořila za ním a položila mu ruku na loket. „Líbí se vám?“ zeptala se s úsměvem.

Pitt se otočil a na Evu pohlédly nejzelenější oči, jaké kdy viděla. A jeho trochu šibalský úsměv se jí zdál naprosto zničující. „Umí se uplatnit.“

„Je to váš typ?“

„Ne, dávám přednost klidným, inteligentním ženám.“

Ten jeho hluboký hlas se sametovým zabarvením, pomyslela si. Cítila jemnou pánskou kolínskou, nic podobného pronikavým francouzským výtvorům voňavkářů pro módní návrhářské značky. Spíše vůně mužného charakteru. „Doufám, že si to mohu přivlastnit jako poklonu.“

„To můžete.“

Začervenala se a mimoděk sklopila oči. „Zítra časně ráno odlétám, měla bych jít brzy spát.“ Panebože, to je hrozné, pomyslela si. Vždyť mluvím jako středoškolačka na první schůzce.

„To je velká škoda. Plánoval jsem, že vám ukážu všechny tajnosti a doupata neřesti noční Káhiry, kam se turisté běžně nedostanou.“

„To myslíte vážně?“

Pitt se zasmál. „Ale ne. Ve skutečnosti je moudřejší zůstat v hotelu a nevydávat se do ulic. Možná že vaši známí z pláže měli další přátele, kteří by stáli o to se s vámi setkat.“

Rozhlédla se po zaplněné hale. „Hotel je nabitý, když seženeme stůl, budeme mít štěstí.“

„Mám rezervaci.“ Pitt vzal Evu za ruku a odvedl ji k výtahu, který je vynesl až k exkluzivní restauraci v nejvyšším patře.

Jako většina žen měla Eva ráda muže, přebírající iniciativu. Líbil se jí i lehký, ale pevný stisk jeho ruky, když ji držel ve výtahu.

Maître d’hôtel je uvedl ke stolu u okna, odkud se otevíral pohádkový výhled na město a Nil. Ve večerním oparu jiskřil vesmír světel. Po mostech v hustém proudu přejížděla houkající auta, která se pak v ulicích mísila s koňskými povozy a kočáry s turisty.

„Pokud nedáte přednost koktejlu, navrhuji, abychom pili víno.“

Eva přikývla a spokojeně se usmála. „Mám ráda víno. Můžete navrhnout i menu.“

„Mám rád dobrodružné povahy,“ svěřil jí s úsměvem a krátce prostudoval vinný lístek. „Zkusíme láhev Grenaclis Village.“

„Velmi dobře,“ odpověděl číšník, „jedno z nejlepších domácích suchých bílých vín.“

Jako předkrm objednal Pitt lilek s omáčkou z rozemletých sezamových semínek, jogurt leban zabadi a zeleninu v pikantním nálevu. K tomu celozrnný pšeničný chléb pita.

Když číšník nalil víno, zvedl Pitt sklenku. „Na šťastnou a úspěšnou expedici. Ať najdete odpovědi na všechny otázky.“

„A na váš výzkum Nilu,“ dodala, když poháry zazvonily. Do očí se jí vloudila zvědavá světýlka. „Co vlastně hledáte?“

„Staré vraky. Zvláště jeden. Má to být pohřební loď.“

„To zní zajímavě. Je to někdo známý?“

„Faraón, vládce Staré říše. Nazýval se Menkura nebo Mykerinos, dáte-li přednost řeckému tvaru. Patřil ke čtvrté dynastii a postavil nejmenší ze tří pyramid v Gize.“

„A není v té pyramidě pohřbený?“

„V roce 1830 objevil plukovník britské armády v sarkofágu v pohřební komoře tělo, ale rozbor pozůstatků prokázal, že pochází až z řeckého nebo římského období.“

Přinesli jim předkrm. Spokojeně se na misky podívali, ochutnali smažené plátky lilku namočené do sezamové omáčky i nakládanou zeleninu a konstatovali, že jsou vynikající.

Pak Pitt objednal hlavní chod.

„Proč se domníváte, že Menkura spočívá na dně řeky?“

„Hieroglyfické nápisy na kamenné desce, nedávno objevené ve starověkém lomu u Káhiry, praví, že pohřební bárku zachvátil oheň. Potopila se mezi starým hlavním městem Memfisem a Gízou. Podle nápisu nebyl pravý sarkofág s faraónovou mumií a nákladem zlata nikdy nalezen.“

Číšník donesl hustý smetanový jogurt. Eva se na něj podívala váhavě.

„Jen ochutnejte,“ pobídl ji Pitt. „Po leban zabadi už nebudete stát o americký jogurt. A napraví vám zažívání.“

„Mléčná sraženina?“ Nimravě nabrala jogurt na špičku lžičky a opatrně si lízla. Zvedla obočí a s chutí se do něj pustila. „A co se stane, když bárku najdete? Můžete si ponechat zlato?“

„To sotva. Když naše detektory zjistí pravděpodobný cíl, místo označíme a předáme archeologům z Egyptského úřadu pro starožitnosti. Jakmile si zajistí potřebné financování, začnou kopat, lépe řečeno, bagrovat.“

„Vrak neleží na dně?“

Pitt zakroutil hlavou. „Čtyřicet pět století se na něj ukládalo bahno Nilu.“

„Jak hluboko asi leží?“

„To se dá těžko přesně říct. Podle egyptských historických a geologických záznamů se od roku 2400 před Kristem hlavní koryto v tomto úseku řeky posunulo asi o 100 metrů na východ. Pokud loď leží na pevném podloží někde u břehu, může být pod vrstvou tří až deseti metrů písku a bahna.“

„Jsem ráda, že jsem vás poslechla, jogurt je výborný.“

Objevil se číšník se stříbrným podnosem a začal hbitě servírovat oválné mísy. Rožněné kousky jehněčího na jehlách a raky grilované na dřevěném uhlí, dušené zelené listy vypadající jako špenát a bohatě kořeněný hovězí pilaf s rýží, rozinkami a ořechy. Po poradě s číšníkem, který byl až nadmíru pozorný, objednal Pitt ještě několik druhů omáček a salátů.

„A jakou podivnou nemoc se chystáte v poušti zkoumat?“ zeptal se Pitt, když jim číšník se svými pomocníky vršil vonící pochoutky na talíře.

„Zprávy z Mali a Nigérie jsou příliš skoupé, takže si nemůžeme udělat ani předběžný úsudek. Kolují jen pověsti o obvyklých příznacích otravy. Vady novorozeňat, u dětí i dospělých křeče a záchvaty, koma a smrt. Máme také zprávy o psychických poruchách a bizarním chování. To jehně je opravdu skvělé.“

„Zkuste k němu tuto omáčku. Je z fermentovaných bobulí angreštu a velmi dobře doplňuje chuť jehněčího.“

„Co je to zelené?“

„Nevím přesně. Má to sladkou a přitom ostrou chuť. Namáčejte si do něj račí maso.“

„Vynikající,“ pochválila Eva. „Všechno je moc a moc dobré. Snad kromě toho, co vypadá jako listový špenát. Má to strašně výraznou chuť a nevím, k čemu to přirovnat.“

„Říkají tomu mulukeje. Musí se tomu přivyknout. Ale vraťme se k té záležitosti s otravou… O jaké bizarní chování jde?“

„Lidé si vytrhávají vlasy, bijí hlavou o zeď, sahají do ohně. Pobíhají nazí po čtyřech jako zvířata a propadají kanibalismu. To jídlo z rýže je výborné. Jakže se mu říká?“

„Khalta.“

„Ráda bych získala recept od šéfkuchaře.“

„To se dá snadno zařídit,“ řekl Pitt. „Slyšel jsem dobře? Nemocní jedí lidské maso?“

„Jejich reakce ve velké míře závisejí na kulturním prostředí,“ začala vysvětlovat Eva a nabrala si porci khalty. „Lidé v zemích třetího světa se tolik neděsí pohledu na zabitá zvířata jako lidé v Evropě a ve Státech. Jistě, občas nějaké to zabité zvíře vidíme na silnici, ale oni se se staženými zvířaty potkávají na tržišti anebo vidí, jak jejich otec zabíjí kozy nebo ovce ze svého stáda. Děti se brzy učí chytat a zabíjet králíky, veverky nebo ptáky, stahovat z nich kůži, porcovat je a opékat. Primitivní krutost a pohled na krev a vnitřnosti je všední pro lidi žijící v chudobě. Musejí zabíjet, aby přežili. A když se stopové množství smrtelných toxinů zkonzumuje a vstřebá do jejich krevního oběhu a trvá to delší dobu, jejich tělesná soustava podlehne – mozek, srdce, játra, žaludek i genetický kód. Jejich smysly se otupí a dojde k schizofrenii. Morální kód a normy se rozpadnou. Přestanou se chovat jako normální lidé, zabíjení a pojídání tvora z vlastního druhu se jim náhle zdá tak samozřejmé jako zakroutit krk slepici a upéct ji k večeři. Ta omáčka z čatní je moc dobrá.“

„Také mi chutná.“

„Zvlášť s khaltou. My, civilizovaní lidé, naproti tomu kupujeme pěkně balíčkované maso v supermarketech. Nevidíme, jak se dobytek omračuje elektrickou pistolí nebo jak se podřezávají ovce a prasata. O tuto zábavu přicházíme. Máme proto více podmíněných reflexů vyjadřujících strach, úzkost a neštěstí. Stává se sice, že někdo začne v záchvatu šílenství střílet na lidi kolem sebe, ale nepojídá je.“

„Jaký druh exotických toxinů by mohl působit tyto problémy?“

Eva dopila víno a počkala, až jí číšník dolil. „Nemusí být exotický. Otrava obyčejným olovem také dokáže s lidmi udělat podivné věci. Popraskají jim cévky a zčervená bělmo.“

„Máte ještě místo na dezert?“ zeptal se Pitt.

„Všechno je tak dobré, že si rozhodně místo udělám.“

„Kávu nebo čaj?“

„Americkou kávu.“

Pitt pokynul číšníkovi, který se u nich objevil jako blesk. „Um Ali pro dámu a dvě kávy. Jednu americkou a jednu egyptskou.“

„Co je to Um Ali?“ chtěla vědět Eva.

„Horký pudink s mlékem, posypaný piniovými oříšky. Zklidní žaludek po těžkém jídle.“

„To mi přijde vhod.“

Pitt se zaklonil v křesle, jeho zbrázděný obličej náhle zvážněl. „Řekla jste, že ráno odlétáte. Stále máte v úmyslu letět do Mali?“

„Máte stále v úmyslu hrát roli mého protektora?“

„Cesta do pouště může znamenat velké nebezpečí. Vaším nepřítelem nebude jen vedro. Někdo tam venku čeká, aby zabil vás i vaše kolegy-dobrodince.“

„A můj rytíř v zářivé zbroji tam nebude, aby mě zachránil.“ V jejím hlase se ozval nádech ironie. „Nezastrašíte mě. Dokážu se o sebe postarat.“

Pitt se na ni podíval. V očích mu zahlédla smutek. „Nejste první žena, která si to myslela, a přesto skončila v márnici.“

V plesovém sále hotelu probíhala dobře zajištěná tisková konference dr. Franka Hoppera. Malá armáda korespondentů zastupujících tisk Středního východu a okolních oblastí a čtyři mezinárodní mediální agentury na něj dorážely otázkami v záři světel kamer arabských televizních společností.

„Doktore Hoppere, jak daleko se podle vás toxické znečištění rozšířilo?“ zeptala se reportérka z Reuterovy agentury.

„To nevíme, dokud se naše týmy nedostanou do terénu, aby mohly šíření monitorovat.“

Muž s nahrávacím zařízením zamával rukou. „Lokalizovali jste už zdroj kontaminace?“

Hopper zakroutil hlavou. „V tomto okamžiku nemáme ponětí, odkud přichází.“

„Existuje tu možnost, že by to mohl být francouzský projekt zneškodňování toxického odpadu v Mali pomocí solární energie?“

Hopper přešel k mapě oblastí jižní Sahary a zamířil ukazovátkem na pouštní oblast v severní části Mali. „Francouzský projekt je umístěný zde u Fort Foureau, přes dvě stě kilometrů od nejbližší oblasti s údajným výskytem záhadné nemoci. Je to příliš daleko, než aby mohlo jít o přímý zdroj.“

Povstal korespondent časopisu Der Spiegel. „Nemohlo tam být znečištění zaneseno větrem?“

Doktor zavrtěl hlavou. „To považuji za nemožné.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Inženýři z Massardeovy společnosti pro využití sluneční energie, která detoxikační zařízení vlastní, konzultovali během plánování a výstavby každý krok s mými kolegy ze Světové zdravotnické organizace a také se mnou. Všechny nebezpečné odpady se ničí solární energií a zbývají z nich jen neškodné páry. Provoz zařízení se neustále monitoruje. Nedochází k žádným jedovatým emisím, které by vítr mohl odnést a nakazit obyvatelstvo stovky kilometrů vzdálené.“

Reportér egyptské televize vysunul mikrofon dopředu. „Spolupracují s vámi státy v saharské oblasti, na jejichž území plánujete vstoupit?“

„Většina z nich nás pozvala s otevřenou náručí,“ odpověděl Hopper.

„Předtím jste se zmínil, že maliský prezident Tahir váhal s povolením vstupu vašeho výzkumného týmu do jeho země.“

„To je pravda, ale jakmile budeme na místě a prokážeme humanitární úmysly, věřím, že svůj názor změní.“

„Nemáte tedy pocit, že riskujete životy, budete-li se zabývat záležitostmi, týkajícími se vlády prezidenta Tahira?“

V Hopperově hlase se objevil malý náznak hněvu. „Skutečné nebezpečí představují pocity jeho poradců. Ignorují nemoc, jako by ji mohli odstranit tím, že ji nebudou oficiálně brát na vědomí.“

„Myslíte si, že je pro váš tým bezpečné pohybovat se v Mali?“ zeptala se opět korespondentka.

Hopper se usmál. Otázky nabraly směr podle jeho přání. „Pokud dojde k tragédii, počítám s vámi, dámy a pánové z médií, že budete jednat investigativně a namíříte hněv světa správným směrem.“

Po večeři doprovodil Evu k jejímu pokoji. Nervózně zápasila s klíčem, nebyla si jistá sama sebou. Říkala si, že by určitě našla důvod pozvat ho dál. Byla mu zavázaná a chtěla ho. Ale výchova podle pravidel staré školy jí nedovolila ani pomyslet na to, že by mohla skočit do postele s každým mužem, který o ni projeví zájem, i když jí zachránil život.

Pitt si všiml slabého ruměnce, který jí stoupal do obličeje. Zadíval se jí do očí. Byly modré jako obloha nad jižními moři. Uchopil ji za ramena a jemně přitáhl k sobě. Evino tělo se lehce napnulo, ale nekladla odpor. „Odložte ten let.“

Odvrátila obličej. „Nemohu.“

„Možná se už neuvidíme.“

„Jsem vázána svou prací.“

„A až budete volná?“

„Vrátím se domů do Kalifornie, do Pacific Grove.“

„Tam je krásně. Občas jezdím soutěž klasických automobilových veteránů na Pebble Beach.“

„Ano, ta se koná v červnu. To je tam zvlášť pěkně,“ řekla a hlas se jí náhle zachvěl.

Usmál se. „Pak tedy vy a já a zátoka Monterey.“

Jako by se seznámili na zaoceánském parníku, krátké intermezzo, které zaselo semínko vzájemné přitažlivosti. Něžně ji políbil a ustoupil. „Ať vás nic zlého nepotká. Nechci vás ztratit.“

Otočil se a odešel k výtahům.

7

Po stovku století zápasili Egypťané i vegetace, aby se udrželi na drahocenném pruhu půdy mezi cínově modravou hladinou Nilu a žlutohnědým pískem Sahary. Nil se vine a valí své vody 6500 kilometrů ze střední Afriky do Středozemního moře. Ze všech veletoků na zeměkouli pouze Nil teče severním směrem. Prastarý, stále přítomný, věčný Nil je přitom aridní severoafrické krajině tak cizí, jak by byl cizí tváři Marsu.

Horké roční období přišlo po proudu řeky. Horko se přivalilo a usadilo se na vodě. Dusivá přikrývka táhnoucí se z velké rozlehlé pouště směrem na západ. Slunce, pyšný ohnivý vůz, už na rozbřesku dne vysílalo na zemi vánek jako dech z otevřené pece.

Vznešená minulost se potkala s moderní technikou, když feluka s latinskou plachtou a s posádkou čtyř chlapců minula proudnicový trup výzkumného plavidla, nacpaného špičkovou elektronickou výstrojí. Chlapci se smáli, horko jim zřejmě vadilo pramálo, a mávali na tyrkysově zbarvený člun, mířící opačným směrem, po proudu řeky.

Pitt zvedl oči od obrazovky videa s vysokou rozlišovací schopností a zamával jim na oplátku. Vedro venku mu vůbec nevadilo. Vnitřní prostor plavidla byl klimatizovaný, a tak pohodlně seděl u detekční soupravy, napojené na počítač, a usrkával ze sklenice ledový čaj. Chvíli se díval za felukou a skoro záviděl mladým lodníkům, pobíhajícím po palubě a snažícím se zachytit do plachty vítr, vanoucí proti proudu.

Vrátil se pohledem k monitoru, když se na barevné obrazovce začala vynořovat anomálie nepravidelného tvaru. Svislý skenovací snímač zařízení, kopírujícího dno, zaznamenal kontakt hluboko pod vrstvou bahna, přes kterou plynula voda. Nejdříve to byla jen neurčitá barevná skvrna, ale při automatickém zesílení obrazu se začal rýsovat obrys starobylé lodě.

„Cíl se objevuje,“ hlásil Pitt. „Označ ho číslem devadesát čtyři.“

Al Giordino vyťukal kód na své konzole. Na grafickém online displeji se okamžitě objevila konfigurace řeky včetně přírodních i člověkem vytvořených útvarů na jejím břehu. Po vložení dalšího kódu družicový orientační systém stanovil přesnou souřadnicovou polohu obrazu vztaženou k okolní krajině.

„Číslo devadesát čtyři zakresleno a evidováno,“ potvrdil Giordino.

Podsaditý, tmavé pleti a udělaný jako špalek betonu, Albert Giordino se na svět díval přimhouřenýma ořechovýma očima posazenýma pod hřívou kudrnatých černých vlasů. Pitt si často myslel, že mu chybí jen plnovous a pytel s hračkami a mohl by představovat mladou verzi etruského Santa Klause.

Byl neobyčejně rychlý na tak sporého a svalnatého muže a uměl se rvát jako tygr. Ale když ho okolnosti donutily promluvit se ženou, prožíval muka očistce. Giordino a Pitt společně absolvovali střední školu, hráli oba v mužstvu amerického fotbalu na letecké akademii a sloužili spolu v poslední fázi války ve Vietnamu. V jejich služební kariéře pak nastal den, kdy si je vyžádal admirál James Sandecker, hlavní ředitel Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum. Do NUMA je původně přijali na omezenou dobu, jež se do nynějška protáhla už na devět let.

Nepamatovali si, kolikrát jeden druhému zachránili život nebo si alespoň pomohli z nebezpečné situace, která obvykle vyplynula z nějaké neplechy. Jejich eskapády nad i pod hladinou moře se staly legendárními a vynesly jim určitou slávu, o kterou někdy nebylo co stát.

Pitt se naklonil dopředu a zaměřil pohled na digitální izometrickou obrazovku. Počítač natočil trojrozměrný obraz a ukázal pohřbenou loď s udivujícími podrobnostmi. Obraz a rozměry se zaznamenávaly a odesílaly do datového procesoru, kde je počítač porovná se známými údaji o staroegyptských plavidlech na Nilu. Počítač během několika sekund provedl analýzu profilu a vyslal údaje o konstrukci plavidla. Začaly blikat na spodní straně obrazovky.

„Jde zřejmě o nákladní loď z období 6. dynastie,“ odečítal Pitt. „Postavena v období 2000 až 2200 před Kristem.“

„Její stav?“ zeptal se Giordino.

„Docela dobrý,“ odpověděl Pitt. „Jako ostatní, které jsme našli. Bahno dobře konzervuje. Trup a kormidlo jsou nepoškozené a rozeznávám i stěžeň. Leží napříč paluby. V jaké je hloubce?“

Giordino studoval data na obrazovce. „Dva metry pod vodou a osm pod vrstvou bahna.“

„Nějaký kov?“

„Nic, co by objevil protonový detektor.“

„To nepřekvapuje, protože až do 12. století před Kristem Egypťané železo neznali. Co máš na displeji neželezných kovů?“

Giordino pootočil ciferníkem na konzole. „Nic moc. Nějaká bronzová kování. Pravděpodobně opuštěný vrak.“

Pitt zkoumal obraz lodi, která se ponořila do řeky před čtyřiceti stoletími. „Je fascinující, že konstrukce člunů zůstala prakticky nezměněna tři tisíce let.“

„To souvisí s jejich uměním.“

Pitt se na něj podíval. „S uměním?“

„Všiml sis někdy, že jejich umělecký styl se nezměnil za dobu od první až do třicáté dynastie?“ blýskl se Giordino. „I pozice postav zůstávají statické. Jak je to k čertu možné, že za celou tu dobu nepřišli na to, jak zobrazit lidské oko z profilu? Vždyť by stačilo namalovat z něj jen polovinu. Na tradici si Egypťani dali záležet.“

„Kdy ses stal odborníkem na egyptologii?“

Věrný svému založení, pokrčil Giordino rameny. „Tu a tam jsem něco přečet nebo viděl.“

Pitta to neoklamalo. Věděl, že jeho kamarád má smysl pro detaily. Málokdy mu něco ušlo, jak dokázal jeho postřeh v oboru egyptského umění. Devadesát devět procent turistů si toho nevšimne a průvodci se o tom nezmiňují.

Giordino dopil pivo a ochlazoval si studenou lahví čelo. Ukázal na vrak, když přes něj výzkumný člun plul a obraz začal mizet z obrazovky. „Těžko uvěřit, že jsme našli devadesát čtyři vraky pouze na dvoukilometrovém úseku řeky. Někdy ležely až tři lodě na sobě.“

„Není to tak neuvěřitelné, když si uvědomíš, kolik tisíc let se tudy lidé plavili,“ uplatnil své znalosti zase Pitt. „Plavidla všech civilizací měla štěstí, když vydržela dvacet let, než ztroskotala následkem bouře, ohně nebo srážky. Ta, která přežila déle, většinou shnila, protože nebyla dost udržovaná. Na dně Nilu mezi deltou a Chartúmem leží víc potopených lodí na čtverečním kilometru než kdekoli jinde na světě. Naštěstí pro archeology se na nich usadily nánosy jemného bahna a zakonzervovaly je. Vydržely by klidně další čtyři tisíce let, než by je někdo vyzvedl.“

„Není tam ani známka nákladu,“ poznamenal Giordino, dívající se Pittovi přes rameno na mizející obraz. „Jak jsi říkal, asi přežila své schopnosti sloužit a majitel ji nechal zchátrat a potopit jako zbytečnou věc.“

Kormidelník výzkumného plavidla, Gary Marx, sledoval jedním okem echolot a druhým řeku před sebou. Vysoký blondýn s živým pohledem, na sobě měl jen šortky, sandály a rančerský slamák. Pootočil hlavu a koutkem úst pronesl: „Tím končí naše plavba po proudu, Dirku.“

„Jasně,“ odpověděl Pitt. „Otoč loď a pluj zpět, co nejtěsněji u břehu, jak to jen půjde.“

„Už teď prakticky drhneme dno,“ poznamenal Marx. „Přiblížíme-li se ke břehu ještě víc, budeme muset loď táhnout traktorem.“

„Nebuď hysterik,“ řekl Pitt suše. „Jen otoč loď, namiř si to blíž ke břehu a dávej pozor, abychom neutrhli snímače.“

Marx obratně zavedl loď do hlavního plavebního kanálu. Otočil ji a vyrovnal rovnoběžně se břehem ve vzdálenosti pouhých pěti nebo šesti metrů. Snímače téměř okamžitě našly další vrak. Počítač vytvořil profil a identifikoval ho jako osobní loď šlechtice z období Střední říše, tedy epochy 2040 až 1786 před Kristem.

Trup byl štíhlejší než u nákladních člunů a zadní palubu zdobila kajuta. Zobrazily se i zbytky zábradlí kolem paluby. Vrcholy sloupků zdobily vyřezávané lví hlavy. V levém boku zela veliká trhlina, svědčící o tom, že se loď pravděpodobně potopila po srážce s jinou lodí.

V nánosu bahna objevili a zaregistrovali ještě osm starších lodí. Pak snímače narazily na cosi velkého.

Pitt zpozorněl, soustředěně zíral na obraz na monitoru. Byl mnohem větší než předešlé nálezy. „Našli jsme královskou bárku!“ vykřikl.

„Zaznamenávám polohu,“ potvrdil Giordino. „Jsi si jistý, že vidíš hieroglyf faraon?“

„Tak jasně jako ještě nikdy, podívej se sám.“

Giordino se naklonil a studoval zvětšující se obraz. „Vypadá to dobře. Není vidět žádný stěžeň. Je tak velká, že musela patřit pouze královské rodině.“

Trup byl dlouhý, s konci jemně zakřivenými vzhůru. Záď ve tvaru sokolí hlavy představovala egyptského boha Hora. Zakončení přídě však chybělo. Když počítač zvětšil obraz s vysokým kontrastem, objevily se boky trupu ozdobené vyřezávanými hieroglyfy. Kajuta také oplývala bohatým zdobením. Z trupu trčely zbytky vesel. Masivní kormidlo vypadalo jako mnohokrát zvětšené pádlo kánoe a ještě bylo připojené k zádi. Nejnápadněji však působil velký pravoúhlý útvar, ležící uprostřed paluby. I ten bohatě zdobily řezby.

Oba muži zadrželi dech, když se na počítači ukázaly další podrobnosti. Přes obrazovku proběhl profil útvaru.

„Kamenný sarkofág,“ vyhrkl Giordino, neobvykle vzrušený. „Je to sarkofág.“ Rychle se přesunul ke své konzole a kontroloval výstupní data. „Detektor neželezných kovů vykazuje velké množství kovu uvnitř kajuty a v sarkofágu.“

„Zlato faraóna Menkury,“ zašeptal Pitt.

„Jaké máme datování?“

„Dva tisíce šest set před Kristem. Časový rámec a konfigurace souhlasí,“ řekl Pitt a široce se usmál. „A počítačová analýza ukazuje vpředu zuhelnatělé dřevo, z čehož vyplývá, že příď shořela.“

„Takže jsme našli pohřešovanou pohřební bárku faraóna Menkury.“

„To bych se vsadil,“ řekl Pitt s výrazem neskrývané euforie.

Marx zakotvil přímo nad vrakem. Dalších šest hodin Pitt a Giordino podrobili pohřební bárku sérii elektronické detekce a odebírání vzorků a pro egyptské úřady shromáždili podklady pro rozsáhlý záznam o jejím stavu.

„Bože, přál bych si mít kameru, kterou bych mohl prohledat kajutu a sarkofág.“ Giordino si otevřel další pivo, ale samým vzrušením na ně hned zapomněl.

„Vnitřní rakve v sarkofágu mohly zůstat nedotčené,“ Pitt maličko brzdil jeho nadšení, „ale vlhko možná způsobilo, že se mumie nezachovala úplně. Pokud jde o umělecké předměty… kdo ví? Možná se vyrovnají Tutanchamónovu pokladu.“

„Menkura byl mnohem větší nabob než král Tut. Určitě si do záhrobí vezl větší bohatství.“

„No, my z toho stejně nic neuvidíme,“ zauvažoval Pitt a protáhl se. „Sami určitě zakotvíme pohřbeni pod zemí, než Egypťané seženou dost financí, aby mohli vrak vyzvednout a zakonzervovat pro Káhirské muzeum.“

„Máme návštěvu,“ upozornil je Marx. „Blíží se k nám egyptský hlídkový člun.“

„Tady se hned všechno rozkřikne,“ poznamenal Giordino nevěřícně. „Jak se o tom mohli tak rychle dozvědět?“

„Je to běžná patrola,“ domníval se Pitt. „Uvidíš, že kolem nás jen projedou.“

„Ne, míří přímo k nám,“ varoval Marx.

„Tak to asi nebude běžná hlídka,“ zabručel Giordino.

Pitt vstal a ze skříňky vytáhl šanon. „Asi jsou nedůvěřiví a chtějí nás zkontrolovat. Jdu na palubu, abych je přivítal a ukázal jim naše doklady a povolení Egyptského úřadu pro starožitnosti.“

Vyšel z kajuty na sluncem rozžhavenou zadní palubu a očekával hlídku. Voda zčeřená přídí tmavošedého hlídkového člunu se uklidnila, chod dvojice dieselových motorů přešel do volnoběhu, člun se kolébal metr od boku výzkumné lodě.

Pitt se na rozhoupané palubě musel přidržet zábradlí. Klidně sledoval, jak se dva muži v uniformě egyptského námořnictva naklonili přes zábradlí a přitáhli svůj člun obalenými háky. Všiml si kapitána uvnitř kormidelny a překvapilo ho, že jen přátelsky zasalutoval, ale nikdo se nepokoušel přejít na jejich palubu. Pak se jeho překvapení změnilo v úžas, když se přes obrubník člunu přehoupl drobný šlachovitý muž a lehce doskočil na palubu těsně vedle něj.

Pitt nemohl věřit svým očím. „Rudi! Kde se tu, k čertu, bereš?“

Rudi Gunn, zástupce ředitele NUMA, se široce usmál a mohutně potřásl Pittovou rukou. „Z Washingtonu. Přistál jsem na káhirském letišti ani ne před hodinou.“

‚A co tě přivádí na Nil?“

„Admirál Sandecker mě posílá, abych tebe a Ala tady z toho projektu vytáhl. Letadlo NUMA čeká, aby nás dopravilo do Port Harcourtu. Sejdeme se tam s admirálem.“

„Kde je Port Harcourt?“ zeptal se Pitt.

„Námořní přístav v deltě Nigeru v Nigérii.“

„A co ten spěch? Vždyť jste nám mohli poslat instrukce přes družici. Je to čest, ale proč se s naším vyzvednutím sám obtěžuješ?“

Gunn jen naznačil odmítavé gesto. „To nemohu říci. Admirál mi nesvěřil důvody těch tajností a šíleného spěchu.“

Pokud Rudi Gunn nevěděl, co má Sandecker za lubem, nevěděl to nikdo. Rudi s drobnou postavou, hubený, s úzkými rameny, ale mimořádnými schopnostmi se vypracoval na mistra logistiky. Absolvent akademie v Annapolisu a dříve fregatní kapitán námořnictva USA. Do NUMA ho přijali ve stejnou domu jako Pitta a Giordina. Na svět se díval přes úzké brýle s želvovinovou obroučkou, a když mluvil, špulil rty do zlomyslného úšklebku. Giordino ho rád přirovnával k agentům finanční policie, chystajícím se někomu zakroutit krkem.

„Načasoval sis to ideálně. Pojď dovnitř,“ vyzval ho Pitt. „Jednak nemusíme stát na tom slunci a pak ti chci něco ukázat.“

Giordino se ani neotočil, když vešli, jen se nevrle ozval. „Co ti fízlové chtěli?“

„Ať tě neklepne pepka,“ zasmál se Gunn.

Giordino se prudce otočil, poznal drobného muže a vykřikl překvapením: „Proboha!“ Vyskočil z křesla a potřásl Gunnovou nataženou rukou. „Co tu děláš?“

„Přijel jsem vás poslat na jiný projekt.“

„To jste skvěle načasovali.“

„Přesně moje řeč,“ zašklebil se Pitt.

„Haló, pane Gunne,“ do kajuty nakoukl i Gary Marx. „Rád vás vidím na palubě.“

„Ahoj, Gary.“

„Budu se taky stěhovat?“

Gunn potřásl hlavou. „Ne, ty zůstaneš tady. Dick White a Stan Shaw zítra přijedou a nahradí Dirka a Ala.“

„Ztráta času,“ poznamenal Marx. „Chystáme se to tu zabalit.“

Gunn se podíval tázavě na Pitta, pak pochopil a rozšířily se mu oči. „Faraónova pohřební loď. Vy jste ji našli?“

„Měli jsme štěstí,“ usmál se Pitt. „A to hledáme teprve druhý den.“

„Kde?“ vybafl Gunn.

„Stojíš na ní, dalo by se říct. Leží devět metrů pod naším kýlem.“

Pitt vyvolal na obrazovku počítače digitální izometrický model vraku. Hodiny strávené zvýrazňováním barevnosti objektu se vyplatily. Viděli názorné, mimořádně podrobné zobrazení každého čtverečního metru prastarého plavidla.

„To je nepopsatelné,“ zamumlal v úžasu Gunn.

„Lokalizovali jsme a zaznamenali přes stovku dalších vraků – od roku 2800 před Kristem do roku 1000 po Kristu,“ dodal Giordino.

„Všem třem gratuluju,“ pronesl vřele Gunn. „To je neuvěřitelný výkon. To se zapíše do historie. Egyptská vláda vám za to určitě připíchne medaile.“

„A co admirál?“ zeptal se Giordino pohotově. „Co nám připíchne ten?“

Gunn se vztyčil od monitoru a podíval se na ně. Jeho obličej náhle smrtelně zvážněl. „Obávám se, že nějaký všivý, pěkně hnusný úkol.“

„Nenaznačil aspoň něco?“ naléhal Pitt.

„Nic, co by dávalo smysl.“ Gunn se díval do stropu a vzpomínal. „Když jsem se ho ptal, proč je to tak naléhavé, jen pronesl nějaké verše. Slova si přesně nepamatuju. Něco o stínu lodi a zakleté vodě, která zčervenala.“

Pitt zarecitoval:

Klamně se blýskal po moři

jak v jíní schouleném.

Však kam lodní stín dopadal,

v zmámených vodách hořelo to dál

krvavým plamenem.

„Je to z ‚Písně o starém námořníkovi‘ od Samuela Taylora Coleridge.“

Gunn se s obdivem podíval na Pitta. „Nevěděl jsem, že se vyznáš v poezii.“

Pitt se zasmál. „Pamatuju si pár veršů, toť vše.“

„Rád bych věděl, co tím Sandecker mohl myslet?“ ozval se Giordino. „Hádanky – to na starého jestřába nevypadá.“

„Ne,“ řekl Pitt s nepříjemnou předtuchou. „To na něj vůbec nevypadá.“

8

Pilot helikoptéry společnosti Massarde Enterprises letěl na sever a pak na východ od Bamaka. Dvě a půl hodiny se pod ním odvíjela pustina jako miniaturní krajinka nalepená na prkénku. Po dvou hodinách v dáli zpozoroval odraz slunce na ocelových kolejnicích. Změnil kurz a začal sledovat toto vodítko, které zdánlivě nevedlo nikam.

Železnice, dokončená teprve před měsícem, se táhla k ohromnému komplexu na detoxifikaci odpadu pomocí sluneční energie. Ležel v srdci Maliské pouště. Komplex se jmenoval Fort Foureau podle dávno opuštěné pevnosti francouzské cizinecké legie, ležící o několik mil dál. Odtud vedly kolejnice 1600 kilometrů téměř v přímce přes hranice do Mauretánie a končily v přístavu u mysu Tafarit, vybíhajícího do Atlantiku.

Generál Kazim vyhlížel z komfortní kabiny vládní helikoptéry, když pilot dostihl a přeletěl dlouhý nákladní vlak, tažený dvěma dieselovými lokomotivami, který se po vyložení smrtelně jedovatého nákladu vracel do Mauretánie.

Lstivě se usmál, když odvrátil pohled od trati, a kývl na stevarda, který mu dolil šampaňské a naservíroval podnos s chlebíčky.

Francouzi, uvažoval Kazim, mají vždycky na dosah šampaňské, lanýže a paštiky. Považoval je za izolovanou rasu, která se snažila jen ledabyle budovat a udržet impérium. Jak si asi obyčejní lidé oddechli, přemýšlel dál, když se Francie musela vzdát svých držav v Africe a na Dálném východě. V hloubi duše ho rozhořčovalo, že Francouzi z Mali nezmizeli úplně. I když svou koloniální moc v roce 1960 uvolnili, udrželi si vliv a velkou moc v národním hospodářství, měli dál silnou kontrolu nad většinou dolů, dopravou a rozvojem průmyslu a energetiky. Mnoho francouzských podnikatelů zde vidělo příležitost investovat a získalo velké podíly v maliských podnicích. Nikdo však nezabořil lopatu na peníze do saharského písku hlouběji než Yves Massarde.

Kdysi čaroděj francouzských koloniálních agentur si vybudoval výnosné základny a využil svých kontaktů a vlivu, aby převzal a přebudoval živořící západoafrické podniky. Byl to houževnatý a nebojácný vyjednavač. Jeho metody se pohybovaly na hranicích zákona a kolovaly pověsti, že nezaváhá použít taktiky silné ruky, chce-li dosáhnout svého cíle. Jeho jmění se odhadovalo na dvě až tři miliardy dolarů a hlavní součást jeho impéria představoval riskantní projekt na odstraňování nebezpečného průmyslového odpadu u Fort Foureau na Sahaře.

Vrtulník dospěl nad rozrůstající se komplex, pilot provedl okruh, aby Kazimovi poskytl dostatečný výhled na rozlehlé pole parabolických kolektorů sbírajících solární energii, která dál vedla do receptorů, jež ji koncentrují jako neuvěřitelných 60 tisíc sluncí s neuvěřitelnou teplotou pět tisíc stupňů Celsia. Energie superpřehřátých fotonů se pak usměrňuje do fotochemických reaktorů, kde rozkládají molekuly smrtelně nebezpečných chemikálií.

Generál tuto podívanou dobře znal, takže ho daleko víc zajímalo, které z chutných soust paštiky z husích jater a lanýžů si má vybrat. Právě dopíjel šestou sklenici Veuve Clicquot Gold Label, když pomalu přistávali na heliportu před kancelářemi společnosti.

Kazim vystoupil a pozdravil Massardeova osobního asistenta Felixe Verenneho, který ho očekával u prosluněné přistávací plochy. Generál se spokojeně zadíval na Francouze trpícího na slunečním žáru.

„Felixi! Jak laskavé, že jste mě přišel přivítat,“ pronesl francouzsky a zuby se mu blýskaly pod knírem.

„Měl jste dobrou cestu?“ zeptal se Verenne rezervovaně.

„Paštika se vašemu šéfkuchaři moc nepovedla.“

Verenne, štíhlý, plešatý čtyřicátník, přemohl nechuť a usmál se. „Dohlédnu, aby vám lépe chutnalo při návratu.“

„A jak se daří panu Massardeovi?“

„Čeká na vás v kanceláři.“ Verenne šel napřed po chodníku pod plátěnou stříškou do tříposchoďové budovy se zaoblenými rohy a černými reflexními okny.

Prošli úplně opuštěnou vstupní mramorovou halou, kde hlídal jen jeden strážný, a vyjeli výtahem do chodby obložené teakovým dřevem. Odtud vedly dveře do hlavního salonu, který Massardeovi současně sloužil jako pracovna.

Verenne Kazima uvedl do malé, luxusně zařízené studovny, ke kožené pohovce, navržené Rochem Boboisem.

„Posaďte se, prosím. Pan Massarde přijde –“

„Ale Felixi, já jsem tady,“ ozval se hlas za nimi. Massarde přistoupil blíž a objal generála. „Zatebe, můj příteli, jak milé, že jsi přijel.“

Yves Massarde měl modré oči, černé obočí a ryšavé vlasy. Úzký nos a hranatou bradu. Hubený, se štíhlými boky, ale s vystupujícím břichem. Nic na něm se k sobě nehodilo. V paměti lidí, kteří se s ním setkali, však nezůstával fyzický dojem. Vtiskla se do nich jen intenzivní energie, která z něho vyzařovala, zvláštní elektrizující pocit.

Podíval se významně na Verenneho, který se uklonil, tiše opustil místnost a zavřel za sebou.

„Přejděme k věci, Zatebe. Moji agenti v Káhiře mě informovali o fiasku, které způsobili tvoji lidé, když se snažili odradit zástupce světové zdravotnické organizace od cesty do Mali.“

„Politováníhodná okolnost,“ pokrčil Kazim lhostejně rameny. „Příčiny jsou nejasné.“

Massarde se na generála ostře podíval. „Podle mých zdrojů vyslaní vrahové zmizeli po neúspěšném pokusu zabít doktorku Evu Rojasovou.“

„Trest za to, že nezvládli úkol.“

„Dal jsi je popravit?“

„U svých lidí nesnáším neúspěch,“ lhal Kazim. Ve skutečnosti mu jejich selhání a záhadné zmizení zůstávalo záhadou. Průchod svému zklamání dal rozkazem k popravě důstojníka, který atentát plánoval. Obvinil jeho i ostatní muže ze zrady a neuposlechnutí rozkazu.

Massarde by se nevypracoval do své pozice, kdyby nebyl pronikavým znalcem lidské povahy. Kazima znal dost dobře na to, aby tušil, že zamlžuje skutečnost. „Pokud máme někde nepřátele, byla by chyba je podceňovat.“

„Bylo to bezvýznamné,“ řekl Kazim a dal tím najevo, že chce změnit téma. „Naše tajemství ohroženo není.“

„To říkáš ve chvíli, kdy má v Gau během hodiny přistát tým expertů zdravotnické organizace OSN pro znečištění životního prostředí? Neber to na lehkou váhu, Zatebe. Když je stopy zavedou až sem –“

„Nenajdou nic než písek a sluneční žár,“ přerušil ho Kazim. „Yvesi, víš lépe než já, že ať je příčinou podivné nemoci v povodí Nigeru cokoli, nemůže to pocházet odtud. Nevidím způsob, jak by tvůj projekt mohl nést odpovědnost za kontaminaci prostředí vzdáleného stovky kilometrů na jihovýchod odtud.“

„To je pravda,“ pronesl Massarde zamyšleně. „Naše monitorovací systémy ukazují, že odpad, který pro oči světa spalujeme, zcela splňuje přísné limity stanovené mezinárodními normami.“

„Takže jaký problém?“ pokrčil rameny Kazim.

„Žádný, pokud máme kryté všechny kanály.“

„Jen přenechej tým expertů na starost mně.“

„Nebraň jim v práci násilím,“ varoval Massarde.

„Poušť se sama postará o vetřelce.“

„Zabij někoho a Mali i moje společnost se vystaví velkému riziku. Šéf týmu, doktor Hopper, svolal v Káhiře tiskovou konferenci a stěžoval si na nedostatek spolupráce ze strany tvojí vlády. Prohlásil veřejně, že jeho výzkumný tým by po příletu mohlo ohrozit nějaké nebezpečí. Jejich kosti zůstanou roztroušené v poušti, příteli, a do Mali a zvlášť sem na projekt vtrhne armáda novinářů a vyšetřovatelů Spojených národů.“

„Když šlo o odstranění doktorky Rojasové, nepřipadal jsi mi tak úzkostlivý.“

„Ano, ale to se neodehrávalo na našem dvorku a spojitost s námi nikdo nehledal.“

„Ani ses neznepokojoval, když si polovina vašich inženýrů s manželkami vyjela na romantický piknik do dun a už se nevrátila.“

„Museli zmizet, abychom utajili druhou fázi naší operace.“

„Měls štěstí, že jsem mohl zachránit situaci, aby se obešla bez palcových titulků v pařížských novinách a bez vyšetřování francouzských vládních agentů v terénu.“

„Udělals to dobře,“ povzdechl si Massarde. „Neobejdu se bez tvých schopností, které oceňuju.“ Jako většina despotů Kazim potřeboval neustálé pochlebování a uznávání svého génia. Massarde generálem pohrdal, ale ilegální operace společnosti si vyžadovaly jeho spolupráci. Tuhle smlouvu uzavřeli v pekle dva lotři, ale Massarde přitom chtěl mít navrch, a bohužel se nemohl obejít bez velbloudího trusu, jak Kazima za jeho zády nazýval. Koneckonců výplata padesáti tisíc dolarů měsíčně byla maličkostí proti dvěma milionům dolarů, které Massarde denně získával z celého projektu.

Kazim vstal, přistoupil k bohatě zásobenému baru a nalil si sklenku koňaku. „Co tedy navrhuješ pro vyřízení doktora Hoppera a jeho lidí?“

„Ty jsi expert na tyhle záležitosti,“ vyvlékl se z odpovědnosti Massarde se šarmem úhoře. „Ponechám to tvému umění.“

Kazim zvedl obočí. „Vyřeším to jednoduše, můj příteli. Odstraním problém, který přicházejí řešit.“

Massardea to zaujalo. „Jak to chceš dokázat?“

„Už jsem začal,“ pochlubil se Kazim. „Poslal jsem brigádu osobní stráže, aby obklíčila, postřílela a pohřbila všechny oběti té záhadné nemoci.“

„Střílíš vlastní lidi?“ V Massardeově hlase zněla ironie.

„Konám jen svou vlasteneckou povinnost, abych vymýtil epidemii,“ odpověděl Kazim chladnokrevně.

„Máš poněkud radikální metody.“ Massardeovo čelo zvlnila starostlivá vráska. „Buď opatrný, Zatebe, ať nevyprovokuješ povstání. Kdyby svět náhodou objevil, co tu doopravdy děláme, mezinárodní tribunál by nás pověsil oba.“

„Neudělají to bez průkazných svědectví – a svědky nebudou mít.“

„A co ti šílení ďáblové, co zmasakrovali turisty v Asselaru? Ty jsi uklidil taky?“

Kazim se otrle zasmál. „Ne, ti se pobili a snědli navzájem. Ale jsou tu další vesnice, které trpí stejnou nemocí. Kdyby Hopper a jeho spolek příliš otravovali, možná bych se mohl postarat, aby zažili takový masakr z první ruky.“

Massarde nepotřeboval další vysvětlování. Četl Kazimovu tajnou zprávu o krveprolití v Asselaru. Dovedl si snadno představit, jak šílení nomádi doslova hltají členy expedice OSN jako předtím turisty ze safari.

„Účinný způsob, jak se jich zbavit,“ uznal. „A ušetří to náklady na pohřební hostinu.“

„Přesně tak.“

„Ale co když jeden nebo dva přežijí a pokusí se vrátit do Káhiry?“

Kazimovy rty se zkřivily ošklivým úsměvem. „Nezáleží na tom, jak zemřou. Jejich kosti už z pouště nedokážou odejít.“

9

Před desetitisíci lety nynějšími vyprahlými vádí na území republiky Mali proudila voda a rovina, kudy protékala, hýřila porostem, lesy a stovkami druhů rostlinstva. Na úrodných planinách a úbočích hor žil člověk doby kamenné, než si ochočil zvířata a stal se pastevcem. Příštích sedm tisíc let kmeny lovily antilopy, slony a buvoly a hnaly stáda dlouhorohého skotu z jedné šťavnaté pastviny na další.

Stáda vypásala stále větší plochy, dešťů ubývalo a Sahara začala vysychat, až se změnila na dnešní neplodnou poušť, která se stále rozšiřuje. Ukusuje dál ze sousedních úrodných území tropického pásma afrického kontinentu. Velké kmeny postupně její oblast opouštěly, zanechávajíce neutěšená, bezvodá území malému počtu kočovnických skupin, které zde přežívaly.

Když do Afriky pronikli Římané, objevili neuvěřitelnou odolnost velbloudů. Ti jim pomohli dobýt pouštní pustiny a zajistit dopravu zlata, slonoviny, ale také otroků a mnoha tisíců divokých zvířat k lodím, které je dopravovaly do krvavých arén Říma. Řadu století jejich karavany křižovaly pouští od Středozemního moře až k břehům Nigeru. A když sláva Říma pohasla, byl to opět velbloud, který otevřel brány Sahary invazi Berberů, po nich Arabů a Maurů.

Mali představuje poslední článek mocných a dávno zaniklých říší, které vládly černé Africe. V raném středověku ghanské království rozšířilo velké karavanní cesty mezi Nigerem, Alžírskem a Marokem. V roce 1240 po Kristu zničili Ghanu Mandingové z jihu, ale založili zde ještě větší říši, nazývanou Malinke. V tomto slově je kořen názvu dnešního Mali. Tato říše dosáhla velkého blahobytu a města Gao a Timbuktu začala být uznávaná široko daleko jako střediska islámského náboženství a kultury.

V tehdejším známém světě se šířily legendy o bájném bohatství zlatých karavan a říše se stala slavnou až na Středním východě. Ale o dvě stě let později se začala rozkládat a upadat, když ji ze severu napadli nomádští Tuaregové a Fulanové. Nad územím postupně převzali vládu východní Songhajové a vládli až do roku 1591, kdy armády marockého sultána pronikly až k Nigeru a jejich království vyvrátily. Počátkem devatenáctého století, když Francouzi rozšířili svoji koloniální říši na jih, sláva maliských říší upadla téměř do zapomnění. Na přelomu devatenáctého a dvacátého století ovládli celé území Mali a s dalšími západoafrickými teritorii založili samostatnou kolonii, která od roku 1920 nesla název Francouzský Súdán. V roce 1960 vyhlásilo Mali samostatnost, přijalo ústavu a vytvořilo vládu. První prezident byl odstraněn skupinou důstojníků, vedenou poručíkem Moussou Traoréem. V roce 1992, po řadě neúspěšných pokusů o převrat, byl prezident, nyní už generál Traoré svržen majorem Zatebem Kazimem.

Ten si brzy uvědomil, že jako vojenský diktátor nezíská zahraniční pomoc ani půjčky, odstoupil a jako svou figurku nastolil současného prezidenta Tahira. Obratnou manipulací obsadil zákonodárný sbor svými přívrženci a udržoval odstup od Sovětského svazu i od Spojených států. Současně se přidržel těsných vztahů s Francií.

Zajistil si kontrolu nad domácím i zahraničním obchodem a obohatil svá tajná bankovní konta na celém světě. Vrhl se do výhodných rozvojových projektů a přes přísnou celní kontrolu, kterou zavedl, právě on těžil z podílu na podloudnictví. Zahraniční finanční uznání za jeho blahovůli, jako například za spolupráci s Yvesem Massardem, z něho učinilo multimilionáře. Nebylo divu, že následkem Kazimovy naprosté zkorumpovanosti a nenasytnosti jeho aparátu bylo Mali jednou z nejchudších zemí na světě.

Boeing 737 Organizace spojených národů klesal tak blízko k zemi, že se Eva obávala, aby konce jeho křídel nesrazily střechy hliněných a dřevěných chatrčí a domků. Pilot vyrovnal výšku a blížil se k primitivnímu letišti legendami opředeného města Timbuktu. Když se podvozek dotkl ranveje a Eva vyhlédla z okénka, stěží si dokázala představit, že toto špinavé místo bylo kdysi velkým tržištěm a křižovatkou karavan, centrem říší Ghany, Malinke a Songhaje, a že v něm žilo sto tisíc obyvatel. Ze sezónního tábora, založeného Tuaregy v roce 1100, se rozrostlo do jednoho z největších obchodních středisek západní Afriky.

Teď byla jeho slavná minulost zapomenutá. Kromě tří zachovaných mešit zůstalo málo z bývalé velikosti. Město vypadalo mrtvě a opuštěně, úzké křivé uličky tvořily bludiště, které zdánlivě nevedlo nikam. Pomyslela si, že město přežívá houževnatě, ale zbytečně.

Hopper neztrácel čas. Otevřel dvířka kabiny a sestoupil po schůdkách dřív, než dozněl zvuk tryskových motorů. Přistoupil k němu důstojník Kazimovy osobní gardy s hlavou ovinutou indigově modrým litamem a zasalutoval. Pozdravil anglicky s francouzským přízvukem.

„Předpokládám, že jste doktor Hopper.“

„A vy musíte být pan Stanley,“ odpověděl Hopper se svým obvyklým smyslem pro humor. Narážka na Stanleyovo setkání s Livingstonem však nenašla odezvu. V pohledu maliského důstojníka se mísily ne právě přátelské pocity s neskrývaným podezřením. „Jsem kapitán Mohammed Batutta. Pojďte, prosím, se mnou do terminálu.“

Hopper se podíval na terminál. Představovala ho kovová kolna s malými okénky. „Zajisté, pokud nevíte o ničem lepším,“ řekl suše.

Vešli do malé, slunečními paprsky rozžhavené kanceláře, kde nebylo nic, jen starý dřevěný stůl a dvě židle. Za stolem seděl důstojník, zřejmě Batuttův představený. Díval se nevrle a prohlížel si Hoppera s neskrývaným pohrdáním.

„Jsem plukovník Nouhoum Mansa. Mohu, prosím, vidět váš pas?“

Hopper měl připravených šest pasů svého týmu, a tak mu je podal.

Plukovník je lhostejně prolistoval a poznamenal si pouze národnosti. Pak se zeptal: „Proč jste přicestovali do Mali?“

Hopper procestoval téměř celý svět a postrádal smysl pro směšné formality. „Myslím, že znáte účel naší cesty.“

„Odpovězte na otázku.“

„Jsme členové Světové zdravotnické organizace Spojených národů s posláním přezkoumat zprávy o toxickém onemocnění, které propuklo u vašich obyvatel.“

„Žádné takové onemocnění u našich lidí nepropuklo,“ pravil plukovník rozhodně.

„Pak jistě nebudete mít námitky, když odebereme vzorky vody a vzduchu v náhodně vybraných městech a vesnicích podél Nigeru.“

„Nejsme nakloněni cizincům, kteří hledají nedostatky v naší zemi.“

Hopper se však jen tak nevzdával stupidním úřadům. „Jsme tu, abychom zachraňovali lidské životy. Myslel jsem, že generál Kazim to pochopil.“

Mansa strnul. Skutečnost, že Hopper se odvolával na Kazima místo na prezidenta Tahira, ho zaskočila. „Generál Kazim… vydal rozkazy povolující vaši návštěvu?“

„Proč mu nezavoláte a neověříte si to?“

Šlo o bluf, ale Hopper neměl co ztratit.

Plukovník Mansa vstal a šel ke dveřím. „Počkejte zde,“ vyzval ho příkře.

„Řekněte, prosím, generálovi, že sousední země pozvaly vědecké pracovníky Spojených národů, aby jim pomohli najít zdroj kontaminace, a pokud mému týmu odmítne vstup do Mali, ztratí tvář před národy celého světa.“

Mansa neodpověděl a opustil dusnou místnost.

Zatímco čekal, Hopper na kapitána Batuttu upřel svůj nejostřejší pohled. Batutta po několika okamžicích odvrátil oči a začal se procházet.

Asi po pěti minutách se Mansa vrátil a posadil se. Beze slova pečlivě orazítkoval pasy a vrátil je Hopperovi. „Máte povolen vstup do Mali, abyste provedli svůj výzkum. Ale pamatujte si, doktore, že vy i vaši lidé jste tady hosty. Nic víc. Pokud vydáte nějaké nevhodné prohlášení anebo se zúčastníte nějaké akce ohrožující bezpečnost státu, budete deportováni.“

„Děkuji vám, plukovníku. A poděkujte, prosím, generálu Kazimovi za jeho laskavé povolení.“

„Kapitán Batutta a deset jeho mužů vás budou doprovázet jako ochrana.“

„Jsem poctěn, že budeme mít tělesnou stráž.“

„Výsledky budete sdělovat přímo mně. Očekávám v této věci vaši plnou spolupráci.“

„Jak vám budu podávat zprávy z vnitrozemí?“

„Kapitánova jednotka bude mít potřebné komunikační vybavení.“

„Budeme spolu jistě dobře vycházet,“ řekl Hopper přátelsky Batuttovi. Otočil se zpět k Mansovi. „Chceme pro potřeby týmu auto, nejlépe s pohonem všech čtyř kol, pro personál, a dvě nákladní auta pro naše laboratorní zařízení.“

Plukovník Mansa zrudl. „Zařídím přistavení vojenských vozidel.“

Hopper věděl, že pro plukovníka je důležité zachovat si tvář a mít poslední slovo. „Děkuji vám, plukovníku Manso. Jste velkorysý muž. Generál Kazim musí být velmi hrdý, že má na své straně udatného bojovníka pouště.“

Mansa se napřímil s triumfálním výrazem uspokojení v očích. „Ano, generál mi často vyslovil vděčnost za loajalitu a za spolehlivé služby.“

Rozhovor skončil a Hopper se vrátil k letadlu, aby řídil vyložení nákladu. Z okna kanceláře ho pozoroval Mansa s lehkým úsměvem na rtech.

„Mám omezit průzkum na oblasti, které nejsou utajené?“ zeptal se Batutta.

Mansa se ani neotočil od okna a pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, nech je jít, kam budou chtít.“

„A když doktor najde známky otravy?“

„Na tom nezáleží. Dokud budu kontrolovat spojení s vnějším světem, změním zprávy tak, aby dokázaly, že v naší zemi neexistuje nemoc ani nebezpečné odpady.“

„Ale když se vrátí do centra –“

„Myslíš, že vyjdou najevo pravé výsledky,“ dokončil Mansa. „Ano. Určitě.“ Náhle se otočil s výhružným výrazem. „Ale nestane se to, když jejich letadlo potká při zpátečním letu tragická nehoda.“

10

Pitt si za letu z Egypta do Nigérie zdříml. Vzbudil se, jen když Rudi Gunn přišel s třemi šálky kávy. Rezignovaně na něho pohlédl. Jeho výraz naprosto postrádal nadšení a jakékoli očekávání něčeho příjemného.

„Kde se v Port Harcourtu máme s admirálem sejít?“ zeptal se, ale vlastně mu na tom pramálo záleželo.

„Přesně řečeno, neodehraje se to v Port Harcourtu,“ okolkoval Gunn a podal mu kávu.

„A kde tedy?“

„Čeká na palubě naší výzkumné lodi, kotvící dvě stě kilometrů od pobřeží.“

Pitt pozoroval Gunna jako lovecký pes lišku, kterou zahnal do kouta. „Ty nám něco tajíš, Rudi.“

„Nechtěl by Al taky trochu kávy?“

Pitt se podíval na Giordina chrápajícího v sladkém zapomnění. „Ušetři si to. Teď bys ho neprobudil ani dělbuchem.“

Gunn se pohodlně usadil v křesle přes uličku proti Pittovi. „Nemohu ti říct, co má admirál Sandecker v plánu, protože to na mou duši sám nevím. Mám však podezření, že to má něco společného s výzkumem, který biologové NUMA provádějí na korálových útesech ve všech oceánech.“

„Něco o tom vím,“ připustil Pitt, „ale výsledky měly přijít až po našem odletu do Egypta.“ Doufal, že konečně z Gunna něco vytáhne. Vždycky spolu dobře vycházeli, i přes rozdílný způsob života. Gunn byl intelektuál s diplomem z chemie, oceánografie a finanční vědy. Nejraději by trávil život v obrovské knihovně, mezi záplavou knih, analýz a výzkumných projektů.

Pitt naopak rád pracoval rukama, zajímala ho mechanika, ale nejvíc ho těšila jeho sbírka starých automobilů ve Washingtonu. Dobrodružství bral jako drogu. Cítil se jako v ráji, když mohl letět starým letadlem nebo se potápět a hledat historické vraky. Vystudoval strojní inženýrství a největší potěšení mu poskytovala práce, která se jiným zdála nepřijatelná. Na rozdíl od Gunna se zřídka zdržoval u pracovního stolu v kanceláři NUMA. Daleko víc ho lákaly hlubiny moře.

„Hlavní poznatek říká, že korálové útesy jsou ohrožené a odumírají tempem, jaké jsme dosud nezaznamenali,“ pokračoval Gunn. „Právě teď to představuje nejžhavější téma oceánologů a biologů.“

„Které části oceánu jsou postiženy nejvíc?“

Gunn se díval do šálku s kávou. „Karibik od Florida Keys k Trinidadu, Tichý oceán od Havaje až k Indonésii, Rudé moře a břehy Afriky.“

„A všude odumírají stejně rychle?“

„Ne. Nejhorší je to podél západoafrického pobřeží.“

„Nemyslel jsem, že je to něco zvláštního, když korálové útesy procházejí populačním cyklem. Zastaví reprodukci a odumírají, ale potom se opět ozdraví a rozmnožují se dál.“

„To je pravda,“ přikývl Gunn. „Když se jejich podmínky vrátí k normálu, útesy se opět vzpamatují. Tentokrát však je jejich poškození tak rozsáhlé jako nikdy a rozsah škod také neobvykle roste.“

„Už máte nějakou představu proč?“

„Jen dva faktory. Jedním je obvyklý viník, oteplení vody. Periodické zvýšení teploty vody, vyvolané zejména změnami směru mořských proudů, způsobuje, že drobní koráli v sobě neudrží a vyvrhávají řasy, kterými se živí.“

„To jsou ti drobní trubkovití živočichové, jejichž kostry jsou stavebním materiálem útesů…?“

„Správně.“

„To je zhruba všechno, co vím o korálech,“ přiznal Pitt. „Boj korálových polypů o přežití málokdy vyvolá palcové titulky v novinách.“

„A je to chyba,“ zalitoval Gunn. „Zvlášť když uvážíš, že změny chování korálů mohou být přesným barometrem budoucích trendů situace moří a světového klimatu.“

„Dobrá. Takže koráli zvracejí řasy,“ shrnul to Pitt. „A co dál?“

„Protože řasy jsou pro korály výživou a dodávají jim vybarvení, jejich nedostatek korály vysiluje, jsou bílé a ztrácejí životaschopnost. Tento jev je známý jako vybělení korálů.“

„K tomu dochází zřídka, když je voda chladná.“

Gunn se podíval na Pitta. „Proč ti to vyprávím, když to víš?“

„Čekám, kdy se dostaneš k tomu hlavnímu.“

„Nech mě vypít kávu, než mi úplně vychladne.“

Nastalo ticho. Gunn vlastně neměl chuť na kávu, ale upíjel, dokud Pitt neztratil trpělivost.

„Dobrá,“ řekl. „Na celém světě odumírají korálové útesy. Tak jak je to s tím druhým faktorem, který to zavinil?“

Gunn pomalu míchal kávu. „Novou hrozbou, a to velmi vážnou, je náhlé přemnožení hustých zelených řas a chaluh, které nezadržitelně pokrývají a dusí korály.“

„Zadrž. Říkáš, že koráli hladovějí, protože vyvrhují řasy, i když jsou jimi zahlceni?“

„Oteplení vody někomu dává, někomu bere. Ničí útesy, protože pomáhá většímu růstu řas, které pak zabrání, aby se ke korálům dostaly živiny a sluneční světlo. Zahltí je k smrti.“

Pitt si prohrábl černou hřívu. „Snad se všechno napraví, až se voda ochladí?“

„Zatím k tomu nedošlo. Alespoň ne na jižní polokouli. A v příštím desetiletí se neočekává ochlazení vody.“

„Myslíš, že jde o přirozený jev, nebo o vliv skleníkového efektu?“

„Je to možné, a k tomu ještě přistupují obvyklé známky znečištění mořské vody.“

„Cožpak nemáte solidní důkazy?“

„Ani já, ani oceánologové v NUMA neznáme všechny odpovědi.“

„Nikde jsem neslyšel o vědátorovi, který by neměl v rukávu nějakou teorii,“ zašklebil se Pitt.

Gunn se ušklíbl na oplátku. „Takhle jsem se na sebe nikdy nedíval.“

„Myslíš tak neuctivě?“

„Rád si z lidí utahuješ, viď?“

„Jen ze zažraných akademiků.“

„Dobrá,“ začal Gunn. „Nejsem Šalamoun, ale když už ses zeptal, mám jakousi teorii o přemnožení mořských řas. Jak dnes už ví každý školák, po generace se do moří dostávají nezpracované odpady včetně jedovatých chemikálií, a podle mě jsme dosáhli bodu nasycení. Křehká chemická rovnováha moří je nezvratně ztracená. Mořská voda se zahřívá a my všichni, a ještě víc naši vnukové, za to zaplatíme vysokou cenu.“

Pitt nikdy neviděl Gunna tak vážného. „To je zlé.“

„Jsem přesvědčený, že jsme překročili bod, odkud není návratu.“

„Nejsi optimista a nevěříš, že by se věci mohly vrátit k dřívější rovnováze?“

„Ne,“ řekl Gunn smutně. „Příliš dlouho jsme ignorovali katastrofální účinky masového znečišťování vod.“

Pitt pohlédl na přítele, trochu překvapený tím, že druhá hlavní osoba NUMA podléhá chmurným myšlenkám o neodvratné zkáze. Gunn vykreslil smutný obraz budoucnosti. Pitt jeho absolutní pesimismus nesdílel. Připouštěl, že oceány jsou nemocné, ale nevěřil, že pro ně není záchrany.

„No tak, Rudi, nepodléhej tomu,“ Pitt se snažil být veselý. „Ať pro nás má admirál jakýkoli tajemný úkol, přece neočekává, že my tři se vydáme zachraňovat světové oceány.“

Gunn se na něj podíval a chabě se usmál. „Nikdy si netroufnu uhádnout, co má admirál v úmyslu.“

Kdyby někdo z nich věděl, jak velice se Pitt mýlí, přinutili by pilota třeba násilím, aby ihned změnil kurz a vrátil se do Káhiry.

Mezipřistání na ranveji ropné společnosti na okraji Port Harcourtu bylo krátké. Za několik minut již seděli v helikoptéře a letěli nad Guinejským zálivem. Po třičtvrtě hodiny trvajícím letu se snášeli nad výzkumným plavidlem Sounder, které Pitt i Giordino dobře znali z předcházejících průzkumných projektů. Sto dvacet metrů dlouhá loď, postavená nákladem osmdesáti milionů dolarů, byla nabitá nejmodernějšími seizmickými, hloubkoměrnými a sonarovými systémy.

Pilot obletěl vysoký jeřáb na zádi Sounderu a dosedl na přistávací plochu za palubní nástavbou. Pitt vystoupil první, za ním Gunn. Jako poslední zívající Giordino, čilý jako zombie. Než se rotory vrtulníku zastavily, pozdravili se na palubě s posádkou a vědci, se kterými se většinou znali už dlouhá léta.

Pitt se zde vyznal a ihned zamířil k žebříku průlezu k laboratořím. Prošel mezi policemi s chemickými přístroji a vstoupil do konferenčního sálku. Na pracovní a výzkumnou loď byla místnost příjemně vybavená dlouhým mahagonovým stolem a pohodlnými čalouněnými křesly.

U velkého plátna pro zadní projekci stál vysoký černoch, otočený zády ke dveřím a zahloubaný do diagramu na plátně. Pitt odhadl, že má něco přes dva metry a je jistě o dvacet let starší než on. Pohyboval se uvolněně, určitě se na něm podepsala úspěšná basketbalová kariéra. Co však Pitta a jeho dva přátele upoutalo víc než barevné grafy a neuvěřitelně velký muž, byla druhá postava v konferenčním sále. Nevysoký, ale vzpřímený muž, nenuceně se opírající jednou rukou o stůl. V druhé držel veliký nezapálený doutník. Úzký obličej, autoritativní pohled chladných modrých očí, prošedivělé ryšavé vlasy a perfektně zastřižená bradka vyvolávaly obraz admirála ve výslužbě. A jak naznačovala modrá blůza se zlatými kotvami na klopách, opravdu jím byl.

Admirál James Sandecker, hnací síla NUMA, se ještě víc napřímil, usmál se úsměvem barracudy a vyšel jim s napřaženou rukou vstříc.

„Dirku! Ale!“ pozdravil je s hraným překvapením nad nenadálou návštěvou. „Gratuluji vám, že jste objevili faraónovu pohřební bárku. Nádherná práce. Udělali jste to skvěle.“ Kývl na pozdrav Gunnovi. „Rudi, vidím, žes je sem zahnal bez incidentu.“

„Jako jehňata na porážku,“ chmurně se usmál Gunn.

Pitt se na Gunna otočil s ostrým pohledem a obrátil se k Sandeckerovi. „Vytáhl jste nás od Nilu zatraceně rychle. Proč?“

Sandecker předstíral lítost. „Žádné ahoj nebo rád tě vidím? Žádný srdečný pozdrav pro ubohého starého bosse, který musel zrušit večeři s úchvatnou bohatou washingtonskou celebritou a trmácí se šest tisíc kilometrů, aby mohl složit poklonu vašemu výkonu?“

„Proč jen mě vaše vysoce pochybné blahořečení naplňuje úzkostí?“

Giordino se pohodlně usadil v křesle. „Když jsme byli tak dobří, jakpak to vypadá s nějakým citelným zvýšením platu nebo aspoň s prémií, rychlým návratem domů a dvěma týdny placené dovolené?“

Sandecker odpověděl shovívavě: „Průvod s mažoretkami po Broadwayi přijde později. Až po zábavní plavbě po Nigeru.“

„Niger?“ zamumlal Giordino tázavě. „Další pátrání po vracích?“

„Žádné vraky.“

„Kdy?“ zeptal se Pitt.

„Vyrazíte za svítání.“

„Co přesně od nás budete chtít?“

Sandecker se obrátil na obra u projekčního plátna. „To hlavní napřed. Dovolte mi, abych vám představil doktora Darcyho Chapmana, hlavního toxikologa z Goodwinovy laboratoře oceánologie v Laguna Beach.“

„Pánové,“ pronesl Chapman hlubokým hlasem, který jako by stoupal ze studny. „Jsem upřímně rád, že se s vámi setkávám. Admirál Sandecker mě seznámil s vašimi úspěchy. Opravdu na mne udělaly dojem.“

„Vy jste hrával za Denver Nuggets,“ vzpomněl si Gunn a zaklonil se, aby Chapmanovi pohlédl do očí.

„Dokud mě nezradila kolena,“ usmál se Chapman. „Pak jsem se vrátil ke studiu a práci na doktorátu v oboru chemie životního prostředí.“

Pitt a Gunn si s ním potřásli rukama. Giordino jen unaveně mávl ze svého křesla.

Sandecker zvedl telefon a objednal snídani.

„Proč bychom si neudělali pohodlí,“ řekl rázně. „Do zítřejšího svítání toho máme hodně na práci.“

„Vy pro nás máte nějakou hnusnou práci,“ protáhl Pitt podezřívavě.

„No ovšemže je to hnusná práce,“ potvrdil Sandecker věcně. Kývl na doktora Chapmana a ten stiskl tlačítko dálkového ovladače projektoru. Na plátně se objevila barevná mapa řeky s meandry. „To je Niger. Po Nilu a Kongu třetí nejdelší africká řeka. Zvláštní na ní je, mimo jiné, že pramení v Guineji, pouhých 300 kilometrů od moře. Teče nejdříve na severovýchod a pak se obrací a teče 4200 km jižním směrem, rozlévá se do delty na nigerijském pobřeží, kde se konečně vlévá do Atlantiku. A tam se podílí na katastrofálním průšvihu…, jehož následky mohou lidstvu přiblížit soudný den.“

11

Pitt se podíval na Sandeckera, jako by si to chtěl ověřit. „Soudný den, admirále? Rozuměl jsem vám dobře?“

„Nemluvím zbůhdarma. Moře u západní Afriky umírá, protože je otravuje neznámá látka. Situace se rychle zhoršuje, dochází k řetězové reakci, která může zničit veškerý život v oceánu.“

„To by ale mohlo vést k trvalé změně klimatu na Zemi,“ řekl Gunn.

„To není to nejhorší,“ poznamenal Sandecker. „V konečném důsledku to znamená i konec všech forem života na pevninách, tedy i nás.“

Gunn pochybovačně zabručel. „Nepřeháníš –“

„Že přeháním?“ skočil mu Sandecker ostře do řeči. „Zrovna to mi také namítli ti kreténi v Kongresu, když jsem je varoval a žádal o podporu projektu na identifikaci a řešení problému, který jsme objevili. Mají víc starostí, aby si udrželi svou vzácnou moc, a slibují raději dobytí Měsíce, jen aby byli znovu zvoleni. Jsem už k smrti znechucený nekonečnými, stupidními slyšeními ve výborech. Jsem otrávený jejich nepochopením, když se má udělat něco nepopulárního, a oni raději nechají národ upadnout do záhuby. Systém dvou stran se stal stojatým bahnem podvodů a nezodpovědných slibů. Jako pro komunismus, i pro demokracii je velkou zkouškou, jak odolá korozi korupce. Koho zajímá, jestli život v oceánech zanikne? Přisámbůh, mne ano. A chci bojovat do krajnosti, abych ho zachránil.“

Sandeckerovy oči svítily rozhořčením, odhodláním zaťal zuby do rtů. Pitt byl ohromený hloubkou jeho přesvědčení. Dosud nikdy nezažil admirála tak spontánního.

„Nebezpečný odpad se vylévá skoro do všech řek na světě,“ konstatoval Pitt tiše a vrátil diskusi věcný tón. „Co je tak zvláštního na znečištění Nigeru?“

„Zvláštní a nebezpečné je, že produkuje to, čemu se běžně říká rudý příliv. Množí a šíří se znepokojující měrou.“

„V zmámených vodách hořelo to dál krvavým plamenem,“ zarecitoval Pitt.

Sandecker se bleskově podíval na Gunna a pak na Pitta. „Vidím, že zpráva se k tobě dostala.“

„Ano, ale souvislost ne.“

„Všichni se vyznáte v potápění,“ vložil se do debaty Chapman, „možná víte, že rudý příliv způsobují obrněnky, druh mikroskopických červenohnědých řas, které obsahují červený pigment. Když mají příznivé podmínky, začnou se přemnožovat a jejich červená masa zamoří vodu.“

Chapman stiskl tlačítko dálkového ovladače a doprovodil výklad obrazem podivného mikroorganismu s dvěma bičíky na jednom konci. „Výskyt rudého přílivu byl zaznamenán už dávno. Mojžíš podle bible proměnil nilskou vodu v krev. Homér a Cicero se zmiňují o rudě kvetoucím moři a stejný jev pozoroval i Darwin během plavby na lodi Beagle. I v moderní době byl na různých místech pozorován, nedávno u západního pobřeží Mexika. V mořské vodě se objevil jedovatý sliz a potom se masově rozšířily obrněnky. Následky byly katastrofální. Zahynuly doslova miliardy měkkýšů, korýšů, ryb a želv. Neodolali dokonce ani vilejši, velmi odolní přisedlí korýši. Uzavřeli tam přes 300 kilometrů pláží a stovky místních obyvatel i turistů se otrávily po požití ryb kontaminovaných řasami, obsahujícími smrtelné toxiny.“

„Potápěl jsem se s akvalungem v moři, kdy byly červené řasy, ale bez jakýchkoli následků,“ ozval se Pitt.

„Naštěstí jste narazil na jeden z mnoha neškodných druhů,“ vysvětlil Chapman. „Tentokrát však jde o nově objevenou mutaci produkující nejnebezpečnější, smrtelný toxin biologického původu, jaký známe. Nic živého v moři, co s ním přijde do sebemenšího kontaktu, nepřežije. Kdyby se ho na obydlené pevnině rovnoměrně rozptýlilo jen několik gramů, promění se v obrovský hřbitov.“

„Je to možné?“

Chapman přikývl. „Ano, takovou má účinnost.“

„Jako by nestačilo,“ dodal Sandecker, „že ty nepatrné bestie konzumují samy sebe v kanibalských orgiích a přitom spotřebovávají kyslík z vody, takže i ryby a řasy, které by jinak přežily, zahynou udušením.“

„Nejen to,“ pokračoval Chapman. „Sedmdesát procent veškerého kyslíku na Zemi obnovují rozsivky, jednobuněčné řasy žijící také v moři. Zbývající podíl zajišťují rostliny, žijící na pevnině. Nemusím se dlouze zabývat fotosyntézou, procesem, který přitom využívají řasy v moři a stromy v lesích a džunglích. Znáte to dobře ze školy. Rudý příliv otravuje a dusí rozsivky stále více. Nebudou-li rozsivky, nebude ani kyslík. Tragédie je, že kyslík považujeme za samozřejmost a nemyslíme na to, že narušení křehké rovnováhy jeho množství, vyrobeného rostlinami, a množství kysličníku uhličitého, který vysíláme do ovzduší spalováním, může být naším posledním vzdechem.“

„Neexistuje možnost, že by se červené řasy požíraly navzájem a tím se zlikvidovaly samy?“ zeptal se Giordino.

Chapman zakroutil záporně hlavou. „Ztráty si mnohonásobně vynahradí. Za jednu se jich zrodí deset. Není to už jen lokální rudý příliv. Už se dá mluvit o rudé skvrně v oceánu.“

„Nestává se, že přemnožení samo pomine a řasy se ztratí?“ argumentoval Gunn. „Nebo že vymřou, když se dostanou do styku s chladnějším mořským proudem?“

Sandecker přikývl. „Ano, ale naneštěstí nečelíme normálním podmínkám. Mutace, s kterou máme co dělat, vypadá imunní ke změnám teploty vody.“

„Takže neexistuje naděje, že by rudý příliv u břehů Afriky sám ustoupil a nakonec zmizel?“

„Ne, když nic nepodnikneme,“ odpověděl Chapman. „Tyhle bičíkovité řasy se rozmnožují astronomickou rychlostí jako triliony naklonovaných Frankensteinů. Místo několika tisíc v litru vody je jich řádově miliarda. Takový růst vědci ještě nikdy nikde nezjistili. V současném okamžiku je nemůže nic zastavit.“

„Máte nějakou teorii o tom, co novou mutaci způsobilo?“ zeptal se Pitt.

„Zdroj nebo příčinu vzniku nového druhu červenohnědých bičíkovitých řas neznáme. Domníváme se však, že kontaminující látka pochází z Nigeru, který se vlévá do Guinejského zálivu. Vyvolala mutaci bičíkovitých řas a povzbudila jejich reprodukční cyklus.“

„Jako steroidy, kterými se dopují sportovci,“ suše prohodil Giordino.

„Nebo afrodiziakum,“ ušklíbl se Gunn.

„Když se červená skvrna rozšíří dál a řasy se nekontrolovaně dostanou do dalších moří a oceánů a pokryjí jejich hladinu masivním škraloupem toxických řas,“ vysvětlil Chapman, „světová zásoba kyslíku klesne pod úroveň postačující zajistit život na Zemi.“

Gunn rozhodil ruce: „Přednesl jste nám chmurný scénář, doktore.“

„Lépe by se na to hodilo označení hororový scénář,“ poznamenal Pitt tiše.

„Nemohlo by se proti řasám bojovat chemicky?“ zajímal se Giordino.

„Myslíte pesticidy?“ opáčil Chapman. „Možné to je, ale také by se mohlo všechno jen zhoršit. Nejlepší je uříznout hydře hlavu.“

„Máte nějaké načasování?“ zeptal se Pitt Chapmana.

„Když se přívod kontaminace do moře nezastaví do čtyř měsíců, bude příliš pozdě. Pak už se rozšíření řas absolutně vymkne kontrole. Stanou se soběstačnými, budou se živit samy sebou a jed, který absorbují v Nigeru, předají svým potomkům.“ Promítl na plátno barevný graf. „Počítačová simulace ukazuje, že do osmi, nejvýš do deseti měsíců, začnou nedostatkem kyslíku umírat miliony lidí. Nejdříve kojenci, protože mají malou kapacitu plic. Jejich kůže zmodrá a přejdou do nevratného komatu. Nebude to pěkný obraz pro ty, co budou umírat po nich.“

Giordino se zatvářil nevěřícně. „Vždyť to není možné. Představte si svět, který vymře nedostatkem kyslíku.“

Pitt vstal a přistoupil k plátnu. Prohlížel si čísla, která ukazovala čas vyměřený lidstvu. Otočil se a zpříma se podíval na Sandeckera. „Když všechno shrnu, znamená to, že chcete, abychom se – Al, Rudi a já – s malým výzkumným plavidlem vydali proti proudu Nigeru a analyzovali vzorky vody, dokud nenajdeme zdroj znečištění, který podporuje množení červených řas. A pak společně vymyslíme, jak ten vražedný kohoutek utáhnout.“

Sandecker přikývl. „NUMA zatím začne pracovat na vývoji látky, která by dokázala řasy neutralizovat.“

Pitt přešel k nástěnné mapě Afriky. „A když nenajdeme původ kontaminace v Nigérii?“

„Tak budete pokračovat proti proudu, dokud ho nenajdete.“

„Přes Nigérii, na severovýchod, kde Niger tvoří hranici mezi Beninem a Nigerem, popřípadě dál do Mali.“

„Když bude třeba,“ dodal Sandecker.

„Jaká je v těchto zemích současná politická situace?“ chtěl vědět Pitt.

„Musím připustit, že je mírně nestabilní.“

„Čemu říkáte mírně nestabilní?“ zeptal se Pitt skepticky.

„Nigérie,“ zapřednášel si Sandecker, „je se sto dvaceti miliony obyvatel nejlidnatější africkou zemí. Zmítá se v nepokojích. Poslední demokratickou vládu minulý měsíc svrhli vojáci. Byl to osmý převrat za posledních dvacet let, nepočítáme-li četné menší pokusy. Ve vnitrozemí probíhají obvyklé kmenové šarvátky a objevuje se i nenávist mezi muslimy a křesťany. Opozice organizuje atentáty na zástupce vlády, které obviňuje z korupce a špatného řízení státu.“

„To vypadá zábavně,“ zabručel Giordino. „Už se nemohu dočkat, až ucítím střelný prach.“

Sandecker poznámku ignoroval. „V Lidové republice Benin vládne tuhý diktátorský režim prezidenta Ahmeda Tuguriho. Na druhém břehu řeky leží Niger. Hlavu státu podporuje Muammar Kaddáfí, kterému však především jde o místní uranové doly. Není zde nouze o krize, protože v zemi operuje řada povstaleckých guerill. Doporučuju vám, až tudy poplujete, držet se uprostřed plavebního kanálu řeky.“

„A Mali,“ dodal Pitt.

„Prezident Tahir je slušný člověk, ale drží ho v šachu generál Zateb Kazim, který za pomoci tříčlenné Nejvyšší vojenské rady ve skutečnosti vládne a devastuje svou zem. Kazim je velmi nepříjemný protivník, o to nebezpečnější, že je skutečný diktátor a přitom se kryje zástěrkou slušné vlády.“

Pitt a Giordino si vyměnili cynické úsměvy a potřásli unaveně hlavou.

„Vy dva, máte nějaký problém?“ zeptal se Sandecker.

„Zábavní projížďka po řece Nigeru,“ Pitt napodobil admirálova slova. „Stačí jen klidně proplout tisíc kilometrů po řece, jejíž břehy se hemží krvežíznivými rebely, skrývajícími se v záloze, občas potkat ozbrojený hlídkový člun a nabírat po cestě palivo. Přitom se vyhnout zatčení a popravě jako zahraniční špioni. A nezapomenout odebírat vzorky vody pro chemickou analýzu. Ne, admirále, vůbec nemáme problém, až na to, že se to nápadně podobá sebevraždě.“

„Ano,“ poznamenal neochvějně Sandecker. „Možná to tak vypadá, ale s trochou štěstí byste to měli zvládnout bez větších nepříjemností.“

„Pokud počítám ustřelenou hlavu mezi menší nepříjemnosti.“

„Uvažovali jste o použití družicových snímačů?“ zeptal se Gunn.

„V tomto případě nezajistí dostatečnou přesnost,“ ozval se Chapman.

„A co nízko letící tryskové letadlo?“ navrhoval dál Giordino.

„Nevyhovuje ze stejných důvodů. Experimentovali jsme se snímači ve vodě při nadzvukové rychlosti. To je neproveditelné,“ odpověděl Chapman.

„Na Sounderu je prvotřídní laboratorní vybavení,“ řekl Pitt. „Proč nevplout do delty a alespoň neodebrat vzorky pro zjištění typu, třídy a hladiny znečištění?“

„Pokusili jsme se o to, ale nigerijský dělový člun nás zastavil dřív, než jsme se dostali do stokilometrového pásma ústí řeky. To ale nestačilo na provedení přesné analýzy vzorků.“

„Projekt není možný bez použití dobře vybaveného malého plavidla,“ shrnul Sandecker. „Plavidla, které propluje peřejemi i mělčinami. Jiná cesta není.“

‚A pokoušelo se naše ministerstvo zahraničí apelovat na příslušné vlády, aby povolily vstup výzkumnému týmu, když jde o záchranu miliard lidských životů?“ vyzvídal Gunn.

„Ministerstvo se pokusilo o přímé jednání. Nigérie a Mali žádost jednoznačně odmítly. Pak se do západní Afriky vydali uznávaní vědci, aby situaci vysvětlili. Ale místní vůdcové jim neuvěřili, dokonce se jim vysmáli. Nemůžete je za to vinit. Jejich mentalita není právě monumentální. Nedokážou velkoryse koncipovat.“

„Nehrozí vlivem kontaminace řeky vysoká úmrtnost?“ zeptal se Gunn.

„Není tak rozsáhlá.“ Sandecker potřásl hlavou. „V Nigeru neplavou jen chemické odpady. Obyvatelé měst a vesnic na jeho březích do něj vylévají lidské a jiné odpady. Ví o tom, a proto také z řeky raději nepijí.“

Pitt už viděl v duchu varovné mene tekel na zdi, a vůbec se mu to nelíbilo. „Takže to odebírání vzorků vody vychází na tajnou operaci?“

„Je to tak,“ řekl Sandecker pevně.

„Doufám, že máte plán, jak překonat případné překážky.“

„Samozřejmě že takový plán mám.“

„Smíme se zeptat, jak máme najít zdroj kontaminace a zůstat přitom naživu?“ ozval se Gunn tiše.

„To není žádné tajemství. Váš příjezd ohlásíme jako pracovní dovolenou tří bohatých francouzských průmyslníků, hledajících v západní Africe možnosti pro investice.“

Gunn se podíval překvapeně, Giordino byl ohromený, Pittova tvář vyjadřovala rostoucí hněv.

„Tak to je ono?“ téměř vykřikl Pitt. „Tak vypadá váš plán?“

„Ano. A je zatraceně dobrý,“ odsekl Sandecker.

„Je to holé šílenství. Do toho nejdu.“

„Ani já,“ odfrkl Giordino. „Vypadám francouzsky asi jako Al Capone.“

„Mně se to také nelíbí,“ připojil se Gunn.

„Rozhodně ne v pomalé, neozbrojené plovoucí laboratoři,“ prohlásil Pitt sveřepě.

Sandecker předstíral, že si jejich odporu nevšiml. „Abych nezapomněl na to hlavní, na váš dopravní prostředek. Až ho uvidíte, ručím za to, že si to rozmyslíte.“

12

Pokud Pitt někdy snil o lodi s vysokou výkonností, stylem, komfortem a dostatečnou palebnou silou, že by si to mohla rozdat s šestou flotilou, nalezl toto vše na plavidle, které jim Sandecker slíbil. Jediný pohled na štíhlé rafinované linie, mohutné motory a neuvěřitelnou skrytou výzbroj, a Pitt byl koupen.

Mistrovské dílo vyvážené aerodynamiky a hydrodynamiky, sladění sklolaminátu a nerezové oceli se po múze epické poezie jmenovalo Kalliopé. Projektovali ji konstruktéři NUMA a postavena byla s nejvyšším utajením v loděnici v Louisianě. Osmnáct metrů dlouhý trup s nízkým těžištěm a téměř plochým dnem měl ponor pouze 1,5 metru, tedy ideální pro mělké plavební řečiště horního toku Nigeru. Pohon zajišťovaly tři turbodieselové motory s dvanácti válci do V, které umožňovaly dosáhnout maximální rychlost sedmdesát uzlů. V konstrukci nebylo nic obětováno kompromisům. Vytvořili jednoúčelové plavidlo pro konkrétní poslání.

Pitt stál u kormidla a opájel se neporovnatelnou silou a hladkým chodem této supersportovní jachty, když brázdil třicetiuzlovou rychlostí kalné modrošedé vody delty Nigeru. Nespouštěl oči z hladiny před sebou. Plavili se kolem pobřeží a Pitt současně na námořní mapě sledoval údaje o hloubce a srovnával je s digitálním výstupem echolotu. Minul hlídkový člun, ale jeho posádka mu jen s obdivným pohledem na elegantní plavidlo zamávala. Několikrát nad nimi zvědavě zakroužila vojenská helikoptéra a trysková stíhačka mirage se v letu spustila a opět vzlétla, zřejmě pohledem uspokojena. Zatím tedy vše probíhalo dobře. Nikdo se je nepokusil zastavit nebo zadržet.

V prostorném podpalubí seděl Rudi Gunn v malé, ale účelné, přímo na míru šité laboratoři, jejíž zařízení naplánoval multidisciplinární vědecký tým. Zahrnovala špičkové přístrojové vybavení v kompaktním provedení, vyvinuté NASA pro účely kosmického výzkumu. Nebylo to pouze zařízení pro odběr a analýzu vzorků vody, ale i vybavení pro odesílání shromážděných dat přes družici týmu specialistů NUMA, vybavených pro identifikaci databázemi i těch nejsložitějších chemických sloučenin.

Gunn, vědec každým coulem, od začínající pleše až k palci u nohy, byl obrněný proti veškerému nebezpečí číhajícímu za stěnami elegantní plovoucí laboratoře. Ponořil se do svého úkolu, lhostejný k okolí, s bezmeznou důvěrou v Pitta a Giordina, že ho ochrání před případným ohrožením.

Stroje a zbraňové systémy měl na starosti Giordino. Aby ho nerušil zvuk motorů, nasadil si sluchátka magnetofonu a poslouchal staré jazzové fláky. Seděl na čalouněné lavičce ve strojovně a hbitě vybaloval ruční raketomety a rakety Rapier, novou víceúčelovou zbraň, určenou proti podzvukovým letadlům, proti lodím, tankům i betonovým bunkrům. Raketa se mohla odpalovat opřená o rameno anebo sestavovat do čtyřčat s ústředním odpalovacím systémem. Giordino připravil zkompletované sestavy do komor, umožňujících hromadně odpalovat rakety pancéřovanými střílnami ve věži nad strojovnou. Věž při zběžném pohledu vypadala jako palubní světlík. Zdánlivě nevinná nástavba vyčnívala pouze metr nad zadní palubu a mohla se otáčet v rozpětí úhlu dvě stě dvacet stupňů. Když sestavil raketomety a jejich řídicí jednotky, nacpal do trubic rakety. Pak se soustředil na čištění a nabíjení malého arzenálu automatických pušek a krátkých automatů, vybalil bednu zápalných a trhavých granátů a opatrně čtyři nabil do zásobníku robustního automatického granátometu s krátkou hlavní.

Všichni se rozvážně a efektivně věnovali své práci s neochvějným smyslem pro odpovědnost a vědomím, že zajistí úspěch mise i jejich životy. Admirál Sandecker věděl, koho má vybrat pro úkol, který se zdál téměř nesplnitelný. Jeho víra v tyto muže byla fanatická.

Pod kýlem ubíhaly kilometry řeky. V oparu vlhkého vzduchu se v dáli objevila Kamerunská vysočina a Jorubské pahorky, vroubící jižní část toku. Úseky deštného pralesa se střídaly se skupinami akácií a mangrového porostu podél břehů. Vesnice a městečka rychle mizely v dáli, jak příď Kalliopé čile prořezávala zpěněnou vodu.

Na řece mohli vidět nejrůznější plavidla, od kánoí vytesaných ze starých kmenů po převozní vory nebezpečně přeplněné mávajícími domorodci a malé zrezivělé nákladní lodě, plující jako kachny od jednoho přístaviště k druhému. Mírná severní bríza rozháněla kouř jejich komínů. Odehrávaly se před nimi scény plné mírumilovného poklidu, přesto Pitta v zádech šimrala obava, že to nebude trvat věčně. Za každým zákrutem řeky mohla číhat neznámá hrozba a poslat je na dostaveníčko s ďáblem.

Kolem poledne propluli pod velkým, 1404 metry dlouhým mostem, spojujícím město Onitshu a jeho čilý přístav s tržištěm se zemědělskou Asabou. Nad rušnými ulicemi Onitshy a čadícími továrnami tam, kde končily ulice, se tyčily věže římskokatolických kostelů. V docích kotvily lodě a čluny, dopravující potraviny a jiné produkty po proudu a přivážející zboží z nigerské delty do vnitrozemí.

Pitt se soustředil na provoz na řece a usmíval se, když viděl hrozící pěsti a slyšel výkřiky z rozhoupaných loděk a člunů, které zřejmě proklínaly Kalliopé, plující někdy nebezpečně blízko. Když se vypletl z přístavu, oddychl si, pustil kormidelní kolo, protáhl si paže a uvolnil prsty. Nebyl však unavený, ačkoli u kormidla stál už šest hodin. Manažerské křeslo v kormidelně zajišťovalo velké pohodlí a současně řízení tak snadné jako v luxusním autě.

Objevil se Giordino a přinesl mu láhev Coorsu a sendvič s tuňákem. „Myslím, že ti přijde vhod něco zakousnout. Nejedls, co jsme opustili Sounder.“

„Dík, ale pro rachot motorů ani neslyším kručení v žaludku.“ Pitt předal kormidlo příteli a kývl směrem přes příď. „Pozor na ten remorkér s nákladními čluny. Zabírá skoro celou plavební dráhu.“

„Nechám mu dost místa na levoboku,“ vzal Giordino informaci na vědomí.

„Jsme připraveni na odražení útočníků?“ zašklebil se Pitt.

„Absolutně. Zpozoroval jsi něco podezřelého?“

Pitt zavrtěl hlavou. „Párkrát nad námi přeletěla nigerijská pozorovací letadla, z hlídkových člunů nám celkem přátelsky zamávali. Jinak líný, lehce zamlžený den.“

„Místní veličiny zřejmě admirálovu pohádku zbaštily.“

„Doufejme, že země dál proti proudu budou stejně důvěřivé.“

Giordino obrátil palec vzhůru k francouzské trikolóře, třepetající se na zádi. „Cítil bych se mnohem líp, kdyby tam vlály hvězdy a pruhy a za námi stálo ministerstvo zahraničí, Ralph Nader, Denver Broncos a rota mariňáků.“

„A bitevní loď Iowu bys nechtěl?“

„Je pivo dost studené? Dal jsem karton do lednice teprve před hodinou.“

„Studené je dost,“ odpověděl Pitt mezi sousty sendviče. „Má Rudi něco zajímavého?“

„Je zahrabaný do svého chemického ráje. Zkoušel jsem ho vytrhnout, ale jen zamával rukama a vyhnal mě.“

„Měl bych se za ním podívat.“

Giordino zívl. „Dej pozor, ať tě nepokouše.“

Pitt se zasmál a sešel po schůdkách do laboratoře. Drobný vědec s brýlemi posunutými na čelo právě studoval sjetinu z počítače. Giordino jeho náladu odhadl špatně.

„Máš už něco?“

„Tahle zatracená řeka obsahuje snad všechny druhy znečištění, které známe, a ještě nějaké navíc. Je na tom hůř, než byly Hudson, James a Cuyahoga u Erijského jezera v nejkritičtějším období.“

„Vypadá to strašně složitě,“ podotkl Pitt, když si prohlížel všechny ty přístroje, instalované v kajutě od podlahy až ke stropu. „K čemu to všechno slouží?“

„Kdes vzal pivo?“

„Dáš si taky?“

„To si piš.“

„Giordino nacpal celý karton do chladničky. Chvilku počkej.“

Pitt se sehnul, aby prošel dveřmi do lodní kuchyně, vrátil se a podal Gunnovi studenou láhev.

Gunn se pořádně napil a oddychl si. „Oukej. Abych se vrátil k tvojí otázce. Náš výzkumný postup má tři hlavní prvky. První vyžaduje použití automatického mikroinkubátoru. Tu jednotku používám, abych přidal malé vzorky říční vody do zkumavek obsahujících vzorky červených řas, odebraných u pobřeží. V mikroinkubátoru rostou a jejich růst se opticky sleduje. Po několika hodinách přístroj vyhodnotí, jak intenzivně vzorek podporuje množení těch malých prevítů. Pak si trochu pohraju s čísly a dostanu rozumný odhad, jak blízko jsme se dostali ke zdroji našeho problému.“

„Může stimulace rudé skvrny pocházet z Nigérie?“

„Výpočty ukazují, že musíme hledat dál proti proudu.“

Gunn se protáhl kolem Pitta ke dvěma skříňkám podobným malým televizorům. „Tady jsou přístroje, které mají určit stimulátor nebo kombinaci stimulátorů těch prevítů. Toto je plynový chromatograf a hmotový spektrometr. Stačí, abych vzal vzorky říční vody a umístil je do přístroje. Provede automatickou extrakci a analýzu obsahu. Výsledky zobrazí na našich palubních počítačích.“

„Co může, přesně řečeno, zjistit?“

„Syntetické organické znečišťující látky včetně rozpouštědel a pesticidů, dioxiny a spoustu dalších sloučenin. Doufám, že ten malý zázrak nám pomůže zjistit látku, která zavinila mutaci a přemnožení řas, odpovědných za rudou skvrnu.“

„Co když půjde o kovy nebo sloučeniny kovů?“

„Pak použijeme indukčně spřažený plazmový spektrometr.“ Gunn ukázal na druhý přístroj. „Jeho účelem je automaticky zjistit kovy, popřípadě i další prvky obsažené ve vodě.“

„Oba přístroje si jsou velmi podobné,“ poznamenal Pitt.

„Pracují v podstatě na stejném principu, jen technické provedení je jiné. Opět odeberu vzorek, dám do zkumavek, stisknu tlačítko a kontroluji výsledky vždy po dvou kilometrech.“

„Co ti zatím prozradil?“

Gunn si promnul zarudlé oči. „Že jsou v Nigeru stopy poloviny kovů, které známe, od mědi po rtuť, zlato a stříbro, ba i uran. Všechno v koncentraci, která překračuje úroveň odpovídající přirozenému prostředí.“

„Prosít tak velký rozptyl nebude snadné,“ zabručel Pitt.

„A potom se data telemetricky odesílají výzkumníkům do NUMA, ti kontrolují moje výsledky v laboratoři. Hledají, zda mi něco neuniklo.“

Pitt si nedovedl představit, že by Gunnovi mohlo něco uniknout. Už mnoho let věděl, že jeho přítel je víc než jen kompetentní analytik a vědec, ale že je muž, který myslí chladnokrevně, jasně a vždy konstruktivně. Byl to dříč oddaný práci, neznal slovo vzdát se.

„Narazil jsi na toxickou sloučeninu, která má souvislost s naším problémem?“

Gunn dopil pivo a upustil láhev do koše se skartem. „Víš, toxický je jen relativní termín. Ve světě chemie nejsou toxické sloučeniny, jen hladiny toxicity.“

„Tak našel?“

„Zjistil jsem řadu různých sloučenin, vyskytujících se v přírodě, i způsobených znečištěním. Kovové i organické. Přístroje ukazují šokující úrovně pesticidů, které jsou v USA už zakázané, ale ve třetím světě se stále používají. Ale nemohl jsem izolovat syntetický zdroj znečištění, který by řasy tak povzbuzoval k růstu. Momentálně ani nevím, co vlastně hledám. Mohu jen, jako honící pes, sledovat různé stopy.“

„Čím dále se plavíme, tím víc horká půda bude,“ zvažoval Pitt. „Doufal jsem, že teď už na nějakou stopu narazíme. Čím hlouběji se dostáváme do nitra Afriky, tím horší bude zpáteční cesta k pobřeží. Zvlášť když si nás začnou všímat místní vojenské složky.“

„Zvykej si na myšlenku, že to vůbec nenajdeme,“ Gunnův hlas zněl lehce podrážděně. „Nedovedeš si představit, kolik chemikálií se tady může vyskytovat. A počet známých sloučenin vyrobených člověkem je přes sedm milionů. Jenom chemici v USA každý týden pustí do světa víc než šest tisíc nových.“

„Ale všechny přece nejsou jedovaté?“

„Říkal jsem ti, že jedovatost lze chápat relativně. Všechno může být toxické, když se spolkne, vdechne nebo je vstříknuto v dostatečné dávce. I voda může být smrtelná, když jí vypiješ příliš mnoho. Může vyplavit důležité elektrolyty z těla.“

Pitt se na něj zahleděl. „Takže nic není absolutní, nic není zaručené.“

„Nic,“ Gunn zakroutil hlavou. „Jediné, čím jsem si jistý, je, že jsme ještě neminuli místo, kudy naše morová rána přitéká do řeky. Od okamžiku, kdy jsme vpluli do delty a minuli ústí řek Kadunu a Benue, hlavních přítoků dolního Nigeru, vzorky vody moji populaci řas podráždily. Zatím však nemám klíč, který by ukazoval na viníka přemnožení. Jedinou dobrou zprávou je, že jsem jako příčinu vyloučil bakteriální mikroorganismy.“

„Jak jsi k tomu dospěl?“

„Vzorky říční vody jsem sterilizoval. Odstraněním bakterií jsem nijak nezpomalil rozmnožování řas.“

Pitt poklepal příteli na rameno. „Pokud to někdo dokáže rozluštit, budeš to ty, Rudi.“

„Já už to proseju.“ Gunn si očistil brýle. „I když je to neznámá, neobvyklá a vzdorující látka, já ji izoluju. To ti slibuju.“

Štěstí se proti nim obrátilo už na druhý den odpoledne, pouhou hodinu poté, co přeťali pomyslnou nigerijskou hranici na vodní hladině a vpluli do úseku řeky, dělící státy Benin a Niger. Pitt se klidně díval přes příď Kalliopé na hladinu, z obou stran lemovanou hustou zelení dusné a nevlídné džungle, vydechující vlhký pach. Pod šedými mraky dostala i řeka olověnou barvu. Před očima se mu objevil zákrut, křivý jako kostnatý zvoucí prst smrti.

Giordino si hleděl kormidla, ale u koutků očí se mu již objevily unavené vrásky. Vedle něj stál Pitt. Jeho pozornost upoutal kormorán, vznášející se nad nimi na stoupajícím vzdušném proudu. Náhle mávl křídly, přitáhl je k trupu a zmizel mezi stromy vroubícími břeh.

Pitt vyndal z přihrádky triedr. Za zákrutem zahlédl mezi stromy téměř schovanou příď plavidla. „Domácí páni nás asi oblaží společenskou návštěvou.“

„Vidím loď,“ Giordino vstal a zaclonil si oči. „Opravuji, dvě.“

„Míří přímo k nám, s vysunutými děly, jako by chtěli dělat nepříjemnosti.“

„Pod jakou vlajkou plují?“

„Pod beninskou,“ opověděl Pitt. „Ruská konstrukce, soudě podle obrysů.“ Odložil triedr a rozložil skládanku s typy západoafrických vojenských letadel a plavidel. „Říční útočný člun, vyzbrojený dvěma třicetimilimetrovými dvojčaty s palebnou kapacitou zhruba 500 střel za minutu.“

„To nevypadá dobře,“ krátce poznamenal Giordino. Podíval se na mapu řeky. „Ještě čtyřicet kilometrů a dostaneme se z beninského území do nigerských vod. S trochou štěstí a maximálním výkonem motorů můžeme hranice dosáhnout do oběda.“

„Na štěstí zapomeň. Ti hoši nevypadají na to, že by nám chtěli zamávat na šťastnou cestu. Ani nevypadají na rutinní inspekci. Ježí se to tam zbraněmi.“

Giordino se ohlédl a ukázal na nebe za zádí. „Zahušťuje se to. Zavolali si na pomoc supa.“

Pitt se otočil a spatřil helikoptéru blížící se kolem zákrutu, který minuli, ne víc než deset metrů nad hladinou. „Pokud jsme ještě doufali v přátelské setkání, ztrácím naději.“

„Vypadá to na střetnutí,“ souhlasil Giordino.

Pitt zalarmoval Gunna. Ten vylezl ze své elektronické kajuty a poslechl si zprávy o změně situace. „Napůl mě to nepřekvapuje.“ Byl lakonický.

„Čekali na nás,“ řekl Pitt. „To není náhodné setkání. Pokud nás chtějí jen zastavit a zkonfiskovat loď, tak nás určitě popraví jako špiony, až zjistí, že jsme Francouzi asi jako Rambo. To nesmíme připustit. Rudi, všechna data, která jsme získali, musíme ihned odeslat Sandeckerovi a Chapmanovi. Ti hoši na lodích jsou určitě nažhavení na trable. Nesmíme se dát svést k naivní vstřícnosti. Buď oni, nebo my, někdo musí jít ke dnu.“

„Můžu si vzít na starost helikoptéru a s trochou štěstí ten bližší člun,“ řekl Giordino, „ale nestihnu všechny tři. Mezitím nás ten zbývající může rozstřílet.“

„Poslouchejte, mám plán.“ Pitt mluvil klidně a pozoroval blížící se dělové čluny. Giordino a Gunn pozorně naslouchali. Když skončil, podíval se na ně. „Máte ještě nějaký nápad?“

„Navíc mluví francouzsky,“ připomněl Gunn. „Jak je to s tvou francouzštinou?“

Pitt pokrčil rameny. „Svedu něco napodobit.“

„Tak tedy jen do toho.“ Giordinův hlas byl napjatý očekáváním boje.

Moji přátelé jsou třída, pomyslel si Pitt. Gunn a Giordino sice nebyli profesionálně vycvičení členové speciální jednotek, byli to však stateční a schopní muži, kteří mu v boji dokážou spolehlivě stát po boku. Nemohl by se cítit jistěji, i kdyby velel torpédoborci s dvousetčlennou posádkou.

„Fajn,“ odhodlaně se zasmál. „Nasaďte si sluchátka a buďte v kontaktu. Hodně štěstí.“

Admirál Pierre Matabu stál na můstku prvního dělového člunu a díval se dalekohledem na sportovní jachtu plavně klouzající na hladině. Měl výraz lovce prohlížejícího si snadnou kořist. Matabu byl sporý muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, oblečený do nápadné uniformy, kterou si sám navrhl. Nešetřil přitom zlatými prýmky. Funkci velitele beninského loďstva mu přidělil jeho bratr, prezident Tuguri. Admirál velel pěti stům mužů, dvěma říčním dělovým člunům a třem hlídkovým lodím určeným pro službu na moři. Jeho zkušenosti před dosažením vrcholné hodnosti spočívaly ve třech letech práce pomocníka na říčním přívozu.

Fregatní kapitán Behanzin Ketou, kapitán člunu, mu stál po boku, ale několik krůčků v pozadí. „Bylo to moudré rozhodnutí přiletět z hlavního města a převzít velení, admirále.“

„Jistě,“ naparoval se Matabu. „Můj bratr bude rád, když ho obdaruji tak krásnou jachtou.“

„Francouz připlul přesně, jak jste předpověděl.“ Ketou byl vysoký, štíhlý, s hrdým držením těla. „Vaše předvídavost nás skutečně dovede povzbudit.“

„Je od nich velmi hezké, že plní to, co moje duševní vlny žádají,“ chvástal se Matabu. Ponechal si pro sebe, že placení agenti ho informovali o pohybu Kalliopé pravidelně po dvou hodinách od okamžiku, kdy vplula do delty Nigeru. Šťastná okolnost, že mířila do beninských vod, mu splnila tajné přání.

„Jsou to jistě velmi důležití lidé, když vlastní tak drahou loď.“

„Nebo také nepřátelští agenti.“

Ketouova tvář vyjadřovala směs nejistoty a pochybností. „Příliš nápadní na nepřátelské agenty.“

Matabu odtrhl dalekohled od očí a podíval se soustředěně na Ketoua. „Nepochybujte o mých slovech, kapitáne. Věřte mi, když říkám, že bílí cizinci jsou součástí spiknutí zaměřeného na uloupení přírodního bohatství naší země.“

„Zatkneme je a pošleme do hlavního města k soudu?“

„Ne, zastřelíte je, jakmile vstoupíte na palubu a objevíte důkazy jejich viny.“

„Pane?“

„Zapomněl jsem se zmínit, že budete mít čest vést inspekční oddíl,“ pronesl Matabu nadneseným tónem.

„Popravit – to ne,“ protestoval Ketou. „Francouzi jistě požádají o vyšetřování, když se dozví, že jsme jejich vlivné občany zabili. Váš bratr by to nemusel odpustit –“

„Těla hodíte do vody, a nebudete diskutovat o mých rozkazech,“ přerušil ho ledovým hlasem Matabu.

Ketou schlípl. „Rozkaz, admirále.“

Matabu se znovu zahleděl do čoček dalekohledu. Sportovní jachta vzdálená jen asi dvě stě metrů začala zpomalovat. „Připravte četu na obsazení paluby. Osobně ty špiony pozdravím a nařídím jim, aby vás přijali na palubu.“

Ketou předal rozkaz prvnímu důstojníkovi, jenž jej megafonem opakoval veliteli druhého dělového člunu. Pak Katou opět obrátil pozornost na blížící se jachtu. „Je na ní něco divného,“ hlásil Matabuovi. „Není vidět nikoho kromě muže u kormidla.“

„Prohnilí Evropani. Asi leží opilí v podpalubí. Vůbec nic netuší.“

„Podivné. Nevěnují nám pozornost. Nereagují ani na namířená děla.“

„Střílejte, jen když se pokusí uniknout, chci loď zajmout nepoškozenou.“

Ketou zamířil dalekohled na Pitta. „Kormidelník na nás mává a usmívá se.“

„Dlouho se smát nebude,“ vycenil Matabu zlověstně zuby. „Za pár minut ho vyřídíme.“

„Pojďte do mé komůrky, povídá pavouk třem muškám,“ Pitt zamával na pozdrav a zeširoka se usmál, ale nebylo v tom nic veselého.

„Říkals něco?“ ozval se Giordino v dělostřelecké věži.

„Jen tak si broukám pro sebe.“

„Nic průzory nevidím. Co mám na dostřel?“

„Až dám povel, koukej jim srazit toho dělostřelce na pravoboku,“ požádal ho klidně Pitt.

„Kde je vrtulník?“ zeptal se ještě Giordino, kterého po sklopení štítu věže musel Pitt navádět.

„Vznáší se sto metrů přímo za naší zádí, v přibližné výšce padesáti metrů nad hladinou.“

Pitt nepodnikal nic polovičatě. Nepochyboval ani na chvíli, že je beninské dělové čluny a vrtulník nenechají proplout bez boje. Všichni tři teď tiše vyčkávali, odhodlaní bojovat o život. Beze stopy strachu se blížili bodu, odkud nebude návratu. Rozhodně se nehodlali podrobit a nastavit nepříteli druhou tvář. Sami proti třem ozbrojeným jednotkám protivníka, ale zato s výhodou překvapení na své straně.

Pitt opřel granátomet do výklenku vedle kormidelníkova křesla. Pohledem střídavě sledoval oba dělové čluny. Nastavil motory na volnoběh. O helikoptéru se nestaral. V úvodní fázi boje to bude Giordinův problém. Dostali se už tak blízko k hlídkovým člunům, že si mohl prohlédnout jejich důstojníky. Rychle odhadl, že zavalitý Afričan, vypínající se v operetní uniformě na můstku prvního člunu, je velitelem skupiny. Fascinovaný jako pohledem do očí anděla smrti se pak zahleděl do ústí děl, mířících na Kalliopé.

Pitt nevěděl, kdo je důstojník na můstku, dívající se na něj dalekohledem, a ani ho to nezajímalo. Byl mu jen vděčný, že se dopustil taktické chyby. Kdyby totiž oba dělové čluny rozmístil napříč řeky, mohl Kalliopé zablokovat dráhu, a navíc na ni soustředit větší palebnou sílu.

Kalliopé proplula mezi oběma čluny, které již zastavily stroje a nechaly se unášet proudem. Pitt snížil rychlost natolik, aby udržel kurz. Trupy dělových člunů se tyčily nad Kalliopé ve vzdálenosti pěti metrů od jejích boků. Z kormidelny viděl posádku v pohovu, vyzbrojenou automatickými pistolemi. Neviděl žádnou automatickou pušku. Vypadali, jako by čekali na povel ke střelbě. Pitt se nevinně podíval na Matabua.

„Bonjour!“

Matabu se nahnul přes velitelský pult a křičel francouzsky na Pitta, aby zastavil loď a nechal je nastoupit na palubu.

Pitt nerozuměl ani slovo. Sáhl do omezené zásoby francouzštiny a zavolal: „Pouvez-vous tne recommander un bon restaurant?“

„Co to Dirk říká?“ zeptal se Giorino Gunna.

„Dobrý bože!“ zaúpěl Gunn. „Ptá se toho naboba, kde je tu dobrá restaurace.“

Dělové čluny po proudu pomalu splývaly po jejich bocích, zatímco Pitt udržoval jachtu na stejném místě proti proudu. Matabu znovu nařídil Pittovi, aby zastavil a pustil jeho muže na palubu.

Pitt se pokoušel o přátelský a znuděný výraz.

„J’aimerais une bouteille de Martin Ray Chardonnay.“

„A co říká teď,“ toužil vědět Giordino.

Gunnův hlas zněl, jako by se chytal za hlavu. „Myslím, že si právě objednal láhev vína.“

„A teď ho snad ještě požádá o dijonskou hořčici,“ zabručel Giordino.

„Pokouší se je zdržet, dokud je proud neodnese za nás.“

Matabuova a Ketouova tvář vyjadřovaly naprostý zmatek. Pitt na ně zavolal znovu, tentokrát anglicky.

„Nerozumím swahilštině. Umíte trochu anglicky?“

Matabu bušil zoufale a s rostoucím vztekem do palubní desky. Nebyl zvyklý na tak odzbrojující lhostejnost. Odpověděl lámanou angličtinou, které Pitt sotva rozuměl. „Jsem admirál Pierre Matabu. Velitel národního beninského loďstva,“ sděloval pompézně. „Vypněte stroje a přirazte k nám, abychom mohli provést inspekci. Zastavte, nebo dám rozkaz k palbě.“

Pitt horlivě přikývl a mával oběma rukama, že porozuměl. „Ano, ano, jen nestřílejte. Nestřílejte, prosím.“

Kormidelna Kalliopé se pomalu dostala na úroveň zádě Matabuova dělového člunu. Pitt udržoval dostatečnou vzdálenost mezi oběma plavidly, aby ji nikdo, kromě nositele olympijské medaile za skok do dálky, nemohl přeskočit. Dva lodníci hodili lana na přední i zadní palubu jachty, ale nikam se nehrnuli.

„Uvažte lana!“ rozkázal Ketou.

„Jsou příliš daleko,“ pokrčil Pitt rameny. Zvedl ruku a napůl se otočil. „Vydržte. Přejdu tam.“

Nečekal na odpověď. Posunul páky dopředu a otočil kormidlo tak, že Kalliopé pomalu opsala stoosmdesátistupňovou dráhu kolem zádě dělového člunu, pak vyrovnal kurz a řídil loď podél opačného boku dělového člunu. Obě lodě nyní byly rovnoběžné, příděmi po proudu. Pitt s uspokojením pozoroval, že třicetimilimetrová beninská děla se nemohla sklonit natolik, aby zasáhla kormidelnu Kalliopé.

Matabu shlížel dolů na Pitta se zářícíma očima. Jeho tlusté rty se roztáhly v triumfálním úsměvu. Ketou však nesdílel vlčí uspokojení svého nadřízeného. Tvářil se velmi podezřívavě.

Pitt klidně, stále s úsměvem na tváři počkal, dokud se Giordinova dělová věž nedostala přímo na úroveň strojovny beninského plavidla. Jednu ruku držel na kormidle, druhou zvolna sáhl do výklenku a uchopil pažbu granátometu. Pak do mikrofonu spojovací soupravy tiše pronesl:

„Helikoptéra je přímo před námi. Dělový člun na pravoboku. Dobrá, pánové, představení začíná. Nandejte jim to!“

Sotva to Pitt dořekl, Giordino spustil štít kolem věže strojovny a vypustil střelu Rapier do palivové nádrže helikoptéry. Gunn se vztyčil v předním průlezu se dvěma speciálně upravenými automatickými puškami Ml6 pod paží a stisknutím spouští smetl muže obsluhují třicetimilimetrová děla, jako by šlo o plevy z kombajnu. Pitt zamířil hlaveň granátometu do vzduchu a odpálil první zápalný a trhavý granát přes Matabuovu loď do nástavby druhého člunu. Neviděl ho, střílel naslepo, tak jak odhadl balistickou křivku. Granát se odrazil od palubního vrátku do řeky a vybuchl s hromovým třeskem pod vodou. Další minul loď úplně a vybuchl rovněž pod vodou.

Matabu netušil, jaké strašlivé peklo se rozpoutá kolem něj. Zdálo se mu, že se nebe náhle zbortilo. V jediném záblesku sotva stačil zahlédnout, jak se vrtulník ve vzduchu roztrhl na kusy. Jako ohromná plamenná koule se zřítil do vody, následovaný sprškou roztříštěných a hořících dílů.

„Ti bílí parchanti nás přelstili!“ ječel Ketou zuřící, že spolkli zdánlivě nevinnou návnadu. Rozběhl se k zábradlí a vztekle hrozil pěstí na Kalliopé. „Skloňte hlavně co nejvíc a palte!“ vykřikl na obsluhu děl.

„Pozdě!“ křičel Matabu s hrůzou v hlase. Admirál zpanikařil a skrčil se na můstku. S vytřeštěnýma očima pozoroval, jak posádka umírá pod neúprosnými zásahy Gunnových zbraní. Jako zkamenělý viděl neuvěřitelně pokroucená těla kolem ztichlých děl, jiná ve fetální poloze, krev a vnitřnosti tekoucí po palubě. Matabu se nedokázal vyrovnat s představou, že sportovní plavidlo, plující pod respektovanou vlajkou, může mít zamaskovanou palebnou sílu, která rázem rozmetala jeho pohodlný malý svět. Cizinec u kormidla vražedné lodi zúročil překvapení jako rozhodující taktickou výhodu. Matabuovi lidé byli zachváceni šokem, který nedokázali zvládnout. Vráželi do sebe jako stádo, překvapené na pastvě bouřkou, ztráceli rovnováhu a padali, neschopní na protivníka vystřelit. Admirál si s mrazivou jistotou uvědomil, že i on tu najde smrt. Uvědomil si to, když se věž na zádi jachty otočila a vypustila další střelu přímo proti jeho člunu. Prorazila dřevěný trup, a než vybuchla, zasáhla generátor ve strojovně.

Skoro současně dopadl na druhý dělový člun třetí Pittův granát. Narazil na lodní přepážku a odrazil se do otevřeného průlezu lodního skladiště. Při výbuchu z něj vyrazil řvoucí plamen, doprovázený sérií explozí a sloupem kouře a změtí rozdrcených přepážek, ventilátorů, kusů záchranných člunů a roztrhaných těl. Dělový člun přestal existovat. Rázová vlna zasáhla admirálův člun takovou silou, že narazil na Kalliopé a srazil Pitta na palubu.

Giordinova střela vybuchla ve strojovně a proměnila ji v hořící labyrint dřevěných a kovových trosek. Dírou vyrvanou ve dně lodi do ní proudila voda a plavidlo kleslo rychle ke dnu. Z otevřených střílen, které ještě byly nad hladinou, šlehaly ohnivé jazyky. Chuchvalce mastného černého kouře se svíjely v dusném tropickém vzduchu, než je mírný vítr pomalu rozptýlil nad zalesněným břehem.

Když už na palubě nezbyl žádný terč, vypálil Gunn poslední salvu na dvě postavy na velitelském můstku. Dva náboje zasáhly Matabua do hrudi. Pomalu se pokusil zvednout a několik okamžiků zůstal stát s rukama svírajícíma zábradlí můstku ve smrtelném úsilí. Tiše pozoroval krev na bílé uniformě, pak se pomalu sesunul na palubu.

Několik vteřin zavládlo nad řekou mrtvé ticho, přerušované jen tichým praskáním nafty a oleje hořících na hladině. Najednou se ozval výkřik jako z hlubin pekla.

13

„Západní prasata!“ zaječel Ketou. „Povraždili jste mé lidi!“ Jeho silueta se tyčila proti šedé obloze, z rány na rameni mu tekla krev, tvář měl ztrhanou hrůzou z pohromy kolem něj.

Gunn na něj zíral přes hlavně obou pušek s vyprázdněnými zásobníky. Ketou opětoval jeho pohled a pak ho obrátil na Pitta, který se zvedal z paluby, aby se chopil kormidla.

„Západní prasata,“ vykřikl znovu Ketou.

„Hra je hra!“ zařval na něj Pitt, aby přehlušil praskání plamenů. „Prohráli jste.“ A ještě dodal: „Skočte do vody, vytáhneme vás na palubu –“

Rychle, skoro jako clona kamery, se Ketou svezl po žebříku a běžel na záď. Člun se ostře naklonil na levobok. Okrajníky paluby se ocitly v úrovni hladiny, beninský důstojník zápasil, aby se dostal po nakloněné palubě k cíli.

„Střílej, Rudi,“ vykřikl Pitt do mikrofonu. „Chce se dostat k dělu na zádi.“

Gunn neřekl nic, jen odhodil zbraň, kterou už nemohl použít, sklonil se do předního oddělení a vytáhl odtud automatickou brokovnici remington TR870. Pitt křečovitě nastavil páky až nadoraz, aby z motorů dostal plný výkon, prudce otočil kormidlem na levobok a Kalliopé se rychle stočila přídí proti proudu. Lodní šrouby se zakously do vody, až pod zádí vařila, a Kalliopé vyrazila jako závodní kůň ze startovací branky.

Po řece plavaly jen skvrny nafty a trosky zničených lodí. Loď kapitána Ketoua nastoupila cestu ke dnu. Do roztříštěného trupu se valila voda a z vnitřku unikala syčící oblaka páry. Kolem Ketouových kolen vířila voda, když se dostal až k dělům na zádi. Natočil jejich hlavně proti unikající Kalliopé a stiskl tlačítko spouště.

„Alberte!“ vykřikl Pitt.

Odpovědělo mu syčení střely, kterou Giordino vypustil z věže. Směrem k dělovému člunu vyrazil vzduchem oranžový plamen a bílý kouř, ale Pittovo náhlé otočení kormidlem a prudká akcelerace znemožnily Giordinovi přesně zamířit. Střela přeletěla potápějící se dělový člun a vybuchla ve stromech na břehu.

Gunn vběhl do kokpitu, pečlivě zamířil a začal remingtonkou ostřelovat Ketoua. Čas jako by se zpomalil, když náboje dopadaly kolem děla a na kapitána. Byli příliš vzdáleni, než aby viděli nenávist a zklamání v jeho obličeji. Nemohli ani vidět, že zemřel u mířidla, ale jeho ruka v smrtelném sevření stále pevně tiskla tlačítko.

Směrem na Kalliopé vyšlehl plamen. Pitt prudce otočil na pravobok. Ironická válečná štěstěna si vybrala svou spravedlivou daň. Ironická, protože to byl mrtvý kapitán, který pomstil svou katastrofální porážku s přesností, o které už nevěděl. Tryskající voda, zpěněná doběla, houpala rychle plující lodí a granáty strhávaly stabilizační plochy jachty nad a za kokpitem, které nesly parabolickou anténu zajišťující družicovou navigaci, komunikační anténu a navigační čidlo. Jejich trosky spadly do řeky. Gunn se vrhl na palubu, ale Pitt se mohl jenom skrčit, aby udržel kormidlo a dostal loď ze smrtelné bouře. Pro hromový řev turbodieselových motorů neslyšeli ani dopad granátů. Viděli však, jak zbytky jejich telekomunikačního zařízení létají vzduchem a padají do vody.

Nakonec Giordino dokázal přesně zamířit a vypustil poslední střelu. Pravobok dělového člunu zmizel v oblaku dýmu a plamenů. A pak po lodi na hladině zbyly jen víry, bubliny a šířící se kaluž nafty. Právě zanikla říční flotila beninského admirála.

Pitt se donutil odtrhnout pohled od hladiny za nimi, pokryté troskami. Gunn se pomalu zvedal. Krvácel z rány na hlavě. Giordino se vynořil ze strojovny. Vypadal jako muž, který právě opustil házenkářské hřiště, zpocený a unavený, ale připravený pokračovat v zápase.

Ukázal na řeku. „Teď v tom lítáme,“ vykřikl Pittovi do ucha.

„Možná že ne,“ musel křičet také Pitt. „S touto rychlostí se přes hranici Nigeru dostaneme za dvacet minut.“

„Doufám, že jsme za sebou nenechali žádné svědky.“

„S tím nemůžeme počítat. I když boj nikdo z protivníků nepřežil, někdo nás určitě pozoroval ze břehu.“

Gunn chytil Pitta za rameno a vykřikl. „Jakmile se dostaneme do Nigeru, musíme pokračovat ve sběru vzorků.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Pitt. Pohledem přelétl nástavbu lodi. Uvědomil si, že spolu se stabilizačními plochami přišli i o anténu družicové navigace a o telekomunikační anténu. „Takže s admirálem se už nespojíme, abychom mu podali vyčerpávající hlášení…“

„A laboratoře v NUMA už nedostanou moje data,“ dodal Gunn sklesle.

„To je škoda, že jim nemůžeme říct, jak dopadla naše zábavní plavba,“ zahučel Giordino.

„Naše šance jsou sice nulové, ale musíme na něco přijít, abychom se odtud dostali,“ přemýšlel nahlas Pitt.

„Rád bych viděl admirálův obličej,“ ušklíbl se Giordino, „kdyby věděl, jak jsme mu pocuchali loď.“

„Dočkáš se toho,“ křičel Gunn, když sestupoval do oddělení elektroniky, „uvidíš.“

Pitomá záležitost, pomyslel si Pitt. Pouhý den a půl jejich poslání a zabili přinejmenším třicet lidí, sestřelili helikoptéru a potopili dva dělové čluny. To všechno ve jménu záchrany lidstva, dodal sám k sobě sarkasticky. Teď už nemohou zpět. Musí najít zdroj kontaminace dříve, než je vojenské síly Nigeru nebo Mali zastaví definitivně. Ať tak či tak, jejich životy neměly cenu tiskařského papíru devalvovaného dolaru.

Podíval se na malý talíř radaru za kormidelnou. Alespoň ten byl v pořádku. Nechtěl by se plavit po neznámé řece v noci nebo v mlze. Ztráta antény družicové navigace znamenala, že místo, kde do Nigeru pronikají nebezpečné nečistoty, musí identifikovat podle význačných znaků v krajině. Pak začal bilancovat pozitivní stránky situace. Nikdo nebyl zraněn, loď zůstávala schopná plavby a dosahovala svých sedmdesáti uzlů. Pitt se obával jediného: aby nenarazili na překážku pod hladinou. Při této rychlosti by se trup mohl vážně deformovat nebo poškodit.

Naštěstí proběhla plavba bez pohromy a jeho časový odhad překročení hranice Nigeru byl realistický. Za necelých dvacet minut vpluli do nigerských vod, aniž by narazili na leteckou nebo říční hraniční kontrolu. Za čtyři hodiny dopluli do Niamey, hlavního města Nigeru. V zásobovacím doku doplnili palivové nádrže a prošli také tradiční kalvárií jednání se západoafrickými pasovými úředníky, kteří je však konečně propustili na další cestu.

Když za kýlovou brázdou zanechali Niamey a most, pojmenovaný na počest Johna F. Kennedyho, zněl už Giordanův hlas jasně a optimisticky.

„Teď už jsme na tom dobře. Nemůže to být horší, než to bylo.“

„Nejsme na tom dobře,“ upozornil Pitt u kormidla. „A mohou nás čekat ještě daleko horší věci.“

Giordino se zatvářil překvapeně. „Proč ty chmury? Nezdá se, že by na nás lidé v této části Afriky měli pifku.“

„Šlo to příliš hladce,“ protáhl Pitt. „Na třetí svět až příliš hladce. Tak to v něm nechodí. Zvlášť ne v Africe, a už vůbec ne po našem malém nedorozumění s beninskými říčními silami. Všimli jste si, že při kontrole našich pasů a lodních papírů na pasovém oddělení chyběli nablízku policajti a vojáci?“

„Náhoda?“ Giordino pokrčil rameny. „Nebo jen laxnost?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Pitt vážně vrtěl hlavou. „Mám pocit, že si s námi někdo hraje jako kočka s myší.“

„Myslíš, že nigerské úřady o našem souboji s beninskou armádou vědí?“

„V Africe se novinky šíří kupodivu rychle a vsadil bych se, že rychleji, než plujeme. Benin určitě nigerskou vládu varoval.“

„Tak proč nás zdejší úřady nezadržely?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Pitt zamyšleně.

„Sandecker?“ hádal Giordino. „Možná že intervenoval.“

Pitt potřásl hlavou. „Admirál je snad velké zvíře ve Washingtonu, ale tady?“

„Nebo se někdo chce zmocnit něčeho, co máme jen my.“

„Také bych řekl.“

„Ale čeho? Našich dat o znečištění Nigeru?“

„Kromě nás tří, Sandeckera a Chapmana nikdo o našem poslání neví, ledaže by došlo k úniku informací, což můžeme, myslím, vyloučit.“

„Co by to tedy mohlo být?“

Pitt se usmál. „Co bys říkal naší lodi?“

„Kalliope?“ Giordino zareagoval nedůvěřivě. „Nemáš něco lepšího?“

„Dosahuje rychlosti sedmdesáti uzlů a je to žihadlo, které zlikviduje během tří minut vojenský vrtulník a dva dělové čluny. Každý západoafrický diktátor by dal nevím co za to, aby si ji mohl přivlastnit.“

„Dobrá, to bych bral,“ souhlasil Giordino váhavě. „Ale pak mi vysvětli, jestliže je Kalliopé tak lákavá, proč ji nezrekvírovali hoši v Nigeru, když jsme plnili nádrže v přístavu v Niamey?“

„Mám střílet od boku? Dobrá, myslím, že šlo o obchod.“

„Kdo by za tím stál?“

„To nevím.“

„A proč?“

„Těžko říct.“

„Tak kdy sekyra dopadne?“

„Pustili nás až sem. Odpověď tedy musí ležet v Mali.“

Giordino se podíval na Pitta. „My se nevrátíme stejnou cestou.“

„Když jsme potopili beninské lodě, roztrhali jsme zpáteční lístky.“

„Vycházím z toho, že cesta tam je jen půl legrace.“

„Bude po legraci hned, jak přistoupím na tvoje morbidní pojetí.“ Pitt se zahleděl do daleka. Na obou březích ustoupila bohatá zeleň vegetace chudší kamenité krajině se žlutou půdou, porostlou křovisky. „Soudě podle terénu, budeme muset loď vyměnit za velbloudy, abychom se dostali domů.“

„Panebože!“ zaúpěl Giordino. „Dovedeš si mě představit, jak jedu na takové hříčce přírody? Vždyť podle mne i koně stvořil Bůh jen proto, aby oživoval hollywoodské westerny.“

„My se domů vrátíme,“ Pittův hlas zněl přesvědčivě. „Admirál pohne nebem i peklem, aby nás odtud dostal, jakmile zjistíme, kde se vaří ta ďábelská břečka.“

„Tak to tedy je.“ Giordino se smutně podíval po proudu Nigeru.

„Jak co je?“

„Legendární říční lidé opustí kánoe a odhodí pádla.“

Pitt se ironicky usmál. „Když je to tak, stáhni francouzskou trikoloru a poplujeme pod naší vlajkou.“

„Máme rozkaz utajit naši národnost,“ zaprotestoval Giordino. „Nesmíme naše tajné záměry provozovat pod hvězdnatou vlajkou.“

„Řekl jsem snad něco o hvězdnaté vlajce?“

Giordino měl pocit, že vstupuje do hluboké vody. „Dobrá, jakou tedy chceš vztyčit?“

„Tuhle.“ Pitt sáhl do zásuvky pod palubní deskou a hodil Giordinovi složenou černou látku. „Vypůjčil jsem si to na maškarní party před pár měsíci.“

Giordino se zatvářil zděšeně, když se na něj z roztaženého černého sukna zašklebila bílá lebka nad zkříženými hnáty. „To je Jolly Roger! Ty chceš plout pod pirátskou vlajkou?“

„A proč ne?“ Pitta přítelovo zděšení pobavilo. „Myslím, že bychom takovou akci měli podnikat pod správnou vlajkou.“

14

„To jsme pěkná parta mezinárodních detektivů, pátrajících po nebezpečném znečištění prostředí,“ bručel Hopper, když pozoroval západ slunce nad jezery a močály na horním toku Nigeru. „Všechno, na co jsme přišli, je všeobecně známá lhostejnost lidí třetího světa k základním hygienickým požadavkům.“

Eva seděla na táborové židli u malých naftových kamínek, aby se ohřála. S večerem se přihlásil i chlad. „Testovala jsem to na většině známých toxinů a žádný jsem nezjistila. Náš fantom je velmi těžko usvědčitelný.“

Vedle ní seděl starší muž vysoké silnější postavy s ocelově šedivými vlasy a světle modrýma očima, moudrý a rozvážný doktor Warren Grimes z Nového Zélandu, hlavní epidemiolog projektu. Díval se zamyšleně do sklenice se sodou. „Ani já nic nemám. Všechny kultury, které jsem získal v okruhu 500 kilometrů, jsou negativní, pokud jde o choroboplodné mikroorganismy.“

„Existuje něco, co bychom snad přehlédli?“ zeptal se Hopper a dosedl do skládacího křesla s polštářky.

Grimes pokrčil rameny. „Nenašli jsme žádné nemocné ani mrtvé. Nemám se koho ptát, nemám koho pitvat. Bez obětí nemohu získat vzorky tkání, nemám co analyzovat. Mám-li srovnávat příznaky choroby a provádět statistická vyhodnocení případu, musím mít data z pozorování a rozborů.“

„Pokud někde lidé umírají na následky toxické kontaminace,“ ozvala se Eva, „tak to není tady.“

Hopper odvrátil hlavu od pohasínajícího oranžového obzoru, vzal konvici z kamínek a nalil si čaj. „Je možné, že se k nám dostaly fámy, a to ještě velmi přehnané.“

„Hlavní štáb obdržel pouze neurčité zprávy,“ připomněl mu Grimes.

„Bez dat z terénu a bez přesné lokalizace výskytu pracujeme naslepo.“

„Myslím, že jsme narazili na perfektní utajení,“ přerušila ho náhle Eva.

Nastalo ticho. Hopper se podíval na Evu, pak na Grimese.

„Jestli máš pravdu, pak to funguje zatraceně dobře.“

Hopperův zájem byl nelíčený. „Myslím, že by mě to nepřekvapilo. Týmy v Nigérii, Čadu a v Súdánu také nic nenašly.“

„Všechno naznačuje, že kontaminace je v Mali, a ne v sousedních zemích,“ pokračovala Eva.

„Víte, můžete pohřbít oběti,“ poznamenal Grimes, „ale nemůžete ukrýt stopové známky kontaminace. Kdyby zde byly, našli bychom je. Můj osobní názor je, že jsme na falešné stopě.“

Eva se na něj podívala, její výrazně modré oči se rozšířily odleskem ohně. „Mohou-li odstranit nebo ukrýt mrtvé, mohou také dodávat falešná hlášení.“

„Aha,“ Hopper přikývl. „Eva po něčem jde. Nevěřím Kazimovi ani jeho hadím nohsledům. Nevěřil jsem jim od začátku. Co když zfalšovali hlášení, aby nás zavedli na úplně nesprávný píseček? Předpokládejme, že kontaminace se vyskytla někde úplně jinde, než jsme věřili, že ji najdeme.“

„Je to možnost, která stojí za zvážení,“ připustil Grimes. „Soustředili jsme se na nejvlhčí a nejvíce obývané části země, protože se dalo předpokládat, že tam kontaminaci a nemoc najdeme.“

„Kde bychom měli pokračovat?“ zeptala se Eva.

„Zpět do Timbuktu,“ odpověděl Hopper. „Všimli jste si lidí, s kterými jsme hovořili, než jsme se obrátili na cestu k jihu? Byli nervózní a vystrašení. Měli to vepsané ve tváři. Je možné, že jim někdo vyhrožoval, aby si dali pozor na jazyk.“

„Zvláště pouštní Tuaregové,“ vzpomněl si Grimes.

„A nejvíce jejich ženy a děti,“ dodala Eva. „Nechtěli se ani dát vyšetřit.“

Hopper pokyvoval hlavou. „Je to moje vina. Rozhodl jsem, že se k poušti otočíme zády a budeme pátrat jinde. Udělal jsem chybu, teď to vím.“

„Jsi vědec, ne psycholog nebo vyšetřovatel,“ uklidňoval ho Grimes.

„Ano, možná jsem vědec, ale proto nemusím být také hlupák.“

„Něco jsme si špatně vyložili všichni,“ napadlo Evu. „Nápadně vstřícné chování kapitána Batutty.“

Grimes se na ni podíval. „To je pravda. Opět jsi uhodila hřebík na hlavičku. Jak si to teď uvědomuji, byl Batutta ve své ochotě ke spolupráci až servilní.“

„Pravda,“ přikývl Hopper. „Horlivě plnil každé naše přání, ať jsme chtěli zajet kamkoli, jen když jsme se pachtili stovky kilometrů od pravé stopy.“

Grimes dopil sodovku. „Jsem zvědavý, jaký nasadí obličej, až mu řekneme, že se vydáme do pouště a začneme znovu od startovní čáry.“

„Ještě než to dořeknu, už bude u vysílačky, aby to nahlásil plukovníku Mansovi.“

„Nemusíme mu říkat pravdu,“ řekla Eva.

„Proč bychom mu měli lhát?“ zeptal se Hopper.

„Abychom ho zmátli a aby nevěděl, po čem jdeme.“

„To jsem tedy zvědavý.“

„Řekni Batuttovi, že s projektem končíme. Že jsme nenašli žádnou stopu kontaminace a vracíme se do Timbuktu. Sbalíme naše věci a poletíme domů.“

„To nechápu, co z toho budeme mít?“

„Tým se zdánlivě vzdá dalšího hledání,“ vysvětlila Eva. „Batutta nám zamává na rozloučenou a my odletíme. Jenomže ne do Káhiry. Přistaneme v poušti a začneme pátrat znovu, tentokrát bez hlídacího psa.“

Oba muži ji chvíli pozorovali. Hopper si opřel hlavu a intenzivně přemýšlel. Grimes vypadal, jako by chtěl chytit příští raketu na Měsíc.

„To není dobrý nápad,“ prohlásil nakonec Grimes skoro omluvně. „Uprostřed pouště se nedá jen tak přistát s tryskovým letadlem. Na to musíš mít aspoň tisícimetrovou přistávací dráhu.“

„Na Sahaře najdeš mnoho oblastí, kde jsou stovky kilometrů perfektně ploché přistávací dráhy,“ argumentovala Eva.

„Považuji to za příliš riskantní,“ namítl umíněně Grimes. „Když se o tom dozví Kazim, draze to zaplatíme.“

Eva se ostře podívala na Grimese, potom dlouze na Hoppera. Neušel jí náznak úsměvu na jeho tváři. „Je to možné,“ řekla přesvědčivě.

„Všechno je možné, ale často to není prakticky proveditelné.“

Hopper udeřil pěstí do opěradla sedačky, až je málem zlomil. „Přisámbůh, myslím, že to stojí za zkoušku.“

Grimes na něj zazíral. „To nemůžeš myslet vážně?“

„Ale ano. Samozřejmě poslední slovo bude mít náš pilot a posádka letadla. Ale jistě je přesvědčí vyhlídka na pořádnou prémii.“

„Zapomínáš ještě na něco,“ zvýšil hlas Grimes.

„A to?“

„Co použijeme pro dopravu po přistání?“

Eva naklonila hlavu k malému mercedesu s pohonem čtyř kol a nákladní plošinou, který jim poskytl plukovník Mansa v Timbuktu. „Ten malý mercedes by mohl projít dveřmi nákladního prostoru.“

„To je dva metry nad zemí. Jak ho tam zvedneme?“

„Najedeme tam po rampě,“ řekl Hopper vesele.

„Musíme to provést tak, aby to Batutta nezpozoroval.“

„To není tak velký problém.“

„Vozidlo patří maliské armádě. Jak zodpovíme, že se ztratil?“

„Pouhá technická záležitost,“ pokrčil Hopper rameny. „Nahlásíme Mansovi, že ho ukradli nomádi.“

„To je šílené,“ Grimes ještě stále nebyl přesvědčený.

Hopper se náhle zvedl. „Tak tedy dohodnuto. Náš malý plán zahájíme hned ráno. Evo, ty o tom jdi informovat ostatní členy týmu. Já se budu věnovat Batuttovi, abych odvrátil jeho podezření. Musím si postěžovat na náš neúspěch.“

„Pokud mluvíme o našem strážci,“ rozhlédla se Eva po táboře, „kde se asi potlouká?“

„Asi v tom legračním rekreačním vozidle s komunikačním zařízením,“ odpověděl Grimes. „Prakticky v něm žije.“

„Je divné, že vždycky, když se bavíme, se vzdálí. Což nám ovšem vyhovuje.“

„Řekl bych, že je to od něj velmi zdvořilé.“ Grimes vstal a protáhl se. Zběžně se podíval na spojařské vozidlo, a když Batuttu nikde neviděl, zase se posadil. „Není po něm ani památky. Asi sedí uvnitř a sleduje v televizi evropské hudební pořady.“

„Anebo je u vysílačky a předává plukovníku Mansovi nejnovější klepy z našeho vědeckého cirkusu,“ poznamenala Eva.

„Nemůže toho mít dost pro hlášení,“ zasmál se Hopper. „Nikdy se u nás nezdržuje dost dlouho, aby mohl vidět do toho, co děláme.“

Kapitán Batutta nepodával žádné hlášení, alespoň ne v tomto okamžiku. Seděl uvnitř auta, na uších stereosluchátka připojená k mimořádně citlivému elektronickému odposlouchávacímu zařízení. Zesilovač byl namontovaný na střeše auta a nasměrovaný k táborovým kamínkům u zaparkovaného karavanu. Naklonil se dopředu a seřízením bionického zesilovače zvětšil přijímací plochu.

Každé slovo, které Eva a její společníci pronesli i sebetišeji, se bez zkreslení zachycovalo a zaznamenávalo. Batutta naslouchal, dokud rozhovor neskončil a nerozešli se. Eva šla informovat zbytek týmu o novém plánu, oba muži se věnovali studiu map pouště.

Batutta zapnul připojení ke společné komunikační družici afrických států a vytočil číslo. Odpověděl mu ospalý hlas.

„Bezpečnostní štáb, okres Gao.“

„Kapitán Batutta pro plukovníka Mansu.“

„Okamžik, pane,“ ozval se najednou horlivý hlas.

Trvalo téměř pět minut, než se Mansa ozval. „Ano, kapitáne.“

„Naši vědci si plánují diverzi.“

„Jakou diverzi?“

„Chtějí podat hlášení, že nenašli žádné stopy kontaminace a obětí nemoci –“

„Skvělý plán generála Kazima udržet je dál od zamořených oblastí má tedy úspěch,“ přerušil ho Mansa.

„Až do nynějška,“ dopověděl Batutta. „Vypadá to, že už generálovu léčku prohlédli. Doktor Hopper chce ohlásit, že projekt končí, odletět do Timbuktu a odtud se charterovým letem dostat do Káhiry.“

„To generála velmi potěší.“

„Hopper však nemá v úmyslu opustit Mali. To generála potěší méně.“

„Cože?“

„Mají v plánu podplatit piloty, aby přistáli v poušti. Tam chtějí zahájit nové vyšetřování v kočovnických vesnicích.“

Mansovi se najednou zdálo, že má ústa plná písku. „To by bylo katastrofální. Generál se pěkně rozzuří.“

„Není to naše chyba,“ odpověděl Batutta rychle.

„Znáte jeho hněv. Dopadne na nevinné stejně jako na viníky.“

„Naši povinnost jsme splnili,“ bránil se Batutta odhodlaně.

„Průběžně mě informujte o Hopperových úmyslech,“ nařídil Mansa. „Osobně vaši zprávu předám generálovi.“

„On je v Timbuktu?“

„Ne, v Gau. Štěstí tomu chce, že je na jachtě Yvese Massardea, kotvící u města. Vojenským letadlem se tam dostanu za půl hodiny.“

„Hodně štěstí, plukovníku.“

„Hoppera neustále sledujte a o jakékoli změně jeho plánů mě ihned informujte.“

„Rozkaz, plukovníku.“

Mansa zavěsil a zahleděl se na telefon. Rozebíral v duchu komplikace, které vyplynuly z Batuttova hlášení. Kdyby se Hopperovi jeho plán podařil, mohl by objevit oběti záhadné nákazy na Sahaře, kde nikdo nečekal, že bude hledat. A to znamenalo nebezpečí. Kapitán Batutta ho právě zachránil před velmi nepříjemnou situací, která může vyústit až do popravy za velezradu. Důkazy proti němu by se už našly. Tak Kazim běžně postupoval, chtěl-li se zbavit důstojníků, kteří selhali nebo se mu znelíbili. To byla velmi reálná možnost. Kdyby však se zprávou zastihl Kazima ve správné náladě, dostal by se o krůček blíž k funkci v generálním štábu.

Mansa zavolal pobočníkovi, aby mu připravil slavnostní uniformu a zajistil letadlo. Zmocnila se ho euforie. Hrozící katastrofa se může změnit na vítanou příležitost, jak zničit cizí vetřelce.

V přístavišti pod mešitou očekával Mansu rychlý člun. Z letiště ho přivezl vojenský džíp. Uniformovaný lodník uvolnil lana na přídi i na zádi a skočil do kokpitu. Stiskl spínač zapalování a velký osmiválec se rozletěl po hladině.

Massardeova jachta se pohupovala uprostřed řeky. Její světla se odrážela od mírně se vlnící hladiny. Byla to třípodlažní výletní loď s plochým kýlem, který umožňoval bezpečné manévry na Nigeru.

Mansa nikdy nebyl na palubě, ale slyšel historky o proskleném spirálovém schodišti, vedoucím z prostorné hlavní kajuty k přistávací ploše pro vrtulník. Deset velkých apartmánů nechal Massarde zařídit francouzskými starožitnostmi, jídelna s vysokým stropem měla nástěnné malby z doby Ludvíka XIV., které sejmuli ze zdí zámku na Loiře. Nechyběla ani turecká lázeň, sauna a bar v otáčející se vyhlídkové hale, nemluvě o elektronickém telekomunikačním systému, spojujícím Massardea s jeho impériem. To vše z této rezidence na vlnách vytvářelo něco pohádkového.

Když plukovník přestoupil z rychlého člunu na palubu a vystoupal po teakovém schodišti, doufal, že uvidí z luxusní lodě něco víc, ale jeho naděje zmizely, když se s ním Kazim setkal na spodní palubě. V ruce držel zpola vypitou sklenici šampaňského, ale nechystal se nabídnout občerstvení Mansovi.

„Doufám, že když jste mě vyrušil z obchodní porady s panem Massardem, je vaše zpráva skutečně tak naléhavá, jak jste uvedl v hlášení,“ přivítal ho generál chladně.

Mansa předpisově zasalutoval a spustil rychlé, ale precizní hlášení. Přikrášlil přitom fakta a vylepšil podrobnosti Batuttovy zprávy o týmu Spojených národů. Kapitánovo jméno však vůbec nepadlo.

Kazim naslouchal s rostoucím zájmem. Jeho tmavé oči potemněly ještě víc a nepřítomně sledovaly třpyt lodních světel tančících na hladině. Na čele se mu objevila hluboká vráska, ale brzy ji vystřídal pobavený úsměv sevřených rtů.

Když plukovník skončil, Kazim se zajímal: „Kdy se Hopper chystá se svou karavanou vrátit do Timbuktu?“

„Odletí-li zítra ráno, měli by tam být pozdě odpoledne.“

„To máme více než dost času, abychom trochu zkřížili plány toho dobrého doktůrka.“ Generálův pohled studil jako led, když se zabodl do plukovníkových očí. „Doufám, že vyjádříte značné zklamání a starost, až vám oznámí, jak neúspěšně skončilo jejich pátrání.“

„Budu co nejdiplomatičtější,“ ujistil ho Mansa.

„Je jejich letadlo s posádkou stále na letišti v Timbuktu?“

Mansa přikývl. „Piloti bydlí v hotelu Azalai.“

„Říkal jste, že jim chce Hopper vyplatit zvláštní prémii, když přistanou někde v poušti na severu?“

„Ano, tak to říkal svým společníkům.“

„Nad letadlem musíme získat kontrolu.“

„Přejete si, abych piloty přeplatil?“

„Škoda našich dobrých peněz,“ usmál se jízlivě Kazim. „Zabte je.“

Mansu rozkaz nepřekvapil, částečně jej očekával. „Ano, pane.“

„Nahraďte je našimi vojenskými piloty – hleďte, ať se jim podobají.“

„To je mistrný plán, můj generále.“

„Informujte také doktora Hoppera, že trvám na tom, aby kapitán Batutta tým doprovázel do Káhiry, kde bude vystupovat jako můj osobní reprezentant u Světové zdravotnické organizace. Někdo musí na operaci dohlížet.“

„Jaké rozkazy mám předat našim náhradním pilotům?“

„Předejte jim rozkaz, aby Hoppera s jeho skupinou vysadili v Asselaru.“

„Asselar.“ Mansa opakoval název oázy, jako by si namočil jazyk do kyseliny. „Doktora s jeho skupinou stihne tentýž osud z rukou šílených divochů jako nedávno turisty ze safari.“

„Vůle Alláhova je nevyzpytatelná,“ odpověděl Kazim chladně.

„A když z nepředvídaných důvodů přežijí?“ formuloval Mansa opatrně otázku.

Kazimovou tváří přelétl výraz, při kterém Mansu zamrazilo. Nakonec se generál vychytrale usmál a v jeho tmavých očích se zračilo pobavení. „Pak je tu ještě Tebezza.“

Část II

MRTVÁ ZEMĚ

15

15. května 1996

New York City

Na opuštěném konci rozjezdové dráhy letiště Floyda Bennetta na břehu zátoky Jamaica Bay v New Yorku se opíral o stejšn Jeep Wagoneer muž, oblečený jako hippie z šedesátých let. Brýlemi s tenkou kovovou obroučkou se díval na tryskové letadlo tyrkysové barvy, popojíždějící lehkou ranní mlhou. Zastavilo jen deset metrů od konce ranveje. Muž se napřímil, když z letadla s označením NUMA vystoupili Sandecker s Chapmanem, a vykročil, aby je pozdravil.

Admirál poznal auto a spokojeně pokývl hlavou. Nenáviděl oficiální limuzíny a pro osobní dopravu důsledně vyžadoval auta s pohonem čtyř kol. Nasadil krátký úsměv pro muže v kazajce od Leviho s koňským ohonem, jinak ředitele velikého počítačového střediska NUMA. Hiram Yaeger byl jedinou osobou ve vedení, které procházela ignorance nepsaných pravidel oblečení.

„Díky, žes pro nás přijel, Hirame. Lituji, že jsem tě tak narychlo vytáhl z Washingtonu.“

Yaeger k němu šel s nataženou rukou. „Žádný problém, admirále. Potřeboval jsem si stejně oddychnout od svých mašin.“ Pak zaklonil hlavu, aby se podíval do tváře doktoru Chapmanovi. „Darcy, jaký byl let z Nigérie?“

„Kabina měla moc nízký strop a sedadlo bylo moc krátké,“ postěžoval si toxikolog. „A k tomu mě admirál ještě porazil v kanastě deset ku pěti.“

„Ukažte, pomohu vám naložit zavazadla a pak vzhůru na Manhattan.“

„Dohodl jsi schůzku s Halou Kamil?“ zeptal se Sandecker.

Yaeger přikývl. „Zatelefonoval jsem do štábu Spojených národů, hned jak jsi mi dal vědět, kdy přiletíte. Generální tajemnice Kamil si upravila denní program, abychom se mohli sejít. Její sekretářka se divila.“

Sandecker se usmál. „My už se nějaký pátek známe.“

„Přijme nás v půl jedenácté.“

Admirál se podíval na hodinky. „Máme hodinu a půl. To je čas na hrnek kávy a nějakou snídani.“

„To zní lákavě,“ Chapman zívl a málem si vykloubil sanici. „Mám hlad jako vlk.“

Yaeger sjel z letiště na širokou třídu se zeleným pásem a odbočil na Coney Island Avenue, kde našel bufet s lahůdkami. Posadili se do boxu a objednali si snídani.

„Co to bude, pánové?“ Servírka málem zapomněla zapisovat, když uviděla tyčící se postavu doktora Chapmana.

„Uzeného lososa, smetanový sýr a bagetu,“ objednal si Sandecker.

Chapman si vybral omeletu s kořeněným hovězím plátkem a pikantním salámem, Yaeger dánský sýr. Mlčky se dali do jídla, ponoření do svých myšlenek, dokud servírka nepřinesla kávu. Sandecker si v ní rozmíchal kostku ledu, aby ji ochladil, a pak se pohodlně opřel.

„Tak co nám tvoje elektronická bejby mohou povědět o rudých řasách?“ zeptal se Yaegera.

„Prognózy vypadají pěkně mizerně,“ počítačový expert si hrál s vidličkou. „Vypracoval jsem průběžnou aktualizaci zvětšujících se rozměrů červené skvrny z družicových fotografií. Rychlost růstu populace obrněnek je závratná. Připomnělo mi to starou pohádku: když máš jednu penci a každý den ji zdvojnásobíš, staneš se do konce měsíce miliardářem. Velikost červené skvrny v Guinejském zálivu se zdvojnásobuje každé čtyři dny. Dnes ve čtyři ráno pokrývala plochu o rozměru 240 tisíc čtverečních kilometrů.“

„To je sto tisíc čtverečních mil,“ převedl si to Sandecker do soustavy, na kterou byl zvyklý.

„Při této rychlosti by zabrala celý jižní Atlantik za tři až čtyři týdny,“ spočítal rychle Chapman.

„Už máte nějaký klíč k identifikaci příčiny mutace řas?“ zeptal se Yaeger.

„Jen to, že jde pravděpodobně o organickou sloučeninu kovů,“ přiznal Chapman.

„Existuje mezi nimi nějaká zvláště nápadná?“

„Zatím ne. Objevili jsme desítky podezřelých sloučenin, ale žádná za mutace není odpovědná. Můžeme se domnívat, že jde o kovovou složku ve spojení se syntetickými sloučeninami nebo vedlejšími produkty chemické výroby, které se vylévají do Nigeru.“

„Mohlo by jít o odpad z nějakého exotického biotechnologického výzkumu,“ vyslovil domněnku Yaeger.

„V západní Africe nic takového neprobíhá,“ vyloučil Sandecker s pevným přesvědčením.

„Ten neznámý prevít působí jako jakýsi stimulátor nebo spouštěč reakce,“ pokračoval Chapman. „Srovnal bych to s hormonem. Intenzita jeho růstu je úžasná a stupeň toxicity neuvěřitelný.“

„Je nějaká šance, že jde o bakteriální reakci na odpadní vody?“ zajímal se Yaeger se smutným pohledem na sýr. Vypadal, jako by do něj šlápli zablácenou botou.

„Odpadní vody sice mohou sloužit jako živina pro řasy, stejně jako hnůj vyživuje zemědělské kultury,“ připustil Chapman. „Ale v tomto případě tomu tak není. Čelíme ekologické katastrofě, která přesahuje všechno, co mohou vyprodukovat běžné odpady.“

Sandecker si namazal bagetu smetanovým sýrem a obložil lososem. „My se tu ládujeme a zatím se rudá skvrna šíří takovým tempem, že ropná skvrna na hladině Perského zálivu, vytvořená v jednadevadesátém roce, bude vedle ní vypadat jako loužička v kansaské prérii.“

„A nedokážeme proti tomu nic udělat,“ povzdechl si Chapman, „dokud nebudeme mít přesný rozbor vzorků vody. Zatím mohu o chemickém složení původce mutace jen teoretizovat. Dokud Rudi Gunn nenajde jehlu v kupě sena a nezjistí, kdo ji tam propašoval, máme svázané ruce.“

„Jaké jsou poslední zprávy?“ zeptal se Yaeger.

„Zprávy o čem?“ zamumlal Sandecker plnými ústy.

„O našich přátelích na Nigeru,“ zdůraznil trochu podrážděně Yaeger. Admirál mu připadal klidnější, než by se za dané situace hodilo. „Dálkový přenos jejich dat se včera náhle odmlčel.“

Admirál se rozhlédl, zda není někdo na doslech. „Zapletli se v Beninu do malé výměny názorů se dvěma dělovými čluny a helikoptérou.“

„Do malé výměny názorů?“ Yaeger nevěřil svým uším. „Jak se to k čertu mohlo stát? Nejsou zranění?“

„Můžeme jen předpokládat, že z toho vyvázli dobře,“ dohadoval se Sandecker opatrně. „Hrozilo jim, že jejich loď beninské námořnictvo obsadí. Aby projekt ochránili, neměli na vybranou. Museli se bránit. Během boje zřejmě vyřadili telekomunikační zařízení.“

„Proto jsme tedy nedostali telemetrickou relaci,“ uklidňoval se Yaeger.

„Družicové snímky z Agentury pro národní bezpečnost ukazují,“ pokračoval Sandecker tiše, „že potopili oba čluny, zničili vrtulník a dostali se bez dalšího incidentu v pořádku do Mali.“

Yaeger ztratil chuť k jídlu. „Z Mali nevyváznou. Jsou v pasti. Vytáhl jsem si všechno o maliské vládě. Jejich vojenský vůdce má nejhorší skóre v západní Africe, pokud jde o lidská práva. Pitta a ostatní dva chytnou a pověsí na nejbližším datlovníku.“

„Proto jdeme za generální tajemnicí Organizace spojených národů,“ vysvětlil Sandecker.

„V čem nám může být platná?“

„OSN je naše jediná naděje, jak náš tým a data odtamtud bezpečně vytáhnout.“

„Nevím, ale začínám tušit, že náš průzkum na Nigeru nikdo neschválil!“

„Nepodařilo se nám přesvědčit politiky o naléhavosti projektu,“ souhlasil Chapman sklesle. „Trvali na tom, že je nutno ustavit zvláštní výbor, který by se věcí zabýval. Věřil bys tomu? Svět balancuje na pokraji zkázy a naši slavní volení zástupci cítí nutnost zdůraznit svou důležitost, zasedat v kožených křeslech a předvádět řečnická cvičení.“

„Darcy chce říct,“ vysvětlil Sandecker, usmívaje se nad jeho podáním, „že jsme hrozící nebezpečí vysvětlovali prezidentovi, ministrovi zahraničí a mnoha vůdčím osobnostem Kongresu. Všichni odmítli názor, že bychom měli přinutit západoafrické vlády, aby nám dovolily zkoumat vodu v Nigeru.“

Yaeger na něj nevěřícně zíral. „Tak jste pro začátek poslali Pitta, Giordina a Gunna na výzvědy.“

„Nedalo se nic jiného dělat. Čas a příliv nečekají. Museli jsme obejít vlastní vládu. Když se ta operace prozradí, budu mít zadek pěkně namočený v kyselině sírové.“

„Je to horší, než jsem si představoval.“

„Proto potřebujeme Spojené národy,“ připojil se Chapman. „Bez jejich spolupráce hrozí všem třem, že se dostanou do maliského vězení. A že odtamtud už nikdy nevyjdou.“

‚A údaje, které tak nutně potřebujeme,“ dodal Sandecker, „zmizí s nimi.“

Yaeger řekl trpce: „Obětoval jste je, admirále. Chladnokrevně jste obětoval naše nejbližší přátele.“

Sandeckerův pohled zůstal pevný jako žula. „Myslíš si, že jsem ve svém nitru nebojoval jako Jákob s andělem, než jsem se rozhodl? Když si uvědomíš, co je v sázce, koho bys tím úkolem pověřil? Koho bys poslal proti proudu Nigeru?“

Yaeger si chvíli třel spánky, než odpověděl. Konečně přikývl. „Máš samozřejmě pravdu. Vybral jsi ty nejlepší. Jestli má někdo dokázat nemožné, je to Pitt.“

„To jsem opravdu rád, že souhlasíš,“ řekl Sandecker ostře. Podíval se na hodinky. „Měli bychom zaplatit a pospíšit si. Nechci nechat paní generální tajemnici Kamil čekat. Bude-li si přát, abych před ní poklekl a prosil úpěnlivě jako zatracenec o její pomoc, udělám to.“

Hala Kamil, generální tajemnice Organizace spojených národů, byla krásná a obestřená tajemstvím jako její předobraz, dávná egyptská královna Nefertiti. Nádherné černé oči doplňovaly ebenové vlasy splývající jí pod ramena. I přes svých čtyřicet sedm let měla dokonalou pleť bez jediné chybičky, která jemné rysy tváře ještě umocňovala a zdůrazňovala. Udržovala si krásu a mladistvý vzhled přes těžké břemeno náročné funkce. Vynikala vysokou postavou a ladné tvary nezahalil ani konzervativní kostýmek.

Když sekretářka otevřela dveře a vešel Sandecker s doprovodem, vstala a popošla jim vstříc. „Admirále Sandeckere, ráda vás zase vidím.“

„Potěšení je na mé straně, paní generální tajemnice,“ Sandecker v přítomnosti krásné ženy zářil. Pevně stiskl podanou ruku a lehce se uklonil. „Děkuji vám, že jste si udělala čas.“

„Jste úžasný, admirále. Nezměnil jste se.“

„A vy jste stále mladší a krásnější.“

Obdařila ho kouzelným úsměvem. „Komplimenty nechme stranou. Oběma nám přibyla vráska nebo dvě. Uplynulo hodně času…“

„Skoro pět let.“ Admirál se otočil a představil Chapmana a Yaegera.

Hala nevěnovala pozornost ani Chapmanovu vzrůstu, ani Yaegerovu oblečení. Byla zvyklá přijímat různé exempláře z více než stovky zemí. Útlou rukou pokynula na pohovky proti svému křeslu. „Posaďte se, prosím.“

„Budu stručný.“ Sandecker vynechal dlouhé úvody. „Potřebuji vaši pomoc v naléhavé záležitosti, týkající se ekologické katastrofy, která může ohrozit samu existenci lidského pokolení.“

Do tmavých očí generální tajemnice se vkradl stín skepse. „Pronesl jste velmi závažný výrok, admirále. Pokud jde o další z chmurných předpovědí důsledků skleníkového efektu, pak vám musím říci, že už jsem k nim imunní.“

„Jde o něco mnohem horšího,“ zdůraznil Sandecker vážně. „Koncem tohoto roku už bude většina světové populace jen vzpomínkou.“

Hala zkoumala vážné a zachmuřené tváře mužů sedících proti ní. Nevěděla přesně proč, ale byla nakloněna jim věřit. Znala Sandeckera dost dobře, aby věděla, že není fantasta ani panikář, křičící, že se nebesa hroutí, pokud si nebyl absolutně jistý a neopíral se o vědecké důkazy.

„Pokračujte, prosím,“ vyzvala ho krátce.

Sandecker předal slovo svým společníkům, aby přednesli získané důkazy o šíření červených řas. Asi po dvaceti minutách se Hala omluvila a stiskla tlačítko stolního dispečinku. „Sáro, zavolej prosím peruánskému velvyslanci a řekni mu, že se vyskytla důležitá záležitost, a požádej ho, zda by mu vyhovovalo odložit naši schůzku na zítra ve stejnou hodinu.“

„Hluboce si vážíme času a zájmu, který nám věnujete,“ zareagoval Sandecker, a nebyla to fráze.

„Neexistuje žádná pochybnost o této strašné hrozbě?“ zeptala se generální tajemnice Chapmana.

„Žádná. Pokud se červené řasy budou dále nerušeně šířit na hladině oceánů, vyčerpají kyslík nutný k udržení života na Zemi.“

„A to ani nebereme v úvahu toxicitu,“ dodal Yaeger, „která určitě způsobí masové umírání života v moři a také lidí a zvířat, kterým slouží jako potrava.“

Tajemnice se podívala na Sandeckera. „Co váš Kongres a kolegové vědci? Vaše vláda a světové společenství vědy, ty všechny to určitě musí velmi znepokojovat.“

„Jsou znepokojení. Přednesli jsme naše důkazy prezidentovi a členům Kongresu, ale kolečka byrokracie se otáčejí pomalu. Záležitostí se zabývají výbory. Nic se nerozhodlo. Nevím, zda si dobře uvědomují rozsah té hrozby. Hlavně si neuvědomují faktor času.“

„My jsme samozřejmě naše předběžné výsledky předali oceánologům i vědcům zabývajícím se problémy kontaminace,“ doplnil Chapman. „Ale dokud nebude zjištěna přesná příčina toho moru oceánu, nemůžeme navrhnout řešení.“

Hala mlčela. Jak mohla proti té apokalypse, zvláště v tak krátké době, pomoci? Nebyla všemocná. Pozice generální tajemnice Spojených národů se do jisté míry podobala pozici pomyslné královny v pomyslném království. Jejím úkolem bylo dohlížet na různé funkce, udržující mír na této planetě, a na četné ekonomické programy a programy pomoci. Mohla řídit, ale nemohla nařizovat.

Podívala se na Sandeckera. „Nemohu udělat nic jiného než slíbit spolupráci naší organizace pro ekologické programy. Nevím, jak bych mohla pomoci jinak.“

Sandecker se rozhodl postoupit o krok dále. Jeho tichý a naléhavý hlas odměřoval slova pomalu a zřetelně. „Poslal jsem loď s malou posádkou proti proudu Nigeru, aby analyzovali říční vodu a zjistili, odkud pochází zdroj kontaminace, která stimuluje expanzi řas v Guinejském zálivu.“

Pronikavé černé oči ochladly. „Tak to vaše loď potopila beninské dělové čluny?“ zeptala se.

„Zpravodajství pracuje velmi dobře.“

„Dostávám svodky zpráv z celého světa.“

„Ano, bylo to plavidlo NUMA,“ připustil Sandecker.

„Podle zpráv mám důvod se domnívat, že v boji padl admirál beninského loďstva, shodou okolností bratr prezidenta republiky.“

„Slyšel jsem to.“

„Pokud vím, vaše loď plula pod francouzskou vlajkou. Jestli jste opravdu svou nelegální činnost vyvíjeli pod cizí vlajkou, může vaši posádku kterákoli západoafrická vláda dát zastřelit jako nepřátelské agenty.“

„Moji muži si byli tohoto nebezpečí vědomi a přihlásili se k té práci dobrovolně. Věděli, že jde o každou hodinu, máme-li proti červeným řasám zasáhnout, než bude pozdě.“

„Jsou vaši lidé naživu?“

Sandecker přikývl. „Před několika hodinami překročili při pátrání maliskou hranici a blíží se bez úhony k městu Gao.“

„Kdo další z vaší vlády o tom ví?“

Sandecker ukázal hlavou na Chapmana a Yaegera. „Jenom my tři, ti na palubě naší lodi a mimo NUMA jenom vy.“

„Generál Kazim, šéf maliské bezpečnosti, není hlupák. O srážce s beninskými loďmi se dozví a jeho výzvědná služba už ho také jistě varovala, že vaše posádka vnikla na maliské území. Dá je zatknout, jakmile přistanou.“

„To je právě důvod, proč jsem k vám přišel, paní generální tajemnice.“

Tak to za tím vězí, pomyslela si Hala. „Co ode mne chcete, admirále?“

„Pomoci zachránit mé lidi.“

„Tak o to vám jde. Myslela jsem si to.“

„Je životně důležité, aby byli zachráněni hned, jakmile objeví původ kontaminace.“

„Zoufale potřebujeme data a rozbory, které zpracovali,“ zdůraznil Chapman zpříma.

„Ve skutečnosti vám jde o záchranu jejich výsledků,“ přerušila ho chladně.

„Nemám ve zvyku opouštět statečné muže.“ Sandecker vysunul bradu.

Hala zamítavě zavrtěla hlavou. „Lituji, pánové, chápu vaše zoufalství. Ale nemohu dávat v sázku čest tohoto úřadu tím, že bych zneužila svoje pravomoci podporou nelegální mezinárodní operace. Bez ohledu na to, jak je důležitá.“

„Ani když muži, o jejichž záchranu jde, jsou Dirk Pitt, Al Giordino a Rudi Gunn?“ Oči se jí na okamžik rozšířily. Pak zabořila hlavu do dlaní. Ve vzpomínkách se přenesla do minulosti.

„Už tomu rozumím,“ povzdechla si tiše. „Chcete mě využít, jako jste využil ty muže.“

„Neorganizuji tenisové utkání slavných osobností,“ namítl Sandecker úsečně. „Snažím se zachránit nesčetné lidské životy.“

„Vy opravdu míříte do černého.“

„Když je to nutné.“

Chapmanovo obočí se zvedlo. „Obávám se, že ničemu nerozumím.“

Hala promluvila. Její pohled byl nepřítomný. „Asi před pěti lety mi tři muži, které admirál poslal na Niger, zachránili život. Ohrožovali mě teroristé, dokonce dvakrát. Jednou v coloradských horách v Breckenridgi, podruhé v opuštěném dole pod ledovcem v Magellanových úžinách. Admirál Sandecker útočí na mé svědomí a smysl pro čest.“

„Vzpomínám si na to,“ kýval hlavou Yaeger. „Stalo se to při pátrání po pokladu alexandrijské knihovny.“

Sandecker vstal, obešel stolek a sedl si vedle Haly. „Pomůžete nám, paní generální tajemnice?“

Hala seděla bez pohnutí jako socha, která se začíná pomalu bortit. Dýchala slabě, skoro neznatelně. Konečně se pomalu obrátila a podívala se Sandeckerovi do očí.

„Dobrá,“ pronesla tiše. „Slibuju, že použiju všechny prostředky, které mám k dispozici, abych naše přátele dostala z Afriky. Doufám jen, že ještě není příliš pozdě a že ještě žijí.“

Sandecker se otočil. Nechtěl, aby viděla, jak se mu ulevilo. „Děkuju vám, paní generální tajemnice. Jsem vám zavázán. Jsem vám velice zavázán.“

16

„Žádné známky života?“ Grimes upřeně pozoroval chátrající Asselar. „Ani pes, ani koza.“

„Vypadá to opravdu jako po vymření,“ Eva si zastínila oči.

„Mrtvější než přejetá žába na dálnici,“ zabručel Hopper a odložil dalekohled.

Stáli na malém skalnatém výběžku nad Asselarem. Jedinou známkou přítomnosti člověka byly koleje vyjeté automobily, vedoucí do vesnice od severovýchodu. Eva se dívala mihotavým rozpáleným vzduchem na ruiny, obklopující střední část Asselaru. Měla dojem, že se dívá na místo opuštěné už dávno, snad ve starověku. Panovalo tu zvláštní ticho, napjaté a stísňující.

Hopper se obrátil k Batuttovi. „Díky za spolupráci, kapitáne. Jste laskav, že jste nás tu nechal přistát, ale je zřejmé, že vesnice je opuštěné město duchů.“

Batutta seděl u volantu otevřeného terénního mercedesu a nevinně pokrčil rameny. „Karavana s nákladem ze solných dolů v Taoudenni hlásila, že v Asselaru se vyskytla nemoc. Co víc vám mohu říct?“

„Neuškodí, když se tam podíváme,“ navrhl Grimes.

Eva přikývla. „Provedeme pro jistotu rozbor vody ze studny.“

„Nemusím-li vás doprovázet až do vesnice, vrátím se k letadlu a dopravím tam také vaše lidi,“ navrhl Batutta.

„To bude od vás laskavé, kapitáne,“ souhlasil Hopper. „Ať naloží i všechno vybavení.“

Batutta beze slova nastartoval auto a v oblaku prachu ujížděl křovinatou plání k letadlu, které zůstalo stát na příhodném rovném pruhu pouště.

„Stále tak ochotný,“ podivil se Grimes.

Eva přikývla. „Zdá se mi, že až příliš.“

„No, mně může být celkem ukradený,“ řekl Grimes a pozoroval mlčící vesnici. „Kdyby to byl americký western, řekl bych, že lezeme do nějaké léčky.“

„Léčka nebo ne,“ poznamenal klidně Hopper, „pokusme se najít vesničany.“ A hned se pustil dlouhými kroky dolů, bez ohledu na polední žár umocněný odrazem slunečních paprsků od holé kamenité půdy. Eva a Grimes chvíli váhali, pak se vydali za ním.

Za deset minut vstoupili do úzkých uliček Asselaru. Zarážel je všude vládnoucí nepořádek. Snad každý čtvereční metr pokrývaly hromádky odpadu, rozházené smetí a nečistota. Náhle se zvedl lehký, horký vítr. Přinesl pach hniloby a rozkládajícího se masa. S každým krokem odporně nasládlý zápach sílil. Připadalo jim, že vychází z nitra domků.

Hopper nehodlal do žádného vkročit, dokud nedošli na tržiště. Zde se jim naskytl neuvěřitelný pohled. Ani v nejhorším snu se jim nemohla zjevit tak příšerná noční můra. Rozházené zbytky lidských koster, řady lebek, vyrovnaných jako na prodej. Zčernalé vysušené cáry kůže visící ze stromu uprostřed náměstí se pod útoky mračen much pohybovaly jako v tanci smrti.

Eva se v prvním okamžiku domnívala, že vidí smutné pozůstatky obětí zmasakrovaných vojáky. První dojem zavrhla, protože nevysvětlitelná poloha lebek a rozvěšené kůže svědčily o něčem daleko děsivějším, než bývá krutost soldatesky nebo pouštních banditů. Když si klekla na zem a prohlédla si dlouhou ramenní kost, zamrazilo ji i přes polední žár. Na kosti byly patrné vruby odpovídající lidskému chrupu.

„Kanibalství,“ zašeptala v šoku.

Z nějakého důvodu bzučení much a Evino tiché zjištění, spíše vzdech, ještě zdůraznily hrobové ticho vesnice. Grimes jemně vzal kost Evě z ruky a zkoumavě ji prohlížel.

„Má pravdu,“ řekl Hopperovi. „Nějací bestiální maniaci na těch lidech hodovali.“

„Soudě podle zápachu,“ Hopper svraštil nos, „musí tu být ještě lidé, z nichž zbylo víc než kostra. Počkej tady s Evou. Prohlédnu domy, třeba najdu nějaké živé lidi.“

„Nezdá se mi, že by tu stáli o cizince,“ namítl Grimes. „Navrhuji, abychom se rychle vrátili k letadlu, než se také ocitneme na jídelníčku.“

„Nesmysl,“ zamítl to Hopper. „Máme co dělat s extrémním případem nenormálního chování. Mohla ho zavinit toxická kontaminace, po níž pátráme, a já odtud neuteču, když máme příležitost přijít jí na kloub.“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásila rezolutně Eva.

Grimes pokrčil rameny. Byl ze staré školy a nechtěl se dát zahanbit ženou. „Dobře, pátrejme tedy společně.“

Hopper ho poplácal po rameni. „Jsi chlapík, Grimesi. Bude mi ctí, když spolu skončíme v jednom kotli na polívku.“

První domek, kam vstoupili, byl postavený z kamenů, spojených hlínou. Našli v něm dvě těla, muže a ženu, mrtvé přinejmenším týden. Horko už vysušilo jejich tkáně a na kostře zůstala jen napnutá kůže. Hopper po zběžné prohlídce usoudil, že smrt pro ně asi nebyla rychlým vykoupením, ale pomalou agónií. Jedovatá látka pravděpodobně působila trýznivě a dlouho. Více bez podrobného patologického vyšetření říci nemohl.

Grimes se k pozůstatkům shýbl. Nepohnutě poznamenal: „Ti lidé jsou mrtví příliš dlouho. Kdybychom našli čerstvější mrtvoly, mohli bychom zjistit víc.“

Zní to tak chladně a profesionálně… pomyslela si Eva. Zachvěla se. A nejen z tohoto důvodu. Také proto, že v tmavém koutě zpozorovala hromádku drobných kostí a malé lebky. Napadlo ji, zda dospělí nejdříve nezabili a nesnědli své děti. Ta myšlenka jí připadla tak děsivá, že ji zahnala z mysli, a vydala se na průzkum na vlastní pěst. Vyšla ven a vstoupila do protějšího domu, který se od ostatních lišil výstavnějším vchodem a také velikostí. Za ním našla dvůr s půdorysem do „L“. Překvapilo ji, jak čistě byl zametený. Ale mrtvolný zápach tu ucítila ještě pronikavěji. Nalila si z polní lahve vodu na kapesník, přitiskla ho k nosu a ústům a postupovala opatrně do dalších místností. Stěny byly všude čistě obílené, stropy vysoké, vyztužené kulatinou. Z četných oken, vedoucích do dvora, pronikal dovnitř dostatek světla.

Podle výstavnosti domu Eva usoudila, že asi patřil zámožnému obchodníkovi. Nasvědčovalo tomu i zařízení, vyřezávané stoly a křesla. Nábytek nebyl převržený a rozbitý jako jinde. Pomalu postupovala dále a prošla dalšími dveřmi do velké místnosti. Vydechla hrůzou i hnusem. Zůstala stát jako přikovaná k zemi. Před ní se otevřela kuchyně, u stěny s pečlivě a úhledně naskládanými lidskými údy, teď už v rozkladu.

Eva musela s posledním vypětím vůle potlačit rostoucí nevolnost. Cítila slabost, podivnou prázdnotu, ale i strach. Jen se zbavit toho strašného pohledu. Klopýtla o nízký práh a ocitla se v místnosti, která zřejmě sloužila jako ložnice. Další hrůza potlačila předešlou. Přimrazená vytřeštila oči. Na lůžku ležel muž, jako by odpočíval s široce otevřenýma očima. Hlavu měl podloženou polštářem, ruce natažené podél těla, dlaněmi vzhůru. Díval se na ni nevidomýma očima, které si snad půjčil od samotného ďábla. Bělmo svítilo jasně růžově a od něj se odrážely tmavě rudé duhovky. Na okamžik si pomyslela, že ještě žije. Hruď se však nezvedala a víčka satanských očí ani nemrkla.

Eva nevěděla, jak dlouho tu stojí a nemůže od lůžka odtrhnout oči. Nakonec sebrala odvahu, popošla a konečky prstů nahmátla krční tepnu. Žádný puls neucítila. Naklonila se a zvedla mužovu paži. Ještě nebyla úplně ztuhlá. Vzpřímila se, když za sebou uslyšela kroky. Žilami jí projel led. Bleskově se otočila – byli to Hopper a Grimes.

Obešli ji a stoupli si k lůžku. Hopper se náhle zasmál, smích se rozlehl celým domem. „Hrome, Grimesi. Před chvílí jsi toužil po čerstvém materiálu pro pitvu. Tady ho máš.“

Když Batutta odvezl mercedesem všechny členy pátracího týmu OSN, přenosné přístroje a zařízení, zaparkoval u letadla. Vnitřek kokpitu i prostoru pro cestující se už pod slunečními paprsky stačil proměnit ve žhavou pec. Posádka odpočívala ve stínu křídla. Ačkoli se chovali civilně, když se kolem pohybovali členové týmu, nyní se svižně postavili do pozoru a Batuttovi zasalutovali.

„Zůstal někdo v letadle?“

První pilot zavrtěl hlavou. „Ti, které jste odvezl, byli poslední.“

Batutta se usmál na pilota v uniformě maliských aerolinek s prýmky na rukávě. „Dobře jste to zahrál, poručíku Djemao. Doktor Hopper skočil na návnadu. Vůbec nezapochyboval, že jste druhá směna posádky.“

„Děkuji, kapitáne. A děkuji i své jihoafrické matce, že mě naučila anglicky.“

„Potřebuji rádio, abych se spojil s plukovníkem Mansou.“

„Pojďte do kokpitu, vyladím vám frekvenci.“

Vzduch uvnitř kabiny připomínal pec. I když poručík otevřel boční okénka, Batutta těžce dosedl na sedačku a hekal. Jakmile pilot navázal spojení s Mansovým velitelstvím, předal kapitánovi mikrofon a s úlevou opustil parní lázeň.

„Zde Sokol jedna. Přepínám.“

„To jsem já, kapitáne,“ zazněl známý Mansův hlas. „Mluvte otevřeně, myslím, že žádný cizí agent neposlouchá. Jaká je situace?“

„Z vesničanů v Asselaru není nikdo naživu. Západní psi se po vesnici volně pohybují. Opakuji, místní obyvatelé jsou mrtví.“

„Ti kanibalové se vyhubili navzájem, co?“

„Ano, do nejmenšího dítěte. Doktor Hopper a jeho lidé si myslí, že byli všichni otráveni.“

„Mají nějaký důkaz?“

„Zatím ne. Analyzují vodu ze studny a pitvají mrtvé.“

„Nevadí. Hrajte si s nimi na slepou bábu dál. Až dokončí své experimentíčky, odleťte s nimi do Tebezzy. Generál Kazim zorganizoval uvítací výbor.“

Batutta si dovedl představit, co generál naplánoval, a zkřivil rty v úsměvu. Nenáviděl velkého Kanaďana, nenáviděl je všechny. „Dopravím je tam v pořádku.“

„Splňte poslání, kapitáne, a můžete spolehlivě počítat s povýšením. Konec.“

„Děkuji, plukovníku. Přepínám a končím.“

Grimes si zařídil pracovnu v domě, který objevila Eva, protože byl prostorný a čistý. Teď se věnoval pitvě muže z ložnice. Eva odebrala a analyzovala vzorky krve. Hopper analyzoval vzorky vody ze studní, které vesnici poskytovaly hubenou zásobu vody. Ostatní členové týmu se zabývali analýzou tkání a kostí náhodně vybraných obětí krveprolití. Ve velkém skladišti za tržištěm našli otlučené landrovery zmasakrované turistické výpravy. Protože zůstaly až na menší opravy provozuschopné, dali je do pořádku a zorganizovali kyvadlovou dopravu zásob a zařízení z letadla do vesnice. Kapitán se kolem zdánlivě bezúčelně potloukal.

Pach smrti byl tak silný, že se při něm nedalo spát. Tým proto pracoval přes noc a další den až do večera. Teprve pak rozbili tábor u letadla. Po krátkém spánku se posilnili večeří z hovězích konzerv a rozesadili se kolem naftových kamínek, která pomohla překonat čtyřicetistupňový rozdíl mezi denní teplotou 44 stupňů Celsia a mrazivou nocí. Batutta si zahrál na hostitele a uvařil silný, voňavý africký čaj. Odpočívali, porovnávali si poznámky a Batutta poslouchal.

Hopper zadýmal z lulky a kývl na Warrena Grimese. „Začni třeba ty, Warrene. Vyšetřoval jsi jediné slušně zachované tělo, které jsme našli.“

Asistent podal Grimesovi blok a ten jej chvíli studoval ve světle svítilny. „Za dlouhá léta své praxe jsem u nikoho neshledal tak komplikovanou patologii. Červeně zbarvené bělmo i duhovka. Kožní tkáň také extrémně zbarvená do ruda až do bronzova. Velmi zvětšená slezina. Krevní sraženiny v cévách srdce, mozku a končetin. Poškození ledvin. Zjizvení jater a slinivky. Vysoký podíl hemoglobinu. Degenerativní změny tukových tkání. Myslím, že v tom tkví fyziologická příčina výskytu kanibalismu. Když se u jedince vyskytne tolik poruch, mohou snadno vyvolat nekontrolovatelnou psychózu.“

„Nekontrolovatelnou?“ podivila se Eva.

„Stav postiženého, zejména poškození jeho mozku, se stále zhoršuje, až nakonec jedinec zešílí. Postihne ho amok, v našem případě doprovázený kanibalismem. Divím se jen, že nezemřel ještě předtím.“

„A tvůj diagnostický závěr?“ chtěl vědět Hopper.

„Smrt nastala následkem masivní polycythemie vera. Původ choroby je neznámý, příznaky se projevují zvýšeným počtem červených krvinek a hemoglobinu v krevním oběhu. Tak tomu bylo i v našem případě. Nadměrné množství červených krvinek nenapravitelně poškodilo interní systém oběti. Protože došlo k poruše srážlivosti krve a tvorby krevních tromb, srdce se nezastavilo, ale krvácivost se projevila v celém organismu, nejvíc na kůži a v očích. Jako by dostal injekce nadměrných dávek vitaminu B-12, který, jak víte, je podstatný pro vývoj červených krvinek.“

Hopper se obrátil na Evu. „Testovala jsi vzorky krve oběti. Co jsi zjistila u samotných krvinek? Normální oválný tvar, ploché, uprostřed promáčknuté…“

„Ne. Mají tvar, jaký jsem ještě nikdy neviděla. Skoro trojhranné, s výčnělky podobnými výtrusům. Jejich počet byl neuvěřitelně vysoký, jak zjistil i Warren. Zatímco u průměrného dospělého člověka je v krychlovém milimetru krve 5,2 milionu červených krvinek, já jsem u oběti zjistila trojnásobek tohoto počtu.“

Grimes dodal: „Musím také doplnit, že jsem objevil i důkaz otravy arzenikem, který by ho dříve nebo později usmrtil.“

Eva přikývla. „To mohu potvrdit. Ve vzorcích krve se vyskytuje abnormálně vysoká koncentrace arzeniku. Také obsah kobaltu překonává normální hladinu.“

„Kobalt?“ Hopper se napřímil na skládací sedačce.

„Nepřekvapuje mě to,“ chopil se slova Grimes. „Vitamin B-12 obsahuje skoro 4,5 procenta kobaltu.“

„Oba vaše výsledky se shodují s mými rozbory vody z místních studní,“ kývl souhlasně Hopper. „Ve sklenici vody je dost arzeniku a kobaltu, aby zamávaly s velbloudem.“

„Souvisí s hladinou podzemní vody.“ Eva se upřeně dívala do světla kamínek. „Voda si pomalu hledá cestu geologickými vrstvami, obsahujícími kobalt a arzenik.“

„Vzpomínám-li si dobře na univerzitní přednášky z geologie,“ poznamenal Hopper, „běžným nerostem s obsahem arzeniku je nikolit a ten se často vyskytuje ve spojení s kobaltem.“

„Může to být jen špička ledovce,“ upozornil Grimes. „Ani kombinace obou prvků by nemohla způsobit takovou pohromu. Jako katalyzátor musí působit další látky, které jsme nezjistili. Zvedaly hladinu toxicity nad práh snesitelnosti, čímž prudce stimulovaly růst počtu červených krvinek.“

„A také přispěly k výskytu mutací,“ dodala Eva.

„A zamotaly celou záhadu ještě víc,“ poznamenal Hopper a pokračoval. „Při analýze vzorků jsem zjistil ještě něco. Velmi vysoké známky radioaktivity.“

„Zajímavé,“ konstatoval Grimes váhavě. „Delší působení zvýšené hladiny radioaktivity by mělo snížit počet červených krvinek. Při svých rozborech jsem však nezjistil nic, co by nasvědčovalo chronickým následkům jejího vlivu.“

„A co když radioaktivita pronikla do vody ve studních teprve nedávno?“

„To je jistě možné,“ připustil Grimes. „Ale i tak tu stále máme záhadu neznámé látky s vražednými účinky.“

„Naše přístrojové vybavení je omezené,“ pokrčil rameny Hopper. „Pokud máme co dělat s dosud neznámým kmenem bakterií nebo se zcela neobvyklou kombinací chemických látek, nemůžeme je dokonale analyzovat zde. Musíme vzorky odvézt do naší laboratoře v Paříži.“

„Nějaký syntetický produkt nebo odpad,“ zamyšleně pronesla polohlasem Eva. Opsala rukou kruh kolem sebe. „Odkud by mohl pocházet? Určitě ne ze zdejšího okolí.“

„Zařízení pro likvidaci nebezpečného odpadu u Fort Foureau?“ nadhodil Grimes otázku.

Hopper, jak se zdálo, studoval soustředěně hlavičku dýmky. „Je to dvě stě kilometrů severozápadně odtud. Trochu daleko, aby se kontaminace přenesla vzduchem do zdejších studní, když směr převládajících větrů je opačný. A nevysvětluje zvýšený stupeň radioaktivity. Spalovna Fort Foureau není řešena pro likvidaci radioaktivního odpadu. A nebezpečný odpad se kompletně spaluje, takže se nemůže dostat do podzemních vod a proniknout až sem. Příměsi včetně nebezpečných chemických látek by absorbovala půda.“

„Dobrá,“ připustila Eva. „Co tedy podnikneme teď?“

„Sbalíme se a odletíme se vzorky do Káhiry a dále do Paříže. Náš nejdůležitější vzorek s sebou vezmeme také. Zabalte ho dobře a udržujte v chladu, dokud ho neuložíme v Káhiře do ledu.“

Eva přikývla. „Ano, čím dříve budeme moci dokončit výzkum v normálních podmínkách, tím lépe.“

Hopper se otočil na Batuttu, který mlčel, seděl a se zdánlivě nezúčastněným výrazem naslouchal. Přehrávač schovaný pod košilí zaznamenával každé slovo.

„Kapitáne Batutto.“

„Ano, doktore Hoppere.“

„Rozhodli jsme se vydat co nejčasněji ráno do Egypta. Vyhovuje vám to?“

Kapitánova tvář se rozzářila širokým úsměvem. Pohladil si jeden konec kníru. „Lituju, že budu muset zůstat a podat hlášení o situaci ve vesnici. Vy podle libosti pokračujte v letu do Káhiry.“

„Nemůžeme vás tu jen tak opustit.“

„V autech je dost benzinu. Vezmu jeden landrover a vrátím se do Timbuktu.“

„To je čtyři sta kilometrů. Znáte cestu?“

„Narodil jsem se a vyrostl jsem v poušti,“ poznamenal Batutta. „Vyrazím při východu slunce a do soumraku budu v Timbuktu.“

„Nebudete mít kvůli změně našeho plánu nějaké potíže s plukovníkem Mansou?“ zeptal se Grimes.

„Mám rozkaz být vám k službám,“ vysvětlil Batutta shovívavě. „Nemějte proto žádné obavy. Lituji jen, že vás nemohu doprovodit do Káhiry.“

„Tak tedy ujednáno,“ Hopper se zvedl ze židle. „Ráno naložíme naše věci do letadla a odletíme do Egypta.“

Když se výzkumníci rozešli do stanů, okolkoval Batutta ještě chvíli u kamínek. Vypnul ukrytý magnetofon. Po žebříčku sestoupil dolů šéfpilot. Přistoupil k Batuttovi.

„Přál jste si?“

„Cizí prasata chtějí ráno odletět,“ odpověděl Batutta.

„Musím poslat zprávu do Tebezzy a upozornit je, že přiletíme.“

„A připomeňte jim, ať doktora Hoppera a jeho lidi patřičně přivítají.“

Šéfpilot se zatvářil zasvěceně. „Nechtěl bych se tam zdržet dlouho. Jakmile je předám do jejich péče, bez dalšího zdržení odletím.“

„Mám pro váz rozkaz, abyste se vrátil do Bamaka.“

„To budu rád.“ Šéfpilot se krátce uklonil. „Dobrou noc, kapitáne.“

Eva se před spaním šla projít, aby se osvěžila čerstvým vzduchem a pokochala tapiserií noční oblohy se zářícími hvězdami. Vrátila se, a ještě zahlédla pilota, vracejícího se do kabiny letadla, a Batuttu stojícího u kamínek.

Jak je ochotný a snaží se zalíbit… až příliš, pomyslela si. Měli bychom se mít na pozoru. Pak mávla rukou, jako by chtěla zaplašit nepříjemné myšlenky. Pořád ta moje ženská podezíravost. Jak by je mohl zastavit? Jakmile se ocitnou ve vzduchu, nevrátí se už. Bude konec hororu, a vrátí se do přátelštější a otevřenější společnosti. Myšlenka na to, že tyhle končiny už nikdy neuvidí, ji uklidnila. Ale někde v hloubi podvědomí či intuice ji něco varovalo, aby si nebyla příliš jistá.

17

„Jak dlouho se nám drží v patách?“ zeptal se Giordino, když si protřel oči po třech hodinách spánku a soustředil se na obrazovku radaru.

„Všiml jsem si jich, jakmile jsme vpluli na maliské teritorium. A od té doby jsme urazili 75 kilometrů,“ odpověděl Pitt. Stál nalevo od kormidla a loď lehce řídil pravou rukou.

„Odhadl jsi jejich vyzbrojení?“

„Ne, loď čekala ukrytá na přítoku, ve vzdálenosti nějakých sto metrů od řeky. Zachytil jsem na radaru podezřelý odraz. Jakmile jsme propluli zákrutem a na chvíli jim zmizeli z dohledu, zabočili do plavebního řečiště a vytrvale sledují naši kýlovou brázdu.“

„Může to také být rutinní hlídka.“

„Běžné hlídkové čluny se nekamuflují maskovací sítí.“

Giordino zkoumal na obrazovce vzdálenost maliského plavidla.

„Nezdá se, že se nás snaží dohonit.“

„Jen čekají na příležitost.“

„Chudák dělový člun,“ předstíral Giordino soucit. „Neví, že se pro něj chystá velký let k nebi na věčné šrotiště.“

„Bohužel nastanou komplikace,“ protáhl Pitt vážným hlasem. „Po naší stopě nejde jen ten člun.“

„Má kamarády?“

„Maliské letectvo se nás, myslím, chystá přivítat.“ Pitt se pootočil a zvedl oči k modrému nebi bez jediného mráčku. „Na východ od nás krouží letka jejich stíhaček.“

Giordino se podíval k obloze. Od prosklených kokpitů se odráželo prudké odpolední slunce. „Jsou to mirage. Nová modernizovaná verze, myslím. Šest – ne, sedm kousků. Vzdálenost necelých šest kilometrů.“

Pitt se otočil na druhou stranu a ukázal přes řeku na západ. „A tamhleten obláček prachu za hřbetem pahorků na západě asi prozrazuje konvoj obrněných transportérů.“

„Kolik?“ zeptal se Giordino a počítal v duchu zbylou zásobu řízených střel.

„V mezeře mezi stromy na břehu jsem napočítal čtyři.“

„Tanky žádné?“

„Naše rychlost je 30 uzlů. Na tu by tanky nestačily.“

„Tentokrát se nám žádné překvapení nepovede,“ poznamenal věcně Giordino. „Zvěst, že naše výletní jachta kouše, nás předešla.“

„Zřejmě ano – nespěchají dostat se nám na dostřel.“

„Otázkou zůstává, kdy se ten dobrák… jakpak se jmenuje –“

„Zateb Kazim?“

„Jo, tak nějak,“ pokrčil Giordino lhostejně rameny. „Kdypak zatroubí k útoku?“

„Pokud je chytřejší než ten beninský komiksový hrdina a uvažuje o konfiskaci Kalliopé, aby získal přepychovou zábavní jachtu, postačí mu jen vyčkávat. Nakonec nás donutí loď opustit.“

„Pokud nám dříve nedojde palivo.“

„To také.“

Pitt se odmlčel a zahleděl se na široký líný tok Nigeru valící se písečnou rovinou. Zlatožluté slunce se začalo sklánět k obzoru, modrobílí čápi letěli s mohutnými rozmachy křídel horkým odpoledním sluncem nebo se na dlouhých hůlkovitých nohou brodili mělčinami. Hejno nilských okounů se vymrštilo z vody a zablýskalo se ve slunečních paprscích jako ohňostroj. Minuli pinasu s černými boky a barevnými ornamenty na přídi a zádi. Mírný vánek ji poháněl po proudu. Pár lodníků spalo pod ochrannou stříškou na pytlích rýže, jejich druhové usměrňovali bidly loď. Všude klid, exotická idyla. Pittovi náhle připadalo neuvěřitelné, že jejich plavba proti proudu je předznamenána smrtí a zkázou.

Ze snění ho vytrhl Giordino. „Nezmiňoval ses, že ta žena, kterou jsi zachránil v Egyptě, měla namířeno do Mali?“

Pitt přikývl. „Patří k týmu Světové zdravotnické organizace OSN. Chystali se odletět do Mali, aby tady zkoumali podivnou epidemii, která propukla v osadách v poušti.“

„To je škoda, že si spolu nemůžete dát rande,“ zasmál se Giordino. „Představ si, že sedíte v poušti při měsíčku, ty ji držíš kolem pasu, druhou rukou přesýpáš v dlani písek a přitom jí do ouška šeptáš zážitky ze svých výprav.“

„Jestli tohle je tvoje představa o vášnivé schůzce, pak se nedivím, že máš nulové skóre.“

„Jak jinak se chceš bavit s geoložkou?“

„Je to biochemička,“ opravil ho Pitt.

Giordino náhle zvážněl. „Co když ona a její parta hledají totéž co my?“

„Už mě to také napadlo.“

V tom okamžiku se z podpalubí vynořil Rudi Gunn. Jeho obličej prozrazoval nevyspání, ale vítězoslavně se usmíval. „Mám to.“

Giordino se tvářil nechápavě.

„Máš co?“

Gunn neodpověděl, jen se smál.

Pitt už tušil. „Našels to?“

„Tu šlichtu, která nabuzuje červenou skvrnu?“ zabručel Giordino.

Gunn přikývl.

Pitt mu nadšeně potřásl rukou: „Blahopřeji ti, Rudi.“

„Už jsem to chtěl vzdát. Pomohlo mi tak trochu vlastní lajdáctví. Plynovým chromatografem jsem prohnal stovky vzorků vody a nekontroloval jsem dost často vnitřní procesy v přístroji. Když jsem se podíval na výsledky, objevil jsem uvnitř testovacího válce povlak kobaltu. Dost mě šokovalo, když jsem si uvědomil, že se se syntetickými organickými odpady dostal do chromatografu i extrahovaný kov. Po šílených hodinách opakování pokusů s různými modifikacemi a dalšími testy jsem identifikoval neobvyklou organometalickou sloučeninu, kombinaci pozměněné syntetické aminokyseliny a kobaltu.“

„To je pro mě španělská vesnice,“ pokrčil rameny Giordino. „Co je to aminokyselina?“

„Látka, která je součástí bílkovin.“

„Jak se to mohlo dostat do řeky?“ zeptal se Pitt.

„To nedokážu říct,“ přiznal Gunn. „Domnívám se, že syntetická aminokyselina pochází z nějaké biotechnologické laboratoře, zabývající se genetickým inženýrstvím, jejíž odpady vypouštějí v oblasti vzniku společně s chemickým a nukleárním odpadem. Že by se do zhoubného odpadu, který zamořuje Guinejský záliv, přimísila přirozenou cestou, se mi zdá nepravděpodobné. Myslím, že spíše vzniká na určitém místě.“

„Mohla by to být i skládka s nukleárním odpadem?“

Gunn přikývl. „Ano, voda vykazuje vysoké hodnoty radiace. Jde jen o další součást celkového znečištění a není v relaci k vlastnostem naší hledané látky, ale jistá spojitost tu určitě existuje.“

Pitt neodpověděl, pozoroval obraz dělového člunu na obrazovce radaru. Stále se držel za nimi, mimo dohled. Spíše zvolnil rychlost. Otočil se a věnoval pozornost stíhačkám. Kroužily v bezpečné vzdálenosti, ale tak, aby loď mohly pozorovat. Řeka se rozšířila na několik kilometrů, a obrněné vozy proto ztratil z dohledu.

„Takže úkol jsme splnili z poloviny,“ zdůraznil Pitt. „Zbývá nám zjistit místo, kde se toxické látky dostávají do Nigeru. Malijci nás zatím nechávají na pokoji. Pokračujme tedy v průzkumu proti proudu a pokusme se to zjistit dříve, než nám zabouchnou dveře před nosem.“

„Jak dopravíme výsledky Chapmanovi a Sandeckerovi, když máme zničený systém přenosu dat?“ zajímal se Giordino.

„Něco vymyslím.“

Gunn se v tomto ohledu plně spolehl na Pitta a ponořil se s kývnutím hlavy zpět do laboratoře.

Pitt předal kormidlo Giordinovi a s úlevou se natáhl na provizorní lůžko pod ochrannou stříškou kokpitu, aby dohnal trochu spánku.

Když se probudil, oranžová sluneční koule už se schovala z třetiny pod obzorem, a přesto měli pocit, že je vzduch o 10 stupňů teplejší. Rychlým pohledem na radar zjistil, že je dělový člun stále sleduje, ale stíhačky se asi vrátily na základnu doplnit palivo. Pitt usoudil, že Malijci si jsou svou věcí jisti. Jinak by letku vystřídala jiná. Vstal, protáhl se, Giordino mu podal hrnek kávy.

„Tohle tě probudí. Dobrá egyptská káva, nic instantního.“

„Jak dlouho jsem byl v říši snů?“

„Něco přes dvě hodiny jsi byl mimo.“

„Už jsme minuli Gao?“

„Zůstalo už 50 kilometrů za námi. Přišels o plovoucí vilu s kráskami v bikinách, které mi přes zábradlí posílaly polibky.“

„Utahuješ si ze mě.“

Giordino zvedl k nebi tři prsty. „Na mou skautskou čest. Byl to ten největší a nejkrásnější hausbót, jaký jsem kdy viděl.“

„Rudi ještě stále odečítá vysokou hladinu toxinů?“

Giordino přikývl. „Říká, že se koncentrace s každým ujetým kilometrem zvyšuje.“

„Musíme se dostávat blízko zdroje znečištění.“

„Rudi si myslí, že už jsme velmi blízko.“

Pittovi se na okamžik zajiskřilo v očích. Jako by něco v jeho mozku vzplanulo. Giordino měl čich na to, kdy Pitt opouští realitu a směřuje k nějakému neznámému cíli. Mrknutím tmavých očí se jakoby přenesl na zcela neznámé místo.

Giordino se na přítele zvědavě podíval. „Ten tvůj pohled se mi nelíbí.“

Pitt byl rázem zpátky na zemi. „Jen jsem přemýšlel, jak zachránit Kalliopé před despotickým darebákem, který ji chce získat pro své orgie.“

„A jak si myslíš, že Kazimovi překazíš chuť?“

Pitt se ušklíbl jako Fagin, který právě vyskočil ze stránek Dickensova Olivera Twista. „Přemýšlím o špinavém plánu na zhacení jeho nadějí.“

Krátce před západem slunce se z podpalubí ozval Gunn. „Právě jsme vpluli do čistých vod. Přístroje už nevykazují žádné známky znečištění.“

Pitt a Giordino okamžitě obhlédli břehy. Řeka se v tomto bodě stáčela od severozápadu k jihovýchodu. V dohledu nebyly vesnice ani nic, co by naznačovalo silnici. Jen pustina, rovná a nehostinná na všechny světové strany.

„Nic,“ zabručel Giordino, „holé jako vyholené podpaží.“

Gunn vystoupil až na palubu a podíval se přes záď. „Vidíte něco?“

„Podívej se sám.“ Giordino kolem sebe rukou opsal kruh. „Jako prázdný talíř. Nic než písek.“

„Východním směrem je v terénu rozsedlina,“ řekl Pitt a ukázal na širokou rokli dělící břeh. „Vypadá to, jako by tudy kdysi tekla voda.“

„Ale muselo to být dřív, než jsme se narodili,“ doplnil Gunn. „Mohl to být přítok, který tu proudil už před staletími.“

Giordino upřeně pozoroval staré řečiště. „Rudi musel zapnout videohru. Tudy se do řeky nemůže dostat žádná kontaminace.“

„Otoč a projeď to ještě jednou, abych si údaje mohl prověřit,“ požádal Gunn.

Pitt se několik set metrů vrátil a proplul řeku od břehu ke břehu. Radar ukázal, že dělový člun, který je sledoval, zastavil. Zdálo se, že se kapitán s důstojníky radí, co posádka Kalliopé provádí.

Gunn opět vystrčil hlavu z průlezu. „Přisámbůh, největší koncentrace toxinů jsem zase naměřil u ústí toho koryta na východním břehu.“

Všichni se s pochybnostmi zadívali na ústí staletého řečiště. Dno poseté balvany se dál vinulo severním směrem a mizelo mezi nízkými dunami pouště. Najednou ztichli. Pitt nastavil motory na volnoběh a nechal jachtu splývat po proudu.

„Za tím bodem už žádné stopy kontaminace nemáš?“ chtěl si potvrdit.

„Ne,“ odpověděl Gunn jasně. „Koncentrace klesá hned za ústím a dál proti proudu mizí docela.“

„Možná jde o nějaké přirozené příměsi v půdě,“ spekuloval Giordino.

„Něco tak nehorázného nemohla příroda vyprodukovat,“ ohradil se rozhodně Gunn. „Za to ručím.“

„Co nějaké podzemní potrubí, vedoucí z chemického závodu tam někde v dunách?“ pokusil se o vysvětlení Pitt.

Gunn pokrčil rameny. „Bez prověření o tom můžeme jen spekulovat. Tím končíme, víc udělat nemůžeme. Dodrželi jsme naši část dohody. Teď záleží na odbornících na kontaminaci, aby skládanku dokončili.“

Pitt se ohlédl. Dělový člun už byl na dohled. „Naši slídiči chytli vítr. Nebylo by moudré se tu zdržovat a hloubat. Musíme pokračovat v plavbě, jako bychom obdivovali scenerii.“

„To tedy je scenerie,“ bručel Giordino. „Údolí Smrti proti tomu vypadá jako rajská zahrada.“

Pitt zapnul motory na plný výkon vpřed. Kalliopé zvedla příď a vyrazila s měkkým hučením výfuku. Netrvalo ani dvě minuty a nechali maliský člun daleko za sebou. Teď zažijeme legraci, pomyslel si Pitt.

18

Generál Kazim se uvelebil v koženém manažerském křesle v čele konferenčního stolu. Po stranách seděli dva ministři maliského kabinetu a náčelník generálního štábu. Moderní obrazy na stěnách potažených hedvábnými tapetami a tlustý koberec dodávaly konferenční místnosti vzhled přepychové kanceláře. Do oblouku klenutý strop a tlumený zvuk tryskových motorů však prozrazovaly něco jiného.

Elegantně zařízený Airbus Industrie A300 získal Kazim, zrovna jako mnoho dalších darů, od francouzského průmyslníka Yvese Massardea oplátkou za to, že mu povolil podnikání v Mali a nemařil zbytečně čas detaily, jako jsou zákony a jiná omezení. Cokoli Massarde potřeboval, to od Kazima dostal za předpokladu, že generálova konta v zahraničních bankách tučněla a že byl zásobován drahými technickými hračkami.

Airbus nesloužil generálovi a jeho oblíbencům jen jako soukromý dopravní prostředek, ale i jako všestranně elektronicky vybavené vojenské velitelské a komunikační středisko. To na umlčení malé, ale agilní trpěné opoziční strany, kdyby ho její členové chtěli obvinit z korupce. Prezident Tahir přece jen potřeboval alespoň zdání parlamentního systému.

Kazim tiše naslouchal podrobnému výkladu náčelníka generálního štábu, plukovníka Sghir Cheika, o zničení beninských vojenských plavidel a vrtulníku. Když skončil, podal plukovník Kazimovi dvě fotografie cizí superjachty, pořízené za její plavby z Guinejského zálivu proti proudu Nigeru. „Na prvním snímku pluje pod francouzskou vlajkou,“ zdůraznil Cheik, „ale jakmile vplula do našich vod, vyvěsila vlajku pirátskou.“

„Co je to za nesmysl?“ zeptal se Kazim.

„To nevím,“ připustil Cheik. „Francouzský velvyslanec se zapřísahá, že jejich úřady loď neznají a také není zaregistrována jako francouzské vlastnictví. Pokud jde o pirátský symbol, je to hádanka.“

„Musíte přece vědět, odkud loď pochází.“

„Naši informátoři nedokázali určit výrobce ani zemi původu. Podle siluety, dalších poznávacích znaků a celkového stylu je ani hlavní americké a evropské loděnice nemohou poznat.“

„Co Japonci nebo Číňané?“ navrhl ministr zahraničí Messaoud Djerma.

Cheik se zatahal za krátkou bradku a upravil si tónované brýle. „Naši agenti prověřili i výrobce lodí v Japonsku, Honkongu a na Tchaj-wanu, kteří dodávají prvotřídní jachty, dosahující rychlosti nad 50 kilometrů za hodinu. Nikde nenašli jediný záznam nebo povědomost o tak neobvyklém plavidle.“

„Nemáte tedy vůbec žádné informace o tom, kdo narušil naše výsostné vody?“ pronesl nedůvěřivě Kazim.

„Ne,“ Cheik zvedl ruce. „Jako by loď spustil z nebe Alláh.“

„Nevinně vypadající jachta, měnící vlajky jako žena šaty, se plaví na Nigeru,“ zachrčel Kazim chladně, „zničí polovinu beninského říčního loďstva, zabije velícího admirála, klidně si vpluje do našich vod, aniž by se obtěžovala zakotvit k celní a pasové kontrole. A vy tu sedíte a vykládáte mi, že moje výzvědná síť nedokáže zjistit státní příslušnost loďaře nebo vlastníka?“

„Lituji, mon general,“ promluvil Cheik nervózně. Jeho krátkozraké oči se vyhnuly Kazimovu ledovému pohledu. „Snad kdybych měl povolení vyslat na palubu lodi agenta, když kotvila v doku v Niamey…“

„Jenom podplatit nigerské úředníky, aby se dívali jinam, když loď nabírala palivo, nás už stálo dost. To poslední, co bych potřeboval, je agent nešika, který by zavinil nějaký incident.“

„Odpověděli na rádiový kontakt?“ zeptal se Djerma.

Cheik zavrtěl hlavou. „Na naše výstrahy neodpověděli. Ignorovali jakýkoli pokus o komunikaci.“

„Co, v Alláhově posvátném jménu, mohou chtít?“ Seyni Gashi, předseda Kazimovy vojenské rady, vypadal spíš jako obchodník s velbloudy než jako voják. „Jaké mohou mít poslání?“

„Zdá se, že vypátrat toto tajemství je nad síly mojí kontrašpionáže.“ Kazimův hlas zněl zlověstně.

„Nyní, když vstoupili na naše teritorium,“ horlil ministr zahraničí Djerma, „proč loď neobsadíme?“

„Admirál Matabu se o to pokusil, a teď leží na dně řeky.“

„Loď je vyzbrojena řízenými střelami,“ zdůraznil Cheik. „Jsou velmi účinné, jak je vidět podle výsledku střetnutí.“

„My ovšem máme potřebnou palebnou sílu –“

„Posádka i s lodí se ocitla v pasti,“ přerušil diskusi Kazim. „Nemají už možnost otočit se a překonat tisíc kilometrů zpět k moři. Musí si uvědomit, že každý pokus o únik mohou naši letci a pozemní dělostřelci překazit a je zničit. Počkáme, ale budeme je sledovat. Až jim dojde palivo, jedinou nadějí na přežití bude, že se vzdají. Pak se dozvíme odpovědi na naše otázky.“

„Myslíte, že nám něco o svém poslání prozradí?“ zeptal se Djerma.

„Bez starosti,“ vpadl mu do řeči Cheik. „A ještě mnohem víc, jen je musíme dostat živé.“

Z pilotní kabiny vyšel druhý pilot a postavil se do pozoru. „Máme loď na dohled, pane.“

„Konečně tu záhadu uvidíme na vlastní oči,“ potěšilo Kazima. „Ať si dá pilot záležet, abychom dobře viděli.“

Únava a zklamání, že nemohli přesně určit vlastní zdroj kontaminace, otupily Pittovu bdělost. Jeho obvykle pronikavé vnímání se zpomalilo a mysl odstavila na vedlejší kolej nebezpečí ocelových kleští, pomalu se svírajících nad Kalliopé.

Giordino jako první uslyšel tryskové motory a spatřil letadlo necelých dvě stě metrů nad řekou a jeho blikající světla v modrém soumraku. Rychle vyrostlo na veliký osobní letoun s maliskými poznávacími znaky na trupu. Jako doprovod by stačily dvě nebo tři stíhačky, ale kolem tohoto letadla jich bylo dvacet. Nejdřív se zdálo, že jeho pilot snad chce klesnout až k řece a proletět těsně nad nimi, ale ve vzdálenosti dvou kilometrů se stočilo a začalo kroužit. Eskorta stíhaček zvedla nosy vzhůru a opisovala na obloze osmičky.

Podle velké radarové nástavby poznal Pitt, že jde o velitelské letadlo. Když se přiblížilo na sto metrů, mohli dokonce vidět zvědavé obličeje posádky zírající na superjachtu.

Pitt zhluboka vydechl a zamával. Teatrálně se uklonil. „Jen pojďte blíž a prohlédněte si pirátskou loď s veselou bandou říčních krys. Potěšte se pohledem, ale nepoškoďte zboží, mohli byste se spálit.“

„A je to pravda.“ Giordino, skrčený na žebříku strojovny, byl připravený skočit k vrhačům raket. Unaveně pozoroval kroužící letadlo. „Jen ať si něco zkusí. Rozstřílím ho na kousky.“

Gunn se pohodlně uvelebil v lehátku na palubě a zamával kšiltovkou na zvědavce. „Pokud neznáš nějaký způsob, jak se stát neviditelným, navrhuji vzdát se. Jedna věc je umět prohrávat, ale jiná je nechat se lacino zabít.“

„Mají převahu,“ řekl Pitt, který už setřásl veškerou únavu. „Ať uděláme cokoli, nic to na věci nezmění. Jejich palebné síly stačí na to, aby Kalliopé rozsekali na třísky.“

Gunn si prohlédl nízké břehy a holou krajinu za nimi. „Kdybychom zkusili přistát a utéct, nemáme šanci přežít ani padesát metrů.“

„Co tedy uděláme?“ zeptal se Giordino.

„Vzdáme se na milost a nemilost. Uvidíme, jak to dopadne.“ Gunn neviděl jiné východisko.

„I krysa zahnaná do kouta kouše a snaží se o útěk,“ odporoval Pitt. „Jsem pro poslední bojovné gesto, možná zbytečné, ale co na tom. Ukážeme jim, co umíme. Sešlápnu plyn až k podlaze a poletíme jako čerti. Když nás napadnou, pokusíme se z nich udělat žrádlo rybám.“

„To spíš udělají oni z nás,“ byl skeptický Giordino.

„To myslíš doopravdy?“ zíral nevěřícně Gunn.

„Ani nápad,“ řekl Pitt. „Chlapec paní Pittové vůbec nechce umřít. Sázím na to, že Kazim tak touží po naší lodi, že podplatil nigerské úřady, aby nás vpustili do Mali a on se jí zde mohl snadněji zmocnit. Pokud mám pravdu, chce loď dostat bez jediného škrábnutí.“

„Poskládals všechna vajíčka, ale do špatného košíku,“ namítl Gunn. „Sestřel jediné letadlo a píchneš do vosího hnízda.“

„To doufám.“

„Ty ses snad zbláznil,“ zaúpěl Giordino zoufale.

„Data o kontaminaci,“ začal Pitt trpělivě vysvětlovat. „Proto jsme snad tady. Uvědomujete, si to vůbec?“

„To nám nemusíš připomínat,“ požádal ho Gunn a snažil se dopátrat světýlka reality, pro kterou už Pitt zřejmě ztrácel smysl. „Tak už vyslov, co se v tvé lebce vaří.“

„Také je mi silně proti mysli, že tuhle nádhernou a dokonalou loď zničíme, ale diverze je jediný způsob, který nám umožní vyváznout a dopravit výsledky naší operace do Sandeckerových a Chapmanových rukou.“

„Zní to sice šíleně, ale cítím v tom metodu,“ připustil Giordino. „Pokračuj.“

„To je jednoduché. Za hodinku se setmí, otočíme a vrátíme se co nejblíže ke Gau, než ta hra Kazima přestane bavit. Rudi vyskočí a doplave na břeh. Ty a já spustíme ohňostroj a vyrazíme proti proudu jako panenská vestálka, kterou honí horda barbarů.“

„Nemyslíš, že ten dělový člun za námi do toho bude chtít mluvit?“ připomněl mu Gunn.

„Maličkost. Pokud mi vyjde načasování, proplujeme kolem něj, než se vzpamatuje.“

Giordino se podíval přes sluneční brýle. „No, s velkým štěstím by to snad šlo. Když to rozehrajeme, Malijci si nevšimnou nenápadného plavce ve vodě.“

„Proč se mám zachránit já?“ chtěl vědět Gunn. „Proč ne někdo z vás?“

„Protože máš nejlepší kvalifikaci,“ zdůvodňoval Pitt. „Jsi mazaný lišák a protáhneš se. Pokud se někdo dokáže vplížit na letiště v Gau a na letadlo z Mali, jsi to ty. Jsi také jediný chemik mezi námi a k tomu skvělý. Už jen to tě opravňuje, abys vysvětlil podstatu toxických látek a abys označil místo, kde se dostávají do Nigeru, těm, kdo na to čekají.“

„Můžeme se pokusit dostat na velvyslanectví v Bamaku.“

„Nulová šance. Bamako je šest set kilometrů odtud.“

„Dirk má pravdu,“ připojil se Giordino. „Jeho a moje šedá hmota mozková dohromady nedokážou ani vyrobit mýdlo.“

„Neuteču a nenechám vás dva, abyste obětovali život,“ vzpíral se Gunn.

„Nemluv tak hloupě. Víš zatraceně dobře, že Dirk a já jsme neuzavřeli žádný pakt na sebevraždu.“ Otočil se k Pittovi. „Nebo snad ano?“

„Ať tě to ani nenapadne,“ Pitt rozhodně zvýšil hlas. „Jakmile se nám podaří krýt Rudiho únik, postaráme se o Kalliopé, aby se Kazim nikdy nemohl radovat z jejího luxusu. Pak zmizíme a podnikneme safari napříč pouští, abychom objevili zdroj toxinů.“

„Podnikneme co?“ Giordino se díval vyjeveně. „Safari…?“

„Máš neuvěřitelnou schopnost pro jednoduchá řešení,“ zalkal Gunn.

„Safari v poušti,“ mumlal si pro sebe Giordino.

„Malý výlet ještě nikomu neuškodil,“ doplnil Pitt optimisticky.

„Přece jen jsem se mýlil,“ zaúpěl Giordino. „Chce nás zničit.“

„Zničit sami sebe?“ opakoval Pitt. „Kamaráde, teď jsi vyřkl ta magická slova.“

19

Pitt se naposled podíval na airbus kroužící zdánlivě bez cíle nad nimi. Nejevil žádné agresivní úmysly. Jakmile Kalliopé zahájila svou plavbu zpět po proudu, nemohl Pitt věnovat příliš mnoho pozornosti letounu, protože noční plavba po neznámé řece při sedmdesáti uzlech vyžadovala plné soustředění.

Na stěžni s roztříštěnou satelitní anténou visela nová vlajka. Pitt stáhnul malou pirátskou a nahradil ji velkou, téměř dvoumetrovou vlajkou Spojených států. Nočním vzduchem nezavířil ani náznak vánku, a tak se nehnutě ovinula kolem stěžně.

Podíval se na věž raketometů na zádi. Střílny zůstaly zavřené. Giordino zbývajících šest raket připevnil k palivovým nádržím a nyní je propojoval s časovým spínačem rozbušky. Gunn v laboratoři skládal záznamy analýz a výsledky testů vzorků vody na disketách a magnetických páskách do vodotěsných plastových obalů a společně s nouzovou zásobou potravin a potřeb pro přežití je balil do batohu.

Pitt zkontroloval na radaru polohu maliského dělového člunu a zapamatoval si ji. S překvapením si uvědomil, jak rychle se zbavil svazujících chapadel únavy. Když se neodvolatelně rozhodl pro nový postup výpravy, ucítil, jak mu stoupla hladina adrenalinu.

Zhluboka se nadechl, otevřel naplno trojitou škrticí klapku a kormidelním kolem otočil na pravobok až na doraz.

Mužům ve velitelském letadle připadalo, že Kalliopé vyskočila z vody jako létající ryba a ve vzduchu se otočila. Uprostřed řeky opsala ostrý oblouk a za vysokou oponou spršky a pěny se řítila plnou silou po proudu. Přídí prořezávala vodu jako mečem, záď byla ponořena hluboko v kýlové brázdě a po jejích stranách se zdvíhal kohoutí ocas vodní clony.

Pod náhlým náporem vzduchu se vzedmula v celé délce a šíři hvězdnatá vlajka. Pitt si byl vědom, že jedná proti všem pravidlům vládní politiky, když při nelegální plavbě vztyčil státní emblém v cizích vodách. Ministerstvo zahraničí svolá hromy a blesky, až rozhořčení Malijci podají plamenný protest, a v Bílém domě propukne peklo. Bylo mu to však nádherně jedno.

Kostky byly vrženy. Černá stuha vodní hladiny lákala. Zrcadlila se na ní jen světýlka hvězd. Pitt se nemohl spoléhat jenom na zrak. Nechtěl-li narazit na mělčinu nebo na překážku v řečišti a při rychlosti, kterou se řítil, riskovat, že se loď roztříští, musel neustále střídat pohled na radar a na hladinu před sebou a srovnávat je se signálem echolotu.

Nemarnil čas sledováním rychloměru, stačilo mu, že ručička uvízla na značce sedmdesáti uzlů a kmitala i za ní. Nestaral se ani o otáčkoměr, cítil, že Kalliopé je jako plnokrevník, který ví, že při svém posledním závodě ze sebe musí vydat všechno. Protože se už nikdy nevrátí do svého přístavu.

Když se maliský dělový člun dostal téměř do středu radarové obrazovky, přimhouřil Pitt oči a zašilhal do tmy. Teď rozpoznal jeho nízkou siluetu, stáčející se napříč plavebního kanálu, aby jachtě přehradil dráhu. Měl zhasnutá světla, ale Pitt si byl jistý, že celá posádka ho má na mušce.

Rozhodl se předstírat manévr na pravobok a pak se prudce otočit na levobok, aby se zbavil střelců, než těsně mine mělčinu u břehu a vyrazí pod příď člunu. Malijci měli v ruce iniciativu, ale Pitt sázel na Kazimův odpor proti zničení jedinečné a rychlé jachty. Generál nebude spěchat. Stále má na dostižení prchající kořisti mnoho set kilometrů vodního toku.

Pitt se zeširoka rozkročil na palubě, pevně sevřel kormidlo a připravil se na rychlé manévrování. Nevěděl proč, ale řev turbodieselových motorů a crescendo větru, útočícího na jeho uši, mu připomínaly poslední dějství Wagnerova Soumraku bohů. Chyběly jen blesky a hromy.

A pak došlo i na ty.

Dělový člun se probudil k životu. Noc se rozzářila masou výstřelů a pronikavý jekot granátů rval uši jako řvoucí noční můra, která ve tmě hledala Kalliopé.

Na palubě velitelského letounu zíral Kazim v šoku na nenadálý útok. Pak vybuchl vztekem. „Kdo dal kapitánovi dělového člunu rozkaz zahájit palbu?“

Cheik se díval zaraženě. „Musel ji zahájit z vlastní iniciativy.“

„Ať palbu okamžitě zastaví. Chci tu loď dostat nedotčenou a bez škrábnutí.“

„Rozkaz, mon general,“ Cheik vyskočil a hnal se do spojařské kabiny.

„Ten idiot!“ vykřikoval Kazim, obličej znetvořený vztekem. „Vydal jsem přesné a jasné rozkazy. Žádný boj, dokud nedám povel. Za neuposlechnutí rozkazu bude kapitán spolu s prvním a druhým důstojníkem popraven.“

Ministr zahraničí se zamračil. „To je krutý trest –“

Kazim ho s výhružným pohledem zarazil: „Pro neposlušné je mírný.“

Djerma sklopil oči. Nikdo, kdo měl ženu a děti, se neodvážil Kazimovi odporovat. Každý, kdo zapochyboval o generálových rozhodnutích, zmizel, jako by nikdy neexistoval.

Kazim se velmi pomalu odvrátil od Djermy a obrátil znovu pozornost k tomu, co se odehrávalo dole na řece.

Zákeřné svítící střely protínající temnotu, s odleskem na hladině, nejdříve dopadaly u levého boku jachty. Znělo to, jako by současně střílelo tucet děl. Kolem lodi stoupaly fontány vody. Kanón dělového člunu mohl vysílat střely téměř po vodorovné dráze. Na přední palubu dopadly první granáty. Horším následkům zabránily náhradní kotouče nylonových lan a stočený kotevní řetěz.

Pitt neměl dostatek času, aby se vyhnul uzavírací palbě. Při otřesech paluby se přikrčil a zoufale otáčel kormidelním kolem, aby unikl dělostřelbě. Kalliopé reagovala neobyčejně rychle a citlivě. Osvobodila se, ale jen dokud si maliští vojáci neopravili náměr. Přes řeku vyšlehly další oranžové blesky a střely našly cíl v ocelovém trupu jachty a tříštily laminátovou nástavbu. Výbuchy následovaly jeden za druhým, jako když pneumatiky narážejí na přerušované značení na dálnici.

Z děr horní paluby, vyrvaných výstřely, se vyvalil dým a vyšlehly plameny. Svítící střely zapálily nylonová lana. Přístrojová deska se rozprskla a její střepiny létaly kolem Pitta. Nebyl zasažen granátem, ale cítil, že mu po tváři stéká teplý pramínek. V duchu proklínal svou hloupost, když spoléhal na to, že Malijci nebudou chtít Kalliopé zničit. Těžce litoval, že nechal odstranit rakety z vrhačů a připevnit je k nádržím s palivem. Jeden zásah do strojovny z posádky nadělá krmivo pro ryby.

Ocitli se už tak blízko dělového člunu, že mohl při zášlezích výstřelů zřetelně vidět na ciferník potápěčských hodinek, kdyby na to měl chuť.

Prudce otočil kormidlem a minul příď dělového člunu snad o pouhé dva metry. Kýlová vlna rozkolébala člun a granáty neškodně zasvištěly a dopadly kamsi do řeky.

Pak náhle střelba z dělové věže člunu ustala. Pitt byl příliš zaměstnaný kormidlem, než aby se staral o to proč. Kalliopé už nechala člun ve tmě daleko za sebou. Teprve když si byl Pitt jistý, že jsou mimo nebezpečí a že radar stále pracuje, zhluboka si oddychl a uvolnil se. A nevypadalo to, že by na ně měla zaútočit letadla.

Vedle něj se objevil Giordino se starostlivým výrazem: „Jsi v pořádku?“

„Jen mám na sebe vztek, že jsem se tak pitomě přepočítal. Co ty a Rudi?“

„Pár škrábnutí a odřenin, jak jsi s námi házel. Rudi má pěknou bouli na hlavě. Pořádně si ji narazil díky tvému jemnému kormidelnickému umění. Nezabránila mu však dál statečně bojovat s ohněm v podpalubí.“

„Je to křemílek.“

Giordino si baterkou posvítil na Pittovu tvář. „Víš, že máš ve svém ošklivém ksichtě ošklivý střep?“

Pitt zvedl ruku od kola a dotknul se kousku skla ve tváři. „Vidíš ho líp než já, tak mi ho vytáhni.“

Giordino si strčil baterku mezi zuby, zamířil na Pittovu tvář a snažil se opatrně uchopit střep. Prudkým trhnutím ho vytáhl. „Je větší, než jsem si myslel,“ poznamenal rádoby lhostejně. „Tři stehy a náplast.“

Mezitím Pitt nespouštěl oči z přístrojů a tmavé hladiny. Giordino ustoupil o dva kroky a obdivoval svou práci. „A je to. Další brilantní operace doktora Alberta Giordina, pouštního chirurga.“

„Jaký bude tvůj následující velký krok v medicíně?“ zeptal se Pitt, který právě zahlédl matné světlo lucerny a obloukem se těsně vyhnul malému člunu.

„Samozřejmě že předložím účet.“

„Pošlu ti šek.“

Z podpalubí se vynořil Gunn. Držel si kostku ledu na bouli na zátylku. „Admirálovi zlomí srdce, až uslyší, co jsme provedli s jeho lodí.“

„V hloubi duše si myslím, že nečekal, že ji ještě někdy uvidí,“ namítl Giordino.

„Oheň už je uhašený?“ zeptal se Pitt Gunna.

„Ještě to tam doutná, ale dám tam dávku z hasicího přístroje, jen co trochu vydýchám kouř.“

„Viděls dole trhliny?“

Gunn zavrtěl hlavou. „Většina zásahů šla nahoru, naštěstí nic pod čáru ponoru. Podpalubí zůstalo suché.“

„Jsou v okolí letadla? Na radaru vidím jen jedno.“

Giordino zaklonil hlavu. „Sleduje nás jen velitelské letadlo,“ potvrdil. „Stíhačky není vidět a ani je neslyším, ale moje staré kosti mi říkají, že tu někde budou.“

„Jak daleko to máme do Gaa?“ zeptal se Gunn.

„Asi sedmdesát pět nebo osmdesát kilometrů,“ odhadoval Pitt. „Při této rychlosti uvidíme jeho světla nejdříve za hodinu.“

„Za předpokladu, že nás ti hoši nechají v klidu,“ řekl Giordino a musel hlas zvýšit o dvě oktávy, aby překřičel vítr a výfuk.

Gunn ukázal na přenosnou vysílačku, ležící v přihrádce u palubní desky. „Možná by pomohlo, kdybychom je poškádlili.“

Pitt se usmál: „Ano, myslím, že je načase, abychom si pohovořili.“

„Proč ne?“ navázal Giordino. „Rád bych slyšel, co nám řeknou.“

„Když s nimi budeme mluvit, získáme čas, abychom se dostali do Gaa,“ přidal se Gunn. „Je to ještě dost daleko.“

Pitt předal kormidlo Giordinovi, zapnul vysílačku a zesílil hlasitost, aby všichni slyšeli, a promluvil: „Dobrý večer,“ hlas mu zněl vlídně. „Mohu vám nějak pomoci?“

Nastala krátká pauza. Pak se ozval někdo francouzsky.

„To se mi nelíbí,“ zabručel Giordino.

Pitt se podíval na oblohu a pokračoval. „Non parlez vous français.“

Gunn svraštil obočí. „Víš, cos jim řekl?“

Pitt se na něj nevinně podíval. „Informoval jsem ho, že nemluvím francouzsky.“

„Vous znamená vy,“ poučil ho Gunn. „Právě jsi ho upozornil, že on neumí francouzsky.“

„To je jedno, on to pochopí.“

V reproduktoru to opět zapraskalo. „Umím anglicky.“

„To nám pomůže,“ odpověděl Pitt. „Pokračujte.“

„Identifikujte se.“

„Nejdříve vy.“

„Dobře. Jsem generál Zateb Kazim, náčelník Maliské nejvyšší vojenské rady.“

Pitt se otočil a zahleděl se na přátele: „Sám velký muž.“

„Vždy jsem se chtěl seznámit s nějakou celebritou,“ poznamenal Giordino sarkasticky. „Jen jsem si nemyslel, že to bude za tak dramatických okolností.“

„Edward Teach, kapitán Queen Anne’s Revenge.“

„Absolvoval jsem univerzitu v Princetonu,“ odpověděl Kazim suše. „Znám docela dobře postavu piráta Blackbearda. Přestaňte, prosím, žertovat a vzdejte se.“

„Co když mám jiné plány?“

„Pak loď i s posádkou zničí maliské bombardéry.“

„Pokud nemají lepší mušku než vaše dělové čluny,“ popíchl Pitt Kazima, „moc si z toho nedělám.“

„Nehrajte si se mnou.“ Kazimův hlas přidal na ostrosti. „Kdo jste a co děláte v mé zemi?“

„Dá se říci, že jsme pokojní lidé na malém rybářském výletě.“

„Přestaňte a okamžitě se vzdejte!“

„Myslím, že to neudělám,“ odpověděl Pitt zdvořile.

„Pokud to neuděláte, zemřete i s posádkou.“

„Pak ztratíte loď, jež nemá na světě rovnou. Je jedinečná. Předpokládám, že máte představu, co dokáže.“

Nastalo dlouhé ticho a Pitt věděl, že trefil do černého.

„Četl jsem hlášení o vašem malém nedorozumění s mým zesnulým přítelem admirálem Matabuem. Jsem plně informován o palebné síle vaší lodi.“

„Tak jistě víte, že jsme snadno mohli poslat váš dělový člun ke dnu.“

„Lituji, že na vás stříleli proti mým rozkazům.“

Pitt se rozhodl blufovat. „Stejně dobře bychom mohli sestřelit váš velitelský letoun.“

Kazim nebyl nijak zpozdilý. Uvažoval už i o této možnosti. „Zemřu já, zemřete i vy. Pro koho zbudou procenta?“

„Dejte mi čas na rozmyšlenou, řekněme do Gaa?“

„Jsem velkorysý člověk,“ pochlubil se Kazim neobvyklou trpělivostí. „Ale v Gau přistanete v doku. Budete-li pokračovat v pošetilém pokusu o útěk, mé letectvo vás pošle do pekla nevěřících.“

„Rozumím, generále. Řekl jste to křišťálově jasně.“ Pitt vypnul vysílačku a zašklebil se od ucha k uchu. „Tak se mi to líbí – udělat dobrý obchod.“

Ve tmě se necelých pět kilometrů před nimi objevila světla Gaa. Pitt převzal kormidlo a pokynul Gunnovi: „Připrav se na koupel, Rudi.“

Ten se váhavě podíval na bílou brázdu za lodí, plující rychlostí sedmdesáti pěti uzlů. „To tedy ne, při téhle rychlosti.“

„Neboj se. Zpomalím najednou na deset uzlů. Sklouzneš dolů na opačné straně, než letí Kazimovo letadlo. Hned jak seskočíš, zvýším zase rychlost.“ Giordina požádal: „Ty zaměstnávej Kazima. Pěkně se s ním bav.“

Giordino zapnul radiovysílačku a promluvil tlumeným hlasem: „Mohl byste opakovat vaše podmínky, generále?“

„Vzdejte se svého nesmyslného pokusu o únik, spusťte kotvu a předejte mi loď v Gau. A nechám vás žít. Tak zní mé podmínky.“

Během jejich rozmluvy Pitt zamířil s Kalliopé ke břehu, kde leželo město. Napětí v kokpitu a jeho nervozita se zvýšily, něco z nich přeskočilo i na jeho dva přátele. Uvažoval, že Gunn se musí dostat do vody, dříve než bude nápadný ve světlech z Gaa, zrcadlících se ve vodě. Měl proč být nervózní. Při tomto manévru nesměli udělat nic, co by vzbudilo pozornost Malijců. Signál echolotu ukazoval, že dno rychle stoupá. Zmírnil rychlost, příď Kalliopé klesla k hladině. Změna rychlosti byla tak náhlá, že ho setrvačnost hodila proti palubní desce.

„Teď!“ vykřikl Pitt na Gunna. „Skoč, a hodně štěstí.“

Beze slova rozloučení si malý vědec z NUMA těsně přitáhl k tělu popruhy batohu a překulil se přes okraj lodi. Ihned nato Pitt opět prudce zvýšil rychlost.

Giordino se podíval přes záď, ale Gunn se v temné řece úplně ztratil. Spokojený, že přítel bezpečně uplave padesát metrů, které ho dělily od břehu, se vrátil na příď a pokračoval v rozhovoru s generálem Kazimem.

„Když nám slíbíte bezpečný odchod ze země, předáme vám loď, i když trochu poničenou po zásahu vašeho dělového člunu.“

Kazim na sobě nedal znát, že by postřehl krátké zpomalení Kalliopé. „Přijímám,“ zabručel. Ale dalo se mu věřit?

„Nemáme chuť umřít v krupobití střel a ještě k tomu v zamořené řece.“

„To je moudré rozhodnutí,“ odpověděl Kazim. Slova zněla zdvořile, ale jejich tón nezapřel divoký triumf. „Ve skutečnosti vám ani nic jiného nezbývá.“

Pitta se zmocnil chmurný pocit, že své trumfy přepočítal. Začal pochybovat, a Giordino s ním, že by Kazim váhal zabít je a hodit jejich těla supům. Podařilo se jim odlákat pozornost Malijců od Gunna, měli šanci zůstat naživu, ale byla to šance slabá, opravdu tak slabá, že žádný hráč, který má pět pohromadě, by na ni nevsadil ani cent.

Jeho plán, pokud ho tak mohli nazvat, jim vykoupí nejvýš několik hodin života. Začal proklínat svou pošetilost, když myslel, že se jim podaří uniknout.

Za okamžik se uprostřed noci objevila nečekaná a nepředstavitelná možnost záchrany.

20

Giordino poklepal Pittovi na rameno a ukázal na příď lodi ozářené jasnými barevnými světly. „To je ten jazzový hausbót, o kterém jsem ti říkal. Už jsme se s ním potkali. Milionářská jachta, kompletní, s helikoptérou a prima ženskýma na palubě.“

„Myslíš, že by na něm mohli mít satelitní telekomunikační systém, přes který bychom si promluvili s Washingtonem?“

„Nepřekvapilo by mě to.“

Pitt se otočil a usmál. „Protože nemáme zrovna nic naléhavého na práci – co kdybychom se tam podívali?“

Giordino se zasmál. „Nastavím detonátor.“

„Třicet vteřin postačí.“

„Jak si přejete, pane.“

Giordino vrátil vysílačku Pittovi a slezl do strojovny. Skoro obratem se vrátil, zatímco Pitt naprogramoval další kurz lodi do počítače a zapnul automatického lodivoda. Řeka zde naštěstí byla široká a bez zákrutů, takže Kalliopé, až oba seskočí z paluby, urazí s automatickým řízením značnou vzdálenost sama.

Kývl na Giordina. „Připraven?“

„Čekám na tvé slovo.“

„Když už jde o slova,“ Pitt zapnul vysílačku. „Generále Kazime.“

„Ano?“

„Rozmyslel jsem si to. Nejde to. Nemůžete loď dostat. Přeji hezký den.“

Giordino se šklebil. „To je správnej styl.“

Pitt hodil vysílačku do vody a balancoval na palubě, dokud se Kalliopé nedostala na stejnou úroveň s výletní lodí. Pak srazil rychlost.

Když klesla na 20 uzlů, vykřikl: „Teď! A nenapij se!“

Giordino nepotřeboval další povzbuzení. Přeběhl na zadní palubu a skočil přes záď do řeky. Sprška, která při skoku vystříkla, se ztratila v kýlové brázdě jachty. Pitt jen znovu přidal rychlost, pak přeskočil boční zábradlí a ve vzduchu se svinul do klubka. Náraz na hladinu mu málem vyrazil dech, ale voda byla vlažná a objala ho jako měkká poduška. Dal také pozor, aby nepolkl ani hlt kontaminované vody. Jejich osud už tak balancoval na vážkách.

Otočil se na záda, právě včas, aby spatřil, jak se Kalliopé řítí do tmy rychlostí rychlovlaku a s hřmotem, který se mu také podobal. Opuštěná posádkou, s nadějí na několik okamžiků života. Pitt splýval naznak a čekal, až vybuchnou rakety i palivové nádrže. Netrvalo to dlouho. Loď sice urazila přes kilometr, ale výbuch i na tuto vzdálenost byl ohlušující, a neviditelná, ale citelná rázová vlna, která proběhla vodou, ho zprudka udeřila. Černou tmou vyšlehl mohutný plamen a změnil se v obrovskou oranžovou kouli. Věrná Kalliopé se roztrhla na tisíce kusů. Během půl minuty noc pohltila plameny a po nádherné jachtě nezbyla ani stopa.

Když utichly motory jachty a dozněla ozvěna výbuchu, nastalo zvláštní ticho, v němž bylo slyšet jen hukot Kazimova letounu a tlumené akordy piana z luxusní jachty.

Giordino krauloval podél Pitta. „Jak se ti plave? Myslel jsem, že to bude procházka.“

„To jen při zvláštních příležitostech.“

Giordino zvedl ruku k nebi. „Myslíš, že jsme je oblafli?“

„Na čas ano, ale brzy jim to dojde.“

„Navštívíme party?“

Pitt se otočil a začal plavat prsa. „Tam nesmíme chybět.“

Při plavání oceňoval to, co Al předtím nazval hausbótem. V odlescích světel na hladině se před nimi tyčila velká luxusní loď. Její ponor jistě nebyl větší než metr a čtvrt, stavbou a siluetou připomínala starý slavný parník na Mississippi Robert E. Lee, jenom místo kolového pohonu ji poháněl šroub a měla moderní nástavbu. Byla tu ještě jedna podobnost – umístění kormidelny v přední části horní paluby. Kdyby loď postavili pro plavbu na moři a měla kýl vhodný pro takový účel, dala by se zařadit do třídy elegantních megajacht. Prohlédl si štíhlý vrtulník na zadní palubě, prosklené třípodlažní atrium se zimní zahradou, antény moderní elektroniky, instalované za kormidelnou. Tato neuvěřitelná loď byla fantazií, kterou se podařilo realizovat.

Dostali se do vzdálenosti asi dvaceti metrů od lodní lávky, když proti proudu plnou rychlostí proplul dělový člun. Pitt spatřil na můstku postavy důstojníků podobné stínům. Dívali se upřeně směrem k místu výbuchu. Také viděl muže na přídi, kteří jistě s prstem na spoušti automatů pátrali po trosečnících na hladině.

Koutkem oka, dřív než se ponořil před vlnou vzdutou oběma šrouby dělového člunu, Pitt zahlédl shluk pasažérů jachty, kteří se náhle objevili na promenádní palubě. Viděl, jak gestikulují a ukazují vzrušeně směrem, kde před chvílí spočinula Kalliopé ke svému poslednímu odpočinku. Loď a řeku, která ji obklopovala, jasně ozařovaly reflektory na horní palubě. Pitt se vynořil a šlapal vodu ve tmě, těsně za hranicí osvětlené hladiny.

„Dál už se nemůžeme odvážit, pokud nechceme být objeveni,“ pošeptal Giordinovi, který splýval asi metr od něj.

„Žádné efektní ántré nebude?“ zeptal se Giordino.

„Můj smysl pro diskrétnost mi velí, abychom se raději drželi zpátky a informovali admirála Sandeckera o naší situaci, dřív než se připojíme ke společnosti.“

„Máš pravdu jako vždycky, ó Veliký,“ souhlasil Giordino. „Majitel by nás mohl považovat za noční lupiče, což vlastně jsme, a uvrhnout nás do želez, což bezpochyby stejně učiní.“

„K lodi máme asi dvacet metrů. Jak jsi na tom s dechem?“

„Vydržím tak dlouho jako ty.“

Pitt se několikrát zhluboka nadechl, aby vytlačil všechen kysličník uhličitý z plic, a pak se nadechl, až je do posledního krychlového milimetru naplnil kyslíkem, a ponořil se pod hladinu. Věděl, že ho Giordino bude následovat. Potopil se co nejhlouběji a plaval proti neviditelnému proudu. Dostal se skoro tři metry pod vodu a směřoval k boku velké lodě. Orientoval se podle sílícího světla nad sebou. Když je přerušil dlouhý stín, věděl, že právě podplaval trup. Natáhl ruku nad sebe, aby hlavou nenarazil do kýlu. Pomalu stoupal, až se prsty dotkl slizu na lodním trupu. Zvolna se vynořoval, dokud se mu hlava nedostala nad hladinu vedle hliníkového boku plavidla. Vděčně nabral noční vzduch a podíval se vzhůru. Kromě několika rukou na zábradlí asi dva metry nad ním neviděl z pasažérů nic, a oni nemohli vidět jej. Leda by se naklonili přes zábradlí a dívali se přímo pod sebe. Po lodní lávce nebylo možné se na loď dostat nepozorovaně. Giordino se vynořil těsně za ním.

Pitt mlčky roztáhl paže, aby ukázal hloubku lodního ponoru. Giordino pochopil a oba se znovu nadechli. Tiše odplavali z dohledu a opět se ponořili pod trup lodi. Byl tak široký, že jim zabralo skoro minutu, než se vynořili na druhé straně.

Paluby na levoboku zely prázdnotou. Všichni postávali na druhé straně, kam je přilákal pohled na zkázu Kalliopé. Na boku visel gumový tlumič nárazů a oni po něm vylezli na palubu. Pittovi stačily dvě vteřiny, aby si zhruba představil vnitřní uspořádání lodi. Stál na palubě, kde byly umístěny apartmány hostů. Plížili se blíž. Opatrně vystoupali po schodišti na palubu nad nimi. Krátce nahlédli do širokých dveří jídelny, velikostí i elegancí odpovídající luxusní restauraci, a pak pokračovali na palubu těsně pod kormidelnou.

Pitt otevřel dveře a spatřil přepychově zařízenou halu. Sklo, jemné křivky kovových ozdob, zlatá a žlutá kůže. Bohatě zásobený bar se táhl podél celé stěny.

Barman tu nebyl, zřejmě také okouněl venku, ale u piána seděla blondýnka s dlouhýma nohama, štíhlým pasem, do bronzova opálená, oblečená ve svůdných černých minišatech pošitých flitry. Přehrávala náladový šlágr „Posledně v Paříži“. Hrála špatně, ale zpívala zajímavým altem. Na piáně stály čtyři prázdné skleničky od martini a žena vypadala, jako by celý den strávila s ginem, což zřejmě ovlivnilo její chatrný výkon. Zmlkla uprostřed refrénu a podívala se na Pitta s Giordinem sametově zelenýma očima, nad kterýma sotva udržovala otevřená víčka.

„Kterápak kočka vás vytáhla z vody, hoši?“ zapředla.

Pitt zahlédl svůj a Giordinův obraz v zrcadle za barem. Nebyl povzbudivý. Dva muži, celí promočení, s vlasy přilepenými k lebce. A taky jsme se týden neholili, pomyslel si mrzutě. Nemohu jí mít za zlé, že se na nás dívá jako na poloutopené krysy. Přidržel si prst u rtů, vzal blondýnku za ruku, políbil ji a odplížil se rychle do chodby.

Giordino se zastavil, věnoval ženě toužebný pohled a mrkl na ni. „Jmenuju se Al,“ šeptl jí do ucha. „Miluju vás a vrátím se.“

A zmizel za Pittem.

Chodba se táhla do nekonečna. Vybíhaly z ní postranní chodbičky, nesrozumitelný labyrint pro někoho, kdo se náhle ocitl v jeho středu. Pokud se loď zdála zvenčí velká, uvnitř jim připadala nesmírná.

„Tady bychom potřebovali motocykl a silniční mapu,“ uvažoval Giordino.

„Kdybych se stal majitelem téhle lodi,“ povzdechl si Pitt, „umístil bych kancelář a komunikační středisko někam dopředu, abych měl rozhled přes příď.“

„Myslím, že si tu pianistku chci vzít za ženu.“

„Teď ne,“ zamumlal Pitt unaveně. „Musíme dopředu a zkoušet přitom dveře.“

To naštěstí nebylo tak obtížné. Dveře označovaly ozdobné mosazné štítky. Jak Pitt správně hádal, dveře na konci chodby nesly nápis SOUKROMÁ KANCELÁŘ MR. MASSARDEA.

„To musí být ten chlápek, co mu patří tenhle plovoucí palác,“ poznamenal Giordino.

Pitt neodpověděl, ale klidně otevřel dveře. Každý manažer jakékoli západní společnosti by závistí zezelenal, kdyby viděl tuto kancelář, která kotvila uprostřed africké divočiny. Ústředním kusem nábytku byl starožitný španělský konferenční stůl, obklopený deseti čalouněnými křesly, vyrobenými v některé rezervaci Navajů. Bylo neuvěřitelné, že dekor a umělecké předměty na stěnách a podstavcích zřejmě pocházely z amerického Jihozápadu. Ve velkých výklencích mezi lodními přepážkami mohli spatřit sochy v životní velikosti, vyřezávané indiány Hopi Kachina z velikých kořenů amerického topolu. Strop zdobily latilly, malé větve položené přes opěrné sloupky. Okna stínily žaluzie z vrbového poutí. Pitt na okamžik zapomněl, že je na lodi.

Dlouhé police za mohutným stolem ze dřeva, vyběleného sluncem, hostily sbírku jemné indiánské keramiky a proutěných košíků. Ve starožitné skříni trastero z 19. století našli zabudovaný dokonalý telekomunikační systém.

Místnost byla prázdná a Pitt neztrácel čas. Posadil se za panel s telefony a chvíli zkoumal jeho tlačítka a stupnice. Pak začal vyťukávat číslo. Kód země, pak města a přidal Sandeckerovo soukromé číslo. Reproduktor na konzole vydal sérii cvakání. Uplynulo deset vteřin ticha. Konečně zazněl bzučivý tón americké telefonní sítě.

Deset zazvonění, ale žádná odpověď. „Proboha, proč to nebere,“ rozčiloval se Pitt.

„Washington je o pět hodin pozadu za Mali. Je tam půlnoc, asi spí.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Sandecker ne. V krizových situacích nikdy nespí.“

„Už aby to vzal. Podle mokrých stop v chodbách nás co nevidět najdou.“

„Musíš je zdržet,“ požádal Pitt.

„Asi budou ozbrojení.“

„O to se starej, až přijde čas.“

Giordino se rozhlédl kolem sebe po policích s indiánskými předměty. „Zdržet je, říkáš? Jako Custer Siouxe v Montaně?“

Konečně se v reproduktoru ozval ženský hlas. „Kancelář admirála Sandeckera.“

Pitt popadl sluchátko: „Julie?“

Sandeckerova soukromá sekretářka Julie Wolffová se překvapeně nadechla. „Ó, pane Pitte, to jste vy?“

„Ano. Nečekal jsem, že budete v kanceláři i v noci.“

„Tady nikdo nespí od okamžiku, kdy jsme s vámi ztratili spojení. Díky bohu, že jste naživu. Všichni v NUMA o vás mají starost. Jsou i ostatní v pořádku?“

„Jsou v pořádku. Máte poblíž admirála?“

„Právě se radí s taktickým týmem OSN, jak vás z Mali dostat. Hned vás přepojím.“

Sandecker se ozval ani ne za minutu. Současně se však ozvalo bušení na dveře. „Dirku?“

„Nemám dost času na podrobnou zprávu, admirále. Zapněte si prosím záznam.“

„Je zapnutý!“

„Rudi izoloval ten chemický neřád. Má záznamy dat a snaží se dostat na letiště v Gau. Odtamtud chce odletět jako černý pasažér. Našli jsme místo, kde chemikálie vnikají do Nigeru. Vlastní zdroj je ale někde v poušti na severu. Zůstáváme tu, abychom ho vypátrali. Mimochodem – museli jsme zničit Kalliopé –“

„Místní začínají být dotěrní,“ křičel Giordino přes celou kancelář. Opřel svou nezanedbatelnou váhu do dveří, do kterých z druhé strany někdo kopal.

„Kde teď přesně jste?“ zeptal se Sandecker.

„Slyšel jste někdy jméno Massarde?“

„Yves Massarde, ten francouzský boháč? Ano, slyšel.“

Než mohl Pitt dopovědět, zapraštěly dveře a dovnitř vtrhlo šest statných námořníků jako útočná řada ragbistů. Giordino složil první tři, a pak ho ostatní pohřbili pod sebou.

„Jsme nezvaní hosté na Massardeově soukromé jachtě,“ vychrlil ze sebe Pitt. „Lituju, admirále, už musím jít.“ Klidně zavěsil, otočil se v křesle a podíval se na muže, který vstoupil a zůstal stát za hromadou zápolících těl na zemi.

Yves Massarde, jako vždy oblečený do perfektního bílého obleku se žlutou růží v klopě. Pravou ruku měl ležérně zasunutou do kapsy smokingu. Nevšímavě obešel zmítající se klubko, které se snažilo znehybnit Giordina, jako by šlo o opilce na ulici. Pak se zastavil a podíval se obláčkem modrého kouře gauloisky, která mu visela v koutku úst. Spatřil chlapíka s netečným pohledem, sedícího za jeho osobním stolem, s rukama složenýma v ledové lhostejnosti, oplácejícího mu pohled s blahosklonným úsměvem. Massarde se považoval za bystrého znalce lidí. Došlo mu, že tento muž je chytrý a nebezpečný.

„Dobrý večer,“ pozdravil Pitt zdvořile.

„Američan nebo Angličan?“ zeptal se Massarde.

„Američan.“

„Co děláte na mé lodi?“

Tvrdé rty se stáhly do lehkého úšklebku. „Potřeboval jsem si nutně zatelefonovat. Doufám, že můj přítel a já jsme vás příliš nevyrušili. S největším potěšením vám zaplatím za telefon i za poškozené dveře.“

„Mohl jste přijít na mou loď a požádat o použití telefonu jako gentleman.“ Massardeův tón jasně naznačoval, že Američany považuje za primitivní honáky.

„Když se na nás podíváte a vezmeme-li v úvahu, že jsme pro vás naprostí cizinci, kteří se notabene objeví v noci, pozval byste nás do soukromé kanceláře?“

Massarde chvíli uvažoval a pak se usmál. „Ne, asi ne. Máte docela pravdu.“

Pitt vzal pero ze starožitného kalamáře a na lístek, který si utrhl z bloku na stole, něco naškrábal. Vstal a podal lístek Massardeovi. „Účet můžete poslat na tuto adresu. Rád jsem si s vámi popovídal, ale teď musíme jít po svých.“

Massarde z kapsy smokingu vytáhl pistoli a namířil ji Pittovi na čelo. „Trvám na tom, abyste se ještě zdrželi a využili mého pohostinství, než vás předám maliské policii.“

Lodníci nepříliš šetrně postavili Giordina na nohy. Jedno oko měl oteklé a z nosu mu stékal pramínek krve. „Vsadíte nás do želez?“ zeptal se Massardea.

Francouz Giordina pozoroval jako zoolog neznámý druh lidoopa. „Ano, myslím, že určité omezení svobody bude na místě.“

Giordino se vyčítavě podíval na Pitta. „Vidíš, já jsem ti to říkal.“

21

Sandecker se vrátil do konferenčního sálu v hlavním štábu NUMA a posadil se s výrazem optimismu, který před deseti minutami ještě neměl. „Žijí,“ konstatoval lakonicky.

Dva muži, kteří seděli u stolu s rozloženou velkou mapou západní Sahary a výzvědnými zprávami o maliské armádě a policii, s uspokojením pokývli hlavou.

„Budeme tedy pokračovat v záchranné operaci podle plánu,“ řekl starší muž s dozadu sčesanými šedými vlasy a topasově modrýma očima zasazenýma v kulatém obličeji.

Generál Hugo Bock byl prozíravý muž se smyslem pro metodické plánování. Přitom zůstával pozoruhodně všestranným vojákem a rozeným odborníkem na zabíjení. Bock pracoval jako velitel málo známého bezpečnostního útvaru UNICRATT, což je zkratka Mezinárodního taktického týmu kritické odvety Spojených národů. Tým se skládal z vysoce kvalifikovaných a mimořádně schopných mužů z devíti států, kteří vykonávali tajné, nikdy nezveřejněné operace pro Spojené národy. Bock za sebou měl vynikající kariéru v německé armádě, byl v neustálém pohybu jako poradce pro země třetího světa, jejichž vlády si vyžadovaly jeho služeb v průběhu revolučních válek nebo v případě konfliktů, týkajících se hranic.

Jako svého zástupce určil plukovníka Marcela Levanta, který prošel velitelskými funkcemi ve francouzské cizinecké legii, kde získal řadu vyznamenání. Šířil kolem sebe ovzduší staré aristokratické noblesy. Absolvoval prestižní francouzskou vojenskou akademii v Saint Cyru, plnil vojenská poslání v mnoha zemích světa a byl hrdinou krátké pouštní války proti Iráku v roce 1991. Měl inteligentní, hezký obličej. Ačkoli už dospěl do věku téměř třiceti šesti let, jeho dlouhá postava, kaštanové vlasy a pečlivě zastřižený knír i velké šedé oči budily dojem, že vysokou školu opustil teprve včera.

„Znáte jejich polohu?“ zeptal se Levant Sandeckera.

„Ano. Jeden se pokusí dostat na palubu letadla v Gau, ostatní dva jsou na luxusní lodi Yvese Massardea, která kotví na Nigeru.“

Když zaslechl toto jméno, Levantovy oči se rozšířily. „Ano, Škorpion.“

„Znáte ho?“ zeptal se Bock.

„Jenom z doslechu. Yves Massarde je mezinárodní podnikatel, který shromáždil jmění odhadované zhruba na dvě miliardy amerických dolarů. Říkají mu Škorpion, protože řada jeho konkurentů i obchodních partnerů záhadně zmizela a on se stal jediným vlastníkem mnoha velkých a velmi výnosných společností. Je všeobecně považován za bezohledného a pro francouzskou vládu je tak trochu nepohodlný. Vaši přátelé si nemohli vybrat horší společnost.“

„Má jeho činnost kriminální charakter?“ zeptal se Sandecker.

„Bezpochyby, ale nikdy se ho nepodařilo usvědčit. Přátelé v Interpolu mi prozradili, že jeho spisy zaplňují celou skříň.“

„Zvláštní, že vaši lidé na celé Sahaře narazili právě na něj,“ zabručel Bock.

„Kdybyste znal Dirka Pitta a Alberta Giordina,“ pokrčil Sandecker unaveně rameny, „bylo by vám to jasné.“

„Stále nechápu, proč generální tajemnice schválila operaci na osvobození vašich lidí z Mali,“ řekl Bock. „Mise UNICRATT se obvykle podnikají jako naprosto tajné a v době mezinárodních krizí. Považujete záchranu životů tří pracovníků NUMA za tak důležitou?“

Sandecker se Bockovi podíval zpříma do očí. „Věřte mi, generále, nikdy jste neorganizoval důležitější misi, než je tato. Výzkumná data, která tito muži v západní Africe shromáždili, musí být dopravena do našich laboratoří ve Washingtonu co nejdříve. Naše vláda se ze stupidních důvodů, které zná jen Bůh, nechce angažovat. Hala Kamil naštěstí pochopila naléhavost situace a naši operaci schválila.“

„Mohu se zeptat, o jaká data jde?“ zapojil se do rozhovoru Levant.

Admirál zavrtěl hlavou. „To nemohu říci.“

„Jedná se o tajný materiál, týkající se pouze Spojených států?“

„Ne, týká se každého muže, ženy a dítěte na této zemi.“

Bock s Levantem si vyměnili tázavé pohledy.

Za okamžik se Bock obrátil na Sandeckera. „Uvedl jste, že se vaši muži rozdělili. To naši operaci velmi ztíží. Rozdělení může naše síly ohrozit.“

„Chcete mi říci, že moje muže nemůžete zachránit?“ zeptal se admirál, jako by nevěřil svému sluchu.

„Generál Bock chce jen vysvětlit,“ dodal Levant, „že dvě souběžné operace zdvojnásobí riziko. Oslabí faktor překvapení. Například: máme daleko větší šance na úspěch, když soustředíme sílu na osvobození dvou mužů z Massardeovy lodi, protože neočekáváme, že by je střežili těžce ozbrojenou vojenskou stráží. A můžeme také určit jejich přesnou polohu. Letiště je něco jiného. Nemáme představu, kde váš člověk…“

„Rudi Gunn,“ doplnil Sandecker. „Jmenuje se Rudi Gunn.“

„Kde se Gunn skrývá,“ pokračoval Levant. „Náš tým ztratí jeho hledáním mnoho času. A letiště používá kromě civilních letadel také maliské vojenské letectvo. To znamená, že je střežené vojáky. Každý, kdo se pokusí opustit Mali z letiště v Gau, bude mít mimořádné štěstí, když se mu to podaří živému a zdravému.“

„To chcete, abych si mezi svými lidmi vybral?“

„Počítáme-li při plánování s nepředvídanými potížemi,“ doplnil Levant, „musíme určit, která záchranná mise má prioritu a která je sekundární.“

Bock se podíval na Sandeckera: „Je to na vás, admirále.“

Sandecker se obrátil k mapě Mali, rozložené na stole, a zaměřil se na červenou čáru, která označovala plavbu Kalliopé. Nedalo se pochybovat o tom, jak se rozhodne. Výsledky chemických rozborů znamenaly to nejdůležitější. Připomněl si i Pittova poslední slova, když oznámil, že zůstanou a budou pokračovat v pátrání po zdroji kontaminace. Z kožené krabice pečlivě vybral doutník, vyrobený na zakázku, a pomalu si jej zapálil. Dlouze se zadíval na bod na mapě, který představoval Gao, a zvedl oči k Bockovi a Levantovi. „Vaší prioritou je Rudi Gunn,“ rozhodl.

Bock přikývl. „Budiž.“

„Ale jak zjistíme, jestli se už Gunnovi nepodařilo dostat do nějakého letadla a odletět?“

Levant byl informován. „Můj štáb už zjistil letecká spojení. Příští spoj z letiště Gao do zahraničí odletí za čtyři dny, pokud nebude odvolán, což se stává dost často.“

„Za čtyři dny,“ opakoval zklamaně Sandecker. „Gunn se nemůže skrývat čtyři dny. Možná tak dvacet čtyři hodin. To je maximální lhůta, po kterou ho maliská policie nevyslídí.“

„Leda by hovořil arabsky nebo francouzsky a vypadal jako domorodec,“ dodal Levant.

„Nic z toho,“ odvětil Sandecker.

Bock poklepal prstem na mapu Mali. „Plukovník Levant a taktická skupina čtyřiceti mužů může přistát v Gau za dvanáct hodin.“

„Mohli bychom, ale nepřistaneme,“ upozornil Levant. „Za dvanáct hodin od tohoto okamžiku bychom byli v Mali právě po východu slunce.“

„Moje chyba,“ opravil se Bock. „V žádném případě nemohu riskovat operaci za denního světla.“

„Čím déle budeme čekat,“ řekl Sandecker mrzutě, „tím se zvyšuje šance, že Malijci Gunna chytnou a zastřelí.“

„Slibuji vám, že moji muži i já uděláme vše, abychom vašeho člověka zachránili,“ prohlásil Levant slavnostně. „Ale ne za cenu nepřiměřeného rizika pro ostatní.“

„Nezklamte!“ Admirál se pevně zahleděl do Levantových očí. „Gunn má informace, které jsou kriticky důležité pro přežití nás všech.“

Bock se skeptickým výrazem ve tváři zvažoval Sandeckerova slova. Jeho pohled se pomalu stával ocelovým. „Toto je poctivé varování, admirále. Ať někdo má nebo nemá požehnání generální tajemnice Spojených národů; kdyby jen jeden z mých mužů zemřel v honbě na slepou bábu, aby zachránil vašeho člověka, pak ať je to důkladně odůvodněné, nebo přisámbůh bude mít co dělat se mnou osobně.“

Význam slova někdo vyzníval zcela jasně. Sandecker ani nemrkl. Vybral si starý dluh u přítele z informační agentury, který mu dodal kopie osobních spisů příslušníků UNICRATT. Ostatní speciální jednotky, kde také sloužili muži, připravení bojovat do posledního dechu, jim přezdívaly unišílenci. Byli připraveni zemřít v akci, nebáli se ani ďábla, neznali milost a nikdo nebyl v umění zabíjet lepší než oni. Všichni přitom jednali i jako agenti svých zemí, a samozřejmě jim o tajných operacích Spojených národů předávali informace. Četl psychologický profil generála Bocka a zhruba věděl, jak na něj.

Sandecker se naklonil přes stůl a v očích mu jiskřilo, jako když se čepel nože dotkne brusky. „Tak tedy poslouchej, hranatá hlavo. Kašlu na to, kolik mužů ztratíš, abys dostal Gunna z Mali, jen ho odtamtud dostaň. Zvorej to a rozkopu ti zadek.“

Bock ho nepraštil. Jen seděl a pozoroval Sandeckera zpod huňatého šedivého obočí s pobaveným výrazem, jako když si grizzly uvazuje kolem krku ubrousek, než si pochutná na teleti. Admirál byl proti Bockovi poloviční a bitka by byla v mžiku oka vyřízená. Pak se velký Němec rozřehtal.

„Tak, teď když jsme si porozuměli, proč si nesednout a nevymyslet perfektní plán akce?“

Sandecker se usmál a uvolnil se. Nabídl Bockovi jeden ze svých mamutích doutníků. „Je to radost s vámi spolupracovat, generále. Doufejme, že naše spojenectví bude úspěšné.“

Hala Kamil čekala na schodech hotelu Waldorf Astoria po oficiální večeři, kterou na její počest pořádal indický velvyslanec u OSN. Poprchávalo a na asfaltu se odrážela světla velkoměsta. Když u chodníku zastavil velký černý lincoln, vrátný s deštníkem ji doprovodil k autu. Nadzvedla si dlouhou sukni a graciézně se usadila na zadním sedadle.

Ismail Yerli již seděl uvnitř. Políbil jí ruku. „Je mi líto, že se s tebou scházím takto,“ omluvil se. „Ale považuji za příliš nebezpečné, aby nás někde viděli spolu.“

„Je to tak dlouho, Ismaile,“ řekla Hala a její velké oči zářily. „Vyhýbáš se mi.“

Přesvědčil se letmo, že ochranné sklo je odděluje od řidiče. „Usoudil jsem, že raději ustoupím do pozadí. Dostala ses příliš vysoko a pracuješ tak tvrdě, že by byla škoda, kdyby ti měl dráhu zkřížit nějaký skandál.“

„Můžeme se přece chovat diskrétně,“ namítla Hala tiše.

Yerli zavrtěl hlavou. „Milostné záležitosti mužů u moci se většinou ignorují. U ženy ve tvém postavení je to jiné. Stala by ses kořistí médií a milovníků afér a klepů na celém světě.“

„Stále tě mám ráda, Ismaile.“

Položil ruku na její. „I já tebe. Ale ty jsi ten nejlepší člověk, kterého kdy Spojené národy měly. Nechci se stát příčinou tvého pádu.“

„Takže jsi z mého života odešel.“ V očích se jí objevil raněný výraz. „Je to od tebe tak ušlechtilé.“

„Ano,“ přerušil ji bez zaváhání. „Abych zabránil titulkům jako: Generální tajemnice OSN odhalena jako milenka francouzského špiona, pracujícího tajně ve Světové zdravotnické organizaci. Moji nadřízení ve druhém oddělení by právě nejásali nadšením.“

„Až dosud jsme náš vztah udrželi v tajnosti,“ zaprotestovala. „Proč nepokračovat?“

„To není možné.“

„Všichni vědí, že máš tureckou národnost. Kdo by mohl odhalit, že tě Francouzi naverbovali ještě jako studenta na istanbulské univerzitě?“

„Když někdo začne hrabat dost hluboko, najde tajemství. Prvním pravidlem dobrého agenta je pracovat v přítmí, nebýt nápadný. Když jsem se do tebe zamiloval, kompromitoval jsem svou kamufláž u OSN. Kdyby se britská, sovětská nebo americká tajná služba dozvěděly jen náznak o našem vztahu, začnou jejich týmy šťourat, dokud nesestaví celý soubor pikantních detailů, které pak velmoci zneužijí, aby od tvého vysokého úřadu pro sebe získaly výhody.“

„Zatím to neudělali,“ ozvala se s nadějí v hlase.

„Ne, a také to neudělají,“ trval na svém. „Proto se nesmíme vidět jinde než v budově OSN.“

Hala se odvrátila a zadívala se okénkem, po kterém stékaly pramínky deště. „Tak proč jsi tady?“

Yerli se zhluboka nadechl. „Potřebuji laskavost.“

„Něco, co se týká OSN nebo tvých francouzských šéfů?“

„Obou.“

Pocítila zklamání. „Jen mě využíváš, Ismaile. Zahráváš si s mými city, abys mohl hrát své malé špionské hry. Jsi krysa bez svědomí.“

Mlčel.

Vzdala to. Věděla od začátku, že to vzdá. „Co potřebuješ?“

„WHO postavilo tým epidemiologů,“ jeho hlas náhle zvěcněl, „který vyšetřuje zprávy o podivných chorobách v maliské poušti.“

„Vzpomínám si na ten projekt. Před několika dny jsem o něm četla v denní svodce. Průzkum vede doktor Frank Hopper.“

„Správně.“

Hala přikývla. „Hopper je všeobecně uznávaný vědec. Co máš společného s jeho misí?“

„Mám na starosti koordinaci jejich cesty, mám dohlížet na zásobování, dopravu, laboratorní zařízení a potřeby, takové ty věci.“

„Stále mi uniká, co chceš ode mě.“

„Rád bych ti teď doktora Hoppera a jeho výzkumníky připomněl.“

Otočila se a překvapeně se na něj zahleděla. „Ale proč?“

„Protože se ocitli ve velkém nebezpečí. Mám ze spolehlivého pramene, že je chtějí zavraždit západoafričtí teroristé.“

„To ti nevěřím.“

„Je to pravda,“ zvážněl ještě víc. „V jejich letadle mají nastražit bombu, která vybuchne nad pouští.“

„Pro jaké zrůdy to pracuješ?“ vyjekla a hlas se jí třásl. „Proč s tím jdeš za mnou? Proč jsi nevaroval přímo doktora Hoppera?“

„Pokusil jsem se o to, ale ignoruje všechny pokusy o navázání spojení.“

„Proč nepřesvědčíš maliské úřady, aby se hrozbou zabývaly a poskytly výpravě ochranu?“

Yerli pokrčil rameny. „Generál Kazim je považuje za vetřelce a jejich bezpečnost mu rozhodně na srdci neleží.“

„To jsem si mohla myslet, že je za tím něco složitějšího než pouhá hrozba bombového atentátu.“

Podíval se jí do očí. „Věř mi, Halo. Záleží mi jen na záchraně doktora Hoppera a jeho lidí.“

Zoufale si přála mu uvěřit, ale v hloubi srdce věděla, že lže. „Zdá se, že v těchto dnech kdekdo pátrá v Mali po kontaminaci. A všem zoufale záleží na záchraně.“

Yerli skryl překvapení a čekal, zda se vyjádří přesněji.

„Admirál Sandecker z agentury pro podmořský výzkum Spojených států mě navštívil se žádostí, abych schválila vyslání speciální jednotky, která by zachránila tři lidi před maliskou policií.“

„Američani pátrají po kontaminaci v Mali?“

„Ano. Zřejmě to byla tajná operace, ale maliské ozbrojené síly ji překazily.“

„Dopadli je?“

„Ještě ne. Ale to platilo před čtyřmi hodinami.“

„Kde přesně pátrali?“

Hala si uvědomila skrývanou naléhavost jeho tónu. „Na Nigeru.“

Yerli stiskl její loket a v očích mu rostlo vzrušení. „Řekni mi o tom víc.“

Náhle ji zamrazilo. „Hledají zdroj chemické látky, která způsobila obrovské přemnožení červených řas u břehů západní Afriky.“

„Četl jsem o tom v novinách. Pokračuj.“

„Prý použili loď s chemickou laboratoří, aby zjistili, kde se toxické látky dostávají do řeky.“

„A našli to místo?“

„Podle admirála je sledovali až do Gaa.“

Yerliho, jak se zdálo, to nepřesvědčilo. „Jde určitě o dezinformaci. Ta akce je zástěrka pro něco jiného.“

Potřásla hlavou. „Na rozdíl od tebe admirál nikdy nelže.“

„Říkáš, že za operací stojí NUMA?“

Hala přikývla.

„Není to CIA nebo jiná americká výzvědná služba?“

Vyprostila paži a usmála se. „Myslíš, že by tvoje zkorumpované informační zdroje v západní Africe neměly ani potuchy, že jim Američané operují přímo před nosem?“

„Nepřeháněj. Jaká strašná tajemství by mohl chudý stát jako Mali ukrývat, aby mohla zajímat Američany?“

„Něco tam být musí. Proč mi rovnou neřekneš, o co jde?“

Jako by ztratil nit, Yerli s odpovědí zaváhal. „O nic… opravdu, o nic důležitého.“ Zaklepal na řidiče a ukázal k chodníku.

Šofér zabrzdil před velkou budovou. „Už mě opouštíš?“ V jejím hlase se mísila lítost s pohrdáním.

Otočil se a upřel na ni pohled. „Je mi to opravdu líto. Odpustíš mi?“

Něco uvnitř ji zabolelo. Zavrtěla hlavou. „Ne, Ismaile. Neodpustím ti. Už se nikdy nesejdeme. Zítra v poledne chci mít na stole tvoji rezignaci. Pokud tak neučiníš, dám tě vyhostit.“

„Nejsi příliš drsná?“

Hala už byla rozhodnutá. „Tvoje zájmy nejsou v souladu se zájmy Světové zdravotnické organizace. A nejsi loajální ani k Francouzům. Kdyby to věděli! Pracuješ jen pro vlastní zisk.“

Nahnula se přes něj a otevřela dveře. „A teď vystup!“

Yerli z auta tiše vystoupil a zůstal stát na chodníku. Hala, jíž začaly stoupat slzy do očí, zabouchla dveře a ani jednou se neohlédla, když se řidič pomalu rozjel a zařadil se do proudu vozidel.

Yerli chtěl pocítit výčitky nebo smutek, ale na to byl příliš velký profesionál. Měla pravdu, využíval ji. Jeho láska k ní byla jen hra. Co ho přitahovalo, byl sex. A koneckonců, představovala pro něj jen další úkol. Jako tolik žen, které jsou přitahovány muži, jež jsou k nim lhostejní, neodolala, aby se do něj nezamilovala. A teprve teď pozná cenu takové lásky.

Vešel do haly hotelu Algonquin, objednal si drink a odešel k telefonu. Vytočil číslo a čekal na odezvu. „Ano?“

Ztišil hlas. „Mám velmi důležitou informaci pro pana Massardea.“

„Odkud přijíždíte?“

„Od zřícenin Pergamonu.“

„Turecko?“

„Ano,“ odpověděl Yerli rychle. Nevěřil telefonům a dětinské kódy přímo nenáviděl. „Jsem v baru hotelu Algonquin. Kdy vás mohu čekat?“

„V jednu po půlnoci. Nebude to příliš pozdě?“

„Ne, budu pozdě večeřet.“

Zamyšleně zavěsil. Co mohou Američané vědět o Massardeově podniku v poušti u Fort Foureau? Má jejich výzvědná služba tušení o skutečném provozu v závodě na likvidaci odpadu a slídí kolem? Pokud ano, mohou být následky katastrofální, a pád současné francouzské vlády by znamenal jen jeden z jejich důsledků.

22

Za ním ležela černá tma, před ním spoře osvětlené uličky Gaa, ke kterým mu zbývalo ještě deset metrů, když Gunn kopl do měkkého dna. Pomalu a velmi opatrně nahmátl rukama jíl a plížil se mělčinou ke břehu. Čekal, naslouchal, mžoural do tmy podél řeky.

Pláž mírně stoupala a končila u nízké kamenné zídky lemující silnici. Teplý písek příjemně hřál vlhkou kůži holých rukou a nohou. Občas se zastavil a natáhl se, aby si odpočinul a také aby splynul s okolím. V pravé noze cítil křeč a paže měl ztuhlé a těžké. Sáhl si na záda a nahmatal batoh. Když skočil do vody, obával se, že mu ho proud strhne ze zad, ale popruhy ho pevně přidržely. Zvedl se a shrbený proběhl vzdálenost k zídce, za kterou si klekl. Opatrně vyhlédl přes její okraj a zkoumal silnici. Byla prázdná. Ale na bídně dlážděné ulici, vedoucí šikmo do města, se zdálo být dost živo. Koutkem oka zahlédl plamínek a pak na střeše domu naproti spatřil muže zapalujícího si cigaretu. A nebyl sám. Na střechách ostatních domů postávali nebo seděli další a bavili se se sousedy. Gunnovi připadali jako krtci, kteří vylezli a užívají si večerního chládku.

Pozoroval proud chodců na ulici a jeho rytmus. Ve volných, vlajících burnusech klouzaly ulicí postavy tiše sem a tam jako přízraky. Vytáhl z batohu bleděmodré prostěradlo, roztrhl je a zahalil se do něj jako do galábie s dlouhými rukávy a kápí. Cenu za zdejší módní model bych tu asi nevyhrál – pomyslel si – ale při nevalném osvětlení se tu v uličkách snad ztratí. Uvědomil si, že by se také měl zbavit brýlí, ale upravil si kápi tak, aby je zastínila. Byl tak krátkozraký, že autobus viděl teprve na dvacet metrů od sebe. Batoh schoval pod improvizovaným burnusem, takže vypadal, jako by si vypěstoval pivní bříško. Pak se teprve vytáhl na zídku a přehodil nohy na druhou stranu. Přešel silnici a v protější ulici se vmísil mezi místní obyvatele na večerní procházce. Přes dva bloky domků se ocitl na větší křižovatce. Ulicemi projelo jen několik zchátralých taxíků a autobusů, o něco více malých motorek a houfy cyklistů.

Chtělo se mu zastavit taxi a dát se odvézt na letiště, ale tak by rozhodně nezůstal nenápadný. Než opustil loď, prostudoval si mapu okolí, a věděl, že letiště leží několik kilometrů na jih od města. Pomyslel na to, že by ukradl kolo, ale rychle tu myšlenku zavrhl. Určitě tu znamenalo cenný majetek a o divokou honičku určitě nestál. Nesměl zavdat místním úřadům a policii příčinu, aby začali pátrat po neznámém cizinci.

Zvolna prošel hlavní částí města, kolem tržiště, sešlého hotelu Atlantida a obchůdků pod podloubím naproti hotelu. Zápach okolo mu nepřipadal zrovna exotický. Uvítal vánek, který odnášel pachy města daleko do pouště. Neexistovaly tu ukazatele směru, ale řídil se Polárkou.

Lidé chodili oblečeni v zelených, modrých i žlutavých galábijích a kaftanech, někteří muži na sobě měli kalhoty nebo saka západního střihu. Jen málokterý neměl pokrývku hlavy. Většinou měli hlavu a částečně i obličej zahalený do modré látky. Ženy nosily dlouhé a květované volné šaty nebo pláště, některé i dost elegantní. Závoj většinou neměly.

A nepřetržitě se kolem ozýval tu hlasitý, tu tlumený hovor a švitoření, zvuky, které Gunnovi připadaly velmi zvláštní. Všude běhaly děti, snad každé oblečené jinak. Pro Američana bylo nezvyklé pozorovat tolik aktivity a družnosti uprostřed velké chudoby. Někdo Malijce asi zapomněl informovat, že hladovějí.

Se sklopenou hlavou a obličejem krytým kápí, aby nebyla vidět jeho bílá tvář, Gunn splynul s davem a prošel živou částí města. Nikdo ho nezastavil ani mu nekladl nepříjemné otázky. Kdyby k tomu přece jen došlo, připravil se, že se bude vydávat za turistu, který cestuje stopem po břehu Nigeru. Více se tím nezabýval, zatím se nezdálo, že by maliská policie pátrala po Američanovi, který sem vnikl ilegálně.

Minul ukazatel se šipkou a siluetou letadla. Najít letiště nebude tak těžké. Zatím ho tedy štěstí neopouštělo.

Prošel malou čtvrtí výstavnějších domů, kde asi bydleli bohatší obchodníci, a odtud se dostal na periferii, do uliček obklopených slumy. Gao mu teď připadalo jako místo, kde s noční tmou vylézají z děr neznámé hrůzy a plíží se písčitými uličkami. Jako město s historií plnou krve a násilí. Gunnova obrazotvornost začala pracovat přesčas. Nepotkával už chodce, zato se poprvé setkal se zvědavými i nepřátelskými pohledy obyvatel, sedících před bortícími se domky a chatrčemi.

Odbočil do uzounké uličky. Vypadala pustě. Zastavil se, aby z batohu vytáhl Smith & Wesson ráže .38, starý model Bodyguard s tupou hlavní, který patříval jeho otci. Instinkt mu napovídal, že se ocitl v místech, kam se v noci nechodí, pokud se chcete dožít rána.

S nákladem cihel kolem předrkotal náklaďák vířící jemný písek. Gunn si rychle uvědomil, že jede jeho směrem, a hodil opatrnost napospas větrům pouště. Rozběhl se, skočil a vytáhl se na korbu. Lehl si na cihly těsně za kabinu.

Pach výfuku ho příjemně pošimral v nose po odéru města. Přes střechu kabiny Gunn po levici zahlédl několik kilometrů před sebou dvojici červených světel. Když auto přidrkotalo blíž, rozeznal reflektory na terminálu a dva hangáry ve tmě.

Tak vypadá zdejší letiště, zašeptal si pro sebe. Vypnou všechna světla na ranveji, když je zrovna nepotřebují. Ve světlech auta se objevil rigol a řidič zpomalil. Gunn toho využil a seskočil. Náklaďák zmizel ve tmě, řidič ani netušil, že měl pasažéra. Gunn sledoval koncová světla vozu, až došel na vyasfaltovanou odbočku k dřevěné šipce s nápisem ve třech jazycích.

„Mezinárodní letiště Gao,“ zabručel Gunn, „v to tedy doufám.“

Po okraji silnice vedoucí k letišti pokračoval dál se zbytečnou opatrností. Terminál zůstával tmavý a parkoviště zcela prázdné. Jeho naděje utrpěla ránu, když se podíval na terminál podrobněji. Viděl už stará skladiště, která vypadala lépe než tato dřevěná kolna s rezatou plechovou střechou. Dispečeři museli být odvážní lidé, když pracovali v kontrolní věži, která se taktak držela na zkorodovaných kovových sloupcích. Přešel kolem staveb na mrtvou a temnou letištní plochu. Ve slabém osvitu reflektorů uviděl vzadu osm maliských tryskových stíhaček a jedno dopravní letadlo.

Rázem zůstal stát, když spatřil dva ozbrojené strážné sedící před kůlnou, která zřejmě představovala strážnici. Jeden podřimoval na židli, druhý se opíral o kolnu a kouřil. Skvělé, pomyslel si, to je skvělé. Teď mám ještě co dělat s vojáky.

Gunn se podíval na ciferník vodovzdorných hodinek Chronosport. Pět minut po čtvrt na dvanáct. Náhle ho zavalila únava. Podařilo se mu dospět až tak daleko, že našel opuštěné letiště, které vypadalo, že nevidělo dopravní letadlo celé týdny. A jako by to nestačilo, ještě ho hlídá vojenská policie. Jak dlouho tady bude trčet, než ho najdou? V nejlepším případě umře hladem a žízní.

Smířil se s představou dlouhého čekání. Nebude dobré zdržovat se tu přes den. Poodešel asi sto metrů do pouště, než málem spadl do jámy zpola naplněné zbytky z nějaké dávno zapomenuté kůlny. Vyhrabal si útulek v suchém písku a přetáhl přes sebe trouchnivějící prkna. Poslední, co si uvědomil, bylo, že jáma může být plná škorpionů a mravenců, ale únava už ho příliš zmáhala. Usnul okamžitě.

Massardeovi lidé s Pittem a Giordinem nezacházeli příliš šetrně. Donutili je kleknout a v této poloze je připoutali k parnímu potrubí, kolem kterého protáhli řetězy pout. Bezmocní, uvěznění v těsném prostoru, pod těžkými ocelovými pláty, sloužícími jako strop strojovny, klečeli v zatuchlém podpalubí, se zápěstími odřenými těsnými pouty, a kolena se jim skoro připékala na horké kovové podlaze. Nad nimi přecházel strážný s automatem. Jeho podpatky cvakaly na oceli sem a tam.

O únik se nemohli ani pokusit. Bylo jen otázkou času, kdy je předají policii generála Kazima a kdy jejich existenci ukončí nevyhnutelný rozsudek smrti.

Ovzduší se nedalo dýchat. Z pórů se jim řinul pot, utrpení způsobené sálajícím horkem se každým okamžikem zhoršovalo. Giordino slábl a malomyslněl. Jeho síla byla už téměř vyčerpána po dvou hodinách v této pekelné díře. Cítil se hůř než v jakékoli parní lázni, kterou dosud navštívil, a ztráta tělesných tekutin ho málem přiváděla k šílenství.

Podíval se na Pitta, aby viděl, jak snáší trýznivé vězení jeho přítel. Podle všeho to vypadalo, že Pitt vůbec nereaguje. V obličeji, který měl zaplavený potem, mu seděl zamyšlený a spokojený výraz. Pohled upíral na sadu montážních klíčů, které v bezvadném pořádku visely na přepážce zádi. Nemohl na ně dosáhnout, protože řetěz jeho pout se sice mohl posunovat po potrubí, ale pohyb omezovaly uchycující vzpěry. Soustředěně odměřoval vzdálenost, která zůstávala mimo dosah. Jeho pozornost střídavě přitahovala mřížovaná podlaha, stráž a klíče.

„Tos nás zase dostal do pěkné kaše, Stanley,“ zarecitoval Giordino populární výrok z grotesek Laurela a Hardyho.

„Lituji, Ollie, to všechno ve jménu lidstva,“ neodpustil si Pitt repliku.

„Myslíš, že to Rudi dokázal?“

„Pokud se držel ve stínu a zachoval chladnou hlavu, najdi důvod, proč by měl dopadnout jako my.“

„Co ten francouzský pracháč chce dokázat tím, že nás tu usmaží?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl Pitt. „Ani jaký má důvod strčit nás sem, místo aby nás už dávno předal četníkům.“

„Musí být blázen, když mu tak vadí, že jsme použili jeho telefon.“

„Moje chyba,“ připustil Pitt a v očích mu jen hrálo. „Měl jsem volat na účet volaného.“

„Nevadí, nemohls vědět, že je to takový škrob.“

Pitt se na Giordina dlouze zadíval. Musel obdivovat, že mu ještě zůstal smysl pro humor, když je viditelně na konci sil.

Po dlouhé minuty pomalé agónie, které následovaly, Pitt potlačil myšlenky na smutný konec ve výhni podpalubí a soustředil se na plán úniku. Pro optimismus měli pramálo důvodů. Na řetězy jim nestačí svaly a zámek pout neotevřou. Přesto jeho mozek pracoval, probíral různé možnosti, aby je vzápětí zavrhl. Hlavním oříškem zůstávaly řetězy. Nějak, zatím nevěděl jak, je musejí stáhnout z potrubí. Na tom závisely jejich další plány a osud.

Jeho duševní gymnastiku přerušil strážný, který zvedl poklop v podpalubí. Vytáhl klíč z opasku a otevřel pouta. Ve strojovně stáli čtyři lodníci, sehnuli se a zvedli oba zajatce na nohy. Odtáhli je strojovnou, pak po schodišti na hlavní chodbu, vyloženou koberci. Zaklepali na teakové dveře a postrčili oba muže do kajuty.

Yves Massarde seděl na kožené pohovce, kouřil tenký doutník a pomalu kroužil sklenkou s koňakem. Naproti němu seděl v křesle muž tmavé pleti v důstojnické uniformě a popíjel šampaňské. Pitt a Giordino, zpocení, v mokrých ušpiněných šortkách a tričkách, stojící před nimi, nevypadali právě společensky na úrovni.

„To jsou ty směšné figury, které jste vylovili z řeky?“ zeptal se voják a prohlížel si je od hlavy k patě studeným, prázdným pohledem.

„Fakticky přišli na palubu bez pozvání,“ odpověděl Massarde. „Přistihl jsem je, když si posloužili mým telefonem.“

„Myslíte, že se jim podařilo s někým spojit?“

Massarde přikývl. „Přišel jsem příliš pozdě.“

Muž v uniformě odložil sklenku na stůl, vstal a přešel místností až těsně před Pitta. Byl větší než Giordino, ale alespoň o patnáct centimetrů menší než Pitt.

„S kým z vás jsem mluvil na řece?“

Pittova tvář se rozzářila: „Vy jste jistě generál Kazim.“

„To jsem.“

„To jen dokazuje, jak těžko se dají lidé posuzovat podle hlasu. Představoval jsem si vás spíše jako Rudolfa Valentina než jako Billyho Lasičku –“

Pitt se přikrčil a otočil bokem, když Kazim, jehož obličej náhle vztekem potemněl, zaskřípal zuby a kopl směrem do Pittových slabin. Výkop byl prudký, Kazim do něho vložil celou váhu. Generálův nenávistný pohled se změnil v úžas, protože Pitt bleskově zachytil jeho nohu a sevřel ji jako ve svěráku.

Nepohnul se, nemrštil protivníkem o zem. Jen stál, svíral nohu a donutil generála balancovat na druhé. Pak pomalu zatlačil zuřícího Kazima až k jeho křeslu.

V místnosti zavládlo mrazivé ticho. Kazim byl v šoku. Mysl diktátora, vládnoucího bez sebemenšího odporu desítku let, se nedokázala vyrovnat s tak potupným porušením absolutní podřízenosti a poslušnosti. Zvykl si, že se před ním lidé třesou, takže nevěděl, jak okamžitě reagovat na fyzické zesměšnění. Dech se mu zrychlil, ústa stáhla v tenkou světlou čáru. Jen černé oči zůstaly studené a prázdné.

Pomalu, rozvážně vytahoval z pouzdra na boku pistoli. Pitt si připadal jako nezúčastněný divák, když konstatoval, že je to devítimilimetrová Beretta NATO, model 92SB. Generál beze spěchu odjistil první pojistku a namířil hlaveň na Pitta. Ústa se mu zkřivila ledovým úsměvem.

Pitt se koutkem oka podíval na Giordina. Přítelovo tělo se napnulo, chystal se ke skoku. Pak jeho pohled utkvěl na Kazimově prstu na spoušti. Čekal na sebemenší sevření ruky, na nejnepatrnější záchvěv ukazováčku na spoušti a připravil se na okamžitý odskok doprava. Mohla to být příležitost pro útěk, ale Pitt viděl, že ztratil jakoukoli výhodu, protože zahnal Kazima příliš daleko. Smrt bude pomalá, řízená s chladnou rozvahou. Kazim byl jistě dobrý střelec a na tak krátkou vzdálenost nemine cíl. Uvědomil si, že ho rychlá reakce může zachránit před prvním výstřelem, ale další už ho neminou. Napřed jedno koleno, pak druhé. Generálův pohled prozrazoval, že nezamýšlí rychlou smrt.

Vteřinu předtím, než se místností měly rozlehnout výstřely a zazmítat se umírající těla, velitelsky, s okázalým gestem, promluvil Massarde.

„Prosím, generále, vykonejte popravu někde jinde, rozhodně ne v mé společenské kajutě.“

„Ten dlouhý chlap zemře,“ zasyčel Kazim nespouštěje nenávistný pohled z Pitta.

„Všechno má svůj čas, drahý příteli,“ Massarde si při těch slovech nonšalantně nalil další koňak. „Prokažte mi tu laskavost a nepotřísněte mi můj vzácný navažský koberec krví.“

„Koupím vám nový,“ zavrčel Kazim.

„Napadlo vás, že mu jde o rychlý a snadný konec? Zkrátka vás vydráždil, protože si vybral rychlou smrt místo dlouhé agónie pozvolného mučení.“

Hlaveň pistole pomalu, pomalu klesala a Kazimův ironický úsměv se změnil ve vlčí výraz. „Vy jste ho odhalil. Poznal jste přesně, o co mu šlo.“

Massarde pokrčil pohrdavě rameny. „Američané takovým říkají pouliční frajeři. Oni něco vědí, něco důležitého. A nám oběma může prospět, když je donutíme mluvit.“

Kazim se zvedl z křesla, přiblížil se ke Giordinovi a znovu zvedl hlaveň pistole. Přiložil ji k jeho pravému uchu.

„Uvidíme, jestli budeš výřečnější než na lodi.“

Giordino neuhnul ani o milimetr. „Na jaké lodi?“ zeptal se nevinně jako kněz při zpovědi.

„Na té, kterou jste opustili těsně před výbuchem.“

„Jo, ta loď.“

„Jaký jste měli úkol? Proč jste pluli po Nigeru až do Mali?“

„Studujeme chování perlovek při migraci a sledovali jsme hejno těch malých ďáblů na cestě k trdlištím.“

„A výzbroj na palubě se vám zdála normální?“

„Výzbroj? Jaká výzbroj?“ Giordino ohrnul ret a pokrčil nechápavě rameny. „Neměli jsme žádné zbraně.“

„Zapomněl jste na srážku s beninskými hlídkovými čluny?“

Giordino zavrtěl hlavou. „Lituju, ale nic mi to neříká.“

„Několik hodin ve vyšetřovací místnosti mého štábu v Bamaku vám paměť spraví.“

„To není zdravé prostředí pro cizince, kteří nejsou ochotni spolupracovat, to vás ujišťuju,“ pronesl Massarde.

„Nechte ho na pokoji,“ vykřikl Pitt a podíval se na Giordina. „Řekni mu pravdu.“

Giordino se otočil a podíval se překvapeně na přítele. „Zbláznil ses?“

„Možná že vydržíš mučení. Já ne. Už jen pomyšlení na to, co by s námi mohli dělat, mi nahání hrůzu. Když nechceš generálu Kazimovi říct, co chce vědět, řeknu to já.“

„Váš přítel uvažuje rozumně,“ řekl Kazim. „Tak ho poslechněte.“

Jen na vteřinu sklouzl Giordino pohledem na Pitta a pak se v něm probudil hněv. „Ty mizero, ty špinavý zrádce!“

Jeho výlev přerušil Kazim, když ho pistolí udeřil přes obličej a roztrhl mu kůži na bradě. Giordino zavrávoral o dva kroky zpět, zastavil se a vyrazil vpřed jako rozzuřený býk. Kazim mu zamířil pistolí mezi oči.

Už je to tady, pomyslel si Pitt, zaskočený Giordinovým výbuchem. Rychle skočil mezi něj a Kazima a zkroutil Giordinovi ruku za záda. „Uklidni se, proboha!“

Massarde nepozorovaně stiskl tlačítko na malé konzole u pohovky. Než někdo stačil promluvit nebo učinit jediný pohyb, vtrhla do místnosti malá armáda mužů z posádky, kteří spojenými silami přitlačili Američany k zemi. Pitt ani neměl čas se skrčit, aby se mohl bránit, a uznal, že by se snažil zbytečně. Zato Giordino kolem sebe bil mohutnými pěstmi a plnil elegantní kajutu nejdrsnějšími kletbami.

„Odtáhněte ho konečně do podpalubí,“ ztratil trpělivost Massarde, vstal a ukázal na Giordina.

Pitt cítil, jak tlak na něj polevuje, když se posádka soustředila, aby zvládla jeho přítele. Giordinovi dopadl za ucho pružný obušek s olověným závažím, takže padl omráčený k zemi a muži z lodi ho odvlekli do podpalubí.

Kazim ukázal pistolí na Pitta, který stále ležel na podlaze. „Jestliže dáváte přednost srdečné rozmluvě před pomalou agónií v mučírně, co kdybyste začal tím, jak se opravdu jmenujete.“

Pitt se pomalu posadil. „Pitt, Dirk Pitt.“

„Mám tomu věřit?“

Kazim se obrátil na Massardea. „Dal jste je prohledat?“

Massarde přikývl. „Nemají s sebou pověřovací listiny ani jiné doklady.“

Generálovy oči se na Pitta zahleděly s odporem. „Snad mi dokážete vysvětlit, proč jste vstoupili na území Mali bez pasu?“

„Bez problému, generále,“ odpověděl Pitt ochotně. „Já a můj partner jsme archeologové. Uzavřeli jsme s francouzskou nadací kontrakt na průzkum Nigeru a pátráme po starých vracích. Přišli jsme o pasy, když váš hlídkový člun začal naši loď ostřelovat a zničil ji.“

„Počestní archeologové by byli po dvou hodinách věznění v podpalubí vyděšení jako děcka, ale vy jste stále nebojácní, velmi otrlí a arogantní. Proto můžete být jedině vycvičení nepřátelští agenti –“

„Která nadace vás posílá?“ přerušil ho Massarde.

„Společnost pro výzkum francouzských dějin.“

„Jakživ jsem o ní neslyšel.“

Pitt rozhodil ruce v bezradném gestu: „Co na to mohu říct?“

„Odkdy pátrají archeologové po nálezech s raketomety a s automatickými zbraněmi?“ zeptal se Kazim sarkasticky.

Pitt se přihlouple usmál. „Nikdy neškodí připravit se na piráty nebo teroristy.“

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání. Vstoupil člen posádky a podal Massardeovi zprávu.

„Budete odpovídat, pane?“

Massarde přelétl obsah zprávy a přikývl. „Vyjádřete můj dík a ať pokračuje v pátrání.“

Po mužově odchodu se Kazim zeptal: „Dobré zprávy?“

„Velmi konkrétní.“ Massarde zářil. „Od mého člověka v OSN. Ti muži jsou zřejmě z Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum ve Washingtonu. Jejich úkolem je vypátrat zdroj chemického znečištění, které se objevilo v řece Nigeru a v moři a má vliv na šíření červených řas.“

„To je jen fasáda,“ posměšně zareagoval Kazim, „nic víc. Slídili tu po něčem závažnějším. Podle mě jde o ropu.“

„Totéž se domnívá můj agent v New Yorku. Považuje průzkum za zástěrku. Ale jeho zdroj o tom není přesvědčený.“

Kazim se podíval na Massardea podezřívavě. „Doufám, že nejde o únik z Fort Foureau.“

„Ne, v žádném případě,“ odpověděl Massarde bez váhání. „Můj objekt leží příliš daleko, než aby mohl mít vliv na Niger. Ne, může se jednat jen o některý z vašich tajných podniků, o nichž jste mi nic neřekl.“

Kazimova tvář ztuhla. „Pokud někdo nese odpovědnost za šíření kontaminace v Mali, pak jste to, drahý příteli, vy.“

„Vyloučeno,“ odmítl rázně Massarde. Podíval se na Pitta. „Připadá vám naše konverzace zajímavá, pane Pitte?“

„Nemám tušení, o čem se bavíte.“

„Vy a váš partner musíte být velmi cenní lidé.“

„Ani bych neřekl. V daném okamžiku jsme jen obyčejní zajatci, které si chováte v parníku.“

„Co myslíte tím, že jsou cenní?“ zajímal se Kazim.

„Můj člověk mi také sdělil, že OSN posílá zvláštní taktický tým, aby je osvobodil.“

Na zlomek vteřiny se zdálo, že je Kazim konsternovaný. Rychle se však vzpamatoval. „Že sem má přijít speciální jednotka?“

„Pravděpodobně už je na cestě, teď když pan Pitt kontaktoval svého šéfa.“ Massarde se podíval na zprávu. „Údajně to je admirál James Sandecker.“

„Ukáže se, zda informace není falešná.“ Luxusní kajuta byla klimatizovaná a Pitt se neubránil zachvění po parní lázni v podpalubí, ale mrazení, které ucítil teď, mělo jiný původ. Jako šok na něj zapůsobil fakt, že Massarde o jejich misi věděl. Pokusil se přijít na to, kdo je zradil, ale nikdo ho nenapadal.

„Podívejme se, už nejsme tak chytří a nad věcí, když je kamufláž odkryta, co, příteli?“ Kazim si dopřál další sklenici výborného šampaňského. A podíval se náhle zpříma na Američana. „Kde máte dostaveníčko s jednotkou OSN, pane Pitte?“

Pitt se snažil tvářit jako člověk s naprostou ztrátou paměti. Dostal se do slepé uličky. Letiště Gao bylo zcela zřejmé místo pro setkání se zachránci. Nechtěl shodit Gunna, ale pokusil se o bluf v naději, že Kazim je tak hloupý, jak vypadá.

„Letiště Gao, přiletí za úsvitu. Máme čekat na západním konci ranveje.“

Kazim se na něj krátce podíval a pak ho udeřil berettou přes čelo.

„Lháři!“ vykřikl.

Pitt sklonil hlavu a zakryl si tvář oběma rukama. „Je to pravda, přísahám!“

„Lžeš!“ opakoval Kazim. „Ranvej má směr sever-jih. Žádný západní konec tu neexistuje.“

Pittův dlouhý výdech zněl jako vzdech. Rezignovaně potřásl hlavou. „Hádám, že je zbytečné vám něco zatajovat. Dostali byste to ze mne dříve nebo později.“

„Naneštěstí pro vás právě na to mám spolehlivé metody.“

„Dobře, dobře. Podle instrukcí admirála Sandeckera jsme se měli po zničení jachty vydat asi 20 kilometrů na jih od Gaa, kde je široká mělká rokle. Odtud nás má vyzvednout vrtulník, který přiletí od Nigeru.“

„Jaký je signál pro bezpečné vyzvednutí?“

„Signál je zbytečný. To místo leží v pustině. Řekli mi, že vrtulník bude prohledávat oblast pomocí přistávacích světel, dokud nás nenajde.“

„A čas?“

„Čtyři hodiny ráno.“

Kazim se na Pitta zamyšleně podíval a výhružně řekl: „Pokud mi ještě jednou zalžete, budete toho trpce litovat.“

Zasunul berettu zpět do pouzdra a otočil se na Massardea. „Nesmíme plýtvat časem. Musím se připravit na hosty.“

„Buďte opatrný. Držte se od OSN dál. A nedoporučuju dostat se do konfliktu s jejich taktickou skupinou. Když Pitta a jeho přítele nenajdou, vrátí se do Nigérie. Kdybyste vrtulník sestřelili a pobili jejich muže, vlítnete do vosího hnízda.“

„Chtějí vniknout do mé země.“

„To není důležité.“ Massarde mávl rukou. „Vlastenecká pýcha vám nesluší. Ztráta zahraniční pomoci a subvencí pro vaše, řekněme, ne vždy průhledné programy by nestála za zchlazení žáhy. Nechte je odletět bez úhony.“

Kazim zkřivil rty a suše, bez humoru se zasmál. „Yvesi, vy mi nedopřejete žádnou radost.“

„Ale do vašich kapes tečou miliony franků.“

„Aspoň že to,“ uznal Kazim.

Massarde kývl na Pitta. „Kromě toho, stále se můžete pobavit s tímhle týpkem a jeho kamarádem. Určitě vám budou mít co říci.“

„Do oběda mi řeknou všechno, co budu chtít.“

„Tím jsem si jistý.“

„Děkuju, že jste je už načal v té parní lázni.“

„Bylo mi potěšením.“ Massarde vykročil k postranním dveřím. „Teď mě laskavě omluvte. Musím se podívat za svými hosty. Už je příliš dlouho zanedbávám.“

„Ještě jednu laskavost,“ požádal Kazim.

„Cokoli, jen řekněte.“

„Pozdržte oba pány ještě nějakou dobu ve strojovně. Rád bych, aby dřív než je dopravím do Bamaka, roztál jejich odbojný duch, pokud ještě nějaký mají.“

„Jak si přejete,“ souhlasil Massarde. „Dám posádce příkaz, aby vrátili i pana Pitta do podpalubí.“

„Děkuji, příteli, za jejich dopadení a také, že jste mi je předal. Jsem vám opravdu vděčný.“

Massarde se krátce uklonil. „Rád jsem to udělal.“

Dřív než se za Massardem zavřely dveře, obrátil se Kazim na Pitta. V jeho tmavých očích jiskřila nenávist. Jen jednou v životě viděl Pitt tak soustředěnou zlobu v lidské tváři.

„Příjemný pobyt v podpalubí, pane Pitte. To, co vás čeká potom, si ani v nejhorších snech nedokážete představit.“

Pokud se Kazim domníval, že se Pitt roztřese strachem, zklamal se. Jeho zajatec vyhlížel neuvěřitelně klidně. Naopak, měl zářivý výraz muže, který vyhrál jackpot u automatu. Generál mu nevědomky odhalil důležité místo pro plán útěku. Brána se otevřela a Pitt vyklouzne ven.

23

Evu příliš rozrušily dojmy z Asselaru, než aby usnula. Jako první si všimla, že letadlo klesá. Ačkoli pilot řídil sestup velmi opatrně, vycítila pokles výkonu motorů i výšky letu.

Vyhlédla z okénka, ale všude kolem se prostírala jen temná noc. Marně pátrala po světlech pod nimi. Pohlédla na hodinky, ukazovaly deset minut po půlnoci. Uplynulo půldruhé hodiny, co v Asselaru naložili poslední bedny s přístroji a vzorky do letadla a opustili osadu, která se stala hřbitovem.

Nezneklidňovala se a cítila se uvolněná. Pilot asi nabírá jiný kurz nebo koridor. Pocit kolem žaludku a v uších jí však říkal, že klesají dále.

Eva se zvedla ze sedadla a vydala se do zadní části kabiny, kam se doktor Hopper odklidil, aby ostatní neobtěžoval svou dýmkou. Položila mu jemně ruku na rameno. „Franku, něco není v pořádku.“

Hopper měl lehký spánek. Okamžitě se probudil a tázavě se jí podíval do očí. „Cos to říkala?“

„Letadlo klesá. Myslím, že přistáváme.“

„Pilot možná přiškrtil přívod paliva, aby šetřil.“

„Ztrácíme výšku. Bezpečně to poznám.“

Na doktora zapůsobil její vážný hlas. Posadil se zpříma a naklonil hlavu, poslouchal motory. Podíval se k přepážce, oddělující je od pilotní kabiny, a zaznamenal i něco jiného. „Máš pravdu, pilot klopí letadlo dopředu.“

„Posádka měla vždycky otevřené dveře kabiny. Teď jsou zavřené.“

„To se mi zdá podivné, ale je noc, takže naše reakce nejsou adekvátní.“ Odhrnul přikrývku a ztuha se napřímil. „Ale neuškodí, když se na to podívám.“

Eva ho následovala ke dveřím pilotní kabiny. Hopper otočil kulatou klikou a okamžitě zvážněl. „Zatraceně, je zamčeno.“ Zabouchal na dveře, nic se neozvalo. Náklon trupu se zvětšil. „Děje se něco moc divného. Raději vzbuď i ostatní.“

První za Hopperem přispěchal Grimes.

„Proč přistáváme?“

„Nemám nejmenší tušení. Piloti zatím nemají chuť se s námi bavit.“

„Možná musejí nouzově přistát.“

„Pokud tomu tak je, nechávají si to pro sebe.“

Eva se naklonila k okénku a snažila se ve tmě něco objevit. Ve vzdálenosti několika kilometrů před nimi spatřila hrst mdlých žlutavých světýlek. „Vpředu vidím světla,“ oznámila.

„Mohli bychom dveře vykopnout,“ navrhl Grimes.

„K čemu by to bylo?“ namítl Hopper. „Když chce pilot přistát, nemůžeme mu v tom zabránit. Nikdo z nás neumí řídit dopravní tryskáč.“

„Nemůžeme tedy udělat nic jiného než se vrátit na sedadla a připoutat se,“ shrnula situaci Eva.

Sotva to dořekla, rozsvítila se přistávací světla a v nich se objevila poušť bez tváře. Ozval se dutý zvuk spouštěného podvozku a pilot provedl prudkou zatáčku, aby se srovnal s ranvejí dosud neviditelného letiště. Jen se připoutali, pneumatiky narazily na udusaný písek a motory zařvaly, když pilot zapnul aerodynamické brzdy. Nezpevněný povrch ranveje poskytl dostatek třecího odporu, aby pilotovi pomohl zabrzdit bez velkého úsilí. Letadlo rolovalo řadou reflektorů lemujících ranvej a zastavilo se.

„Kde to můžeme být?“ dohadovala se Eva.

„To brzy zjistíme.“ S těmito slovy se vydal Hopper k pilotní kabině, ochoten už třeba vyrazit její dveře. Než k ní došel, otevřely se samy a do prostoru cestujících vstoupil pilot. „Co znamená ta zastávka?“ zeptal se Hopper. „Máme nějakou závadu na stroji?“

„Tady musíte vystoupit,“ řekl pilot pomalu.

„O čem to mluvíte? Máte nás dopravit do Káhiry.“

„Mám příkaz vysadit vás v Tebezze.“

„Toto je charterový let pronajatý OSN. Byl jste najatý, abyste nás dopravil tam, kam my rozhodneme, a Tebezza, nebo jak to tu nazýváte, mezi těmi místy není.“

„Považujte to za neplánovanou zastávku,“ odpověděl letec zarputile.

„Nemůžete nás prostě vyhodit uprostřed pouště. Jak se odtud dostaneme do Káhiry?“

„To je zorganizované.“

„Co se stane s naším zařízením?“

„Bude hlídané.“

„Naše vzorky musí co nejrychleji putovat do laboratoře Světové zdravotnické organizace.“

„To se mě netýká. Vezměte si, prosím, osobní věci a vystupte.“

„Nic takového neuděláme,“ odporoval Hopper rozhořčeně.

Pilot se prodral kolem Hoppera a odešel k zadnímu východu. Otevřel závěr a stiskl velké tlačítko. Ozvalo se tlumené hučení a hydraulická čerpadla pomalu spustila k zemi podlahu v zadní části chodbičky, která se přeměnila ve schůdky.

Hrubě nařídil: „Okamžitě vystupte!“ V ruce, kterou dosud schovával za zády, držel pistoli velké ráže a mířil s ní na užaslé vědce.

Hopper přistoupil těsně k němu, nedbaje, že se hlaveň dotýká jeho žaludku. „Co jste zač? Co to má znamenat?“

„Jsem poručík maliského letectva Abubakar Babanandi a jednám podle rozkazů mých nadřízených.“

„A to je kdo?“

„Nejvyšší vojenská rada Mali.“

„Myslíte generála Kazima. On si dovoluje –“

Zaúpěl, když mu poručík vší silou vrazil hlaveň do podbřišku. „Nedělejte prosím potíže, doktore. Opusťte letadlo, nebo vás na místě zastřelím.“

Eva sevřela Hopperovu paži. „Poslechni ho, Franku. Nenech se kvůli své hrdosti zabít.“

Hopper se zapotácel a instinktivně si přitiskl ruce ke slabinám. Babanandi vypadal tvrdě a nesmlouvavě, ale Eva v jeho očích více než nepřátelství četla strach. Bez dalších slov poručík hrubě postrčil Hoppera na první schůdek.

„Varuji vás. Zbytečně nezdržujte.“

Za dvacet vteřin Hopper s Evinou pomocí sestoupil na půdu letiště. Rozhlédl se kolem sebe.

Půl tuctu mužů, s hlavou a obličejem kromě očí zahalených indigově modrým, složitým vinutím, přistoupilo blíž a vytvořilo půlkruh kolem Hoppera. Vysoké postavy v hrozivých postojích, oděné v dlouhých černých burnusech, na šerpách kolem pasu jim visely meče se širokou čepelí. V rukou drželi automatické karabiny, všechny namířené na Hopperovu hruď.

Přiblížily se další dvě postavy. Jednou byl vysoký štíhlý muž s rukama světlé pokožky. Kromě očí, patrných štěrbinou v bílém lithamu, to bylo jediné, co z něj viděli. Burnus, do kterého byl zavinutý, měl barvu purpuru. Hopperova hlava dosahovala k mužovým ramenům.

Doprovázela ho žena, jejíž postava připomínala plně naložený dampr. Špinavé šaty jí sahaly jen pod kolena, takže odhalovaly nohy tlusté jako telegrafní sloupy. Na rozdíl od ostatních byla prostovlasá. Ačkoli měla pleť černou, jakou můžeme vidět u Afričanů z jihu, a kudrnaté vlasy, vysoko posazené lícní kosti, kulatá brada a ostrý nos svědčily o míšení ras. Malé a pronikavé oči svítily nad ústy širokými téměř přes celou tvář. Jizvy na čele a hrbolek na nose prozrazovaly, že se s ní život nemazlil. Snad proto z jejího výrazu čišela necitelnost a krutost, až sadismus. V ruce svírala tlustý bič z hroší kůže s uzlíkem na konci. Pohledem kata inkvizice si Hoppera měřila jako budoucí oběť pro železnou pannu.

„Kde to jsme?“ zeptal se Hopper bez úvodu.

„V Tebezze,“ odpověděl vysoký muž.

„To už jsem slyšel. Ale co je Tebezza?“

Odpověď přišla v angličtině, s přízvukem, který Hopper odhadl na severní Irsko. „Tebezza je tam, kde končí poušť a začíná peklo. Vězni a otroci tu dolují zlato.“

„Něco jako solné doly v Taoudenni,“ dodal Hopper s pohledem na karabiny, neustále na něj mířící.

„Nemohli by ty pušky dát jinam?“

„Je to nutnost, doktore Hoppere.“

„Nemusíte mít obavy, nepřišli jsme vám ukrást vaše –“ Najednou se zarazil. Cítil, že bledne. Překvapeně zašeptal. „Vy víte, jak se jmenuju?“

„Ano, očekávali jsme vás.“

„Kdo jste vy?“

„Já jsem Selig O’Bannion. Hlavní inženýr dolů.“ Obrátil se k silné ženě. „To je moje zástupkyně Melika, což znamená královna. Od ní vy a vaši lidé budete dostávat rozkazy.“

Uplynulo snad deset vteřin ticha přerušovaného jen otáčejícími se turbínami letadla. Pak Hopper vykřikl: „Rozkazy, co tím sakra myslíte?“

„Zanesla vás sem laskavost generála Zateba Kazima. Výslovně si přeje, abyste pracovali v dolech.“

„To je únos!“

O’Bannion trpělivě zavrtěl hlavou. „Stěží jde o únos, doktore. Vy a váš tým nejste rukojmí a nikdo za vás nebude požadovat výkupné. Jste odsouzeni k nuceným pracem v dolech v Tebezze. Čeká na vás těžba zlata pro maliskou státní pokladnu.“

„Vy jste se úplně zbláznil –“ Hopper nedokončil. Melika ho šlehla přes obličej těžkým bičem, až zavrávoral zpět ke schůdkům. Ztuhl a sáhl si na ránu na tváři.

„Tvoje první lekce jako otroka, smradlavé prase,“ vykřikla obryně. „Odteď už nepromluvíš, dokud ti to nedovolím.“

Zvedla bič, aby Hoppera opět udeřila, ale O’Bannion ji chytil za ruku. „Pomalu. Dej mu čas, aby si zvykl.“ Pohlédl na ostatní vědce, kteří již vystoupili z letadla a shromáždili se kolem Hoppera. V očích se jim zračila hrůza. „Chci, aby zůstali v dobré kondici ve svůj první pracovní den.“

Melika váhavě sklonila bič. „Myslím, že se zbytečně staráte, Seligu. Nejsou z porcelánu.“

„Vy jste Američanka,“ podivila se Eva.

Melika se zašklebila. „Správně, zlato. Sloužila jsem deset let jako hlavní dozorkyně v ženské trestnici v Coroně v Kalifornii. A věřte mi, sotva je to někde horší než tam.“

„Melika se stará o dělnice,“ vysvětlil O’Bannion. „Jsem si jistý, že dohlídne, abyste dobře zapadla.“

„Tady pracují v dolech i ženy?“ podivil se Hopper nevěřícně.

„Ano. Je jich dost. Některé i s dětmi,“ věcně odpověděl O’Bannion.

„To se tedy dopouštíte jasného porušování lidských práv,“ rozčílila se Eva.

Melika se podívala s vlčím výrazem na O’Banniona. „Smím?“

Přikývl. „Smíš.“

Vrazila konec biče Evě do břicha. Ta se bolestí skrčila a bývalá dozorkyně ji šlehla bičem přes krk. Eva by se zhroutila, kdyby ji Hopper nezachytil.

„Brzy se naučíte, že i slovní odpor je zbytečný,“ poznamenal O’Bannion. „Raději spolupracujte a zbytek života vám projde co možná bez bolesti.“

Hopper nemohl uvěřit svému sluchu. „Jsme uznávaní vědci Světové zdravotnické organizace, nemůžete nás jen tak popravit.“

„Kdo mluví o popravě, milý doktore?“ přerušil ho O’Bannion nevzrušeně. „Nic takového. Jen se tu upracujete k smrti.“

24

Plán probíhal přesně podle Pittových představ. Když ho strážný strčil zpět do podpalubí ke Giordinovi, tvářil se poslušně a zvedl ruce, aby ho mohl opět řetězem připoutat. Ale přidržel ruce na druhé straně výztuže potrubí. Strážný, uklidněný, že je Pitt opět pevně připoutaný, spustil s hlasitým bouchnutím kovový příklop a zanechal vězně v dusném a těsném podpalubí.

Giordino seděl lhostejně v kaluži kondenzátu a masíroval si zátylek. V husté páře ho Pitt sotva viděl. „Jak se to vyvíjí?“ zeptal se Al.

„Massarde a Kazim spolu jedou v něčem velmi špinavém. Massarde platí generálovi za výhody, které mu jeho vláda poskytuje. To je jasné. Konkrétního jsem se zatím moc nedozvěděl.“

„Další otázka.“

„Spusť.“

‚Jak se tady z toho parního kotle dostaneme?“

Pitt zvedl ruce a zašklebil se. „Stačí otočit zápěstím.“

Když ho strážce připoutal na druhé straně vzpěry, mohl se s řetězem pohybovat po potrubí až k zadní přepážce a k polici s nářadím. Vybral jeden z klíčů a vyzkoušel ho na armatuře namontované na lodní přepážce, která podpírala průchod parního potrubí. Klíč byl příliš velký, ale další už měl správný rozměr. Nasadil ho a zabral za rukojeť. Armatura byla zrezavělá a sotva se pohnula. Pitt opřel nohy o ocelový nosník, chytil klíč oběma rukama a zabral plnou silou. Rezaté závity zaskřípaly a povolily. První čtvrtotáčka stála Pitta mnoho sil. Ale při každém záběru se klíč otáčel snadněji. Když se armatura uvolnila a zůstala uchycená jen na dvou závitech, Pitt přestal a obrátil se na Giordina.

„Tak, už to můžu odpojit. Máme štěstí, protože se jedná o potrubí nízkotlaké páry, určené pro vytápění kajut. Jinak bychom poznali, jak se cítí chudák humr, když ho kuchař hodí do hrnce. Ale i tak unikne hodně páry a musíme si pospíšit.“

Giordino vstal. I když měl ohnutá kolena a hlavu, dotýkal se temenem ocelového stropu. „Souhlas, ale jen když mi necháš na starost stráž.“

Pitt mlčky přikývl a rychle rozpojil armaturu. Nakonec použil řetěz a svou váhu, aby ji uvolnil. Z potrubí se vyvalila pára a zaplnila celý prostor. Během několika vteřin už neviděli jeden druhého. Pitt rychle přetáhl řetěz přes konec potrubí, nedbaje, že si opaří hřbety rukou.

Společně začali křičet a bušit na stropní pláty. Strážný, vylekaný náhlým syčením unikající páry, která už vystupovala mezi pláty, zareagoval přesně podle Pittova scénáře a otevřel poklop. Zahltil se tím oblakem páry, takže ani nepostřehl Pittovy ruce, které se rychle vynořily a stáhly ho dolů. Padl hlavou na kovovou podlahu a okamžitě ztratil vědomí.

Jako první se Pitt zmocnil automatické karabiny a během pěti vteřin Giordino prohledal mužovy kapsy, až našel klíčky k poutům. Když odemkl přítelova pouta, Pitt vyskočil jako kočka na palubu nad strojovnou a v pokleku opsal hlavní pušky strojovnu. Nikde nikdo.

Otočil se, klekl si, otřel pot a zašilhal dolů do oblaku páry. „Dostaneš se nahoru?“

„Podám ti toho chlápka,“ zaslechl neviditelného Giordina. „Přece ho tu nenecháme uvařit.“

Pitt se nahnul, nahmatal pár rukou a sevřel je. Vytáhl muže do strojovny a položil na palubu. Potom chytil Giordina za natažená zápěstí a vysvobodil i jeho z pekla podpalubí. Nechtě zasténal, protože bolest už se stávala nesnesitelnou.

„Máš ruce jako vařená kreveta, měl bych ti je obvázat.“

„Na to nemáme čas. Jen mě zbav té ozdoby,“ natáhl k příteli ruce s pouty.

To se rychle stalo. Nad klíčkem se Giordino na okamžik zamyslel a pak ho strčil do kapsy. „Co víme, kdy nás zase zavřou.“

„Podle toho, v jakém srabu jsme, to asi nebude trvat dlouho. Pasažéři, zvláště dámy s velkými výstřihy, si za chvíli začnou stěžovat na zimu, důstojník sem pošle opraváře a co ten zjistí?“

„To abychom důstojně a diskrétně zmizeli mezi kulisami vlevo.“

„Hlavně diskrétně.“ Pitt se přesunul k průlezu, zvedl ho a nahlédl na venkovní palubu směřující na záď. Popošel k zábradlí a podíval se vzhůru. Velkými okny haly viděl popíjející a konverzující pasažéry ve večerních úborech a róbách, netušících, co Pitt s přítelem zakoušeli ve strojovně přímo pod nimi.

Pokynul Giordinovi, aby ho následoval, a plížili se pak opatrně po palubě, přikrčeni pod okrouhlými světlíky v oddělení pro mužstvo, až došli ke schodišti. Vtlačili se do stínu pod schody a vyhlíželi horním otvorem. V ostrých světlech se jasně, jako za bílého dne, rýsovala, tmavočervená a bílá proti černému nebi, soukromá Massardeova helikoptéra. Heliport se nacházel na palubě, která současně tvořila střechu hlavního lodního salonu. Stála tu opuštěná, beze stráže.

„Náš sladký vozíček čeká,“ tiše parodoval Pitt spirituál.

„Ale to je lepší než další lekce v plavání,“ radoval se Giordino. „Kdyby Frantík tušil, že hostí párek veteránů US letectva, nenechal by ji bez anděla strážného.“

„Jeho mínus, naše plus,“ uzavřel to Pitt spokojeně. Vylezl na plošinu, prozkoumal okolí a zjistil, že pokud sem bylo vidět z několika kajut, jejich obyvatelé asi měli jiné starosti. Jako stín se mihl ke dveřím helikoptéry, otevřel je a vlezl dovnitř. Giordino vytáhl zarážky podvozku a odvázal poutací lana. Pak nastoupil za Pittem, zavřel dveře a usadil se na pravém sedadle.

„Tak copak tu máme?“ zabručel, jak mu pohled padl na přístrojovou desku.

„Podle pohledu to je nový model, francouzská veverka se dvěma turbínami. Nevím, která verze, ale nemáme čas studovat všechna hejblata. Projdeme seznam funkcí, zatopíme pod kotlem a zmizíme.“

Ztratili dvě drahocenné minuty spouštěním motorů, nezazněl však žádný alarm, když Pitt povolil brzdu a lopatky rotoru se pomalu roztočily. Otáčky se zrychlovaly, až dosáhly rychlosti zdvihu. Stroj se rozkmital na podvozku. Jako cvičený vojenský pilot si Pitt nemusel překládat štítky u ovladačů, měřicích přístrojů a spínačů na ovládacím panelu a přístrojové desce. Věděl, co znamenají. Byly univerzální a nepůsobily mu žádné potíže.

Na plošině se objevil muž v overalu a zvědavě se podíval širokým ochranným sklem dovnitř. Giordino se na něj přátelsky usmál a zamával mu. Muž nereagoval. Na jeho tváři se zračila nerozhodnost.

„Neví, co si o nás má myslet.“

„Je ozbrojený?“ zeptal se Pitt.

„Ne, ale jeho kamarádi, kteří sem běží po schodech, nevypadají moc přátelsky.“

„To abychom se tedy odlepili.“

„Všechny kontrolky zelené!“ potvrdil Giordino.

Pitt nezaváhal. Nadechl se a zvedl helikoptéru nad palubu, vyčkal, pak sklonil příď a přidal plyn. Stroj se rozletěl vpřed. Massardeova loď zůstala za nimi, ostrůvek světel na černé hladině. Motory pracovaly bezvadně, Pitt vyrovnal stroj ve výšce deseti metrů a otočil kurz po proudu řeky.

„Kam míříme?“ zeptal se Giordino.

„Tam, kde Rudi zjistil, že se kontaminace dostává do Nigeru.“

„Tak to letíme špatně! To místo máme tak sto kilometrů opačným směrem.“

„Jen malý manévr na oklamání nepřítele. Jakmile odletíme do bezpečné vzdálenosti od Gaa, naberu jižní kurz, přeletím kus pouště a dostaneme se zase k řece o třicet kilometrů dál proti proudu.“

„Proč nezaletíme na letiště pro Rudiho a pak i s ním hurá pryč z Mali?“

„Z mnoha důvodů.“ Pitt kývl směrem k měřičům paliva. „Za prvé, palivo nám nevystačí víc než na 200 kilometrů. Za druhé, jakmile Massarde se svým kamarádem Kazimem spustí poplach, maliské stíhačky nás brzy najdou a buď nás přinutí přistát, nebo nás rozstřílejí na kusy. Tento scénář může trvat tak patnáct minut. Za třetí, Kazim si myslí, že jsme jen dva. Čím větší vzdálenost mezi Rudim a námi, tím větší šanci na únik se vzorky dostane.“

„To tě napadlo jen tak, nebo máš předky věštce?“

„Považuj mě za svou kartářku,“ usmál se Pitt shovívavě.

„Mohl bys chodit po poutích.“

„Dostal jsem nás z parní lázně v podpalubí a pak z lodi, ne?“

„A teď poletíme přes půl Sahary, dokud nám nedojde palivo. Nakonec se asi projdeme pěšky přes největší poušť světa, a přitom budeme hledat cosi jedovatého, dokud tam nesložíme kosti, nebo nás nezajmou Malijci a nestrčí do vězení.“

„Ty tedy jsi optimista,“ podotkl ironicky Pitt.

„Tak mě z toho vyveď.“

„Jasně. Hned jak doletíme k místu, odkud je řeka otrávená, helikoptéry se zbavíme.“

Giordino vytáhl obočí. „Potopíme ji?“

„Vidím, že ti začíná svítat.“

„Ne, do té smrduté řeky už nechci. Nikdy! Jsi větší blázen než Butch Cassidy.“

„Co slovo, to zrnko moudrosti.“ Pak Pitt zvážněl: „Malijci nasadí všechno, co létá, aby nás našli. Když vrtulník potopíme, nebudou mít výchozí bod na sledování. Jako poslední místo, kde by nás hledali, připadá v úvahu poušť.“

„Kluzký jako had,“ řekl Giordino. „To na tebe sedí.“

Pitt zašátral v pouzdře u sedadla a vytáhl mapu. „Převezmi řízení a já určím kurz.“

„Přebírám řízení,“ potvrdil Giordino a chopil se páky.

„Naber výšku sto metrů, udržuj asi pět minut kurz podle řeky a pak otoč na 2-6-0.“

Giordino se řídil pokyny, vyrovnal stroj ve výšce sto metrů a podíval se dolů. Taktak rozeznal hladinu řeky. „Ještě že se v ní odrážejí hvězdy. Jinak bych ani nevěděl, kam letíme.“

„Až se otočíš, sleduj hlavně tmavé stíny na obzoru. Nerad bych si rozbil hlavu o nějaké skály.“

Uplynulo jen dvacet minut, než se obloukem kolem Gaa přiblížili k vytčenému cíli. Rychlý vrtulník letěl jako fantom, se zhasnutými navigačními světly neviditelný. Pod nimi se prostírala jednotvárná poušť, jen občas skála nebo malá vyvýšenina vrhaly mihotavý stín. Téměř se jim ulevilo, když opět zahlédli tmavé vlny Nigeru.

„Co jsou ta světla napravo?“ zajímal se Giordino.

Pitt se právě díval do mapy. „Na které straně řeky?“

„Na severní.“

„To by měl být Bourem. Městečko, které jsme minuli s Kalliopé, když jsme vpluli do čisté vody. Vyhni se mu.“

„A kde helikoptéru potopíme?“

„Ještě dál proti proudu, aby nás nikdo z obyvatel neslyšel.“

„Máš pro to místo nějaký zvláštní důvod?“ zeptal se Giordino podezřívavě.

„Je sobotní noc. Proč se nezastavit v městečku a akci slavnostně nezakončit?“

Giordino přemýšlel nad nějakou vtipnou replikou, ale pak to vzdal a věnoval se řízení. Pozorně sledoval přístroje. Nad středem řeky ubral plyn, jemně zatlačil na řídicí páku, klepl na pravé kormidlo a ve vznosu zvedl příď.

„Jestlipak sis nezapomněl vzít parádní záchrannou vestu?“ neodpustil si.

„Nikdy nejdu na vycházku bez ní. Dělej, ať to máme za sebou.“

Dva metry nad hladinou Giordino vypnul motory, Pitt zavřel přívod paliva a elektrické spínače. Massardeova krásná helikoptéra se zatřepetala jako poraněný motýl a s tlumeným šplouchnutím spadla do vody. Potápěla se dost dlouho, aby oba muži mohli vylézt z kokpitu a skočit co nejdále a pak se zuřivými tempy dostali z dosahu zpomalujících se otáček nebezpečného rotoru. Když voda vystoupala k otevřeným dvířkům a zaplavila vnitřek kabiny, stroj vklouzl do temné řeky s těžkým vzdechem vytěsněného vzduchu.

Nikdo nic neslyšel, nikdo ze břehu neviděl jeho konec. Šel ke dnu stejně jako Kalliopé, oba zapadly do hlubokého, měkce písčitého a jílovitého bahna, které je jednoho dne definitivně pohřbí.

25

Nebyla to právě elegantní hala hotelu Beverly Hills. Pro někoho, kdo musel dvakrát za sebou skočit do neznámé řeky, pařit se v lodní strojovně a kdo měl bolavé nohy z dvouhodinové túry pouští cestou necestou, to však byla pravá spása. Pittovi ještě nikdy pochybný zapadák nepřipadal tak útulný.

Měli dojem, že se ocitli v jeskyni. Hrubé hliněné zdi vyrůstaly z udusané podlahy. Dlouhá dřevěná deska, položená na betonových tvárnicích, sloužila jako bar. Byla pořádně prohnutá a zdálo se, že když na ni postavíte sklenici, musí nevyhnutelně sklouznout ke středu. Za barem na polici, ve výklenku vepřovicové zdi, stál bohatý sortiment hrnků a kotlíků na vaření kávy a čaje. Vedle nich pět lahví s obskurními vinětami a s různě spotřebovaným obsahem lihovin. Zásoba určená jistě pro vzácné turisty a cestovatele, kteří se do těchto míst odvážili. Zdejší muslimové by se jich zajisté nedotkli.

U jedné stěny malá kamínka vysílala do místnosti příjemné teplo. A také pronikavý pach páleného velbloudího trusu. Židle vypadaly jako pomíchané přebytky ze skladů Goodwilla a Armády spásy. Stolky nebyly o mnoho lepší, zčernalé léty a kouřem, popálené od cigaret, poškrábané nápisy ještě z koloniální éry. O osvětlení nevelké místnosti se staraly dvě holé žárovky visící ze střešního trámu. Energii pro matné světlo jim dodával přetížený obecní diesel-generátor.

Američané si sedli k prázdnému stolku a obrátili pozornost k hostům. S úlevou zjistili, že se tu nevyskytuje žádná uniforma. Seděla tu směs místních obyvatel, rybářů, lodníků od Nigeru a vesničanů, malých farmářů. Samozřejmě neviděli žádné ženy. Někdo popíjel pivo, ale většinou usrkávali z malých šálků sladkou kávu nebo čaj. Zběžným pohledem zavadili o nově příchozí, ale hned se vrátili ke svému hovoru nebo se soustředili na kostky jakéhosi druhu domina.

Giordino se nahnul k Pittovi a zabručel: „Takhle vypadá tvoje představa zábavného večera ve městě?“

„V bouři každý přístav dobrý,“ lakonicky odpověděl Pitt.

Snědý muž s houštinou černých vlasů a pořádným knírem, zřejmě majitel, se vysunul ze svého místa za pultem a přišel ke stolku. Díval se na cizince beze slova, čekal, až promluví první.

Pitt zvedl dva prsty: „Pivo.“

Muž mlčky přikývl a odešel k oprýskané chladničce za pultem.

„Mohl bys mi říct, jak zaplatíš?“ obrátil se Giordino pochybovačně na přítele.

Pitt se usmál, shýbl se pod stůl, zul si levou botu značky Nike a něco vytáhl. Pak se pomalu a pozorně rozhlédl po místnosti. Nikdo z hostů si jich evidentně nevšímal. Opatrně pootevřel ruku a nenápadně Giordinovi ukázal úhledný svitek maliských bankovek.

„Franky měnové konfederace frankofonní Afriky,“ vysvětlil tiše. „Admirál myslí na všechno.“

„To je pravda, ale jak to, že je svěřil tobě, a ne mně?“

„Mám větší číslo bot.“

Majitel baru se vrátil a postavil, či spíše upustil lahve piva na stůl. „Dix francs,“ zachrochtal.

Pitt mu podal bankovku. Muž si ji prohlédl proti žárovce, pak ji mezi palcem a ukazovákem promnul. Když se přesvědčil, že barva nepouští, kývl spokojeně hlavou a odkráčel.

„Chtěl deset franků a tys mu dal dvacet. Když uvidí, jak jsi štědrý, budeme mít na krku půl města, až budeme odcházet.“

„Já vím,“ řekl Pitt. „Je jen otázka času, kdy místní vekslák ucítí kořist a začne tu kroužit.“

„Nakupujeme, nebo prodáváme?“

„Většinou nakupujeme. A potřebujeme dopravní prostředek.“

„Pro mě je teď prioritou pořádné jídlo. Mám hlad jako medvěd, když vyleze na jaře z doupěte.“

„Najez se tu, když chceš. Já radši umřu hlady.“

Pokračovali třetím pivem, když do baru vstoupil asi osmnáctiletý mladík. Vyšší, štíhlý, mírně nahrbený, s jemným oválným obličejem a velkýma smutnýma očima. Měl téměř černou pleť a husté kudrnaté vlasy. Pod bílým bavlněným burnusem vykukovalo žluté tričko a khaki kalhoty. Rychle přehlédl hosty a pohled mu utkvěl na Pittovi a Giordinovi.

„Trpělivost, ctnost žebráků,“ zamumlal Pitt. „Záchrana se blíží.“

Mladý muž se zastavil u stolku a lehce se uklonil: „Bon soir.“

Pitt odpověděl anglicky.

Melancholické oči se ještě více rozšířily. „Jste Angličani?“

„Novozélanďané,“ zalhal si Pitt.

„Já se jmenuju Mohammed Digna. Snad bych vám, pánové, mohl pomoci při výměně peněz.“

„My máme zdejší měnu,“ pokrčil Pitt rameny.

„Nepotřebujete průvodce, někoho, kdo by vám pomohl s problémy se clem, s policií, úřady?“

„Ne, myslím, že ne.“ Pitt ukázal na neobsazenou židli. „Nechcete se s námi napít?“

„Rád, děkuju.“ Digna pronesl několik slov francouzsky k majiteli a posadil se.

„Mluvíte opravdu dobře anglicky,“ poznamenal Giordino.

„Chodil jsem do základní školy v Gau a na střední školu v hlavním městě. Absolvoval jsem jako nejlepší ve třídě,“ pochlubil se. „Kromě své mateřštiny, to jest jazyka Bambarů, umím francouzsky, anglicky a německy.“

„Jste chytřejší než já,“ konstatoval Giordino, „já mluvím jen anglicky.“

„Co je vaše zaměstnání?“ zeptal se Pitt.

„Můj otec je náčelník blízké vesnice. Starám se mu o obchodní záležitosti a o export.“

„A přitom nabízíte služby turistům,“ poznamenal Giordino nedůvěřivě.

„Rád se setkávám s cizinci, abych se pocvičil v cizích jazycích,“ odpověděl Digna bez zaváhání.

Majitel baru před něj postavil číšku čaje.

„Jak váš otec zajišťuje dopravu zboží?“ zajímalo Pitta.

„Má malý park nákladních renaultů.“

„Dal by se jeden pronajmout?“

„Chtěli byste dopravovat zboží?“

„Chtěli bychom podniknout krátkou cestu na sever a podívat se na velkou poušť, než se vrátíme na Nový Zéland.“

Digna zavrtěl hlavou. „To možné není. Auta mého otce odjela dnes odpoledne s látkami a jinými výrobky do Mopti. Kromě toho žádný cizinec nemůže cestovat do pouště bez zvláštního povolení.“

Pitt se zklamaně otočil k Giordinovi. „Škoda. Když si pomyslím, že jsme obletěli půl světa, abychom viděli nomády s velbloudy v poušti.“

„A já jsem vyčerpal skoro všechny své úspory, abych viděl tu největší poušť na světě. Už o tom své matce nebudu moci vyprávět,“ zalitoval Giordino.

Pitt udeřil rukou do stolu a vstal. „Dobrá, vrátíme se do hotelu v Timbuktu.“

„Máte auto, pánové?“ chtěl vědět Digna.

„Ne.“

„A jak jste se sem z Timbuktu dostali?“

„Autobusem,“ zaváhal Giordino.

„Myslíte nákladním autem s pasažéry?“

„Ano, přesně tak,“ přisvědčil Giordino.

„Do Timbuktu pojede něco až zítra v poledne,“ objasnil jim Digna.

„V Bouremu snad najdeme nějaké solidní vozidlo, které by se dalo najmout, ne?“

„Bourem je chudé městečko. Většinou tu lidé chodí pěšky nebo mají kolo, nejvýš malý motocykl. Jen málo rodin si může dovolit auto, které by nevyžadovalo stálé opravy. Jediné vozidlo v Bouremu v dobrém stavu je teď soukromý automobil generála Zateba Kazima.“

Jako by Digna píchl pár tažných volů vidlemi. Oba přátelé mysleli na stejné vlnové délce. Zmínka o autě podnítila jejich zvědavost, ale ihned se ovládli. Neznatelně se oba usmáli.

„Co tu dělá jeho auto?“ zeptal se Giordino nevinně. „Vždyť jsme generála viděli včera v Gau.“

„Generál skoro všude létá helikoptérou nebo vojenským tryskáčem,“ odpověděl Digna. „Ale ve městech se rád nechává vozit svým soukromým autem. Jeho řidič auto dopravoval po nové silnici z Bamaka do Gaa, ale několik kilometrů od nás měl poruchu. Dotáhli ho sem k opravě.“

„Podařilo se ho opravit?“ Pitt byl naoko lhostejný.

„Zdejší mechanik je opravil dnes večer. Chladič byl proražený kamenem.“

„Řidič už se vrátil do Gaa?“

Digna potřásl hlavou. „Silnice odtud do Gaa se ještě dostavuje, takže jízda v noci je nebezpečná. A nechtěl riskovat, že by vůz poškodil znova. Plánuje si odjezd na ráno.“

Pitt se na něj podíval. „Jak to všechno víte?“

Digna vypnul hruď. „Můj otec vlastní opravnu. Dohlížím na ni a večeřel jsem s řidičem.“

„Kde je řidič teď?“

„Je hostem v domě mého otce.“

Pitt změnil téma rozhovoru. „Je tu někde nějaká chemická továrna?“

Digna se zasmál. „Bourem je příliš chudé městečko, takže se tu vyrábí, jen na co stačí malí řemeslníci.“

„A co skládky nebezpečného odpadu?“

„Ve Fort Foureau, ale to leží stovky kilometrů na sever.“

V konverzaci nastala krátká přestávka. Najednou se Digna zeptal: „Kolik peněz máte?“

„Nevím,“ odpověděl po pravdě Pitt. „Nikdy je nepočítám.“

Koutkem oka zaregistroval Giordinův významný pohled a stočil oči na čtyři muže u stolku v rohu. Když se na ně zahleděl, rychle uhnuli očima. To může být past, usoudil. Prohlédl si majitele baru, který se opíral o pult a četl noviny. Zavrhl ho jako Dignova možného spojence. Rychlý pohled na další hosty ho přesvědčil, že také nejsou zainteresovaní. Pravděpodobný poměr sil byl tedy pět ku dvěma. To není tak zlé, pomyslel si.

Dopil pivo a vstal. „Je čas jít.“

„Pozdravujte náčelníka,“ Giordino srdečně stiskl Dignovu ruku.

Mladý Malijec se nepřestal usmívat, ale jeho pohled ztvrdl. „Nemůžete odejít –“

„Nemějte o nás starost,“ mávl rukou Giordino. „Někde se už vyspíme.“

„Dejte mi své peníze,“ řekl najednou Digna měkkým tichým hlasem.

„Syn náčelníka žebrá o peníze?“ podivil se Pitt suše. „Musíte starému pánovi dělat velké problémy.“

„Neurážejte mě,“ ohradil se Digna chladně. „Dejte mi peníze, nebo se tu zem napije vaší krve.“

Giordino, nevšímaje si střetu těch dvou, zamířil do rohu baru. Čtyři muži vstali od stolku, zdálo se, že čekají na Dignův signál. Ale ten nepřicházel. Jako by Malijce zmátlo, že jejich oběti neprojevují strach.

Pitt se naklonil přes stůl, až se jeho obličej ocitl těsně u Dignova. „Víš, co můj přítel a já děláme s takovým slizem, jako jsi ty?“

„Kdo urazí Mohammeda Dignu, nepřežije,“ odfrkl kluk pohrdavě.

„Děláme to,“ pokračoval Pitt klidně, „že je pohřbíme s kusem šunky v hubě.“

V každém muslimovi budí kontakt s vepřem nejvyšší hnus. Považují je za nejšpinavější tvory a pouhá myšlenka, že by měli strávit věčnost v hrobě s kusem vepřového, stačí, aby jim způsobila nejhorší noční můry. Pitt věděl, že taková hrozba se rovná výhrůžce proražení upírova srdce dřevěným kůlem.

Pět vteřin zůstal Digna nehybný a jen chrčel, jako by ho někdo škrtil. Svaly ve tváři se mu stáhly a vycenil zuby nekontrolovaným vztekem. Pak vyskočil a vytáhl zpod burnusu dlouhý nůž.

Byl o dvě vteřiny pomalejší.

Pittova pěst vrazila do jeho čelisti jako ocelový píst. Malijec odletěl dozadu a narazil do stolku hráčů domina. Kostky se sesypaly na zem a už je nikdo nespočítal. Dignovi pochopové se vrhli k Pittovi a pomalu kolem něj kroužili, tři s ošklivě zakřivenými dýkami a čtvrtý se sekyrou. Pitt chytil židli a udeřil s ní prvního útočníka. Muž zařval bolestí, měl zlomenou paži a rameno. Propukl zmatek. Zděšení hosté strkali jeden do druhého a prchali úzkými dveřmi ven. Další výkřik agónie vydal muž se sekyrou, když ho zasáhla dobře mířená láhev whisky, kterou ho Giordino zasáhl do spánku.

Pitt chytil stolek za dvě nohy a zvedl ho nad hlavu. Současně třesklo sklo a Giordino se ocitl po jeho boku s hrdlem láhve, z něhož čněly dlouhé ostré střepy.

Síly se vyrovnaly. Útočníci se zarazili a němě zírali na oba přátele. Jeden se kymácel na kolenou, sténal a podepíral si ruku čnějící v podivném úhlu, druhý seděl na zemi a rukama si kryl obličej. Mezi prsty mu proudila krev. Ještě mrkli na mladého vůdce, který ležel v bezvědomí, a v mžiku vycouvali k východu.

„Ani to nestálo za řeč,“ mudroval Giordino. „Tihle hoši by na ulicích New Yorku nepřežili ani pět minut.“

„Hlídej dveře,“ požádal ho Pitt. Obrátil se k majiteli, který stál netečně a nezúčastněně dál obracel stránky novin. Bitky v podniku možná představovaly jeho jediné rozptýlení. „Le garage?“ zeptal se Pitt.

Muž zvedl hlavu, zatahal se za knír a mlčky neurčitě ukázal palcem za sebe.

Pitt mu hodil několik bankovek, aby uhradil škodu, a poděkoval.

„Takové místo ti přiroste k srdci,“ poznamenal Giordino. „Skoro se s ním nemohu rozloučit.“

„Můžeš se sem vracet ve vzpomínkách.“ Pitt se podíval na hodinky. „Do svítání zbývají čtyři hodiny. Pojďme, než někdo vyvolá poplach.“

Vyšli z baru a zahnuli za roh. Šli ve stínu domků liduprázdnými, neosvětlenými uličkami.

Došli k větší stavbě z vepřovic, podobné skladišti, s velkou plechovou bránou vepředu a dvojkřídlými dveřmi vzadu. Oplocený dvůr sloužil jako vrakoviště. Majitel se zřejmě snažil o jakýsi pořádek, protože v řadě stály podvozky, motory, kola, převodovky a v opačném rohu několik barelů. Ucítili olej a benzin. V plotě našli branku, kterou zajišťovalo lano. Ostrým kamenem ho přeřízli a bránu otevřeli. Opatrně vstoupili dovnitř. Neozval se ani poplašný systém, ani pes. Asi se nebáli zlodějů. Bylo-li v městečku auto vzácností, každý majitel byl při ztrátě náhradních dílů okamžitě podezřelý. Zadní dveře zabezpečoval zrezivělý visací zámek. Giordino ho popadl a pověsil se na něj. Utrhl se i se závorou. Podíval se na Pitta a skromně se usmál.

„To nic. Šrouby už byly staré a opotřebované.“

„Když si pomyslím, že se tu skrývá naděje na odjezd, navrhl bych tě na vyznamenání,“ potěšil ho Pitt.

Vstoupili dovnitř. Na jednom konci garáže zela montážní jáma, malá kancelář a místnost s nářadím a nástroji. Stály tu tři osobní a dva nákladní automobily v různém stavu demontáže, ale vůz, který přitáhl Pittův zrak, kraloval uprostřed. Sáhl otevřeným oknem jednoho nákladního auta dovnitř a zapnul světla. Ozářila předválečný automobil s elegantními linkami karoserie růžovo-fialové barvy.

„Proboha,“ vydechl Pitt v úžasu, „to je Avions Voisin.“

„Cože?“

„Voisin. Vyráběl je ve Francii mezi lety 1919 až 1939 Gabriel Voisin. Opravdu vzácný exemplář.“

Giordino vůz obešel a studoval všechny detaily tohoto unikátu. Neobvyklé kliky, tři stěrače na předním skle, chromované přední nárazníky i s držáky, chladič a velký okřídlený maskot na zátce chladiče. „Připadá mi divný.“

„Opatrně! Ten unikát se stal naší jízdenkou na svobodu.“

Pitt se vsunul za volant umístěný vpravo a uvelebil se v pohodlném čalounění stylu art deco. Klíček zůstal v zapalování. Otočil jím a sledoval ručičku palivoměru šplhající k hranici plné nádrže. Pak stiskl tlačítko, kterým se zapínal elektromotor, sloužící jako startér i jako generátor. Motor byl téměř nehlučný. Jediným znamením jeho chodu zůstalo skoro neslyšné zakašlání a lehký obláček u výfuku.

„Tichý ptáček,“ poznamenal s respektem Giordino.

„Na rozdíl od moderních motorů s talířovými ventily je motor Knight vybavený šoupátkovým rozvodem. V té době byly velmi oblíbené pro svůj tichý chod.“

Giordino se přesto na klasického veterána díval skepticky. „To se chceš skutečně s tou starou relikvií vydat do saharské pouště?“

„Máme plnou nádrž šťávy a poslouží nám lépe než velbloudi. Najdi nějaké čisté kanystry, natoč do nich vodu a podívej se, jestli neseženeš něco k jídlu.“

„Moc pochybuju,“ Giordino se mrzutě rozhlížel garáží, „že by v tomto podniku měli automaty na nealko a čokoládové tyčinky.“

„Trochu se snaž.“

Pitt otevřel zadní vrata garáže a vrata dvora. Zkontroloval olej a vodu, nahuštění pneumatik i rezervy.

Giordino přišel s několika plastovými lahvemi čisté vody a krabicí zpola naplněnou místními ovocnými nápoji. „Zásobu pití máme na pár dní, ale z potravin jsou tu jen dvě krabičky sardinek a jakási mazlavá hmota, která vypadá jako želé.“

„Nemá smysl se zdržovat. Ulož kořist na zadní sedadlo a vyrazíme.“

Giordino zásoby uložil a posadil se vedle Pitta. Ten zařadil ruční pákou pod volantem jedničku, stiskl plynový pedál a povolil spojku. Šedesát let starý Voisin se rozjel hladce a tiše.

Pitt si pomalu prokličkoval cestu mezi vyřazenými vozy na dvoře, vyjel z brány a opatrně projel uličkou až k úzké nezpevněné silnici, vedoucí na západ podél Nigeru. Zahnul a sledoval slabé vyjeté stopy, ne rychleji než dvacet pět kilometrů za hodinu, až jim městečko zmizelo z dohledu. Teprve pak zapnul světlomety a zvýšil rychlost.

„Kdybychom tak měli silniční mapu,“ řekl Giordino.

„Spíš by se nám hodila mapa karavanních tras. Nemůžeme riskovat a jet po hlavní silnici.“

„Půjde to, pokud tahle volská cesta povede kolem řeky.“

„Hned jak přijedeme k rokli, u které Gunnovy přístroje objevily začátek kontaminace, odbočíme a budeme ji sledovat severním směrem.“

„Nechtěl bych být při tom, až řidič nahlásí Kazimovi, že jeho pýcha a oblíbená hračka zmizela.“

„Generál a Massarde budou přesvědčeni, že jedeme k nejbližší hranici do Nigeru,“ uvažoval Pitt sebejistě. „Poslední místo, kde by nás hledali, je poušť.“

„Musím přiznat,“ zabručel Giordino, „že tím výletem do nitra Sahary nejsem nadšený.“

Netěšil se na něj ani Pitt. Pokoušeli se o šílenost, která nedávala naději, že se dožijí vysokého věku. Reflektory osvětlovaly plochou písečnou pláň s malými ostrůvky hnědě zbarvených skal. Sem tam vrhal osamělý strom manny stín, který běžel před nimi a pak uskakoval dozadu jako přízrak.

Velmi osamělé místo pro smrt, pomyslel si Pitt.

26

Slunce stoupalo a pražilo, v deset hodin už teploměr ukazoval 32° Celsia. Od jihu začal vát vítr, jenž potícího se Rudiho Gunna osvěžil, současně však ucítil v nose a uších jemný písek. Zahalil si lépe hlavu a tmavé brýle přitiskl těsněji k očím. Vytáhl z batohu láhev s vodou a polovinu jí vypil. Nemusel šetřit, protože vypátral vedle terminálu kapající kohoutek vodovodu.

Letiště vypadalo stejně mrtvě jako minulou noc. U vojenských letadel se vystřídala stráž, ale u hangárů a rozjezdové dráhy nenastala žádná patrná aktivita. K civilnímu terminálu přijel muž na motorovém kole, opřel ho o plech stěny a začal vystupovat na kontrolní věž. Dobré znamení, pomyslel si. Přece nikdo se zdravým rozumem nebude trpět v tom skleníku pod pražícím sluncem, pokud nemá přiletět letadlo. Nad Gunnovým hnízdem v písku zakroužil sokol. Chvíli ho pozoroval a pak se opět ukryl pod starými prkny. Zachoval si přitom výhled na letiště. Na parkoviště před terminálem přijel náklaďák. Vystoupili z něj dva muži a vyložili soupravu dřevěných zarážek pro zablokování kol letadla. Gunn zpozorněl a začal si v duchu připravovat, jak se k letounu po přistání nejlépe dostat. Tiskl si cestu do paměti, očima vyhledával mělké úvozy a řídký porost, které poslouží jako kryt.

Pak si zase lehl pod prkna, aby vydržel horko, a nepohnutě zíral na nebe. Sokol se rozletěl za kulíkem, který mizel směrem k řece. Po širé modré obloze plulo několik vatových obláčků. Překvapilo ho, odkud se berou v té horkem sálající atmosféře. Pozorování nebe ho tak zaujalo, že málem přeslechl zvuk blížícího se tryskového letadla. Teprve když ho zastihl odraz slunce od jeho trupu, Gunn se posadil. Zatím viděl jen nepatrný bod vysoko na obloze. Čekal, zda se odraz objeví znovu, ale tentokrát se to stalo níž nad holým obzorem. Blížilo se, ale pomalu na to, aby je mohl rozeznat. Předpokládal, že přilétá dopravní letadlo. Jinak by je neočekávali na civilní straně letiště.

Odstrčil prkna, která ho chránila před sluncem, natáhl na záda batoh a přikrčený se připravoval na rychlý pochod. Mžoural do nebe, a když se letadlo přiblížilo asi na kilometr, začalo mu srdce bít hlasitěji. Vteřiny utíkaly a konečně rozeznal typ a značku. Byl to civilní francouzský airbus se světle a tmavozelenými pruhy společnosti Air Afrique.

Pilot postupně snižoval strmost dráhy, dosedl a zabrzdil na konci ranveje. Pak odroloval před terminál a zastavil. Motory se stále otáčely, když dva muži pozemního personálu založili kola zarážkami a nakonec přijeli s pojízdnými schůdky k východu.

Stáli a čekali u schůdků pro pasažéry, ale dveře stále zůstávaly zavřené. Gunn se blížil k okraji ranveje. Po padesáti metrech se ukryl za akácií a pozoroval letadlo dál.

Konečně se dveře otevřely a po schůdkách sestoupila letuška. Prošla kolem obou Malijců pozemní služby, aniž jim věnovala jediný pohled, a odebrala se ke kontrolní věži. Malijci se za ní ohlédli s mužskou zvědavostí a nevěnovali pozornost letadlu. Když došla až k základně věže, vytáhla z letecké kabely malé nůžky na stříhání drátů a klidně přestřihla elektrické a telefonní vedení z věže k terminálu. Pak zamávala do kokpitu.

Za zvuku vysokých otáček automobilového motoru náhle ze zádě trupu klesla k zemi rampa. Po ní vyjelo něco, co Gunnovi připomínalo plážovou buginu. Když řidič sjel na letištní plochu, prudce zatočil a zamířil k strážnímu domku na druhé straně letiště.

Gunn se jednou s Pittem a Giordinem zúčastnil závodů terénních aut v Arizoně, ale takové vozidlo ještě neviděl. Nemělo běžný podvozek ani karoserii. Postavené ze svařovaných trubek, poháněné přeplňovaným osmiválcem Rodeck, používaným americkými závodníky v dragsterech. Řidič seděl v malém kokpitu vpředu před motorem. Těsně nad ním se krčil střelec s šestihlavňovým kulometem Vulcan. Další seděl nad zadní nápravou a obsluhoval strojní pušku Stoner 63 ráže 5.56 mm. Gunn si vzpomněl, že taková vozidla se velmi osvědčila během pouštní války při akcích amerických speciálních jednotek za iráckými liniemi. Za vozidlem vyběhla četa těžce ozbrojených mužů v neobvyklých uniformách, kteří rychle obklíčili překvapené maliské pracovníky letiště a zajistili budovu terminálu.

Dva příslušníci stráže na vojenské straně letiště se fascinovaně dívali na podivné vozidlo, které se k nim řítilo. Vzpamatovali se a začali střílet, teprve když se přiblížilo na sto metrů, ale střely z vulcanu je rychle smetly.

Pak se řidič prudce otočil a střelci soustředili palbu na osm tryskových stíhaček na ploše. Protože nehrozila válečná pohotovost, letadla stála seřazená ve dvou řadách jako na přehlídce. Ozbrojené vozidlo projelo a krátkými ničivými salvami postupně likvidovalo letadlo po letadle zásahy do palivových nádrží. V sérii výbuchů zůstala z celé letky hořící hromada vraků, z níž se valil černý kouř.

Gunn drama pozoroval zcela ohromený. Krčil se za akácií, jako by její štíhlý kmen byl masivní betonový štít. Celá operace netrvala déle než šest minut. Útočné vozidlo se rychle vrátilo k airbusu a zaujalo pozici u vstupu do terminálu. Z letadla vystoupil muž v důstojnické uniformě a přiložil k ústům megafon.

Jeho hlas se nesl přes praskot a výbuchy na druhé straně letiště. „Pane Gunne! Prosím, ukažte se, nemáme mnoho času.“

Gunn zůstal jako omráčený. Váhal. Napadlo ho, zda nejde o nějakou rafinovanou léčku. Hloupost, řekl si. Generál Kazim by sotva ničil svá letadla, jen aby mě dopadl. Ale přesto při pohledu na tak velkou palebnou sílu váhal, zda má vystrčit hlavu.

„Pane Gunne!“ Hlas z megafonu se znovu rozlehl. „Slyšíte-li mě, naléhavě vás žádám, abyste si pospíšil, nebo odjedeme bez vás.“

To byl pro Gunna rozhodující impulz. Vyskočil z úkrytu a utíkal k letadlu, mával rukama a křičel jako blázen.

„Počkejte! Už běžím!“

Neznámý důstojník, který ho vyzýval, přecházel po ploše jako netrpělivý pasažér, rozčilený zpožděním letu. Když Gunn doběhl a zastavil se před ním, prohlédl si vědce zkoumavě, jako by si prohlížel žebráka. „Dobrý den. Jste Rudi Gunn?“

„Ano, jsem,“ odpověděl těžce oddychující Gunn. „Kdo jste vy?“

„Plukovník Marcel Levant.“

Gunn s obdivem pozoroval elitní jednotku střežící okruh kolem letadla. Již jejich vzhled prozrazoval, že je to odhodlaná skupina mužů nezatížených zbytečnými výčitkami při zabíjení.

„Co je to za skupinu?“

„Taktický tým Spojených národů.“

„Jak znáte moje jméno a jak jste věděli, kde mě hledat?“

„Admirál James Sandecker obdržel zprávu od jakéhosi Dirka Pitta, že se skrýváte blízko letiště, a pokládal za nezbytnost vysvobodit vás.“

„Admirál vás poslal?“

„Se souhlasem generální tajemnice,“ vysvětlil Levant. „A jak mi dokážete, že jste Rudi Gunn?“

Rudi ukázal na poušť kolem sebe. „Kolik, k čertu, myslíte, že se tady teď potlouká v poušti Rudi Gunnů a čeká na vaši výzvu?“

„Nemáte nějaké papíry, doklad o totožnosti?“

„Mé osobní doklady leží asi na dně Nigeru. Nezbývá vám než mi věřit.“

Levant podal megafon pobočníkovi a kývl směrem k letadlu. „Odvolej muže a nastupte do letadla,“ nařídil stroze. Otočil se ke Gunnovi, pozoroval ho bez známky srdečnosti. „Nastupte také, pane Gunne. Nemůžeme dál mařit čas planým hovorem.“

„Kam se mnou poletíte?“

Levant obrátil nevlídný pohled k nebi a řekl: „Do Paříže. Odtud vás concordem dopraví do Washingtonu, kde čeká řada velmi důležitých osobností, aby vás vyslechla. To je všechno, co potřebujete vědět. A nyní pojďte, čas už je kritický.“

„Nač ten spěch?“ zeptal se Gunn. „Vždyť jste zničili jejich letectvo.“

„Obávám se, že jen jednu letku. Tři další jsou soustředěny kolem hlavního města. Jakmile vznikne poplach, mohou nás dostihnout, dřív než unikneme z leteckého prostoru Mali.“

Těžce vyzbrojená bugina už vjela na palubu a pěšáci ji rychle následovali. Letuška, která tak odvážně zničila spojení kontrolní věže se světem, vzala Gunna za loket a pospíšila s ním na schůdky.

„Nemáme kabinu první třídy s lahůdkami a šampaňským, pane Gunne,“ vyzvala ho vesele, „ale můžeme vám nabídnout vychlazené pivo a boloňské sendviče.“

„Ani nevíte, jak rajsky to zní,“ usmál se Gunn.

Když pospíchal po schůdkách, místo velké úlevy ho zaplavily výčitky. Díky oběma přátelům se dostane bezpečně domů. Obětovali se, aby ho zachránili. Nemohl pochopit, jak se jim podařilo najít vysílačku a spojit se se Sandeckerem.

Byli šílení, když se rozhodli zůstat v této prokleté zemi. Jejich rozhodnutí najít ohnisko kontaminace považoval za holý nerozum. Kazim určitě vyšle všechny bezpečnostní síly, aby je dopadli. Pokud je dřív nepohltí poušť.

Ještě než vkročil do letadla, zaváhal, otočil se a pohlédl na neutěšené spousty písku a skal. Západním směrem spatřil řeku Niger.

Kde teď jsou? Co se s nimi děje?

Odtrhl se od tohoto pohledu a vešel do kabiny. Klimatizovaný vzduch udeřil do jeho zpoceného těla jako chladná vlna oceánu. Zamžikal, když se letadlo rozjíždělo kolem hořících stíhaček.

Plukovník Levant seděl vedle Gunna a pozoroval jeho ustaraný výraz. Hledal v jeho očích vysvětlení, ale nenašel je. „Nevypadáte šťastně, že jste se dostal z té bryndy.“

Gunn se díval z okna. „Myslím na muže, které jsem tady nechal.“

„Pitt a Giordino jsou vaši dobří přátelé?“

„Ano, mnoho let.“

„Proč nešli s vámi?“ zeptal se Levant.

„Je tu práce, kterou musejí dokončit.“

Levant nechápavě zakroutil hlavou. „Buď jsou velmi stateční, nebo velmi hloupí.“

„Hloupí ne. Hloupí vůbec ne.“

„Asi skončí v pekle.“

„Neznáte je.“

Gunn se ušklíbl. „Jestli kdy někdo vkročí do pekla a zase vyjde a bude mít v ruce sklenici tequily s ledem,“ řekl s obnoveným optimismem, „bude to Dirk Pitt.“

27

Šest elitních vojáků osobní gardy generála Kazima srazilo v pozoru podpatky, když Massarde vystoupil z člunu na molo. Major gardy vykročil a zasalutoval. „Pan Massarde?“

„Co se děje?“

„Generál Kazim mě požádal, abych vás k němu hned doprovodil.“

„Uvědomuje si, že nemohu měnit svůj program? Moje přítomnost ve Fort Foureau je neodkladná.“

Major se zdvořile uklonil. „Myslím, že žádost o schůzku s vámi je ještě naléhavější.“

Massarde pokrčil rameny a naznačil majorovi, aby ho vedl. „Až po vás.“

Major přikývl a vydal úsečný rozkaz seržantovi. Přešel po sluncem a vodou vybělených prknech mola k velkému skladišti. Massarde ho následoval a za nimi pochodovala garda.

„Tudy, prosím,“ major ukázal na roh skladu. Sám ustoupil do postranní uličky.

Zde pod silnou stráží ozbrojené gardy parkoval tahač Mercedes-Benz s návěsem. V něm měl generál Kazim zařízené další mobilní velitelské stanoviště.

Massarde vyšel po schodech, major zdvořile za ním a prošli dveřmi, které se samy ihned zavřely.

„Generál Kazim čeká ve své pracovně,“ oznámil major, otevřel další dveře a vpustil hosta. Po vedru venku působil vnitřek pracovny jako arktické ledové pole. Massarde si mimoděk řekl, nač Kazim nechává klimatizaci neustále běžet naplno. Okna z neprůstřelného skla zakrývaly záclony. Musel se na chvíli zastavit, aby si oči zvykly na přítmí.

„Pojďte dál, Yvesi. Posaďte se,“ zvolal Kazim a položil sluchátko jednoho ze čtyř telefonů.

Massarde zůstal stát a usmál se. „Nač tolik stráží? Očekáváte atentát?“

Kazim se také usmál. „Po tom, co se stalo před několika hodinami, se mi zdá, že stojí za to věnovat bezpečnosti větší pozornost.“

„Našel jste mou helikoptéru?“ zeptal se Massarde přímo.

„Ještě ne.“

„Jak se může helikoptéra ztratit v poušti? Bylo v ní palivo jen na půldruhé hodiny letu.“

„Ti dva Američané, které jste nechal uprchnout –“

„Moje loď není vybavená vězením,“ odsekl Massarde. „Měl jste si je ode mne převzít, když jste měl možnost.“

Kazim se na něj zpříma zahleděl. „Nechme to už stranou, příteli. Staly se chyby. Je zřejmé, že když agenti NUMA ukradli vaši helikoptéru, odletěli do Bouremu. Mám důvod myslet si, že ji potopili do Nigeru, vrátili se pěšky do městečka a ukradli můj automobil.“

„Váš starý Voisin?“ Massarde to vyslovil Vahssan.

„Ano,“ potvrdil Kazim se staženými rty. „Ta americká chátra uloupila můj drahocenný, vzácný vůz.“

„Ještě jste ho nenašli ani mu nejste na stopě?“

„Ne.“

Massarde se konečně posadil, stále rozzlobený ztrátou svého vrtulníku, nad kterou však téměř převažovala škodolibá radost z krádeže Kazimova milovaného automobilu.

„Jak to dopadlo s jejich záchrannou helikoptérou jižně od Gaa?“

„Bohužel, oklamali mě. Jednotka, kterou jsem umístil do zálohy dvacet kilometrů na jih, čekala marně a radary nezjistily žádný letoun. Místo toho přiletěli na letiště v Gao dopravním letadlem.“

„Proč jste nevyhlásil poplach?“

„Nevypadalo to jako bezpečnostní záležitost,“ odpověděl Kazim. „Pouze hodinu před východem slunce zastihlo úředníky Air Afrique v Gau upozornění, že jedno z jejich letadel neplánovaně přistane, aby si skupina turistů mohla prohlédnout město a podniknout vyjížďku po řece.“

„Úředníci společnosti tomu věřili?“ vyptával se Massarde nedůvěřivě.

„A proč ne? Podle předpisů požádali o potvrzení ředitelství společnosti v Alžíru a obdrželi je.“

„Co se stalo pak?“

„Podle vedoucího letiště a pozemních zaměstnanců letadlo s označením Air Afrique dodalo správnou identifikaci. Ale když dosedlo a odrolovalo k terminálu, vyjelo z něj ozbrojené vozidlo se speciální jednotkou. Vozidlo postřílelo vojenské stráže, dřív než se zmohly na odpor, a pak rozstřílelo celou letku tryskových stíhaček.“

„Ano, na lodi nás probudily exploze. Viděli jsme stoupat dým ve směru na letiště a domnívali jsme se, že tam spadlo letadlo.“

Kazim zavrčel. „Stalo se něco horšího.“

„Identifikoval někdo z terminálu přepadovou jednotku?“

„Útočníci měli neznámé uniformy bez označení příslušnosti.“

„Kolik vašich lidí padlo?“

„Naštěstí jen dva členové stráže. Ostatní personál, údržbáři a piloti se právě účastnili náboženské slavnosti.“

Massarde zvážněl. „To není jen nějaký vpád kvůli průzkumu znečištění řeky. To vypadá spíš jako přepadová akce rebelů z opozice. Jsou možná nebezpečnější a lépe vybavení, než si myslíte.“

Kazim mávl zamítavě rukou. „Opozice, to je hrstka vzpurných Tuaregů s meči, bojujících na velbloudech. Nemůžete čekat, že by měli trénované speciální jednotky s moderní výzbrojí.“

„Mohli si najmout žoldnéře.“

„Kde by na to vzali peníze?“ Kazim potřásl hlavou. „Ne. Byl to dobře propracovaný plán, provedený profesionály. Stíhačky zničili, jen aby znemožnili jejich zásah a mohli bezpečně s agentem NUMA uniknout.“

Massarde se na Kazima zamračeně podíval. „O tom detailu jste mi zapomněl říci, že?“

„Z letiště hlásili, že velitel jednotky vyvolával muže jménem Gunn, který se pak vynořil z pouště za letištěm, kde se asi skrýval. Sotva vstoupil na palubu, letadlo odletělo na severozápad, směrem do Alžíru.“

„Vypadá to jako scénář podřadného filmu.“

„Nepodceňujte to, Yvesi.“ Kazimův hlas zůstával sice klidný, ale měl ostrý podtón. „Všechny body svědectví naznačují, že jde o konspiraci přesahující nějaké pátrání po ropě. Jsem pevně přesvědčen, že zájmy nás obou ohrožují nějaké síly zvenčí.“

Massarde váhal, zda má uvěřit Kazimově teorii. Minimum jejich vzájemné důvěry bylo postaveno na respektování prohnanosti a zdravém strachu ze síly partnera. Massarde si dobře uvědomoval hru, kterou Kazim hrál. Generál chtěl stále zůstávat na přijímací straně. Díval se do očí šakala, zatímco Kazim do očí lišky.

„Co vás přivedlo k tak přesvědčivému závěru?“ zeptal se Kazima sarkasticky.

„Teď víme, že na lodi, která explodovala na řece, se plavili tři muži. Mám podezření, že výbuch použili jen k odvrácení pozornosti. Dva se dostali na vaši loď, zatímco třetí, a to musel být muž jménem Gunn, doplaval na břeh a dostal se na letiště.“

„Letecký přepad a Gunnovo osvobození byly opravdu neuvěřitelně dobře načasovány.“

„Akce proběhla rychle a přesně, protože ji naplánovali a provedli prvotřídní profesionálové,“ odpověděl zvolna Kazim. „Speciální jednotku určitě zalarmoval a na správné místo ve správný čas navedl agent, který si říká Dirk Pitt.“

„Jak to můžete vědět?“

Kazim pokrčil rameny. „Něco jsem si dal do souvislosti a něco je můj dohad.“ Podíval se na Massardea. „Zapomínáte, že Pitt použil váš satelitní telekomunikační systém, aby se spojil se svým šéfem, admirálem Sandeckerem. To je důvod, proč s Giordinem vnikli na vaši loď.“

„Ale to nevysvětluje, proč se oba nepokusili uniknout s Gunnem.“

„Zřejmě proto, že jste je chytil, dřív než dokázali přeplavat řeku a spojit se s ním u letiště.“

„Mohli však uletět mou helikoptérou! Hranice Nigeru jsou vzdálené jen sto padesát kilometrů. Na to by jim palivo v nádrži stačilo. Jaký dává smysl letět dál do vnitrozemí, potopit vrtulník a ukrást staré auto? Na jihu nejsou žádné mosty přes Niger, takže tam hranice nemohou překročit. Kam se chtějí dostat?“

Kazimovy temné oči pronikavě utkvěly na společníkovi. „Možná mají cíl, se kterým nepočítáme.“

Massarde svraštil obočí. „Na severu, v poušti?“

„Kde jinde?“

„To je absurdní.“

„Rád přijmu lepší teorii.“

Francouz se zatvářil skepticky. „Proč by ti dva ukradli šedesát let starého veterána a vydali se do nejpustší pouště na světě? Vždyť je to sebevražda.“

„Jejich akce se zatím nedají rozumně vysvětlit,“ připustil Kazim. „Musejí plnit nějaké tajné poslání. To je jisté. Stále nevíme, co sledují.“

„Tajné informace?“ navrhl Massarde.

Kazim zavrtěl hlavou. „Všechny tajné materiály týkající se mého vojenského programu má bezpochyby CIA už dávno ve své dokumentaci. Mali nemá žádné tajné projekty, o které by mohl mít zájem některý cizí stát, dokonce ani naši sousedé.“

„Na dva jste zapomněl.“

Kazim se na Massardea zvídavě podíval. „Co máte na mysli?“

„Fort Foureau a Tebezzu.“

Kazim přemýšlel, zda by akce diverzantů s nimi mohly souviset. „Pokud jste označil jejich cíle, proč operují přes 300 kilometrů daleko na jihu?“

„To nevím. Ale můj agent ve Spojených národech trvá na tom, že pátrají po původu chemického znečištění, které se vodami Nigeru dostává do oceánu.“

„To je podle mne úplně vedle. Nanejvýš si vymysleli kamufláž, která má zakrýt skutečné poslání diverzantů.“

„A to by mohlo být slídění ve Fort Foureau a odhalení stavu lidských práv v Tebezze.“ Massarde zvážněl.

Kazim mlčel, v jeho výrazu se zračily pochybnosti.

Francouz pokračoval. „Předpokládejme, že Gunn už měl důležité důkazy, když ho naložili. Proč by jinak prováděli tak složitou a riskantní operaci? Mezitím Pitt a Giordino směřují na sever. Cíl jsou naše společné projekty.“

„Zjistíme to, až je dopadnu.“ Kazimův hlas prozrazoval rostoucí rozčilení. „Všechny vojenské a policejní síly, které mám k dispozici, už uzavřely silnice i velbloudí stezky vedoucí za hranice. Letectvu jsem nařídil, aby hlídkovalo nad severní pouští. Musím mít pod kontrolou všechny eventuality.“

„To je moudré rozhodnutí.“

„Bez zásob nemohou ve výhni pouště přežít ani dva dny.“

„Důvěřuju vašim metodám, Zatebe. Nepochybuju, že zítra touto dobou skončí Pitt i Giordino ve vyšetřovacích celách.“

„Řekl bych, že ještě dříve.“

„Teď jsem klidnější,“ usmál se Massarde.

Ale něco mu říkalo, že oba Američané nebudou tak snadnou kořistí.

Kapitán Batutta se postavil do pozoru a zasalutoval. Plukovník Mansa jen nedbale mávl rukou.

„Vědci z OSN jsou uvězněni v Tebezze.“

Mansa se zle usmál. „Dovedu si představit, jak jsou O’Bannion a Melika rádi, že jim v dolech přibyli noví dělníci.“

Batuttovi přeběhl po obličeji znechucený výraz. „Je to čarodějnice, ta Melika. Nezávidím žádnému muži, který ucítí její bič.“

‚Ani ženě,“ dodal Mansa. „Nedělá mezi nimi rozdíl, pokud jde o tresty. Dávám doktoru Hopperovi a jeho skupině nanejvýš čtyři měsíce, pak všechny pohřbíme v písku.“

„Generál Kazim bude poslední, kdo by nad nimi uronil slzu.“

Otevřely se dveře a vstoupil poručík Djemaa, pilot letadla, které výzkumný tým dopravilo do Tebezzy. Mansa se na něj podíval. „Proběhlo všechno podle plánu?“

Djemaa se usmál. „Ano, pane, odletěli jsme zpět do Asselaru, vykopali potřebný počet mrtvol a naložili je do letadla. Pak jsme se vrátili na sever a s druhým pilotem vyskočili nad určenou oblastí Tanezrouftu, dobrých 100 kilometrů od nejbližší karavanní cesty.“

„Letadlo po pádu shořelo?“

„Ano, pane.“

„Prohlédli jste vrak?“

Djemaa přikývl. „Když pro nás přijel terénní vůz, odjeli jsme na místo pádu. Před seskokem jsem nastavil řízení na střemhlavý let. Dopad vytvořil kráter hluboký skoro deset metrů. Kromě motorů nezbyl žádný díl, který by byl větší než krabice od bot.“

Mansova tvář se roztáhla širokým úsměvem.

„Generál Kazim bude spokojený. Čeká vás oba povýšení.“ Podíval se vážně na Djemau. „A vy, poručíku, dostanete na starost pátrací operaci.“

„Ale proč mám po letadle pátrat, když vím, kde –“

Mansa ho se shovívavým úsměvem přerušil: „Musíme sehrát roli nic netušících a ochotných pomocníků světového společenství. Výsledky pak předáme mezinárodnímu týmu leteckých vyšetřovatelů. Nebude mít však dostatek materiálu a pozůstatků, aby mohl zjistit příčinu neštěstí a identitu obětí.“ Mansův výraz se náhle změnil a Djemau zamrazilo. „Pokud jste však, poručíku, svou práci odvedl dobře.“

„Osobně jsem odstranil černou skříňku,“ ujistil ho Djemaa.

„Dobře, teď můžeme mezinárodní veřejnosti předvést, jak horlivě pátráme po zmizelém letadle.“

28

Vzduch byl k udušení. Odpolední vedro se násobilo odrazem od sluncem spečeného povrchu písku. Pitt seděl na štěrkovém dně úzké soutěsky ve stínu voisinu. Zavřel unavené oči. Neměli sluneční brýle. Kromě chudé zásoby z dílny v Bouremu už měli jen to, co nesli na sobě.

Giordino se zabýval demontáží výfukového potrubí a tlumiče, aby vůz v obtížném terénu získal větší světlost. Nářadím byl automobil vybaven dobře. Tlak v pneumatikách snížili, aby kola lépe zabírala, pokud by narazili na sypký písek. Luxusní model zatím projížděl nehostinnou krajinou jako stárnoucí královna krásy, která kráčí Bronxem a snaží se zachovat si styl, bohužel ne v nejšťastnějším prostředí.

Kus cesty urazili za nočního chladu při světle hvězd, skalnatý výběžek přejeli rychlostí pouhých deseti kilometrů za hodinu. Zastavovali každou hodinu, aby motor vychladl. Na použití světlometů nebylo ani pomyšlení, protože by je mohlo i z velké vzdálenosti zpozorovat hlídkující letadlo. Giordino často prozkoumával cestu před nimi. Jednou málem sjeli do příkré rokle a dvakrát museli odhrabovat sypký písek, aby se auto dostalo dál.

Bez mapy a kompasu se spoléhali jen na hvězdy. Současně však sledovali staré řečiště táhnoucí se severním směrem, kudy kdysi tekla řeka do Nigeru. Pokračovali tak stále hlouběji do nitra Sahary. Ve dne se skrývali v průrvách a roklích a auto maskovali pískem a suchými větvemi, aby splynulo s terénem.

„Dal by sis studenou vodu z oázy, nebo osvěžující maliské nealko?“ Giordino držel v každé ruce láhev. Jednu s místní limonádou a druhou s vlažnou, po síře chutnající tekutinou z kohoutku v garáži.

„Je to hnusné,“ ošklíbal se Pitt, „ale měli bychom vypít aspoň půl litru každých čtyřiadvacet hodin.“

„A neurčíme si příděly?“

„Dokud máme zásobu, tak ne. Když si lokneš jenom trochu, rychleji dehydruješ. Lepší je žízeň zahnat najednou. Až voda dojde, potom vzniknou problémy.“

„A co lahůdkové sardinky k večeři?“

„Zní to lákavě.“

„Chybí už jen salát Cézar.“

„Máš na mysli ančovičky?“

„Nikdy jsem to nerozeznal.“

Když spolkl sardinku, olízal si Giordino prsty. „Připadám si jako idiot, když tu tak sedím uprostřed pouště a jím rybičky.“

Pitt se zasmál. „Buď rád, že je máme.“ Najednou natočil hlavu a zaposlouchal se.

„Slyšíš něco?“ zbystřil pozornost Giordino.

„Letadlo.“

Pitt přiložil k uším kornout z dlaní. „Podle zvuku se k nám blíží nízko letící trysková stíhačka.“

Vyškrábal se na okraj rokle a vysunul se až po pás, skrytý za tamaryškovým keřem. Pečlivě zkoumal oblohu.

Zvuk turbínového výfuku zněl nyní zřetelně. Mžoural do oslňující oblohy, ale zatím nic neviděl. Pak zjistil pohyb nad pustým terénem, asi tři kilometry daleko. Objevil se starý americký phantom se znaky maliského letectva, blížící se z jihu nízko nad zemí. S hnědou kamufláží se podobal velkému supovi a letěl velkými oblouky, jako by mu šestý smysl říkal, že je kořist nablízku.

„Vidíš ho?“ zeptal se Giordino.

„Je to F-4 Phantom,“ odpověděl Pitt.

„Kterým směrem letí?“

„Krouží z jihu.“

„Jde po nás?“

Pitt se otočil a podíval se na vějíře palmových listů přivázané k zadnímu nárazníku, které za sebou táhli, aby smazávali stopy.

„Posádka helikoptéry by mohla naše stopy zpozorovat, ale pilot stíhačky ne. Nemůže se dívat přímo pod sebe, a letí příliš rychle, než aby objevil rozmazané otisky pneumatik.“

Stíhačka se teď blížila k rokli, už rozeznávali vzorek kamufláže. Giordino se co nejtěsněji přitiskl k autu a Pitt se schoval pod větvemi tamaryšku. Letadlo zaburácelo v zatáčce, pilot zkoumal holý a pustý svět pouště.

Pitt napětím zatajil dech. Zatáčka přivedla letadlo přímo nad jejich soutěsku. Vzneslo se do výšky, kolem zasvištěl vzduch zvířený křídly, horký proud z výfuku uhodil Pitta do tváře. Vypadalo to, že se vylouplo z propasti, tak blízko, že Pitt málem hodil kámen do sacích otvorů. Najednou bylo pryč.

Přesto se obávali, že se vrátí. Pokračovalo však dál a opisovalo kruhy, až zmizelo za obzorem. Ještě několik minut se ani nehnuli, aby se ujistili, že opravdu nic nevzbudilo pilotovo podezření a že nemilé překvapení už nehrozí. Zvuk motoru však nakonec ztichl v dálce a poušť opět zmlkla.

Pitt se svezl po svahu soutěsky a ukryl se ve stínu vozu. Giordino se usadil vedle.

„Bylo to jen taktak,“ poznamenal a smetl houf mravenců z předloktí.

Pitt roztržitě čmáral suchou větví v písku. „Buď jsme Kazima únikem na sever nezmátli, nebo zkouší všechny možnosti.“

„Musí mu vrtat hlavou, že tak nápadné auto ve skoro ploché a bezbarvé poušti najednou zmizelo.“

„Určitě neskáče radostí.“

„Rád bych ho viděl, když se dozvěděl, že mu někdo vyfoukl jeho vzácný exemplář, a domyslel si, že jsme to byli my.“ Giordino se rozesmál.

Pitt si zastínil rukou oči proti slunci nad západním obzorem. „Za hodinku se setmí a vyrazíme.“

„Jak to vypadá dál?“

„Za naší soutěskou vede vyschlé řečiště pískem a štěrkem, sem tam nějaký balvan. Celkem slušná cesta, když nenajedeme na ostrý kámen a neprorazíme pneumatiku.“

„Jak jsme daleko od Bouremu?“

„Ujeli jsme sto šestnáct kilometrů, ale vzdušnou čarou to odhaduji na devadesát.“

„A žádná stopa po chemičce nebo skládce odpadu.“

„Ani prázdný barel.“

„Má to smysl jet dál? Jak by se chemická kontaminace mohla dostat devadesát kilometrů suchým řečištěm do Nigeru?“

„Opravdu to vypadá, že jsme vedle,“ připustil Pitt.

„Ještě stále se můžeme pokusit dojet do Alžíru.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Na to už nám nevystačí benzin. Museli bychom posledních dvě stě kilometrů na transsaharskou magistrálu překonat pěšky a tam si někoho stopnout. Zemřeme vyčerpáním ani ne v půli cesty.“

„Tak co máme na vybranou?“

„Jet stále dál.“

„Jak dlouho a jak daleko?“

„Dokud nenajdeme, co hledáme, i kdyby to znamenalo vrátit se stejnou cestou.

„Řekl bych, že v obou případech tu po nás zůstanou jen roztroušené vybělené kosti.“

„Přinejmenším vykonáme aspoň to, že tuto část pouště vyloučíme jako místo původu kontaminace.“ Pitt promluvil bez emocí, zahleděný do písku, jako by tam hledal nějakou jinou možnost.

Giordino se na něj podíval. „Prodělali jsme toho spolu už hodně. A pokládám to za zatracenou ostudu, skončíme-li v tak zapomenuté díře světa.“

Pitt se zašklebil. „Stará kmotra s kosou ještě není na dohled.“

„Pro autora sloupku v rubrice úmrtí slavných to bude těžké.“

„A co?“

„Dva vedoucí pracovníci Národní agentury pro podmořský a oceánský výzkum pohřešováni a pravděpodobně mrtví uprostřed saharské pouště. Obáváme se o jejich osud. Kdo tomu uvěří… Nezaslechl jsi něco?“

Pitt se zvedl. „Něco slyším!“

„Americká písnička. Bože, snad už jsme po smrti.“

V paprscích zapadajícího slunce stáli bok po boku a poslouchali trochu falešně znějící starou dobrou Clementine. Slova byla stále zřetelnější.

„You are lost and gone forever, dreadful sorry, Clementine.“

„Blíží se to soutěskou,“ zabručel Giordino a chopil se montážního klíče.

Pitt sáhl po nejbližším kamenu. Tiše se přikrčili za autem, připraveni na nečekanou návštěvu.

„In a cavern, in a canyon, excavating for a mine…“ Ve stínu soutěsky se objevila mužská postava táhnoucí za sebou nějaké zvíře. „Lived a miner fortyniner and his daughter Clementine…“

Hlas ztichl, když muž spatřil zamaskovaný vůz. Zastavil se a pozoroval ho. V obličeji se mu zračila spíš zvědavost než překvapení. Přistupoval opatrně blíž a zdráhajícího se čtvernožce na provaze téměř škrtil. Došel až k vozu a shrnul písek ze střechy.

Pitt a Giordino se pomalu zvedli. Zírali na muže, on na ně a všichni si připadali jako zjevení z jiné planety. Žádný Tuareg, vedoucí velblouda divokou končinou své rodné země. Tato postava patřila někam úplně jinam.

„Možná už nechodí s kosou,“ zamumlal Giordino jen sám k sobě.

Příchozí vypadal jako americký prospektor ze starých časů. Ošumělý stetson, džíny se širokými šlemi zastrčené do vysokých bot z vybledlé a odřené kůže. Kolem krku měl uvázaný červený šátek, kryjící mu i spodní část obličeje, takže se podobal banditovi z dob osidlování Divokého západu.

Na provaze netáhl velblouda, ale soumara naloženého nákladem velkým jako zvíře samo; kanystry s vodou, přikrývkami, konzervami, krumpáčem a lopatou. Také opakovací winchestrovkou.

„Já to věděl,“ šeptal Giordino zbožně. „Máme to už odbyté a jsme v nebeském Disneylandu.“

Neznámý si stáhl šátek z obličeje a odhalil bílý knír a plnovous. Oči měl zelené, skoro stejného odstínu jako Pitt. Obočí bílé, ale vlasy šedivé, s kaštanovými prameny. Skoro stejně velký jako Pitt, ale spíš statnější. Doširoka roztáhl rty v přátelském úsměvu.

„Doufám, že vy, hoši, mluvíte stejnou řečí jako já,“ pronesl vlídně. „Protože by mi trocha potlachu přišla docela vhod.“

29

Pitt a Giordino se na sebe podívali a pak se zase obrátili na starou krysu pouště, jako by nevěřili očím a uším.

„Odkud se tu berete vy?“ vypravil ze sebe Giordino.

„To bych se mohl zrovna tak ptát já vás,“ na to neznámý. Pak se podíval na zamaskovaný voisin. „To vás hledalo to letadlo?“

„Proč vás to zajímá?“ opáčil Pitt.

„Jestli si chcete hrát na otázky a odpovědi, můžu klidně jít dál svou cestou.“

Protože rozhodně nevypadal na nomáda a mluvil a vypadal jako krajan, rozhodli se, že mu mohou důvěřovat. „Jmenuji se Dirk Pitt a tohle je můj kamarád Al Giordino. Ano, Malijci by se nám rádi dostali na kobylku.“

Starý muž pokrčil rameny. „To se nedivím. Zvlášť tady nemají cizince rádi.“ S úžasem ukázal na voisina. „Propánakrále, jak s tímhle můžete jezdit mimo pořádnou silnici?“

„Není to snadné, pane…“

Muž se posunul blíž a napřáhl mozolnatou ruku. „Všichni mi zkrátka říkají Kid.“

Pitt se usmál a potřásli si rukama. „Nezlobte se, ale jak muž vašeho věku může přijít k takové přezdívce?“

„To už je dávno. Vždycky když jsem se vracel z prospektorování, zamířil jsem rovnou ke svému oblíbenému napajedlu v Jerome, v Arizoně. Když jsem přistál u baru, staří štamgasti mě zdravívali – ‚Hej, Kid je zpátky ve městě!‘ A nějak mi to už zůstalo.“

Giordino pozoroval kriticky Kidova společníka. „Kde se tady bere mula? Nebyl by velbloud praktičtější?“

„Tak předně,“ začal Kid se znatelným pohoršením, „Mr. Periwinkle není mula, ale burro, to je soumar. A je fakt zdatný. Velbloudi vydrží bez vody delší túry, ale existují také soumaři, kteří byli vyšlechtěni speciálně pro pouštní podmínky. Pana Periwinklea jsem našel pobíhat volně v Nevadě před osmi lety a ochočil jsem ho. Když jsem se vydal na Saharu, vzal jsem ho s sebou. Není tak vrtošivý jako velbloud, míň sežere a unese skoro stejně. Kromě toho, jeho výška lépe odpovídá mým požadavkům a snadněji mu na záda můžu srovnat náklad.“

„Bezvadné zvíře,“ připustil Giordino uznale.

„Vypadá to, že se chcete pohnout dál. Doufal jsem, že se na chvíli posadíme a dáme řeč. Naposled jsem si popovídal s Arabem, který vedl houf velbloudů na trh do Timbuktu. A to jsou už tři týdny. Ani náhodou by mě nenapadlo, že tu narazím na Američany.“

Giordino se podíval na Pitta. „Bylo by fajn dozvědět se něco od krajana, který se tu vyzná.“

Pitt přikývl, otevřel zadní dveře voisinu a gestem pozval muže dovnitř. „Nechcete dát trochu odpočinout nohám?“

Kid se díval na kožená sedadla, jako by byla čalouněná zlatem. „Ani nepamatuju, kdy jsem seděl na měkké sedačce. Tak za to jsem vám velmi vděčný.“ Sklonil hlavu, zapadl na sedadlo a spokojeně zafuněl.

„Máme jen plechovku sardinek, ale rádi se s vámi rozdělíme.“ Takovou velkorysost Pitt u Giordina zaznamenal málokdy.

„Kdepak, večeře jde na můj účet. Mám spoustu konzerv. Potěší mě, když přijmete moje pozvání. Co byste řekli na hovězí ve vlastní šťávě?“

Pitt se usmál. „Ani si neumíte představit, jak rádi budeme vašimi hosty. Sardinky nejsou zrovna to pravé na výpravě v poušti.“

„Jídlo můžeme zapít naší limonádou,“ navrhl Giordino.

„Vy máte šťávu s bublinkami? Jak jste na tom vůbec s vodou?“

„Máme zásobu na několik dnů.“

„Kdyby vám docházela, severním směrem, asi patnáct kilometrů odtud, je studna.“

„Díky, to nám vytrhne trn z paty,“ zaradoval se Pitt.

„Vůbec netušíte, jak jste nám pomohl,“ dodal Giordino.

Slunce zapadlo za obzor, ale dosud se nesetmělo úplně. Ochladilo se a ve večerním vzduchu se už lépe dýchalo. Kid svázal Mr. Periwinkleovi přední nohy a nechal ho u malé duny, kde se soumar pustil do chomáčů hrubé trávy. Jeho pán přidal do hovězího koncentrátu vodu a spolu se suchary ho dal vařit na kamínka typu Coleman. Neprozradila by je, i kdyby Kazim vyslal na průzkum pátrací letku v noci. Starému prospektorovi nechyběly ani cínové talíře a příbory. Když Pitt vytřel poslední zbytky šťávy, prohlásil jídlo za nejskvělejší, jaké kdy jedl. I malá dávka potravy opět obnovila jeho optimismus. Jako vyvrcholení se Kid vytasil s lahví žitné whisky Old Overholt a nechal ji kolovat.

„A teď, jestli vám to nevadí, vyprávějte, hoši, proč se potloukáte nejhorší částí Sahary v autě, které je tak staré jako já.“

„Hledáme původ jedovaté látky, která znečišťuje Niger a s jeho vodami se dostává až do moře,“ odpověděl Pitt přímo.

„To je mi novinka. Odkud má ta jedovatá látka pocházet?“

„Buď z chemické továrny, nebo ze spalovny odpadů.“

Kid potřásl hlavou. „Tady v těch končinách nic takového není.“

„Žádný větší objekt v téhle části pouště?“ zeptal se Giordino.

„Nic mě nenapadá. Snad leda Fort Foureau, dost daleko odtud na severozápad.

„Francouzova továrna na zpracování jedovatého odpadu pomocí sluneční energie?“

Kid přikývl. „Je to opravdu velké dílo. Mr. Periwinkle a já jsme šli kolem asi před půl rokem. Hnali nás odtud. Všude jsou hlídky. Řekli byste, že tam tajně vyrábějí jaderné bomby.“

Pitt si loknul žitné a s potěšením sledoval, jak si propaluje cestu hrdlem až do žaludku. Podal láhev Giordinovi. „Fort Foureau je moc daleko od Nigeru, než aby mohl zasvinit jeho vody.“

Kid chvíli mlčel. Pak se na Pitta podíval a přimhouřil oči. „Mohl by, kdyby ta fabrika ležela na Oued Zaritu.“

Pitt se naklonil a opakoval: „Oued Zaritu?“

„Legendární řeka, která protékala Mali před sto třiceti lety, než zmizela v písku. Místní nomádi včetně mé maličkosti se domnívají, že Oued Zarit nezmizela úplně, že teče pod zemí a vlévá se do Nigeru.“

„Jako akvifer.“

„Jako co?“

„Myslím geologickou vrstvu, která umožňuje vodě, aby pronikla jejími póry a trhlinami,“ vysvětlil Pitt. „Obvykle jde o porézní štěrk nebo krasové jeskyně.“

„Já jen vím, že když kopete dost hluboko ve starém řečišti, narazíte na vodu.“

„Nikdy jsem neslyšel o řece, která by zmizela a přitom tekla dál někde hluboko v zemi,“ podivil se Giordino.

„Na tom není nic neobvyklého,“ nedal se Kid. „Většina toku Mohave v Kalifornii teče pod Mohavskou pouští a pak se vlévá do jezera. Traduje se taková zkazka o prospektorovi, který našel jeskyni vedoucí stovky metrů až k podzemní řece. Podle toho, co se vypráví, vyrýžoval tam metráky zlata.“

Pitt se otočil k Giordinovi. „Co si o tom myslíš?“

„Zní to, jako že Fort Foureau by mohl být správný tip,“ usoudil Al.

„Musíme to brát s rezervou. Ale podzemní řeka tekoucí od spalovny toxického odpadu do Nigeru by opravdu mohla sloužit jako nosič kontaminace.“

Kid mávl rukou směrem k hrdlu rokle. „Hádám, hoši, že víte, že tato strž ústí do starého řečiště.“

„Víme,“ ujistil ho Pitt. „Skoro celou noc jsme od břehů Nigeru řečiště sledovali. Do rokle jsme se schovali před nejhorším vedrem a také před maliskými slídiči.“

„Vypadá to, že jste je zatím zmátli.“

„A co sem přivedlo váš?“ zeptal se Giordino a podal Kidovi láhev. „Jste prospektor a hledáte zlato?“

Kid chvíli zkoumal láhev, jako by přemítal, zda se má svěřit se svými záměry. Pokrčil rameny. „Zlato hledám, to jo. Ale prospektor nejsem. Myslím, že nic nezkazím, když vám to, hoši, povím. Pravda je, že hledám vrak lodi.“

Pitt se na něj podezřívavě podíval. „Vrak… Lodní vrak uprostřed saharské pouště?“

„Přesně řečeno obrněnec Konfederace.“

Oba přátelé tu seděli s nechápavým výrazem a rostoucím přáním, aby měli po ruce svěrací kazajku. Setmělo se už, ale Kidovy oči na ně zíraly naprosto vážně.

„Nechci vypadat hloupě,“ pronesl Pitt skepticky, „ale poučíte nás, jak se sem válečná loď z války Severu proti Jihu mohla dostat?“

Kid si dopřál dlouhý doušek a utřel si ústa. Pak roztáhl na písek přikrývku, natáhl se na ni a podepřel si hlavu rukama. „Stalo se to v dubnu 1865, týden předtím, než se Lee vzdal Grantovi. Na řece James River, několik mil pod Richmondem, naložili jižanští vojáci archivy hroutící se vlády na obrněnec Texas. Alespoň se tvrdilo, že jde o státní dokumenty a protokoly. Ve skutečnosti to bylo zlato.“

„Jste si jistý, že to není mýtus, jako tolik jiných zkazek o pokladech?“

„Sám prezident Jefferson Davis to před svou smrtí potvrdil. On a jeho kabinet doufali, že obrněnec se zlatem prorazí blokádu válečných lodí Seveřanů a dostane se do ciziny. Zlato jim mělo pomoci vytvořit vládu v exilu a pokračovat ve válce.“

„Ale Davis byl zajat a uvězněn.“

Kid přikývl. „Konfederace byla poražena a nikdy se nevzkřísila.“

„A Texas?“

„Loď vybojovala hrdinnou bitvu. Proplula po James River polovinou seveřanské flotily a kolem pevností u Hampton Roads. Vynutila si cestu do zátoky Chesapeake Bay a tudy unikla na širý oceán. Naposledy ji viděli, když zmizela v husté mlze visící nad mořem.“

„A vy si myslíte, že Texas přeplul Atlantik a pronikl do ústí Nigeru?“ vyřkl svůj dohad Pitt.

„Přesně tak,“ potvrdil Kid s hlubokým přesvědčením. „Vypátral jsem soudobé zprávy francouzských kolonistů i místních domorodců, kteří zpozorovali podivnou loď bez plachet proplouvající jejich vesnicemi. Popisy plavidla a datování mě přesvědčily, že šlo o Texas.“

„Jak mohla loď s tonáží a velikostí válečného obrněnce proniknout tak hluboko do vnitrozemí a neuvíznout na mělčině?“

„Stalo se to v době, než přišlo století sucha. Tehdy zde pravidelně a vydatně pršelo a Niger byl mnohem hlubší než dnes. Oued Zarit byl jedním z jeho přítoků. Pramenil v pohoří Ahaggar, které leží odtud na severovýchod, a protékal necelých tisíc kilometrů až k ústí do Nigeru. Podle deníků francouzských cestovatelů a důstojníků byl dost hluboký, aby po něm mohly plout velké lodě. Myslím, že Texas z Nigeru odbočil na Oued Zarit a pak uvízl na mělčině, když nastalo období sucha a hladina klesla.“

„I když byla řeka dost hluboká, zdá se mi, že plavidlo, jako je těžký obrněnec, nemohlo doplout tak daleko do vnitrozemí.“

„Texas byl postavený pro vojenské operace na James River. Měl plochý kýl a malý ponor. Pro loď ani pro posádku nebyla plavba a manévrování na řece problém. Zázrak byl, že se nepotopil na širém moři, jako se to stalo za bouřlivého počasí podobné lodi, Monitoru.“

„V šedesátých letech devatenáctého století, pokud hledali bezpečné končiny, mohli s lodí jako Texas najít snadněji útočiště na neosídlených pobřežích Severní nebo Střední Ameriky,“ namítl Pitt. „Proč by riskovali ztrátu zlatého pokladu plavbou přes Atlantik a pak do oblastí, které ještě nebyly zmapované?“

Kid z kapsy košile vytáhl nedopalek doutníku a zapálil si ho. „Musíte připustit, že seveřanskou flotilu by nikdy nenapadlo pátrat po Texasu tisíc mil za mořem a na neznámé řece v Africe.“

„Pravděpodobně ne, ale připadá mi to neuvěřitelné.“

„Souhlasím,“ přikyvoval Giordino. „Proč tak zoufalý únik? Přece nemohli vytvořit vládu uprostřed pouště.“

Pitt se na Kida zamyšleně podíval. „Když tolik riskovali, muselo jít o něco více než propašování zlata.“

„Existovaly nějaké pověsti.“ Nepatrná změna tónu se stěží dala označit za vyhýbavou, ale byla znatelná. „Když Texas opouštěl Richmond, byl na jeho palubě Lincoln.“

„Snad ne Abraham Lincoln,“ vybafl Giordino.

Kid mlčky přikývl.

„Kdo si tuhle fikci vybájil?“ Pitt gestem odmítl další rundu žitné.

„Když v roce 1908 umíral v Charlestonu kapitán jižní kavalerie jménem Neville Brown, na smrtelném loži se vyzpovídal jednomu lékaři. Potvrdil, že jeho jednotka Lincolna zajala a dopravila na palubu Texasu.“

„Blouznění umírajícího,“ zamumlal naprosto nepřesvědčený Giordino. „Lincoln by musel letět concordem, aby stihl představení ve Fordově divadle, kde ho John Wilkes Booth zastřelil.“

„Nemohu vědět, jak to doopravdy bylo,“ připustil Kid.

„Ten příběh mi připadá jako výplod fantazie,“ usoudil Pitt. „Ale zní zajímavě, i když se dá těžko brát vážně.“

„Pravdivost legendy o Lincolnovi nemohu zaručit,“ opakoval Kid váhavě. Pak dodal s hlubokým přesvědčením: „Vsadím však pana Periwinklea a zbytek zásob, že Texas a kosti jeho posádky i se zlatem tu někde v písku leží. Hledám je tu v poušti už pět let a přisámbůh, že je najdu, nebo tu nechám kosti vlastní.“

Pitt pozoroval starého prospektora se sympatiemi a úctou. Málokdy se setkal s takovým přesvědčením a odhodláním. Kidova vytrvalost mu připomněla starého horníka z Pokladu na Sierra Madre.

„Když je loď zanesená dunou, jak ji chcete najít?“ zajímal se Giordino.

„Mám kvalitní detektor kovů. Typ Fisher 1265X.“

Pitt k tomu nedokázal říci nic jiného než popřát starému prospektorovi štěstí. „Doufám, že loď najdete. A všechno, co od ní očekáváte.“

Stařík se ponořil do svých myšlenek. Nastalo ticho. Po chvíli je přerušil Giordino.

„Je čas vydat se dál a do rána urazit další kus cesty.“

Za dvacet minut už motor voisinu předl a oba přátelé se loučili s Kidem a panem Periwinklem. Starý prospektor je nenechal odjet jen tak. Museli si nabrat několik balení koncentrovaných potravin z jeho zásob. Nakreslil jim také schematickou mapku starého řečiště, označil v ní orientační body a jedinou studnu poblíž trasy vedoucí k objektu u Fort Foureau.

„Jak je to daleko?“ zeptal se Pitt.

Kid pokrčil rameny: „Asi sto deset mil.“

„To znamená necelých sto osmdesát kilometrů,“ převedl míry Giordino.

„Doufám, hoši, že najdete, to co hledáte.“

Pitt si s Kidem potřásl rukou a usmál se. „A vy také!“ Nasedl za volant a zaplavil ho lehký pocit smutku z loučení se staříkem.

Giordino při loučení trochu zaváhal. „Díky za pohostinnost.“

„Rád jsem pomohl.“

„Ještě něco. Připadá mi, jako bych vás odněkud znal.“

„To nevím. Nevzpomínám si, že bychom se, hoši, někdy potkali.“

„Neurazíte se, když se vás zeptám na pravé jméno?“

„Vůbec ne, já se hned tak neurážím. Je to zvláštní jméno, nikdy je moc nepoužívám.“

Giordino trpělivě čekal.

„Jsem Clive Cussler.“

Giordino se usmál. „Máte pravdu, je to zvláštní jméno.“

Pak se otočil a sedl si vedle Pitta. Ještě se obrátil a zamával, když Pitt pustil spojku a voisin se rozjel po plochém dně rokle. Starý muž a jeho věrný burro se brzy ztratili v šeru nastávající noci.

Část III

TAJEMSTVÍ POUŠTĚ

30

18. května, 1996

Washington, D.C.

Concorde společnosti Air France dosedl na Dullesovo letiště a roloval k neoznačenému hangáru u nákladového terminálu, vyhrazenému pro vládní účely. Bylo zataženo, ale ranvej zůstávala suchá. Ještě se schůdky nedotkly země, a Gunn už se objevil před štíhlým trupem letadla. Batoh tiskl k sobě, jako by byl jeho nedílnou součástí, a spěchal k černému fordu, který čekal u pojízdných schůdků. Řidič v uniformě policie hlavního města vyjel s blikajícím majáčkem a sirénou k hlavnímu štábu NUMA.

Gunn se na zadním sedadle uhánějícího sedanu cítil jako v kůži zadrženého provinilce. Když po mostě Rochambeau Memorial přejížděli Potomac, zaujalo ho zvláštní zeleně olověné zbarvení řeky. Po chodnících proudili chodci a černého sedanu se světly a sirénou si nikdo nevšímal.

Řidič nezastavil u hlavního vchodu, ale se zaskřípěním pneumatik zabočil kolem západního rohu budovy NUMA na rampu vedoucí dolů do podzemní garáže. Vůz prudce zabrzdil u výtahu. Dva příslušníci bezpečnostní služby doprovodili Gunna výtahem do čtvrtého patra, kde ho uvedli do velké zasedací místnosti.

Kolem dlouhého mahagonového stolu sedělo několik mužů a žen. Sledovali doktora Chapmana přednášejícího u projekčního plátna, na kterém se lehce třepotala rovníková oblast Atlantiku a západní Afriky.

Když Gunn vstoupil, ozvaly se vzrušené hlasy. Admirál Sandecker se zvedl, vyšel mu vstříc a pozdravil ho jako bratra, který přežil transplantaci jater.

„Díky Bohu, že jsi tu. Jaký byl let?“

„Sám v concordu – připadal jsem si jako psanec.“

„Momentálně nebylo k dispozici vojenské letadlo. Jediná možnost dopravit tě sem co nejrychleji bylo najmout si concord.“

„To je krásné, pokud na to nepřijdou daňoví poplatníci.“

„Kdyby věděli, že jde o otázku života nebo smrti, pochybuju, že by si stěžovali.“

Sandecker představil Gunna všem přítomným. „Až na tři výjimky se asi znáš se všemi.“

Dr. Chapman a Hiram Yaeger za ním přišli a radostně mu tiskli ruku. Pak byl představen doktorce Muriel Hoagové, ředitelce sekce mořské biologie NUMA, a doktoru Evanu Hollandovi, expertu agentury pro problematiku životního prostředí.

Muriel Hoagová vysokou a hubenou postavou připomínala manekýnku. Černé vlasy měla pečlivě sčesané do uzlu a za kulatým rámečkem brýlí koukaly oříškově hnědé oči. Nepoužívala make-up a Gunnovi připadalo, že veškeré úsilí špičkového salonu krásy v Beverly Hills by bylo nošením dříví do lesa.

Evan Holland připomínal baseta pozorujícího žábu, sedící v jeho misce. Uši měl v poměru k hlavě dvojnásobné a dlouhý nos mu končil bambulkou. V jeho pohledu jako by se trvale usídlila melancholie. Ten dojem však byl klamný. Patřil k nejurputnějším vyšetřovatelům znečištění životního prostředí.

Chipa Webstera, analytika dat získaných pomocí satelitů, a hlavního oceánografa agentury Keithe Hodgeho Gunn znal.

„Někdo na sebe vzal velké riziko, aby mě evakuoval z Mali.“

„Hala Kamil dala osobně povolení k použití taktického týmu OSN.“

„Velitel operace, plukovník Levant, nevypadal příliš nadšeně, když se se mnou setkal.“

„Dalo mi trochu práce přesvědčit plukovníka i jeho šéfa generála Bocka,“ připustil Sandecker. „Ale když si uvědomili, jak naléhavě vaše data potřebujeme, spolupracovali perfektně.“

„Zvládli tak náročnou operaci skvěle. Je neuvěřitelné, že ji naplánovali a zorganizovali přes noc.“

Očekával, že mu Sandecker prozradí ještě další podrobnosti, ale zklamal se. V každém rysu admirálovy tváře se zračila netrpělivost. Nenabídl mu ani kávu a zákusky, připravené na podnose, a odvlekl ho k druhému konci konferenčního stolu.

„Pojďme na to, všichni jsme dychtiví vyslechnout, co jsi objevil o příčině šíření rudé skvrny.“

Gunn se posadil ke stolu, otevřel batoh a začal vyprazdňovat jeho obsah. Velmi opatrně vybaloval zkumavky se vzorky vody a pokládal je na kus látky. Nakonec vyňal diskety se soubory dat. Rozhlédl se po posluchačích.

„Zde jsou vzorky vody a výsledky, které jsem získal pomocí přístrojů v palubní laboratoři. S trochou štěstí jsem identifikoval stimulátor rudé skvrny jako naprosto neobvyklou organometalickou sloučeninu, totiž kombinaci syntetické kyseliny aminové a kobaltu. Ve vodě jsem také nalezl stopy radiace, ale nevěřím, že by přímo působila na rudou skvrnu.“

„Když vezmu v úvahu obtíže a překážky, se kterými jste se museli potýkat,“ ocenil Chapman, „je zázrak, že jste se dostal věci na kloub.“

„Naštěstí žádný z přístrojů nebyl při kontaktu s beninskými dělovými čluny poškozený.“

„Po zničení dělových člunů a helikoptéry se CIA dotazovala,“ podotkl Sandecker s lišáckým úsměvem, „zda něco nevím o tajné operaci v Mali.“

„Cos jim řekl?“

„Lhal jsem. Pokračuj, prosím.“

„Zásahy děl však poškodily systém přenosu dat,“ pokračoval Gunn. „Znemožnily odeslat mé výsledky do počítačové sítě Hirama Yaegera.“

„Rád bych si prověřil vaše vzorky a Hiram si ověří data analýz,“ požádal Chapman.

Yaeger přistoupil a opatrně převzal diskety. „K vaší poradě bych asi příliš nepřispěl, tak se raději dám do práce.“

Jakmile počítačový čaroděj opustil místnost, podíval se Gunn na Chapmana. „Výsledky jsem kontroloval, někdy třikrát, Hiram a laboratoř musí jen potvrdit moje závěry.“

Dr. Chapman vycítil v Gunnově tónu určité napětí. „Věřte mi, že ani na vteřinu nepochybuju o vaší metodice nebo datech. Všichni tři jste vykonali pěkný kus práce. Díky vašemu úsilí teď víme, s čím máme tu čest. Prezident teď může naléhat na Mali, aby uzavřelo zdroj kontaminace rovnou u pramene. Tím získáme čas pro formulování způsobu, jak účinky kontaminace neutralizovat a zabránit dalšímu šíření rudé skvrny.“

„Ještě si nedělme kůži medvěda,“ varoval Gunn vážně. „Ačkoli jsme zjistili jeho charakteristiky, a také ve kterém místě se ten prevít dostává do řeky, nepodařilo se nám objevit zdroj původu.“

Sandecker zabubnoval prsty do stolu. „Než Pitta odřízli od spojení, stačil mi tu špatnou zprávu sdělit. Omlouvám se, že jsem vám nestihl tu informaci předat, ale počítal jsem s tím, že nám chybějící články doplní satelitní průzkum.“

Muriel Hoagová se oříškovýma očima zadívala přímo na Gunna. „Nejde mi do hlavy, že jste úspěšně sledovali výskyt sloučeniny ve vodě tisíc kilometrů a pak se její stopy ztratily na březích.“

„To lze snadno vysvětlit,“ pokrčil Gunn unaveně rameny. „Když jsme dopluli za bod nejvyšší koncentrace, obsah toxické látky ve vzorcích klesl a přístroje začaly indikovat vodu s běžně známými příměsemi. Abychom si to místo prověřili, projeli jsme je několikrát sem a tam po proudu. Propátrali jsme také oba břehy vizuálně a nezjistili žádný podezřelý objekt, například skládku, skladiště, výrobní haly a podobně. Nic, po obou březích se táhla jen holá poušť.“

„Není možné, že tam kdysi existovala nějaká stará, pískem zahrnutá skládka?“ otázal se Holland.

„Nepozorovali jsme žádné stopy výkopů ani zahrnování.“

„A nepřichází v úvahu možnost, že by toxin vytvořila matička příroda?“ zeptal se Chip Webster.

Muriel Hoagová se usmála. „Jestliže testy potvrdí výsledky analýzy syntetické aminokyseliny pana Gunna, pak musely vzniknout v biotechnologické laboratoři. Nemohla je vytvořit matka příroda. A někde nějak přišly do styku s chemikáliemi obsahujícími kobalt. Nebylo by to poprvé, kdy náhodné setkání chemických látek zapříčiní vznik dosud neznámé sloučeniny.“

„Jak se, proboha, mohla tak exotická sloučenina zničehonic objevit uprostřed Sahary?“ divil se Chip Webster.

„A proniknout až do oceánu, kde působí na bičíkovité řasy jako steroidy,“ dodal Holland.

Sandecker se podíval na Keithe Hodgeho: „Co říkají poslední zprávy o šíření rudé skvrny?“

Oceánograf byl čerstvý šedesátník, nehnuté tmavohnědé oči v hubeném obličeji s vysokými lícními kostmi hleděly se stále stejným výrazem. Kdyby měl přiměřený kostým, vypadal by jako portrét z osmnáctého století.

„Za poslední čtyři dny se rozšířila o třicet procent. Takovou rychlost jsme nepředpokládali ani v nejhorších prognózách.“

„Ale kdyby doktor Chapman vyvinul látku, která by kontaminaci neutralizovala, a kdybychom současně nalezli zdroj a zničili ho, podařilo by se zastavit expanzi skvrny?“

„Kéž by se tak stalo co nejdřív,“ odpověděl Hodge. „Až za měsíc se ukážou první známky, že bez stimulace z Nigeru řasy začínají stravovat samy sebe.“

„Ale to mají řasy tři měsíce náskok,“ namítla ostře Muriel.

Hodge bezmocně pokrčil rameny. „Když pracujeme s neznámou, jediným jistým faktorem zůstává nejistota.“

Sandecker se otočil v křesle, aby se podíval na projekci zvětšeného družicového záběru Mali. „Kde se sloučenina objevuje v řece poprvé?“ zeptal se Gunna.

Gunn vstal a zakroužkoval na projekčním pozadí malé území nad Gaem. „Přesně zde, na konci starého řečiště přítoku, který kdysi ústil do Nigeru.“

Chip Webster chytil tlačítko a zvětšil označenou oblast. „Žádné známky staveb nebo lidské činnosti. Žádné výkopy nebo navážky, které by svědčily o skládce nebo úkrytu nebezpečného materiálu. Žádná obydlí.“

„Je to skutečně hádanka,“ zabručel Chapman. „Odkud jen ten sajrajt může pocházet?“

„Ti dva v Africe po tom stále pátrají,“ připomněl Gunn.

„Máte o nich nějaké nové zprávy?“ zeptal se Hodge.

„Od Pittova volání z Massardeovy lodi nic,“ odpověděl Sandecker.

Hodge zvedl oči od svého bloku: „Yves Massarde? Panebože, snad ne ten darebák?“

„Ty ho znáš?“

Hodge přikývl. „Naše cesty se zkřížily po velkém úniku toxických chemikálií u španělského pobřeží ve Středozemním moři. Před čtyřmi roky jedna z jeho lodí s nákladem karcinogenního odpadu PCB, určeného pro skládku v Alžíru, se v bouři potopila. Jsem přesvědčený, že hlavní příčinou byla kombinace pojišťovacího podvodu a uklizení nelegálního odpadu. Z vyšetřování vyplynulo, že alžírská úřední místa neměla nikdy v úmyslu tento odpad přijmout. Pan Massarde vyvinul velké úsilí, lhal, podváděl a využíval právní kličky, aby se zbavil odpovědnosti a povinnosti postarat se o likvidaci havárie. Když mu podáte ruku, raději si přepočítejte prsty, až se budete rozcházet.“

Gunn se obrátil na Webstera. „Špionážní družice dokážou z oběžné dráhy číst novinové titulky na ulici. Proč bychom nemohli jednu poslat na oběžnou dráhu do oblasti Gaa, aby Pitta a Giordina našla?“

Webster zavrtěl zamítavě hlavou. „To není možné. Moje kontakty v Národní agentuře pro bezpečnost nasadily nejlepší síly a techniku na zkoušky čínských raket, na monitorování občanské války na Ukrajině a pohraničních bojů mezi Sýrií a Irákem. Nemohou uvolnit kapacitu na hledání civilistů. Mohu využít nejnovější model typu GeoSat, ale je otázka, jestli dokáže rozeznat lidskou postavu v nerovném terénu pouště.“

„Ani na pozadí písečné duny?“ zeptal se Chapman.

Webster pokrčil rameny. „Nikdo, kdo zná Saharu a má dost zdravého rozumu, aby nešel jisté smrti vstříc, se nepustí cestou napříč přes sypký písek dun, ale obejde je podle vzoru nomádů. A já věřím, že vaši přátelé jsou dost zkušení a rozumní na to, aby se dunám vyhnuli.“

„Ale my musíme něco udělat.“ Sandecker byl teď velmi důrazný.

Webster přikývl. Hlavu skoro holou, posazenou na krátkém krku, s kulatým břichem visícím přes opasek, mohl být modelem pro reklamu na prostředky pro hubnutí, ale na stav „před použitím“. „Mám v Pentagonu dobrého přítele, špičkového analytika a experta na vyhodnocování satelitních snímků v poušti. Snad ho dokážu umluvit, aby naše snímky z GeoSatu hodil na počítačovou analýzu.“

„Budu vděčný za tvou podporu,“ řekl Sandecker upřímně.

„Jestli je v terénu nedokáže identifikovat on, tak nikdo,“ řekl Webster přesvědčeně.

„Zjistil váš satelit nějaké stopy letadla, se kterým letěl tým vědců WHO, vyšetřovatelů epidemie?“ zeptala se Muriel.

„Obávám se, že ještě ne. Při posledním průletu přes Mali se objevila jen malá šmouha kouře pomalu putující po straně monitorované trasy. Při dalším obletu dostaneme podrobnější obraz. Možná však šlo jen o kouř z velkého ohniště nomádů.“

„Ale na celé Sahaře nenajdete dost dřeva na velkou hranici,“ prohlásil vážně Sandecker.

Gunn nebyl v obraze: „O jakém týmu vyšetřovatelů to tady mluvíte?“

„Jde o skupinu vědců ze Světové zdravotnické organizace,“ vysvětlila Muriel. „Byli vysláni do Mali, aby našli příčiny podivné choroby, která začala řádit v osadách nomádů. Jejich letadlo zmizelo někde mezi Mali a Káhirou.“

„Nebyla v tom týmu také žena? Biochemička?“

„Ano, Eva Rojasová,“ potvrdila Muriel. „Pracovala jsem s ní na jednom projektu na Haiti.“

„Ty ji znáš?“ zeptal se Sandecker Gunna.

„Já ne, ale Pitt. Potkali se v Káhiře.“

„Možná je dobře, že o tom neví. Má teď dost problémů s vlastním přežitím a špatné zprávy by ho jen zdeptaly.“

„Žádná havárie ještě není potvrzena.“

„Možná museli nouzově přistát v poušti a přežili,“ doufala Muriel.

Webster potřásl hlavou. „Obávám se, že tady je přání otcem myšlenky. Podle mě má v té záležitosti prsty generál Zateb Kazim.“

Gunn si na něco vzpomněl. „Než jsem skočil z Kalliopé do řeky, hovořili s generálem lodní vysílačkou. Mám dojem, že to není snadný protivník.“

„Je bezohledný jako každý diktátor,“ potvrdil Sandecker. „Jedná se s ním dvojnásob hůř. Ani s našimi diplomaty nechce nic mít, dokud nedostane tučnou rozvojovou pomoc.“

Muriel dodala: „Ignoruje Spojené národy a odmítá jakoukoli materiální zahraniční pomoc pro svůj lid, je-li spojena s přítomností našich pracovníků.“

„Pokud je nějaký bojovník za lidská práva tak odvážný a neprozřetelný, že přicestuje protestovat až do Mali, jednoduše zmizí,“ doplnil Webster.

„On a Massarde jsou jedna ruka. Čím víc bohatnou, tím chudší je Mali,“ přisadil si Hodge.

Admirálovy rysy ztvrdly. „To se nás netýká. Nebude Mali ani západní Afrika, ani nic jiného, pokud nezastavíme rudou skvrnu. To je teď jediné, na čem záleží.“

Ozval se Chapman: „Když máme potřebná data, můžeme se do problému zakousnout a vynaložíme veškeré úsilí na jeho řešení.“

„Pospěšte si,“ vyzval ho Sandecker a přimhouřil oči. „Když problém do třiceti dnů nevyřešíte, ztratíme už další šance.“

31

Chladný vánek pročesával listí stromů na Palisádách nad Hudsonem a Ismail Yerli pozoroval triedrem drobného šedomodrého ptáčka, visícího hlavičkou dolů na kmeni. Tvářil se, že ho nic jiného nezajímá. Nejméně ze všeho muž, který se k němu blížil. O příchozím však věděl velmi dobře.

„Brhlík,“ poznamenal vysoký, mužně hezký neznámý. Tmavočervené kožené sako svědčilo o tom, že si potrpí na nákladné oblečení. Posadil se na velký plochý balvan vedle Yerliho. Pískově plavé vlasy měl hladce sčesané, s perfektní pěšinkou nalevo. Světlemodrýma očima netečně pozoroval malého opeřence.

„Podle tmavého týlu je to samička,“ řekl Yerli a neodložil triedr.

„Sameček asi nebude daleko. Možná se stará o hnízdo.“

„Správně, Bordeaux,“ Yerli muže oslovil krycím názvem. „Netušil jsem, že jste milovník divokého ptactva.“

„To nejsem. Ale co pro vás mohu udělat, Pergamone?“

„Schůzku jste si přece vyžádal vy.“

„Ale ne někde, kde lišky dávají dobrou noc a fičí do morku kostí.“

„Scházet se v luxusních restauracích se pro naši práci nehodí.“

„Nejsem ctitelem práce v polosvětě a pajzlech,“ poznamenal Bordeaux suše.

„Není moudré chovat se nápadně.“

„Mou prací je chránit zájmy muže, který mě platí mimořádně dobře. FBI ani nenapadne projevit o mě zájem, pokud nebudu podezřelý ze špionáže. A protože naší prací – alespoň tou mou – nejsou krádeže amerických tajných informací, nevím, proč bych se měl míchat mezi páchnoucí masy.“

Bordeauxova narážka na špionáž se Yerlimu nelíbila. Ačkoli se setkávali a pro Massardea už oba pracovali řadu let, svá pravá jména neznali a ani se nesnažili je zjistit. Bordeaux se stal šéfem Massardeovy ekonomické špionáže ve Spojených státech. Yerli mu často předával cenné informace pro jeho mezinárodní projekty. Za to ho slušně platili a příjmy, které pobíral jako agent francouzské špionážní služby, se tím slušně zvyšovaly. Jeho nadřízení tuto situaci tolerovali, protože Massarde měl silné konexe mezi francouzskými politiky i členy vlády.

„Začínáte být neopatrný, příteli.“

Bordeaux pokrčil rameny. „Práce s neomalenými Američany mě už unavuje. New York je odpadová stoka. Země je rozdělená rasovými a etnickými problémy a dezintegruje se. Jednoho dne se ve Státech odrazí ekonomické a regionální nešvary, ke kterým dochází v Rusku a zemích Commonwealthu. Toužím se vrátit do Francie, jediné skutečně civilizované země na světě.“

„Slyšel jsem, že jednomu z lidí NUMA se podařilo z Mali uniknout,“ změnil náhle Yerli téma.

„Ten idiot Kazim si ho nechal proklouznout mezi prsty.“

„Nepředal jste moje varování panu Massardeovi?“

„Samozřejmě že jsem ho varoval. A on ihned generála uvědomil. Ty další dva muže zajal Massarde na své lodi, ale Kazim ve své bohorovnosti nechal třetího agenta zmizet a speciální jednotka Spojených národů ho zachránila.“

„Co si pan Massarde myslí o situaci?“

„Nelíbí se mu to. Ví, že existuje vážné riziko mezinárodního vyšetřování jeho projektu u Fort Foureau.“

„To nevypadá dobře; každá hrozba vyšetřování a případného uzavření Fort Foureau ohrožuje francouzský jaderný program.“

„Pan Massarde si tento problém uvědomuje.“ Bordeaux začínal být úsečný.

„Co se děje s vědci z WHO? V ranních novinách se objevila zmínka o tom, že jejich letadlo se pohřešuje.“

„Tady musíme Kazimovi přiznat dobrou reakci,“ odpověděl Bordeaux. „Nastrojil to jako leteckou havárii v nejodlehlejší části pouště.“

„Předstíraná havárie? Varoval jsem Halu Kamil před bombovým atentátem, který by mohl letadlo zničit i s posádkou a celým týmem.“

„Došlo k malé změně vašeho plánu, aby se Světová zdravotnická organizace odradila od dalších inspekcí,“ vysvětlil Bordeaux. „Letadlo spadlo, ale těla na palubě nepatřila doktoru Hopperovi a jeho kolegům.“

„Jsou ještě naživu?“

„Ano, ale prakticky jsou mrtví. Kazim je poslal do Tebezzy.“

„Rychlá smrt by pro ně byla milosrdnější.“ Yerli se zamyslel a dodal: „Myslím, že Kazim udělal chybu.“

„Tajemství jejich skutečné situace je bezpečné,“ opáčil Bordeaux lhostejně. „Z Tebezzy nikdo neunikne. Z dolů už živí nevyjdou.“

Yerli vyndal z kapsy papírový kapesník a začal čistit čočky dalekohledu. „Objevil Hopper nějaký důkaz, který by mohl projekt Fort Foureau ohrozit?“

„Dost, aby vzbudil nový rozruch a vyvolal důkladnější vyšetřování, pokud by se jeho zpráva dostala na veřejnost.“

„Co se ví o agentovi NUMA, který unikl?“

„Jmenuje se Rudi Gunn a zastupuje ředitele té agentury.“

„Tedy vlivný člověk.“

„Ano.“

„Kde je teď?“

„Vypátrali jsme, že s ním přiletěli do Paříže a odtud ho, samozřejmě také letecky, dopravili do Washingtonu přímo do hlavní budovy NUMA. Podle mých zdrojů byl ještě před čtyřiceti minutami v budově.“

„Nevíte, zda z Mali přivezl nějaké důležité informace?“

„Zda nějaké informace o Nigeru získal, zůstává pro nás zatím tajemstvím. Ale Massarde věří, že neobjevil nic, co by mohlo ohrozit provoz v objektu.“

„Kazim se asi pobaví, až bude vyslýchat ty druhé dva Američany.“

„Než jsem odcházel na schůzku s vámi, dostal jsem zprávu, že bohužel i oni uprchli.“

Yerli se rozvzteklil. „Kdo to podělal?“

Bordeaux pokrčil rameny. „To už je jedno, kdo to zavinil. Důležité je, že oba jsou ještě v zemi a mají nepatrnou šanci dostat se za hranice. Je to jen otázka hodin, než je Kazimova pátrací komanda chytnou.“

„Mohu letět do Washingtonu a zjistit něco přímo v NUMA. Přes dobrý kontakt získám informaci, neskrývá-li se za tím výzkumem vody ještě něco jiného.“

„Nechte to plavat,“ mávl rukou Bordeaux. „Pan Massarde má pro vás jiný úkol.“

„Vyřídil si to s mými šéfy na generálním štábu?“

„Do hodiny dostanete oficiální uvolnění pro externí práci.“

Yerli mlčky pozoroval malého brhlíka, který hlavou dolů stále kloval do kůry. „O co půjde?“

„Potřebuje vás v Mali jako spojku na generála Kazima.“

Yerli nepohnutě zíral na ptáka. „Před několika lety jsem osm měsíců pracoval jako přidělenec v Súdánu. Hrozné místo. Ale lidé docela přátelští.“

„Massardeovo firemní letadlo na vás počká na letišti La Guardia. Na palubě máte být v šest večer.“

„Takže mám dělat Kazimovi guvernantku, abych zabránil dalším průšvihům.“

Bordeaux přikývl. „V sázce je příliš mnoho, než aby ten šílenec začal trojčit.“

Yerli uložil triedr do pouzdra a pověsil si je přes rameno. „Kdysi jsem měl sen, že umírám v poušti,“ dopověděl tiše. „Kéž. Alláh dá, aby to byl… jen sen.“

V typické místnosti bez oken, v málo navštěvované části Pentagonu, položil major letectva Tom Greenwald telefon. Právě uvědomil manželku, že k večeři se vrátí později. Minutu si oddechl, zahnal myšlenky na analýzu satelitního snímku bojů mezi jednotkami čínské armády a demokratickými vzbouřenci a začal se věnovat práci, kterou právě dostal.

Film z kamer GeoSatu, který přivezl kurýr od Chipa Webstera, čekal připravený ve složité vojenské vyhodnocovací aparatuře. Usadil se pohodlněji v křesle a otevřel plechovku dietní pepsi. Začal vylaďovat obraz na monitoru velikosti domácího kina.

Snímky z GeoSatu mu připomněly obrázky z doby před třiceti lety. GeoSat byl vyvinutý pro průzkum geologických a meteorologických dějů a nedosahoval neuvěřitelné rozlišovací schopnosti družic Pyramider a Houdini, které se na oběžnou dráhu dopravovaly raketoplány. Přesto představoval velký pokrok proti starému systému LandSat, pomocí nějž se Země mapovala přes dvacet let. Nový model vybavili kamerami, které snímaly obraz i v noci a pronikaly mraky a kouřem.

Greenwald upravoval jednotlivé snímky různých částí pouště na severu Mali, vybíral záběry a zvětšoval je. Tak identifikoval například nejasné skvrny jako letadla nebo karavany, dopravující sůl z dolů v Taoudenni do Timbuktu.

Když se pásmo snímků posunulo na sever od Nigeru do oblasti dun a prázdnoty Azaouadu, která představovala jednu z mnoha různých tváří Sahary, nalézal Greenwald stále méně známek lidské existence. Rozeznal hromádky kostí, pravděpodobně velbloudích, roztroušených u ojedinělých studní. I pro nejmodernější elektronické systémy je však obtížné zjistit vzpřímenou lidskou postavu.

Po hodině práce si promnul oči a promasíroval spánky. Nenašel nic, co by alespoň vzdáleně naznačovalo přítomnost dvou hledaných mužů. Fotografie z nejsevernější prohledávací mřížky, které podle Webstera mohly přinést nějakou naději, také zklamaly.

Greenwald usoudil, že pro věc udělal dost, a chystal se pracovní den skončit a odejít domů, ale rozhodl se ještě o poslední pokus. Léta zkušeností ho poučila, že hledaný cíl nebyl nikdy tam, kde myslel, že ho najde. Vytřídil snímky hlubších oblastí pustého Azaouadu a začal je znovu prohledávat.

Nehostinná plocha se objevila prázdná jako Mrtvé moře.

Chtěl ji přeskočit, ale zaplavil ho nepopsatelný pocit, že nepatrný objekt v krajině nezapadá do svého okolí. Mohla to být skála nebo malá duna, jeho tvar však nebyl nepravidelný. Obrysy mu připadaly rovné a zřetelné. Přiblížil a zvětšil objekt, jak nejvíce mohl. A poznal, že na něco přišel.

Věřil svým pocitům. Během války v Iráku se stal legendou, protože neuvěřitelně přesně dokázal najít maskované bunkry, tanky a dělostřelecké pozice.

„Je to auto,“ ujelo mu nahlas. „Auto maskované pískem.“

Po podrobném prozkoumání objevil i dvě nepatrné skvrnky vedle auta. Škoda, že nemá k dispozici vojenské družice. Umožnily by mu přečíst i čas na náramkových hodinkách. Ale i s možnostmi GeoSatu se ujistil, že jde o dvě lidské postavy.

Na chvíli se opřel do křesla a vychutnával svůj objev. Ale jen na vteřinu. Vstal k telefonu a vytočil číslo. Trpělivě čekal a modlil se, aby se neozval hlas z pásky záznamníku. Při pátém zazvonění uslyšel udýchaný mužský hlas.

„Haló.“

„Chipe?“

„Ano. To je Tom?“

„Co tak dýcháš? To jsi byl běhat?“

„Byl jsem na zahradě a zapovídal se se sousedy. Utíkal jsem jako blázen, když zazvonil telefon.“

„Mám něco, co by tě mohlo zajímat.“

„Snad jsi na snímcích neobjevil ty dva muže?“

„Jsou přes sto kilometrů dál na sever, než jsi odhadoval,“ upřesnil Greenwald.

Nastalo ticho. „Určitě to nejsou dva kočovníci? Ti chlapci nemohli v rozžhavené poušti ujít za osmačtyřicet hodin tak daleko.“

„Ujít ne, ale ujet.“

„To myslíš jako v autě?“ vyhrkl překvapeně Webster.

„Těžko určuji detaily. Připadá mi, že ve dne k autu nahrnou písek, aby ho zamaskovali, a v cestě pokračují v noci. Musí to být ti dva hoši. Kdo by si jinak hrál na schovávanou tam, kde ani tráva neroste?“

„Dokážeš určit, jestli směřují k hranicím?“

„Ne, vypadá to, že si spletli směr. Jsou v centru severního Mali. Nejbližší hranice s jinou zemí je dobrých tři sta kilometrů vzdálená.“

Webster se odmlčel. Za chvíli pokračoval. „Nemůže to být nikdo jiný než Pitt s Giordinem. Netuším, kde sehnali auto.“

„Jak je vidět, jsou to podnikaví muži.“

„Už dávno měli přestat hledat zdroj kontaminace. Co je to popadlo?“

Na to Greenwald nedokázal odpovědět. „Možná ti zatelefonují z Fort Foureau,“ napůl se zasmál.

„Směřují k francouzskému solárnímu projektu?“

„Jsou od něj pouhých padesát kilometrů. A je to jediný kus civilizace široko daleko.“

„Díky, Tome,“ poděkoval radostně Webster. „Máš to u mě. Co kdybychom si spolu se ženami zašli někdy na večeři?“

„Jsem pro. Vyber restauraci a zavolej mi.“

Greenwald položil sluchátko a svou pozornost opět zaměřil na rozmazaný objekt a dvě nepatrné postavičky. „Hoši, vy jste se snad zbláznili,“ pronesl do prázdné místnosti. Vypnul systém a odešel domů.

32

Vyšlo slunce a teplota vzduchu byla rázem jako před dveřmi pece. Chlad noci rychle prchal. Pod nemilosrdnou oblohou proletěl párek havranů. Zahlédli něco, co nepatřilo do prázdné krajiny, a začali kroužit v naději, že najdou potravu. Zjistili však, že pohybující se tvorové zatím nejsou sousto pro ně, a pomalu odpluli směrem k severu.

Pitt z hořejší hrany nízké duny chvíli pozoroval mizející ptáky, ale rychle se pohledem vrátil k ohromné rozloze solární detoxikační stanice Fort Foureau. Scéna v tetelícím se vzduchu zůstávala nereálná. Nebyla to jen pouhá budova postavená člověkem pro technické účely, ale prosperující produktivní zařízení obklopené krajinou, která už dlouho předtím zemřela pod náporem sucha a horka.

Pitt se otočil, když zaslechl sypající se písek. Giordino se k němu plazil po břiše jako ještěrka.

„Obdivuješ krajinu?“ zeptal se.

„Pojď se podívat také. Ručím za to, že to na tebe udělá dojem.“

„Teď by na mě udělala dojem jen pláž a chladné vlny.“

„Hlavně moc nevystrkuj hlavu,“ upozornil ho Pitt. „Tvoje černé kudrny se proti světlému písku vyjímají jako skunk na plotě.“

Giordino se zatvářil jako vesnický idiot a nasypal si hrst písku do vlasů. Posunul se k Pittovi a vyhlížel přes dunu ke stanici. „Ó, ó,“ vyjekl v úžasu. „Jsme snad na Měsíci? Vypadá to jako měsíční město.“

„Krajina je tu pustá zrovna jako tam,“ připustil Pitt. „Chybí tu jen velký skleněný poklop.“

„Je to velké jako Disney World.“

„Odhaduji to na dvacet čtverečních kilometrů.“

„Vezou nám zboží,“ upozornil Giordino a ukázal na dlouhý nákladní vlak se čtyřmi dieselovými lokomotivami. „Obchody musejí vzkvétat.“

„To je Massardeův toxický náklad,“ uvažoval Pitt nahlas. „Počítám, že to obnáší tak sto dvacet vagónů.“

Giordino ukázal na rozlehlé pole pokryté konkávními talíři, v nichž se sluneční paprsky odrážely jako v moři zrcadel. „To jsou asi solární reflektory.“

„Kolektory,“ opravil ho Pitt. „Soustřeďují sluneční záření a umocňují jeho výhřevnost a intenzitu protonů. Energie záření se pak koncentruje do chemického reaktoru a ničí nebezpečný odpad.“

„Odkdy jsi expert na sluneční energii?“

„Chodil jsem jeden čas s dámou, která pracovala v ústavu sluneční energie. Jednou mě provedla celým výzkumným zařízením. Je to už dost dlouho, tenkrát se dostali teprve do zkušebního stadia vývoje solární technologie pro odstraňování toxických průmyslových odpadů. Vypadá to, že Massarde tu technologii zvládl.“

„Něco mi v tom nehraje,“ řekl Giordino.

„A co?“

„Umístění. Proč zvyšovat náklady a budovat takovou katedrálu uprostřed největší hromady písku na světě? Já bych to postavil blíž průmyslových center. Vždyť to musí stát balík jen dopravit všechno přes oceán a ještě šestnáct set kilometrů do vnitrozemí.“

„Dobrá úvaha,“ připustil Pitt. „To zajímá i mě. Jestliže je Fort Foureau takové mistrovské dílo pro ničení jedovatého odpadu a experti je považují za bezpečný provoz, zasluhující modrou stužku, připadá mi nesmyslné, že nestojí na nějakém příhodnějším místě.“

„Stále si myslíš, že tady najdeme klíč k úniku kontaminace do Nigeru?“

„Jiný zdroj jsme nenašli.“

‚A co ta historka starého prospektora o podzemní řece?“

„Pokud to není pohádka,“ zapochyboval Pitt.

„Tys nikdy nebyl důvěřivý typ,“ podotkl Giordino.

„Nemám nic proti teorii podzemní řeky, ale co mi nesedí, je únik kontaminace.“

„Souhlasím,“ přikývl Giordino. „Co by unikalo, když všechen odpad spálí?“

„Právě.“

„Že by Fort Foureau nebylo to, za co se vydává?“

„To je docela možné.“

Giordino se na něj náhle podezřívavě podíval. „Doufám, že uvažuješ o tom vypravit se tam jako požární inspekce,“ zaironizoval si.

„Spíš mám na mysli hru na Bonnii a Clydea.“

„Jak se chceš dostat dovnitř? Zajet ke vchodu a v recepci požádat o visačku návštěvníka?“

Pitt mlčky ukázal na vagóny zajíždějící podél dlouhé nákladní rampy dovnitř továrny. „Naskočíme si na vlak.“

„Ale jak se potom dostaneme ven?“ Giordino se tvářil skepticky.

„Dát při západu slunce sbohem Mali se nám s prázdnou nádrží voisinu nepodaří. Odjedeme zpátečním expresem do Mauretánie.“

Giordino se zatvářil kysele. „Ty chceš, abych cestoval první třídou v náklaďáku, který vozí tuny toxických chemikálií? Ještě jsem si nic neužil a už se mám dát rozežrat kyselinou sírovou nebo něčím ještě horším?“

Pitt s úsměvem pokrčil rameny. „Musíš být opatrný a na nic nesahat.“

„Uvážil jsi všechny obtíže?“ Giordino obrátil oči v sloup.

„Obtíže tu jsou proto, aby se překonávaly.“ Pittův hlas zněl vznešeně.

„Jo? Třeba elektrické ploty, hlídači s dobrmany, hlídkové vozy s kulomety, reflektory, které všechno ozáří jako baseballový stadion?“

„Ano, proto teď musíš jít se mnou a na všechno mě upozorňovat.“

„Připadá mi dost divné,“ odváděl řeč Giordino, „že spalovnu odpadu hlídají, jako by šlo o arzenál atomových bomb.“

„Tím nutnější je, abychom se tam vydali,“ konstatoval Pitt klidně.

„Ty si to nerozmyslíš a neobrátíš se směrem k domovu, dokud jsme stále ještě tým?“

„Hledejte a naleznete,“ citoval Pitt.

Giordino rozhodil ruce. „Jsi ještě větší blázen než ten starý prospektor se svou ztřeštěnou povídačkou o konfederační lodi, pohřbené s Abrahamem Lincolnem u kormidla v písku pouště.“

„Cítím, že s ním mám hodně společného,“ přiznal Pitt. Otočil se na bok a ukázal na stavbu asi šest kilometrů na východ, kousek od železniční trati. „Vidíš tu starou pevnost?“

Giordino neochotně přikývl. „Ano, Pevnost v poušti, hrál tam Gary Cooper a skvěl se na ní nápis Légion Etrangère. Vidím ji.“

„Podle ní se Massardeův objekt jmenuje Fort Foureau. Odhaduji, že opevnění dělí od trati pouhých sto metrů. Jakmile se setmí, poběžíme krytí jejími starými zdmi a hop na vagón.“

„Všiml jsem si, že uháněl tak rychle, že by si na něj netroufl vyskočit ani profesionální tulák.“

„Rozvahu a trpělivost, Ale! Těsně před starou pevností lokomotivy zpomalily. Pak se skoro plazí, když projíždějí něčím, co vypadá jako kontrolní stanice.“

Giordino ho sledoval a poznamenal: „Vsadím desetník proti dolaru, že je tam armáda strážných, kteří prohledají každý vagón.“

„Určitě nebudou přehnaně horliví. Představ si, že máš prohlédnout sto vagónů naložených barely odpadu. To není práce, do které by normální chlap vložil celé srdce. Určitě nečekají, že je někdo tak hloupý, aby vlak použil pro černou jízdu.“

„Ne, to opravdu může napadnout jen tebe,“ suše poznamenal Giordino.

„Jinak jsem ochotný přijmout jakékoli tvoje konstruktivní náměty, pokud jde o překonání elektrického vedení kolem objektu, dobrmanů, reflektorů a kulometů hlídkových vozů.“

Giordino se chystal vyslat k Pittovi pohled krajního zoufalství, když se zarazil a naklonil hlavu směrem k blížícímu se hukotu vrtulníku.

Pitt se k nebi podíval také. Přicházelo to od jihu a směřovalo přímo k nim. Nebyl to vojenský stroj, ale krásně aerodynamický civilní typ, na trupu s označením firmy Massarde Enterprises.

„Sakra!“ zaklel Giordino. Podíval se na haldu písku maskující voisin. „Poletí-li nízko nad námi, odfoukne z vozu všechen písek.“

„Jenom kdyby letěl přímo nad námi,“ uklidňoval ho Pitt. „Schovej se a ani se nehni.“

Pozorné oko by je zahlédlo. Ostražitý pozorovatel by si všiml podezřelého tvaru písečné hromady. Jenže pilot se soustředil na přistávací plochu u hlavní budovy vedení projektu a nevěnoval pozornost různorodým tvarům na zemi. Jediný pasažér helikoptéry studoval finanční zprávu a nedíval se z okna.

Helikoptéra přeletěla blízko nich, naklonila se k přistávací ploše a pak na ni dosedla. Za několik vteřin se rotor zastavil, otevřela se dvířka kabiny a z vrtulníku vystoupil muž. I na vzdálenost půl kilometru a bez dalekohledu ho Pitt neomylně poznal, když rázně kráčel k budově vedení.

„Mám dojem, že se vrátil náš přítel, aby nás strašil.“

Giordino si zastínil oči rukama. „Je to dost daleko, abych měl jistotu, ale máš, myslím, pravdu. Škoda, že nevzal také tu pianistku z lodního salonu.“

„Tos na ni ještě nezapomněl?“

Giordino se na Pitta uraženě podíval. „A proč bych měl?“

„Nevíš ani, jak se jmenuje.“

„Láska překoná všechny překážky.“

„Ty teď překonej svoje tokání a odpočiň si. Večer musíme chytit nějaký vlak.“

Studnu, kterou jim prospektor Kid popsal, minuli, když je meandr řečiště Oued Zaritu zavedl jiným směrem. Ovocné nápoje došly a zásoba vody klesla na dva litry. Rozdělili si ji a spolehli se, že najdou vodu u továrny.

Voisin zaparkovali v malé úžlabině asi kilometr na jih od opuštěné pevnosti a zahrabali se do písku pod autem, aby se trochu chránili před úmorným horkem. Giordino usnul rychle, ale Pitt měl plnou hlavu myšlenek a nemohl spát.

Noc v poušti přichází rychle. Soumrak před setměním je krátký. Nastalo zvláštní ticho rušené jen zvuky chladnoucího motoru auta. Suchý pouštní větřík už nebyl tak horký, odvál písek dne, na obsidiánové obloze se objevily první velké a jasné hvězdy. Vzduch byl tak čistý, že Pitt rozeznával jejich červené, modré a zelené barvy. Takové vesmírné divadlo ještě nezažil ani na širém oceánu.

Jen nerad probudil Giordina, ještě lépe zasypali auto a vydali se k pevnosti. Pečlivě za sebou zametali stopy palmovými větvemi. Minuli starý hřbitov legionářů a postupovali kolem deset metrů vysokých zdí až k hlavní bráně. Obrovská dřevěná vrata, stále ještě pevná a vybělená sluncem, byla pootevřená. Vstoupili na opuštěné nádvoří.

Nebylo těžké představit si formaci cizinecké legie stojící na nádvoří v pozoru v modrých blůzách, pytlovitých bílých kalhotách a bílých čepicích s rouškou na týle, než vykročí do pálícího písku, aby se vydali do boje s hordou Tuaregů. Rozměry tohoto opěrného bodu byly ve srovnání se standardem cizinecké legie malé. Zdi, dlouhé třicet metrů, tvořily dokonalý čtverec. U základny měřily tři metry, nahoře doplněné střídavě uspořádanými baštami, chránícími obránce. Celou stavbu mohlo snadno uhájit jen padesát mužů.

Vnitřek pevnosti nesl obvyklé známky pustnutí. Ležela tu směs věcí odhozených odcházejícími vojáky, smetí, které tu nechali cestovatelé pouští, jimž při písečné bouři pevnost posloužila jako úkryt. U jedné zdi se válel složený materiál, který tu zřejmě zůstal po dělnících na železnici. Pražce, nářadí, barely s naftou, vysokozdvižný vozík v překvapivě dobrém stavu.

„Jak by se ti líbilo být tu posádkou aspoň rok?“ zabručel Giordino.

„Ani týden,“ odsekl Pitt dál prohlížející pevnost.

Čekali na vlak a čas se mučivě vlekl. Vyhlídka, že chemická sloučenina, kterou Gunn objevil jako příčinu rudé skvrny, uniká ze solární spalovny odpadu, se zdála velmi pravděpodobná. Uvědomovali si, že dovnitř se dostanou jen lstí a stejně tajně musí získat důkazy o kontaminaci.

V objektu Fort Foureau se muselo dít něco nebezpečného. Podle vnějšího zdání přispívala solární stanice k boji proti milionům tun toxického odpadu, který produkovala světová průmyslová výroba. Ale seškrábejme lak, pomyslel si Pitt, a uvidíme, co najdeme pod povrchem.

Právě počítal jejich šance projít kontrolní stanicí a po průzkumu se dostat ven, a usoudil, že jsou mimořádně slabé, když v dálce zaslechl zvuk. Giordino se probral z mikrospánku a oba se na sebe podívali.

„Přijíždí vlak,“ ozval se Giordino.

Pitt se podíval na své vodotěsné doxy. „Jedenáct dvacet. Budeme mít spoustu času, abychom si objekt prohlédli a dostali se ven před svítáním.“

„Za předpokladu, že vlak pojede ráno zpět,“ upozornil Giordino.

„Zatím přijížděly přesně každé tři hodiny. Massarde si potrpí na jízdní řád, jako kdysi Mussolini.“ Pitt vstal a oprášil se. „Vyrazíme. Nechci zůstat u prázdných kolejí a dívat se na červené koncové svítilny.“

„Mně by to nevadilo.“

„Drž se při zemi,“ varoval Pitt. „Terén mezi pevností a kolejemi je otevřený.“

„Proletím nocí jako netopýr,“ ujistil ho Giordino. „Ale co když štěkající hafan s velkými prackami nebo bystrozraký strážný s automatem na to bude mít jiný názor?“

„Musíme naše podezření, že Fort Foureau je jen zástěrka, dokázat,“ přerušil ho Pitt rozhodně. „Jeden z nás se musí zachránit a varovat Sandeckera, i kdyby se druhý měl obětovat.“

Giordino se vážně podíval na Pitta a neřekl nic. Houkání vedoucí lokomotivy ohlásilo kontrolní stanici blížící se vlak. Giordino kývl směrem k trati. „Pospěšme si.“

Pitt mlčky přikývl.

Opustili vrata pevnosti a rozběhli se k trati.

33

Na půl cesty mezi pevností a kolejemi stál opuštěný nákladní renault. Všechno, co se dalo odmontovat, bylo pryč. Pneumatiky, kola, motor, převodovka a diferenciál, dokonce i přední sklo a dveře odvezl nějaký podnikavec na velbloudu do Gaa nebo Timbuktu.

Na oba přátele, kteří se schovali v jeho stínu před září světel lokomotivy, zapůsobil starý vrak tísnivě, ale poskytl jim dokonalý úkryt.

Otáčející se světlomet na lokomotivě vysílal silný paprsek do pouště jako maják a osvítil každou skálu a každé stéblo sporé trávy na kilometr daleko. Skrčili se, aby je nedostihl, dokud vlak nepřejel rychlostí, kterou Pitt odhadoval na padesát kilometrů za hodinu. Před vjezdem do kontrolní stanice strojvůdci začali brzdit. Pitt trpělivě čekal, dokud se rychlost vlaku pořádně nesnížila. Když se k vraku renaultu přiblížily poslední vagóny, odhadl rychlost na patnáct kilometrů, což stačilo pro pokus naskočit si.

Opustili bezpečný úkryt a skrčení se vrhli posledních několik metrů ke kolejím. Pozorně sledovali ploché vagóny, na kterých stály naloženy velké kontejnery. Na dohled už se blížil poslední vagón; nebyl to obvyklý služební vůz, ale obrněnec s kulometnou věží. Massarde nic nenechává náhodě. Doprovod tvořili žoldáci, zřejmě najatí za vysokou mzdu.

Proč tak úzkostlivá a důkladná bezpečnostní opatření? Většina států se na chemické odpady dívá jako na nutné zlo. Sabotáž nebo havárie a jejich únik uprostřed pouště by mezinárodní média a ekologové přešli téměř bez povšimnutí. Tak před kým se tak chrání? Určitě ne před hrstkou lupičů nebo teroristů.

„Naskočíme do třetího od konce.“

„Souhlasím. Vagóny na konci nebudou už tak důkladně prohlížet.“

Rozběhli se podél trati. Pitt rychlost vlaku odhadl špatně. Jel skoro dvakrát rychleji a nestačili mu. Ale nemohli to teď vzdát. Stráž by je mohla ve světle reflektorů zahlédnout. Vložili do běhu všechnu energii. Pitt byl větší a měl delší ruce. Zachytil se příčky žebříku, setrvačná síla jím hodila dopředu. Využil jí a vyšvihl se na plošinu.

Giordino minul zadní žebřík vagónu jen o několik centimetrů. Na štěrkovém podloží tratě se špatně utíkalo. Nezbývalo než naskočit na poslední vagón před strážným oddílem.

Zdálo se mu, že žebřík se blíží nadzvukovou rychlostí. Koutkem oka zahlédl otáčející se ocelová kola nepříjemně blízko. Takže – jeho poslední šance. Když mine, spadne pod kola nebo ho zastřelí strážní. Ani jedno ho nelákalo.

Povedlo se mu žebřík zachytit oběma rukama. Držel se zoufale, ale nohy nenašly oporu. Levou rukou se chytil další příčky. Dosáhl i pravou. Pak už mohl ohnout kolena a zachytit se nohama na nejnižší příčce.

Pitt několik vteřin chytal dech a potom vylezl na kontejner. Když se ohlédl, uvědomil si, že přítel není tam, kde by měl být. Až na dalším vagónu zahlédl temnou postavu a bílé zuby v Giordinově šklebící se tváři.

Bezmocně sledoval Giordina křečovitě se držícího žebříku, ale nemohl mu pomoci. Rozhlédl se podél vlaku. Veden šestým smyslem, otočil se dozadu a zamrazilo ho.

Na plošince, vyčnívající ze zadní části obrněného vagónu, stál strážný. Rukama se opíral o zábradlí a díval se daleko do pouště, která ubíhala kolem. Pittovi připadalo, že je v myšlenkách někde daleko, možná myslel na svou dívku. Stačilo však, aby se podíval podél vlaku, a Giordino byl ztracený.

Strážný se protáhl, otočil a vrátil se do klimatizovaného vagónu.

Giordino neztrácel čas a vylezl na kontejner, lehl si, přitiskl se k němu a těžce oddechoval. Vzduch byl stále horký, smíšený s výfukovými plyny dieselových motorů. Otřel si pot z čela a podíval se dopředu.

„Pojď za mnou,“ volal Pitt, aby přehlušil rachot vlaku.

Giordino, lezoucí opatrně po čtyřech, chvíli sbíral odvahu, pak vstal, rozběhl se a skočil. Dopadl na kontejner s roztaženýma rukama a s půlmetrovou rezervou. Pomocnou ruku nenašel. S bezmeznou důvěrou v atletické schopnosti přítele se Pitt věnoval prohlížení klimatizační jednotky, instalované na kontejneru. Vysoce zápalný chemický odpad musel být při cestě pouští chráněn před extrémními teplotami. Kompresor klimatizace byl poháněn malým benzinovým motorem, jehož výfuk tiše bublal potrubím s tlumičem.

Světla kontrolní stanice se nezadržitelně blížila a Pitt se soustředil na problém, jak se chránit před objevením. Předpokládal, že hlídky asi nechodí kolem vlaku jako běžná železniční policie hledající tuláky zavěšené pod vagóny. Doufal, že ani psy nemají, protože by nebyli ve vzduchu plném chemických výparů a dieselových zplodin k užitku.

Usoudil, že stanice je vybavena průmyslovou televizí. Massarde určitě využívá nejmodernější bezpečnostní techniku. Vlak projede stanicí pod bdělým okem sítě televizních kamer.

„Nemáš něco na povolování šroubů?“ zeptal se, aniž by jinak bral na vědomí Giordinovu přítomnost.

„Ty po mně teď chceš klíč na šrouby?“ Al nevěřil svým uším.

„Potřebuju vyšroubovat ten velký panel na boční stěně klimatizace.“

Giordino prohledal kapsy, ale to už udělali muži na Massardeově lodi. Našel jen niklák a desetník. „To je to nejlepší, co ti mohu poskytnout.“

Šroubů bylo deset, naštěstí se zářezem v hlavě. Niklák byl velký, ale desetník se Pittovi hodil. Čas pracoval proti němu. Začal se horečně zabývat šrouby.

„To sis vybral čas na opravu klimatizace.“

„Počítám, že vlak je kontrolovaný televizními kamerami, a projet nepozorovaně můžeme, jenom když se schováme za ten panel. Zakryje nás oba.“

Vlak zpomalil na minimum, polovina vagónů už projela do kolejiště za kontrolní stanicí. „Co kdyby sis trochu pospíšil?“ popoháněl ho Giordino.

Pitt měl obličej zalitý potem. Kamery už byly nadosah. Tři čtvrtiny vagónů už prošly kontrolou a Pittovi zbývaly ještě tři šrouby.

Ještě dva a poslední. Vagón před nimi vjel do stanice. V zoufalství popadl panel oběma rukama a vyrval ho.

„Rychle, posaď se zády ke klimatizaci,“ nařídil Giordinovi.

Vtlačili se do skříně klimatizační jednotky a panel postavili před sebe jako štít.

„Oklame to někoho?“ pochyboval Giordino.

„Televizní monitory jsou jen dvourozměrné. Pokud panel zaberou čelně, neuvidí nás za ním.“

Vagón pomalu vjel do tunelu se sterilně bílými stěnami, s televizními kamerami, snímajícími podvozek vagónu, boky a hořejší stěny kontejneru. Jejich kryt možná nebyl dokonalý, ale doufal, že monotónní pohled na nekonečné řady kontejnerů už otupil pozornost unavených strážců. Díváte-li se stokrát na stejný program, opakující se na deseti obrazovkách, vaši mysl to ukolébá a začne bloudit jinde.

Skrčení čekali na okamžik, kdy se rozezvučí sirény a poplašné zvonce, ale k žádnému alarmu nedošlo. Vagón vyjel pod noční oblohou na vedlejší kolej vedoucí podél betonové rampy, vybavené podvěsnými skladištními jeřáby.

„Kamaráde,“ Giordino nasadil zoufalou grimasu, „už to v té díře nevydržím.“

Pitt se zašklebil, šťouchl do něj a vyhlédl z úkrytu. „Ještě chvíli vydrž. Naši přátelé jsou stále s námi.“

Zůstali na kontejneru bez hnutí, ukrytí za panelem klimatizace. Neviditelní železničáři odpojili obrněný vagón a odtáhli ho malou elektrickou lokomotivou. Pak odpojili lokomotivy, které odhučely na kolej, kde čekala dlouhá řada prázdných vagónů na zpáteční cestu do přístavu v Mauretánii.

Oba Američané zůstali zatím v klidu a čekali, co se bude dít dál. Liduprázdné seřadiště a nákladová rampa byly osvětleny jasnými obloukovými lampami. Na rampě stála dlouhá řada podivných vozidel jako dřepící velké ploštice. Měla čtyři kola bez pneumatik a z jejich ložné plošiny vyčnívala vpředu jen malá budka se světlomety a čočkovou anténou.

Pitt se chystal přišroubovat zpět panel, když se něco nad ním pohnulo. Naštěstí zahlédl na stožáru u rampy kameru dříve, než opsala plný oblouk a zachytila je. Rozhlédl se a zpozoroval ještě čtyři další.

„Nehýbej se,“ varoval Giordina, „mají všude snímače a dálkové ovládání.“

Skrčili se zase za panel, aby probrali další postup. Náhle se rozsvítila světla na skladištním jeřábu a zabzučel jeho elektromotor. Chyběla na něm kabina pro obsluhu, ovládaný byl z centrály uvnitř objektu. Najel nad vlak a spustil do drážek s oky na horních hranách kontejneru vodorovné záchytné osy. Ozvalo se krátké zahoukání a jeřáb zvedl kontejner, vrátil se nad rampu a spustil ho na plošinové vozidlo. Operaci opakoval u dalšího kontejneru.

Než došlo na jejich, raději zůstali schovaní za panelem. Přes riskantní situaci, ve které byli, musel Pitt obdivovat, jak celý provoz probíhá automaticky, bez zásahu člověka. Jakmile jeřáb kontejner i s jeho pasažéry naložil na plošinu vozidla, ozval se bzučák a tiše se rozjeli po překladišti a sjeli na dlouhou rampu vedoucí k otevřené šachtě do podzemí.

„Kde jsou řidiči?“ divil se Giordino.

„Místo nich slouží dopravní robot,“ vysvětlil mu Pitt. „Řídí ho centrála někde uvnitř té fabriky.“

Panel přichytili jen několika šrouby a přelezli k čelu kontejneru, aby mohli pozorovat nezvyklou scénu.

„Něco tak účelného a výkonného jsem nikdy neviděl,“ přiznal Giordino tiše.

Pitt musel souhlasit. Byl to úžasný pohled. Rampa, malý technický zázrak, zakřivená jako vývrtka, se vinula hlouběji a hlouběji do nitra pouště. Odhadoval, že už ujeli asi sto metrů, přes čtyři patra, která se táhla pod zemí do nedohledna.

Patra byla označena symboly a francouzskými nápisy. Horní patrně určená pro biologické odpady, nižší pro chemické. Netušili, kam putuje jejich kontejner.

Vypadalo to na obrovské podzemní skladiště. Pitta znepokojovalo, proč je reaktor, který odpad spaluje, tak hluboko pod zemí. Předpokládal, že bude někde na povrchu, blízko slunečních kolektorů.

Nakonec rampa vyústila přímým směrem do nesmírné jeskyně. Její strop dosahoval výšky nejméně čtyřposchoďového domu. Jako loukotě kola vycházely z jeskyně boční tunely všemi směry. Dílo přírody zřejmě uměle rozšířili raženými chodbami.

Pittova zvědavost vystrkovala tykadla. Pátral po lidech, ale nikde nenalézal známku nějaké obsluhy. Celý provoz v jeskyni byl řízený automaticky. Elektrický vůz, jako obrovský brouk, sledoval mravence před sebou a zabočil do jednoho z bočních tunelů označeného červenou značkou s černým úhlopříčným pruhem. Shora se ozývaly prazvláštní zvuky doprovázené ozvěnou.

„Je to skvěle zorganizovaný byznys,“ podivoval se Giordino a ukázal na řadu transportérů, pohybujících se opačným směrem, už s otevřenými dveřmi kontejnerů. Zely prázdnotou.

Jejich vozidlo zpomalilo a zabočilo do prostorné kobky, ve které končily, na sobě naskládány, tisíce betonových nádrží označených žlutočerným symbolem. Robot překládal barely z kontejnerů.

Pitt hlasitě zaskřípal zuby. Přál si být kdekoli jinde, jen ne v této smrtelné pasti.

Barely nesly symbol radioaktivity.

Narazili na tajemství Fort Foureau, podzemní skládky nukleárního odpadu netušených rozměrů.

Massarde, pozorující televizní monitor, potřásl s úžasem hlavou. Obrátil se k asistentu Felixovi Verennemu.

„Ti chlápci jsou neuvěřitelní.“

„Jak mohli projít kontrolní stanicí?“ uvažoval Verenne.

„Stejně jako utekli z mé lodi, ukradli auto generála Kazima a překonali polovinu Sahary. Mazanost a buldočí vytrvalost.“

„Máme je ve skladovací komoře zavřít, dokud nezemřou na následky radiace?“

Massarde chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Ne, pošlete tam bezpečnostní službu. Ať je zajistí, nechají důkladně dekontaminovat a přivedou je sem. Chtěl bych si s panem Pittem promluvit, než ho dám zlikvidovat.“

34

Massardeova bezpečnost je zatkla za dvacet minut. Skryté kamery je zachytily, když přelézali do prázdného kontejneru, aby vyjeli z podzemní jeskyně.

Stráž otevřela kontejner těsně před přeložením na železniční vagón. Neměli šanci postavit se na odpor nebo se pokusit o útěk. Přepad byl dobře koordinovaný a naprosto je překvapil.

Deset mužů s výhružným pohledem mířilo automaty na jejich hlavy. Pitta zaplavila vlna hořkosti a porážky, že se nechal chytit Massardem jednou, zavinil špatný propočet, ale že se nechal chytit dvakrát, to už byla pořádná hloupost. Díval se na strážné beze strachu a bez hněvu. Za to, že nebyl prozíravější, mohl proklínat jen sám sebe.

Teď jen mohli doufat, že nebudou zlikvidováni hned, dříve než se jim naskytne nějaká, byť sebemenší možnost k útěku. Pomalu zvedli ruce a složili je za hlavu.

„Snad nám prominete ten vpád,“ pronesl Pitt klidně. „Jen jsme hledali toaletu.“

„Jistě nechcete, aby se nám tu přihodilo něco nemilého,“ podpořil ho Giordino.

„Ticho! Oba dva!“ křikl na ně bezpečnostní důstojník v pečlivě vyžehlené uniformě s červenou degolovkou na hlavě. Tón měl strohý a chladný, s nepatrným francouzským přízvukem. „Prý jste nebezpeční, ale myšlenky na útěk si nechte zajít. Moji lidé jsou vycvičení trestat odpor definitivním způsobem.“

„O co tak hrozného jde?“ zeptal se Giordino nevinně. „Děláte, jako bychom ukradli sud použitého dioxinu.“

Důstojník ho ignoroval. „Vaše totožnost?“

Pitt se na něj podíval: „Já jsem Rocky a tady můj přítel –“

„Bull Winkle,“ doplnil Giordino.

Důstojníkovy rty zkřivil úsměšek. „Zřejmě se vám to zdá lepší než Dirk Pitt a Albert Giordino.“

„Tak když to víte, proč se ptáte?“

„Pan Massarde vás očekává.“

„Poslední místo, kde by nás očekávali, je samotný střed pouště,“ parodoval Giordino Pittova slova, která pronesl v Bouremu. „Trochu jsme se přepočítali, že?“

Pitt lehce pokrčil rameny. „Nalistoval jsem špatný scénář.“

„Jak jste pronikli kontrolní stanicí?“

„Nasedli jsme na vlak,“ nesnažil se skrývat pravdu Pitt.

„Dveře nákladních kontejnerů jsou po naložení uzamčeny na heslo. Nemohli jste je za jízdy otevřít.“

„Měli byste poradit vašim lidem u monitorů, aby si všímali klimatizace na kontejnerech. Je jednoduché odstranit panel a schovat se za něj.“

„Opravdu?“ Kapitán projevil zájem. „Musíme doplnit bezpečnostní manuál.“

„To mi lichotí,“ zašklebil se Pitt.

Důstojník přimhouřil oči. „Dlouho nebude, to vám garantuju.“ Promluvil do vysílačky. „Pane Massarde?“

„Ano,“ zachraptěl hlas z reproduktoru.

„Kapitán Brunone, pane.“

„Pitt a Giordino?“

„Jsou v našich rukách.“

„Bránili se?“

„Ne, vzdali se klidně.“

„Přiveďte je, kapitáne.“

„Ano, pane, hned po dekontaminaci.“

„Pomohlo by nám, kdybychom řekli, že toho litujeme?“

„Zdá se, že vy, Američané, se svého humoru nikdy nevzdáte,“ odpověděl Brunone chladně. „Můžete se panu Massardeovi omluvit osobně. I kdybych přihlédl jen k faktu, že jste mu zničili helikoptéru, nečekal bych na vašem místě žádné slitování.“

Yves Massarde se neusmíval často. Ale když do jeho velké pracovny Američany přivedli, usmíval se. Pohodlně opřený v malém koženém křesle, tvářil se spokojeně, jako majitel pohřebního ústavu po epidemii skvrnitého tyfu.

Felix Verenne stál u okna a bezvýrazným pohledem jako čočky kamery se díval na továrnu. Měl pohrdavě stažené rysy obličeje. Kontrast k pobavenému výrazu jeho nadřízeného.

„Skvělá práce, kapitáne Brunone,“ předl Massarde. „Dostal jste je, nepoškozené, nezraněné.“ Podíval se zamyšleně na oba muže, stojící před ním v čistých bílých overalech. Ocenil jejich opálené tváře a dobrou fyzičku, zaznamenal klidný výraz. Připomněl si jejich obdobnou lhostejnost při setkání na lodi. „Spolupracovali tedy bez problémů.“

„Jako školáci při vyučování,“ odpověděl Brunone úředně. „Udělali, co jsem jim nařídil.“

„To od nich bylo velmi prozíravé,“ zabručel Massarde. Vstal z křesla, obešel stůl a podíval se Pittovi do obličeje. „Blahopřeji k cestě pouští. Generál Kazim odhadl, že nevydržíte ani dva dny. Pozoruhodný výkon dostat se tak daleko a tak rychle v nepříznivém terénu.“

„Generál Kazim je poslední, na jehož předpovědi bych se spoléhal,“ pronesl Pitt přívětivě.

„Ukradli jste mi vrtulník a potopili ho v řece, pane Pitte. To vám přijde draho.“

„Nezacházel jste s námi na lodi pěkně, tak jsme vám to oplatili.“

„Generálův drahocenný veterán?“

„Motor se zadřel, tak jsme ho spálili.“

„Máte ošklivý zvyk ničit cizí majetek.“

„Když jsem byl malý, rozbil jsem vždycky všechny hračky,“ vysvětlil Pitt klidně. „Mého otce to dohánělo k šílenství.“

„Já si mohu vždycky koupit helikoptéru novou, ale generál si bohužel nový voisin koupit nemůže. Radujte se z času, který vám zbývá, než se do vás v mučírně pustí jeho sadisté.“

„Ještě štěstí, že jsem masochista,“ poznamenal Giordino.

Massardeovou tváří přelétl pobavený výraz, ale rychle se změnil na výraz zvědavosti. „Co se vám na Fort Foureau zdá tak zajímavého, že jste sem vážili cestu přes půl Sahary?“

„Na lodi jsme se ve vaší společnosti cítili tak dobře, že jsme se rozhodli navštívit vás ještě jednou –“

Velký diamant na Massardeově prstenu se zablyštěl, když rukou švihl vzduchem a udeřil Pitta do obličeje. Diamant mu rozřízl tvář.

Pittova hlava se stočila, ale nohy zůstaly pevně zakotveny. „Znamená to, že mě vyzýváte na souboj?“ vyrazil ze sebe s neveselým úšklebkem.

„Ne, znamená to, že vás začnu pomalu namáčet do sudu s kyselinou dusičnou, abyste začal mluvit rozumně.“

Pitt se podíval na Giordina, opět na Massardea a pokrčil rameny. „Dobrá, Massarde. Dochází u vás k úniku.“

Massarde se zamračil. „Buďte konkrétní.“

„Nebezpečný odpad, jejž máte spalovat, prosakuje do vody, která protéká podzemním řečištěm a znečišťuje každou studnu odtud až po Niger. S jeho vodami pak teče do Atlantiku, kde způsobuje katastrofu, která může zničit život v oceánech. To jen pro začátek. Sledovali jsme staré řečiště a zjistili, že kdysi teklo přímo pod Fort Foureau.“

„Jsme vzdáleni čtyři sta kilometrů od Nigeru,“ namítl Verenne. „Voda pod zemí tak daleko nemůže téct.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Pitt. „Fort Foureau je jediný podnik v Mali, kam se chemický a biologický odpad dopravuje. Chemická látka, která zavinila katastrofu v moři, pochází odtud. Je to jediný možný zdroj. Nemám pochybnosti, když teď vím, že odpady místo spalování skladujete.“

Massarde stáhl hněvivě rty. „Nemáte pravdu, pane Pitte. My ve Fort Foureau odpad spalujeme. A to velmi značné množství. Pojďte vedle a já vám to ukážu.“

Kapitán Brunone ustoupil stranou a pokynul oběma mužům, aby ho následovali.

Zavedli je do místnosti, v jejímž středu měli umístěný průřez třírozměrným modelem stanice Fort Foureau, propracovaný do nejmenších detailů, jako by se pozorovatel v reálu na něj díval z helikoptéry.

„Je to přesný model, nebo fantazie?“ zeptal se Pitt.

„Máte před sebou přesné zobrazení skutečnosti,“ ujistil ho Massarde.

„A vy jste ochotný nám podat nepřikrášlenou přednášku o jeho faktickém provozu.“

„Poznatky si můžete vzít s sebou do hrobu,“ poznamenal Massarde. Použil ukazovátko ze slonové kosti a zaměřil jeho vrchol na velké pole na jižní straně závodu, pokryté slunečními kolektory. „Jsme energeticky úplně soběstační,“ začal vysvětlovat. „Vyrábíme vlastní elektřinu pomocí plochých slunečních kolektorů, vyrobených z polykrystalického silikonu. Mají celkovou plochu čtyř čtverečních kilometrů. Vyznáte se ve fotovoltanice?“

„Vím, že se stává nejčistší formou získávání energie. Pokud tomu rozumím, jde o solární technologii měnící energii slunce na energii stejnosměrného elektrického proudu.“

„Správně,“ potvrdil Massarde. „Když sluneční světlo nebo to, co vědci označují jako energii solárních fotonů, po cestě 115 milionů kilometrů kosmickým prostorem dopadne na povrch kolektorových článků, vzbudí elektrický tok o velikosti, která by stačila na provoz trojnásobně velkého provozu, než je náš. V tom máme obrovské možnosti expanze do budoucnosti.“ Odmlčel se a ukázal na budovu vedle kolektorového pole. „V této budově pracují generátory, poháněné energií získanou kolektory. Doplňuje je subsystém energie ukládané do baterií a využívané v noci, popřípadě ve dnech, když nesvítí slunce. Ty však jsou v této oblasti Sahary vzácností.“

„To je skutečně účinný energetický systém. Ale vaše kolektory nepracují se stejným stupněm účinnosti.“

Massarde se na Pitta zamyšleně podíval. Zvláštní, že ten muž je vždycky o krok před ním. Namířil ukazovátkem na pole v sousedství soupravy kolektorů s parabolickým profilem zrcadel, které Pitt pozoroval předešlý den.

„Pracují se stejnou účinností,“ odpověděl chladně. „Moje technologie ničení nebezpečného odpadu pomocí solární energie je nejmodernější na světě. Pole superkoncentračních kolektorů soustředí energii na ekvivalent osmdesáti tisíc našich sluncí. Energie fotonů se pak koncentruje do prvního ze dvou křemíkových reaktorů.“ Ukázal na miniaturní budovu. „V prvním reaktoru se jedovatý odpad při teplotě 950° Celsia rozloží na neškodné chemické látky. V druhém reaktoru se při teplotě kolem 1200° Celsia spálí všechny zbývající nepatrné zbytky škodlivých látek. Všechny známé, člověkem vyrobené toxické chemikálie se dokonale a úplně zničí.“

Pitt se na Massardea podíval s respektem smíšeným s pochybnostmi. „To všechno zní velmi přesvědčivě. Když však je váš detoxikační provoz takovou technickou špičkou, proč ukrýváte miliony tun odpadu pod zemí?“

„Jen velmi málo lidí si uvědomuje, jaké obrovské a stále rostoucí množství chemikálií na světě vzniká. Známe sedm milionů chemických sloučenin, které člověk vynalezl a vyrábí. Každý týden vzniká deset tisíc nových. Při současném tempu se na světě ročně nashromáždí přes dvě miliardy tun odpadu. Tři sta milionů jen ve Spojených státech, dvakrát tolik v Evropě a v Rusku. Dvojnásobek v Japonsku, Jižní Americe, Číně a v Africe. Část se spálí ve spalovnách, ale většina putuje na nelegální skládky nebo se vypustí do vody. Není pro ně jiné řešení. Zde, na Sahaře, daleko od přelidněných měst i od zemědělské půdy, jsem vytvořil bezpečné místo, kam světový průmysl může posílat toxické odpady. V současné době může Fort Foureau zničit přes čtyři sta milionů tun odpadu ročně. Nemohu však zpracovat všechen odpad, dokud nebudou dokončeny mé podobné projekty v poušti Gobi a v Austrálii, určené pro zpracování odpadu z Číny a jiných zemí Dálného východu. Pro zajímavost, za dva týdny se má spustit solární spalovna ve Spojených státech.“

„To je velmi záslužné, ale nemůže to omluvit fakt, že pod zemí skladujete odpad, který nestačíte zničit, a inkasujete za to peníze.“

Massarde přikývl. „Otázka rentability, pane Pitte. Uskladnit toxický odpad je levnější než jej nákladně ničit.“

„Ale stejnou logikou se řídíte i u radioaktivního odpadu,“ obvinil ho Pitt.

„Odpad je odpad. Pokud se týká účinku na lidi, jeden zabíjí ozářením, druhý jako jed. V čem je rozdíl?“

„Zahrabat a pustit z hlavy. K čertu s následky.“

Massarde pokrčil lhostejně rameny. „Nějak se ho lidé zbavit musí. Moje země má nejrozsáhlejší program jaderné energetiky na světě hned po Spojených státech, pokud jde o počet provozovaných reaktorů. Dvě skládky radioaktivního odpadu už jsou v provozu. U Soulaines a v oblasti La Manche. Naneštěstí ani jedna z nich nebyla projektovaná pro ukládání jaderného odpadu s dlouhým poločasem rozpadu nebo s vysokou radioaktivitou. Plutonium 239 má například poločas rozpadu dvacet čtyři tisíce let. Existují radioaktivní nuklidy s poločasem stokrát delším. Žádný systém ukládání nevydrží déle než deset až dvacet let. Jak jste při vaší nezvané exkurzi do naší skladovací jeskyně mohli zjistit, takový odpad s vysokou radioaktivitou přijímáme a ukládáme zde.“

„Ale přes svatouškovské řeči o managementu odpadu je váš projekt solární detoxikace Potěmkinovou vesnicí.“

Massarde se pousmál. „Svým způsobem ano. Ale jak jsem vysvětlil, veliké množství odpadu skutečně ničíme.“

„Hlavně proto, abyste ukolébali světové veřejné mínění,“ pronesl Pitt suše a nesmlouvavě. „Obdivuji, pane, že se vám ten kamuflážní objekt podařilo vybudovat, a přitom vás mezinárodní výzvědné agentury neodhalily. Jak jste dokázali vyhloubit podzemní skladovací prostory a dopravní linky?“

„Nic zvláštního,“ odpověděl Massarde přezíravě, „když jsem postavil železniční trať, po které jsme sem dopravili dělníky, stavební materiál a stroje, začal jsem s výkopovými pracemi pod první budovou. Zeminu jsme tajně dopravovali v prázdných kontejnerech vracejících se do Mauritánie. Tam ji využili při zasypávání skládek u přístavu. Je to mimochodem prosperující projekt.“

„Velmi obratné. Vyděláváte na tom, co se dováží, i na tom, co se odváží, na písku a kamení.“

„V podnikání se nespokojím s jednou výhodou, když se druhá nabízí sama,“ odvětil stroze Massarde.

„Nikdo se nic nedozví, nikdo si nestěžuje. Žádná agentura pro ochranu životního prostředí vám nehrozí, že podnik zavře, žádné mezinárodní pobouření nad znečišťováním podzemních vod. Nikdo vás neobtěžuje otázkami na metody provozu, zvláště ne společnosti produkující masy odpadu. Ty jsou rády, když se ho zbaví za přijatelnou cenu.“

Verenne utkvěl na Pittovi bezvýrazným pohledem. „Když jde o ochranu životního prostředí, pak jen málo svatých praktikuje, to co káže,“ poznamenal chladně. „Nikdo není bez viny, pane Pitte. Každý využívá produkty chemie od benzinu přes plasty, konzervační prostředky v potravinářství a léky. Je to případ, kdy porota v duchu souhlasí s viníkem. Nikdo, ani jedinec, ani organizace, to monstrum nemůže ovládnout, nebo dokonce zničit. Je to dobře prosperující Frankenstein, který nám příliš vyrostl, a je pozdě na to zabít ho.“

„Tak ho ve jménu vyšších zisků přikrmujete. Místo řešení stavíte kulisy jako kdysi Potěmkin.“

„Potěmkin?“

„Ano, klamete svět, místo abyste vrtali několik kilometrů pod zemský povrch a tam budovali v geologicky stabilních vrstvách, daleko od vodních zásob, bezpečné prostory pro dlouhodobé ukládání nebezpečného odpadu.“ Odvrátil se od Verenneho a podíval na Massardea. „Jste jen ubohý, šidící stavitel, účtující si přehnaně vysoké ceny za podřadnou stavbu, která navíc ohrožuje lidské životy.“

Massarde zrudl, ale dovedl se ovládat. „Únik nebezpečných látek za padesát nebo sto let ohrozí jen hrstku nomádů. Znamená jen bezvýznamné riziko.“

„To se lehce říká.“ Pittovi ztvrdly rysy. „Ale nebezpečné látky unikají už dnes a obyvatelstvo zde na jejich následky umírá, zatímco my tu diskutujeme. A nezapomeňte, že jste zavinil katastrofu, která ohrožuje život v moři a ohrozí i život na pevninách.“

Obvinění z ohrožení života na Zemi na Massardea nezapůsobilo. Zmínka o umírajících nomádech mu však něco připomněla. „Spolupracujete s doktorem Hopperem a jeho inspekčním týmem WHO?“

„Ne, Giordino a já pracujeme na vlastní pěst.“

„Ale víte o nich.“

Pitt přikývl. „Znám biochemičku z jeho skupiny, jestli vám to udělá dobře.“

„Doktorka Eva Rojasová,“ pronesl pomalu Massarde a sledoval dojem, jaký na Pitta jméno učiní.

Pitt postřehl léčku, ale neviděl, co by mohl ztratit, když nechá Massardea hovořit dál. „Uhodl jste.“

Massarde své pohádkové bohatství nevyhrál v loterii. Byl mistrem klamných operací a intrik, ale jeho největší předností byla schopnost vystihnout podstatu problémů. „Zkusím hádat ještě jednou. To vy jste ji zachránil, když ji u Káhiry přepadli zabijáci generála Kazima.“

„Naskytl jsem se u toho, ano. Minul jste se povoláním, Massarde. Mohl byste hádat z ruky.“

Massardea novost této konfrontace přestala bavit. Nebyl zvyklý, aby mu někdo odporoval. Pro muže, který se denně zabýval řízením ohromného finančního impéria, už se rozhovor s nevítanými vetřelci příliš protáhl. Nastal čas je předat podřízeným.

Kývl na Verenneho. „Zábava skončila. Zařiďte, prosím, aby si ty muže převzal do opatrování generál Kazim.“

Verenneho kamenná tvář se rozzářila úsměvem krajty. „S potěšením.“

Kapitán Brunone nebyl ze stejného těsta jako Massarde nebo Verenne. Byl produktem francouzské vojenské školy, a i když se vzdal kariéry důstojníka za nabídku trojnásobného platu, zachoval si určitý smysl pro čest. „Promiňte, pane Massarde, ale generálovi Kazimovi bych do rukou nedal ani vzteklého psa. Ti muži se sice provinili neoprávněným vniknutím do objektu, ale nezaslouží si, aby je umučili barbaři.“

Massarde Brunoneho slova chvíli zvažoval. „Správně, správně,“ pronesl kupodivu vlídně. „Nemůžeme se snížit na úroveň generála a jeho řezníků.“ Obličej se mu rozjasnil, když se zadíval na Pitta a jeho druha. „Verenne, dejte je dopravit do Tebezzy. Pan Pitt se tam při dolování zlata může těšit ze společnosti doktorky Rojasové.“

„A co Kazim?“ zeptal se Verenne. „Bude se cítit podvedený, když se jim nebude moci odměnit za zničení jeho auta.“

„Nevadí,“ usoudil Massarde naprosto lhostejně, „až zjistí, kde jsou, budou už po smrti.“

35

Prezident se na Sandeckera podíval přes stůl v oválné pracovně. „Proč jsem se o tom nedozvěděl dříve?“

„Informovali mě, že jde o problém s nízkou prioritou, který neopravňuje přerušení vašeho nabitého programu.“

Prezident zalétl pohledem na šéfa štábu Bílého domu Earla Willovera. „Je to pravda?“

Plešatějící muž s brýlemi, kolem padesátky, ozdobený velkým rezavým knírem, se pohnul v křesle a zazíral na Sandeckera. „Protáhl jsem teorii rudé skvrny Národním úřadem pro vědu. Nesouhlasili s názorem, že jde o globální ohrožení.“

„Jak tedy vysvětlí její neuvěřitelný růst, který zamořuje celou střední oblast Atlantiku?“

Willover neochvějně vrátil prezidentův pohled. „Uznávaní oceánologové věří, že růst skvrny je dočasný a brzy se zastaví a rozptýlí, jak se stalo i v minulosti.“ Vedl exekutivní sekci Bílého domu jako Horatius hájící most přes Tiberu proti celé etruské armádě. Jen málo lidí přes něj proniklo do oválné pracovny a ještě méně jich uniklo jeho hněvu, když přetáhli čas návštěvy nebo měli odvahu nesouhlasit s prezidentem a přít se o politiku. Je zbytečné podotýkat, že každý člen Kongresu ho snášel asi jako mor.

Prezident se podíval na satelitní snímky Atlantiku na stole. „Rozhodně to není fenomén, který bychom měli ignorovat.“

„Za normálních okolností by rudá skvrna spotřebovala běžné zdroje a ustoupila by,“ vysvětloval Sandecker. „Ale ze západního pobřeží Afriky do oceánu proniká neznámá syntetická aminokyselina kombinovaná s kobaltem, která stimuluje růst skvrny do nebývalých rozměrů.“

Prezident, bývalý senátor za Montanu, vypadal, že se cítí lépe v sedle než za psacím stolem. Hubený dlouhán mluvící s měkkým přízvukem a s pronikavým pohledem jasně modrých očí. Každého muže oslovoval pane a každou ženu ma’am. Kdykoli se mu podařilo uniknout z Washingtonu, vypravil se na svůj ranč nedaleko Custerova bojiště na řece Yellowstone. „Jestliže je to nebezpečí tak vážné, jak říkáte, pak hrozí celému světu.“

„Jestli se mýlíme, tak jen v tom, že je podceňujeme,“ vysvětloval Sandecker. „Počítačoví experti aktualizovali rychlost šíření skvrny. Jestli ji nezastavíme, život na Zemi skončí nedostatkem kyslíku v atmosféře, nejpozději příští rok, pravděpodobně dříve. V oceánech zmizí život do jara.“

„To je směšné,“ vybafl Willover. „Lituji, admirále, ale jedná se o klasický případ malého kuřátka, křičícího, že na ně padá obloha.“

Kdyby pohledy zabíjely, Willover by ležel mrtev, probodený oštěpem skrz naskrz.

„Já nejsem malé kuřátko a nadcházející zkáza je velmi reálná. Nemluvíme o potenciálním riziku ničení ozónové vrstvy a jejího vlivu na rakovinu kůže za dalších dvě stě let. Žádné geologické drama nebo neznámá epidemie ani nukleární Armageddon následovaný temnotou, ani srážka naší planety s meteoritem. Pokud se rudá skvrna nezastaví, a to velmi rychle, vysaje kyslík z ovzduší a zmizí život na naší planetě.“

„Vykreslil jste mi velmi chmurný obraz, pane,“ ozval se opět prezident. „Tak chmurný, že si to sotva dokážu představit.“

„Dovolte, abych to vyjádřil takto, pane prezidente. Budete-li opět zvolen, je pravděpodobné, že se nedožijete konce svého volebního období. Nebudete mít ani nástupce, protože tu nezůstane nikdo, kdo by ho zvolil.“

Willover se nedal přesvědčit. „Ale jděte, admirále. Proč se nezahalíte do prostěradla a nechodíte kolem se standartou, že konec světa nastane o půlnoci? Představa, že ode dneška do roka bude lidstvo vyhubeno kvůli nějakým mikroorganismům, které to přehánějí se sexem, mi připadá přitažená za vlasy.“

„Fakta mluví sama za sebe,“ odporoval Sandecker trpělivě.

„Váš termín zkázy života zní jen jako taktika, používající se na strašáky,“ odpověděl Willover. „I kdybyste měl pravdu, vědci budou mít stále spoustu času, aby vymysleli, jak situaci řešit.“

„Čas už nemáme. Uvedu malou zjednodušenou ilustraci. Představte si, že velikost rudé skvrny se každý týden zdvojnásobí. Když tomu nezabráníme, pokryje každý čtvereční kilometr oceánů za sto týdnů. Pokud se historie bude opakovat, vlády se nerozhodnou udělat něco s tím problémem, dokud světový oceán nebude pokrytý alespoň do poloviny. Teprve pak se narychlo vypracuje program, jak se rudé skvrny zbavit. Ptám se vás, pane prezidente, i vás, pane Willovere, za kolik týdnů se oceány skvrnou pokryjí úplně a kolik máme času, aby se ještě dalo katastrofě zabránit.“

Prezident si vyměnil zmatený pohled s Willoverem. „Nemám ponětí.“

„Ani já,“ přidal se Willover.

„Odpověď zní: světový oceán se do poloviny pokryje za 99 týdnů a na akci zbude pouze jeden týden.“

Když si prezident uvědomil dosah tohoto výpočtu, zapůsobilo to na něj. „Oba chápeme vaše stanovisko, admirále.“

„Rudá skvrna nejeví známky odumírání,“ pokračoval Sandecker. „Teď už víme proč. To je první krok správným směrem. Dalším problémem je zarazit kontaminaci u samého zdroje a pak najít prostředek, kterým růst bičíkovitých řas zastavíme, nebo alespoň omezíme.“

„Promiňte, pane prezidente, ale musíme to zkrátit. Máte jít na oběd s vůdci senátní většiny i menšiny.“

„Ať počkají,“ řekl prezident podrážděně. „Víte už, odkud ta nebezpečná látka přichází, admirále?“

Sandecker potřásl hlavou. „Ještě ne, ale máme podezření, že přitéká podzemní řekou do Nigeru a pochází z francouzské solární spalovny odpadů na Sahaře.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

„Ředitel speciálních projektů a jeho pravá ruka jsou nyní ve Fort Foureau.“

„A jste s nimi v kontaktu?“

Sandecker zaváhal. „Musím říci, že ne.“

„Jak to všechno víte?“ ucítil slabinu Willover.

„Snímky špionážní družice je identifikovaly, když do objektu pronikli na železničním vagónu současně s nebezpečným nákladem.“

„Ředitel speciálních projektů?“ zalovil v paměti prezident. „Není to Dirk Pitt?“

„Ano, a Albert Giordino.“

Prezident se ve vzpomínkách zahleděl do prázdna. Pak se usmál. „Pitt je ten muž, který nás zachránil před hrozbou Kaitenovy nukleární bomby.“

„Přesně tak.“

„Není náhodou odpovědný za ten malér s beninskou flotilou na Nigeru?“ rýpnul Willover.

„Ano, ale vinu nesu já. Protože moje varování nikdo nevyslyšel a nepřiměl jsem ke spolupráci Pentagon, vyslal jsem Pitta a s ním dva nejlepší muže NUMA na Niger, aby vystopovali zdroj kontaminace.“

„Vy jste nařídil neschválenou operaci na území cizího státu,“ vybuchl Willover.

„Také jsem přesvědčil Halu Kamil, aby mi půjčila speciální jednotku OSN na záchranu mého zástupce a dat, která tam získal.“

„Vystavil jste riziku celou naši africkou politiku.“

„My nějakou máme?“ neohroženě mu Sandecker blokoval smeč.

„Překračujete míru, admirále. To může mít vážný dopad na vaši kariéru.“

Sandecker se nenechal tak snadno donutit k ústupu. „Jsem povinován jenom Bohu, vlasti a prezidentovi, Willovere. Vy a moje kariéra jste po nich asi na osmdesátém šestém místě.“

„Pánové,“ přerušil je prezident, „pánové.“ Mračil se však spíš pro efekt. V duchu se ohromně bavil, když se pracovníci Bílého domu dostávali do křížku se členy kabinetu. „Nepřeji si žádné třenice. Jsem přesvědčen, že stojíme tváří v tvář hrozivé skutečnosti, a bude lépe, když na jejím řešení budeme pracovat svorně.“

Willover si rezignovaně vzdychl. „Samozřejmě se budu řídit vaším přáním.“

„Pokud nebudu muset překřikovat hurikán,“ ovládl se už Sandecker, „a dostanu podporu, abych mohl katastrofu zastavit, nebudete se mnou mít žádný problém.“

„Co radíte, abychom udělali?“ zeptal se prezident.

„Všichni v NUMA pracují čtyřiadvacet hodin denně na hledání protilátky, která by zničila nebo alespoň neutralizovala rudou skvrnu, a přitom nenarušila ekosystém oceánu. Jestliže Pitt dokáže, že kontaminace opravdu pochází z Fort Foureau, ponechám vám, pane prezidente, na zvážení, jaké prostředky použijete, abyste dosáhl ukončení provozu ve Fort Foureau.“

Nastalo ticho. Přerušil je Willover: „Přes hrozivé vyhlídky, předestřené nám admirálem, který teď má navrch, nebude jednoduché jednostranně dosáhnout uzavření mnohamilionového objektu francouzského investora v suverénní zemi. A takovou zemí Mali je.“

„Musel bych hodně vysvětlovat,“ připustil prezident, „kdybych vydal letectvu rozkaz, aby objekt srovnalo se zemí.“

„Buďte opatrný, pane prezidente,“ varoval Willover. „Podle mne může vaše administrativa snadno zabřednout do tekutých písků.“

Prezident pohlédl na Sandeckera: „Co vědci v zahraničí? Dívají se na nebezpečí stejně?“

„Ne v plném rozsahu,“ připustil admirál. „Zatím ne.“

„Kdy jste tomu přišli na stopu?“

„Teprve před dvanácti dny. Expert NUMA na oceánské proudy zpozoroval na snímcích kamer satelitního systému SeaSat nezvykle velký rozsah rudé skvrny a sledoval její růst. Když zjistil, že je neuvěřitelně rychlý, hlásil mi to. Po pečlivém zvážení jsem se rozhodl tato fakta nezveřejňovat, dokud záležitost nedostaneme pod kontrolu.“

„Neměl jste právo vzít záležitost do vlastních rukou,“ rozhořčil se Willover.

Sandecker pokrčil rameny. „Oficiální Washington zůstal k mým varováním hluchý. Neměl jsem na vybranou.“

„Jaké neodkladné kroky navrhujete?“ zeptal se prezident.

„Prozatím nemůžeme dělat nic jiného než pokračovat ve shromažďování dat. Generální tajemnice Hala Kamil souhlasila se svoláním zvláštního uzavřeného zasedání světových oceánografů v hlavním štábu OSN v New Yorku. Pozvala mě, abych shrnul situaci a zorganizoval mezinárodní komitét oceánologů. Jeho úkolem bude koordinace práce, sdílení informací a hledání řešení.“

„Dávám vám volnou ruku, admirále. Průběžně mě informujte, kdykoli se objeví něco nového.“ Obrátil se k Willoverovi: „Raději ihned informujte Douga Oatese na ministerstvu zahraničí a také Národní radu pro bezpečnost. Pokud se dokáže, že Fort Foureau nese za katastrofu odpovědnost, a kdybychom nedosáhli spolupráce se státy, kterých se to týká, musíme se chopit iniciativy sami a ten objekt vyřadit.“

Willover vstal. „Pane prezidente, důrazně doporučuji obrnit se trpělivostí. Jsem přesvědčený, že ta mořská kalamita, nebo jak ten jev chcete nazývat, přejde sama, jak si to myslí i vědci, jejichž mínění si vážím.“

„Já důvěřuji názoru admirála Sandeckera.“ Prezident upřel pohled na Willovera. „V průběhu mého pobytu ve Washingtonu se nestalo, že by mi dal špatnou radu.“

„Děkuji vám, pane prezidente,“ řekl admirál. „Mám ještě jednu věc, které bychom měli věnovat pozornost.“

„Ano?“

„Jak už jsem se zmínil, Pitt a jeho přítel vnikli do Fort Foureau. Kdyby padli do rukou maliské nebo francouzské bezpečnosti, považuju za velmi důležité, aby byli osvobozeni a s nimi informace, které získali.“

„Prosím, pane prezidente,“ oponoval Willover, „budeme-li riskovat vyslání našich speciálních jednotek nebo Delta týmu do akce v poušti, a oni tam selžou a dozví se o tom média, riskujeme ošklivou politickou reakci.“

Prezident zamyšleně pokyvoval hlavou. „V tomto bodě s Earlem souhlasím. Lituji, admirále, ale budeme muset na záchranu těch mužů vymyslet jiné řešení.“

„Říkal jste, že vašeho pracovníka, který shromažďoval data na Nigeru, zachránila speciální jednotka OSN?“ zeptal se Willover.

„Hala Kamil nám byla velmi nápomocná a vydala rozkaz týmu UNCRATT, aby operaci provedl.“

„Možná byste na ni měl naléhat, aby vám pomohla ještě jednou.“

„Bůhví, že by mě ukřižovali,“ vysvětloval prezident, „kdybych do Mali poslal americké vojáky, aby se v poušti utkali s Francouzi.“

Sandecker vypadal zklamaně. „Pochybuji, že ji přesvědčím, aby je tam poslala ještě jednou.“

„Požádám ji o to sám,“ slíbil prezident.

Willover stroze poznamenal: „Admirále, nemůže jít všechno podle vás.“

Unavený Sandecker si povzdechl. Strašlivé důsledky šířící se rudé skvrny nezapůsobily tak, jak si představoval. Každou hodinou se jeho poslání stávalo obtížnějším, cítil se zklamaný a v depresi. Vstal. Jeho hlas zněl jako arktický vítr.

„Připravte se na nejhorší. Když se nám nepodaří tu skvrnu zastavit, dříve než se dostane do severního Atlantiku, rozšíří se do Pacifiku a do Indického oceánu. Pak nastane konec lidstva.“

Otočil se a mlčky opustil oválnou pracovnu.

Tom Greenwald u počítače zvětšoval snímky špionážní družice Pyramider. Mírně upravil její oběžnou dráhu, aby obíhala nad saharskou oblastí, kde podle snímku starého GeoSatu objevil automobil a postavy Pitta s Giordinem. Neměl k tomu souhlas nadřízených, ale pokud družici vrátí na oběžnou dráhu nad Ukrajinu, nebude o tom nikdo vědět. Stejně se ukázalo, že tamní boje se omezily na několik menších přestřelek. Zajímal se o ně pouze viceprezident. Prezidentova Rada pro národní bezpečnost se již zaměřovala jinam, například na výstavbu tajných objektů pro výrobu nukleárních zbraní v Japonsku.

Porušil subordinaci pouze z profesionální zvědavosti. Zajímalo ho, zda získá ostřejší obraz obou mužů, kteří naskočili na vlak jedoucí do Fort Foureau. Pyramider mu umožnil skutečnou identifikaci. Poznal, že došlo k tragickému zvratu.

Obraz dvou mužů, které stráž vedla k vrtulníku, vypadal téměř perfektně, ačkoli snímky byly pořízeny několik set kilometrů nad povrchem Země.

Zvedl telefon a vyťukal číslo. Na druhé straně se ozval Chip Webster.

„Haló.“

„Chipe? Tady Tom Greenwald.“

„Co pro mě máš?“

„Nic dobrého. Dopadli vaše muže.“

„Tak to je opravdu špatná zpráva.“

„Mám perfektní snímky, vidím, že mají řetězy a cpou je do helikoptéry.“

„Můžeš určit, kterým směrem odlétají?“

„Ztratili se ze zorného pole kamery minutu po startu. Odhaduju to na severovýchod.“

„Dále do nitra pouště?“

„Vypadá to tak. Pilot samozřejmě mohl později změnit směr.“

„To admirála nepotěším.“

„Zůstanu zde. Objeví-li se něco nového, hned zavolám,“ slíbil Greenwald.

„Dík, Tome, máš to u mě.“

Greenwald zavěsil a zabručel: „Nechtěl bych být v jejich kůži.“

36

Uvítací výbor v Tebezze tentokrát zůstal doma. Pitt a Giordino zřejmě nestáli místním veličinám za námahu. Dva Tuaregové s automaty mlčky kývli a třetí Američanům upevnil na zápěstí a kotníky pouta s řetězy. Byly opotřebené, vypadalo to, že vystřídaly mnoho majitelů.

Tuaregové pomohli zajatcům na korbu malého renaultu. Jeden usedl za volant, dva vylezli na korbu a štěrbinami v indigově modrých lithamech upírali oči na zajatce.

Pitt si jich nevšímal. Viděl, jak se helikoptéra odlepila ke zpáteční cestě do Fort Foureau. Zamýšlel se nad možnostmi útěku. Pozorně sledoval krajinu, kterou ujížděli. Žádný plot, žádný ostnatý drát ani strážní domky. Jen písek a kamení. Také na co? Čtyři sta kilometrů pouště kolem je činilo zbytečnými. Úspěšně tudy uniknout, navíc s řetězy na nohou, se zdálo nemožné. To ale neznamenalo, že by se Pitt vzdával. Naděje na únik nebyly téměř žádné, ale on se nevzdával nikdy.

Kolem se rozkládala skutečná poušť bez jediné rostliny. Jako obrovské krtiny tu rostly hnědé duny oddělené úzkými údolími zářivě bílého písku. Jen západním směrem se nad pouští hrozivě tyčila vysoká skalnatá tabule.

Byla to ponurá scenerie, ačkoli za jiných okolností by v ní Pitt našel jistou těžko popsatelnou krásu. A vzpomínku na starý dobrodružný film Píseň pouště.

Seděl, zády opřený o bočnici vozu, s nakloněnou hlavou, a díval se kolem kabiny dopředu. Cestu, pokud ji tak bylo možné nazvat, představovaly pouze vyjeté koleje, vedoucí k vyvýšenině. Nikde žádná stavba, zařízení nebo jiné vozy. Nikde žádné haldy hlušiny. Že by doly v Tebezze sloužily jen jako zástěrka?

Po dvaceti minutách jízdy renault zpomalil a zahnul do úzkého úvozu. Písek na jeho dně byl tak sypký a hluboký, že museli vystoupit a pomáhat dotlačit auto na pevnější podklad. Ujeli další kilometr a řidič vjel do jeskyně, jejíž šíře taktak dosahovala šířky nákladního vozu. Dostali se do dlouhé chodby, vytesané ve skále. Řidič zabrzdil před jasně osvětleným tunelem. Strážci seskočili. Jen pohybem hlavní oběma přátelům naznačili, aby slezli také. Postrčili je dál do tunelu. Svázaní okovy, sotva se šourali, celkem šťastní, že už zmizeli z dosahu rozžhaveného slunce.

Vedli je podél klenutých otvorů, vytesaných do skály, se starými dřevěnými vraty. Strážci se zastavili u velkých dvojitých dveří na konci chodby, otevřeli je a zajatce postrčili dovnitř. Oba muže naprosto zaskočila luxusní recepční místnost s vysokým modrým kobercem, připomínajícím kanceláře velkých společností na Páté avenue. Bleděmodré stěny ladily s kobercem a zdobily je velké fotografie s úchvatnými východy a západy slunce nad pouští. Recepci bohatě osvětlovaly velké chromované lustry s šedými stínidly.

Střed místnosti zabíral akáciový stůl s pohovkou a křesly, čalouněnými šedou kůží. Vzadu hlídaly vstup do svatyně dvě bronzové sochy – Tuaregové, muž a žena – v hrdém postoji. Vzduch v místnosti byl chladný a čistý. Pitt ucítil lehké aroma pomerančových květů.

Za stolem seděla krásná žena se zářivýma fialkovýma očima a dlouhými černými vlasy, padajícími až za opěradlo křesla. Rysy vypovídaly o jejím původu někde ve Středozemí, jak usoudil Pitt. Prohlédla si oba muže, jako by odhadovala nějaké prodejce. Vstala, takže mohli obdivovat její štíhlý pás a postavu, oděnou do řasené látky na způsob indického sárí. Otevřela dveře mezi sochami a lhostejně pokynula, aby vešli.

Ocitli se ve velké místnosti s vysokým, klenutým stropem. Všechny čtyři stěny zaplňovaly knihy, uložené ve výklencích ve skále. Sál byl vlastně obrovská skulptura s jemně opracovanými stěnami. Ze skály se zvedal i velký podkovovitý stůl, tvořící s ní jeden celek. Ležely na něm technické výkresy a dokumentace. U stolu stály dvě dlouhé kamenné lavice. I filigránský konferenční stolek byl dílem dovedného kameníka, který ho vytesal také přímo ze skály. Kromě knih a papírů se zde nacházel jediný objekt z jiného materiálu než z kamene, dokonale propracovaný dřevěný model vnitřku dolu i s miniaturními stojkami.

Vzadu v místnosti zahlédli velmi vysokého muže, zabraného do nějaké knihy. Měl na sobě purpurový burnus a hlavu zavinutou bílou látkou jako nomád. S tímto úborem však neladily špičky kovbojských bot z hadí kůže, vyčuhující zpod burnusu. Oba Američané čekali, dokud se neotočil a zběžným pohledem nezaregistroval jejich přítomnost. Pak se opět vrátil ke stránkám knihy, jako by muži byli vzduch.

„Pěknou kancelář tu máte,“ začal Giordino nahlas. Kamenné zdi jeho hlas ozvěnou vrátily.

„Chybí tu ale nějaká okna,“ doplnil Pitt a pohledem přejel po hřbetech knih. „Denní světlo a barevná sklíčka v oknech by to tu rozjasnila.“

O’Bannion nedbale zasunul knihu do regálu a pobaveně se podíval na oba muže. „Abyste se dostal na povrch k slunečnímu světlu, musel byste se provrtat sto dvacet metrů silnou skálou. To by nestálo za to. Mám pro své dělníky praktičtější projekty.“

„Nemyslíte náhodou otroky?“ zeptal se Pitt.

O’Bannion lehce pokrčil rameny. „Otroci, dělníci, zajatci, na slovíčkách v Tebezze nezáleží.“ Přesvědčil se, že knihu správně zařadil, a popošel k nim.

Pitt nikdy nestál tak blízko někoho, kdo byl o dvě hlavy větší než on. Musel se hodně zaklonit, aby se svému vězniteli mohl podívat do očí.

„A my jsme nejnovější posila armády otroků.“

„Jak vás pan Massarde jistě informoval, pracovat v dolech znamená daleko lepší osud než být vydán do rukou pochopů generála Kazima. Měli byste mu být vděční.“

„Předpokládám, že tu není naděje na propuštění na kauci, pane…?“

„Jmenuju se Selig O’Bannion. Řídím provoz tohoto dolu. Máte pravdu, takovou věc jako kauce tu neznáme. Jakmile jste jednou v šachtě, už z ní nevyjdete.“

„Ani v rakvi?“ zeptal se ledabyle Giordino.

„Pro ty, kdo podlehnou, máme hřbitov pod zemí.“

„Jste stejný vrah jako Kazim,“ mínil Pitt, „možná horší.“

„Četl jsem o vašich výzkumech pod mořem, pane Pitte,“ přešel O’Bannion Pittovu urážku. „Bude mi velkým potěšením mít společníka, jehož intelekt se vyrovná mému. Zvlášť mě zaujaly vaše zprávy o důlní těžbě v mořském dně. Musíte se mnou občas povečeřet a vyprávět mi o vašich technických zkušenostech z výzkumu pod hladinou.“

Pitt nasadil mrazivý výraz. „Takové výsady hned po uvěznění? Ne, děkuju. Raději bych jedl s velbloudem.“

O’Bannion nepatrně svěsil koutky rtů. „Jen si poslužte. Možná změníte názor, až budete několik dní pracovat pod Melikou.“

„Pod kým?“

„To je moje dozorkyně. Umí mimořádně dobře zacházet s bičem. Jste v dobré fyzické kondici. Odhaduju, že do našeho příštího setkání z vás udělá párek svíjejících se červů.“

„Ženská?“ zeptal se Giordino zvědavě.

„S jakou jste se ještě nikdy nesetkali.“

Pitt mlčel. O proslulých saharských solných dolech věděl kdekdo. Staly se příslovečnými, když někdo chtěl popsat úmornou práci. Zdejší zlaté doly svět zatím nezná. Generálu Kazimovi určitě plynul do kapsy podíl na zisku. Celý podnik vypadal na další Massardeovu akci. Spalovna odpadů, zlatý důl a bůhví co ještě. Byla to velká hra, její chapadla se natahovala všemi směry jako ramena chobotnice, mezinárodní byznys, který nepřinášel jen peníze, ale také nezměrnou moc.

O’Bannion přistoupil ke stolu a stiskl tlačítko na malé konzole. Otevřely se dveře, do místnosti vstoupili dva strážní a postavili se za oba muže. Giordino pohlédl na Pitta, pátral po nějakém náznaku, lehkém pokynutí hlavou nebo pohybu očí, který by mu naznačil zahájení společného útoku na oba Tuaregy. Byl na Pittův pokyn připravený vrhnout se i na řítícího se nosorožce. Ten však stál nehnutě, jako by ho okovy na kotnících a zápěstích zbavily smyslu pro sebezáchovu. Oprostil se od zbytečných myšlenek a právě myslel jen na to, jak dopravit tajemství Fort Foureau do Sandeckerových rukou.

„Rád bych věděl, pro koho máme pracovat,“ zajímalo Pitta.

„To nevíte?“

„Pro Massardea a jeho kamaráda Kazima?“

„Dva ze tří. Nehádáte špatně.“

„Kdo je třetí?“

„Já, samozřejmě,“ odpověděl O’Bannion trpělivě. „Je to velmi dobře zařízené. Společnost Massarde Enterprises dodává zařízení a stará se o prodej zlata. Kazim dodává pracovní síly a já řídím důlní práce a těžbu zlata. Je to tak spravedlivé, protože zlatou žílu jsem objevil já.“

„Kolik procent dostává obyvatelstvo Mali?“

„Proč by mělo něco dostávat? Co by si národ žebráků počal s takovým bohatstvím, které by mu najednou spadlo do klína? Rozházeli by je nebo by je o ně připravili mazaní cizí obchodníci, kteří se vyznají v ožebračování lidí. Ne, pane Pitte, chudým je lépe, když zůstanou chudí.“

„Prozradili jste jim tuto filozofii?“

O’Bannion se začínal nudit. „Jaký by to mělo smysl, kdybychom byli všichni bohatí?“

Pitt změnil téma. „Kolik lidí tu zemře za rok?“

„To je různé. Někdy dvě stě, někdy tři sta, záleží na epidemiích a na důlních neštěstích. Já to opravdu nepočítám.“

„Divím se, že dělníci nestávkují,“ poznamenal Giordino.

„To jsme vyřešili. Kdo nepracuje, nedostane jíst. A pak je tu Melika a její bič.“

„Přiznám se, že to s krumpáčem a lopatou moc neumím,“ ozval se Giordino.

„Rychle se to naučíte. Pokud ne nebo budete dělat potíže, přeložím vás do oddělení extrakce. Myslíte, že si polepšíte?“ O’Bannion se podíval na hodinky. „Máte ještě čas, abyste nastoupili patnáctihodinovou směnu.“

„Nejedli jsme od včerejška,“ namítl Pitt.

„Nebudete jíst ani dnes.“ O’Bannion kývl na stráž a vrátil se ke svým knihám.

„Odveďte je.“

Strážní je postrčili k východu. Kromě recepční a dvou mužů v hnědých kombinézách a přilbách s důlními lampami, kteří se francouzsky dohadovali nad kusem rudy pod zvětšovacím sklem, neviděli nikoho, dokud nedošli k výtahu s kobercem na podlaze a chromovanými stěnami. Obsluha je gestem pozvala dovnitř. Dveře se s rachotem zavřely a stěny kabiny se rozechvěly při zvuku motoru. Výtah sjížděl rychle, přesto se jim cesta zdála nekonečná. Kolem nich se míhaly černé jeskyně s kruhovými otvory, patrně vchody do chodeb na dalších patrech. Pitt odhadoval, že sestoupili asi o tisíc metrů, když zpomalili a kabina zastavila. Operátor otevřel dveře, za kterými se objevila úzká vodorovná chodba, vedoucí do útrob skály. Strážní je dovedli k těžkým železným vratům. Odemkli je a opřeli se do nich. Za nimi se táhla mnohem širší chodba, jejímž středem vedly koleje. Strážní zavřeli vrata a nechali zajatce stát. Už ze zvyku Giordino dveře prozkoumal. Tloušťku odhadl na pět centimetrů. Na vnitřní straně jim chyběla klika, zůstal pouze otvor pro klíč. „Abychom se odtud dostali, museli bychom ukrást klíč.“

„Poskoci ho asi mít nebudou. Klíče má zřejmě jen O’Bannion a jeho nejbližší.“

„Tak musíme najít jinou cestu. Někudy se ruda nahoru určitě dopravuje.“

Pitt se zamyšleně díval na vrata. „Ne, to neberu. Buď se odtud dostaneme výtahem pro šéfy, nebo nijak.“

Než mohl Giordino odpovědět, zabzučel odněkud zdaleka elektromotor a chodbou se rozlehly pravidelné nárazy ocelových kol. Objevila se malá elektrická lokomotiva a za ní dlouhá řada prázdných vozíků na rudu. Vlak se zastavil. Ze sedadla řidiče slezla černoška a oba muže si prohlédla.

Pitt se ještě nesetkal se ženou, jejíž tělo by bylo skoro stejně široké jako vysoké. Také usoudil, že tak ošklivý obličej nikdy neviděl. Vyjímal by se jako chrlič chrámu Matky boží ve filmu s Charlesem Laughtonem, pomyslel si. Třímala těžký kožený bič. Vypadal jako její prodloužená ruka.

„Jsem Melika, předák dolu. Budete mě poslouchat. Bez odmlouvání. Rozuměli jste?“

Pitt se usmál. „To získáme novou zkušenost. Mít za šéfa ropuchu s problémem s nadváhou.“

Mihnutí biče vzduchem zahlédl, ale nestačil uhnout. Švihl ho přes tvář. Zajiskřilo se mu před očima, když klopýtl přes povalující se trám. Rána ho málem připravila o vědomí.

„Vypadá to, že si dnes na mně kdekdo zkouší sílu.“

„Malá lekce poslušnosti,“ odsekla. Bleskovým pohybem, který by u ní nikdo nečekal při její postavě, švihla bekhendem po Giordinově hlavě. Ne však dostatečně rychle. Po Pittově zkušenosti už byl ve střehu. Sevřel ocelovým stiskem Melice zápěstí a zastavil ji v půli cesty. Pomalu, jako při zkoušce vůle, se obě paže chvěly, jak se jejich svaly napínaly.

Melika měla sílu jako býk a ještě nezažila, že by ji někdo tak pevně sevřel. Oči se jí rozšířily, objevilo se v nich překvapení, úžas a pak vztek. Druhou rukou jí Giordino vytrhl bič jako klacek z tlamy zuřícího psa a hodil jej do vozíku.

„Ty špinavej parchante,“ zasyčela, „to si odskáčeš.“

Našpulil rty a poslal jí vzdušný polibek. „Láska nehněvaná není milovaná.“

Furiantství mu přišlo draze. Nevšiml si nepatrného pohybu jejích očí. Ohnula koleno a prudce mu je vrazila do rozkroku. Pustil její zápěstí, klesl na kolena a svalil se stranou, zkroucený bolestí.

Melika se ďábelsky zachechtala. „Vykoledovali jste si peklo, vy blázni.“ Dále už neztrácela slova. Popadla bič a ukázala na vozík: „Oba dovnitř.“

Rozjeli se. Po pěti minutách vlak zastavil a zacouval do jedné z chodeb. Světla instalovaná na dřevěných vzpěrách mizela vzadu v temných stínech. Přes hluk vlaku zaslechli hlasy a za okamžik za zatáčkou uviděli míhající se světla na přilbách. Strážní s biči a puškami hlídali dělníky rytmicky zpívající unavenými a ochraptělými hlasy. Afričané z jihu i nomádi pouště. Zombie v černobílých hororech vypadaly lépe než tyto lidské trosky. Pohybovali se pomalu, nohy vlekli po zemi. Většinou na sobě měli jen roztrhané šortky. Těla pokrýval pot a vrstva prachu. Mrtvý pohled a žebra potažená kůží výmluvně vypovídaly o hladu a strádání. Byli poznamenáni jizvami po biči, některým chyběly prsty, jiní měli místo ruky jen ovázaný pahýl paže. Unavený zpěv utichl, stejně jako světlo lamp, za příští zatáčkou.

Koleje končily u hromady horniny, která zde ležela po odstřelu. Melika odpojila lokomotivu. „Ven!“ vyštěkla.

Pitt pomohl Giordinovi přelézt okraj vozíku a podepřel ho. Zůstali stát s nenávistným pohledem na otrokářku, podobnou sudu.

Roztáhla tlusté rty v thymolinovém úsměvu. „Brzy budete vypadat stejně jako ta sebranka.“

„Měli byste jim dávat vitamíny a pořádné pracovní rukavice,“ doporučil Giordino a napřímil se, ačkoli byl ještě bolestí bledý.

Melika zvedla bič a práskla ho přes hruď. Ani se nehnul. Ti muži ještě nejsou zkrocení, pomyslela si, ale za pár dní z nich budou tupá zvířata. „Odstřelovači mívají nehody,“ upozornila je věcně. „Musí si zvyknout, že semtam přijdou o prsty nebo celou ruku.“

„To abych se nehlásil jako dobrovolník,“ zabručel Pitt pro sebe.

„Naložte tu hromadu na vozíky. Až skončíte, můžete se najíst a vyspat. Obchůzky stráží jsou nepravidelné. Když vás najdou spát během práce, odpracujete směnu navíc.“

Pitt zaváhal. Měl na jazyku otázku, ale raději ji spolkl. Nesmějí ji dráždit. Podíval se na tuny rudy navršené na konci chodby a pak na Giordina. Dostali pro dva muže zřejmě nesplnitelný úkol: naložit to všechno za osmačtyřicet hodin a ještě k tomu spoutaní.

Melika vylezla na lokomotivu a ukázala na televizní kameru, instalovanou nahoře na příčném trámu. „Neztrácejte čas přemýšlením o útěku. Pracujete pod stálým dohledem. Zatím z dolů uprchli jen dva muži. Jejich kosti našli nomádi v poušti.“

Zachechtala se tomu jako podařenému vtipu a odjela. Dívali se za ní, dokud nezmizela a v šachtě se nerozhostilo ticho. Giordino se vztyčil a spustil spoutané ruce. „Myslím, že nás dostali,“ zabručel, když spočítal pětatřicet prázdných vozíků.

Pitt zvedl řetěz mezi pouty na rukou a na nohou a odšoural se k velké hromadě stojek, určených k výdřevě tunelu. Odměřil délku stojky a pak vozíku. Pokývl hlavou. „Tohle můžeme vyřídit za šest hodin.“

Giordino se na něj nevěřícně podíval. „Zopakuj si, prosím tě, základy fyziky.“

„Jako student jsem se při sklizni malin naučil jeden malý trik,“ naznačil Pitt tajemně.

„Doufám, že oklameš kameru.“

Pitt se zašklebil. „Kdo si počká, ten se dočká.“

37

Strážci přicházeli a odcházeli nepravidelně, jak Melika upozorňovala. Málokdy se zdrželi déle než minutu, stačilo jim, když viděli, že oba vězni horečně nakládají vozíky, jako by chtěli zlomit rekord. Za šest a půl hodiny bylo všech pětatřicet vozíků naloženo až po okraj.

Giordino se posadil a opřel se o výdřevu. „Šestnáct tun a co za to?“ připomněl starou píseň.

„Jsi o den starší a dluhů máš víc,“ dokončil Pitt.

„Tak takhle jsi sklízel maliny.“

Pitt se usadil vedle něj a usmál se. „Když jsme jednou o prázdninách s kamarádem stopovali a objížděli Státy, zastavili jsme se na jedné oregonské farmě, kde hledali česáče malin. Říkali jsme si, že to budou lehce vydělané peníze, a přihlásili se. Platili padesát centů za koš a to, pokud si vzpomínám, bylo osm malých košíků. Co jsme ale nevěděli, bylo, že maliny jsou mnohem menší a měkčí než jahody. I když jsme trhali jako diví, trvalo nekonečně dlouho, než jsme naplnili koš.“

„Tak jste na dno dali hlínu a nahoru maliny.“

Pitt se zasmál. „I tak jsme v průměru vydělali šestatřicet centů za hodinu.“

„Co se asi stane, až ta děvka zjistí, že jsme do vozíku dali výdřevu a nahoru naházeli jenom trochu horniny?“

„Asi se jí to nebude líbit.“

„Byl to dobrý nápad, naházet na čočky kamer prach, aby strážní neviděli, co děláme.“

„Přinejmenším jsme získali trochu času a nevyčerpali všechny síly.“

„Mám žízeň, že bych mohl pít ten prach.“

„Jestli se brzy nenapijeme, nedokážeme utéct.“

Giordino se podíval na řetězy a pak na kolejnice. „Jestlipak by se řetězy daly rozbít, kdybychom je položili na kolejnice a přejeli přes ně vozíkem?“

„Na to jsem myslel už před pěti hodinami. Řetězy jsou moc silné. Ty by přetrhla jedině lokomotiva Union Pacific.“

„Vždycky mi někdo musí zkazit radost,“ postěžoval si Giordino.

Pitt se natáhl pro kousek křemene a zkoumal ho ve světle přilby. „Nejsem geolog, ale podle velikosti zrn a vloček je to slušně bohatá žíla.“

„Massardeův podíl musí pěkně přispívat k rozšíření jeho špinavého impéria.“

„Ba ne, myslím, že zlato neprodává. Musel by z něj platit daně. Vsadil bych se, že je někde ukrývá v prutech nebo cihlách. Protože je Francouz, tipoval bych Francouzskou Polynésii, třeba Společenské ostrovy.“

„Tahiti?“

„Nebo Bora Bora či Mooréa. To ví jen on, možná i ten jeho poskok Verenne.“

„Co bys říkal na hon za pokladem v Jižních mořích, pokud se tedy odtud dostaneme.“

Pitt se náhle napřímil a přiložil prst ke rtům. „Jde sem další dozorce.“

„Dobře, že jsi do zatáčky nasypal štěrk. Slyšíme je, dokud ještě nejsou na dohled.“

„Pojď, musíme předstírat, že něco děláme.“

Vyskočili a začali přihazovat rudu na vozíky. Z ohybu chodby se vynořil Tuareg, přišel až k nim a chvíli zajatce sledoval. Když se chystal pokračovat v obchůzce, Pitt na něj zavolal: „Hej, kamaráde, jsme hotoví. Vidíš, vlak je naložený. Můžeme jít?“

Giordino se přidal: „Najíst se a napít.“

Strážný se podíval na Pitta, pak přelétl pohledem vlak. Potom velkou hromadu rudy v chodbě. Zajel prstem pod šátek, složitě ovinutý kolem hlavy, a podrbal se. Nakonec pokrčil rameny a ukázal automatem k východu z chodby.

„Na velké řeči si tady nepotrpí,“ reptal Giordino.

„Ani je nemůžeme podplatit.“

Jakmile se dostali do hlavní chodby, sledovali úzkokolejku. Svažovala se do nitra skalního masivu. Přijížděl další vlak, takže se museli přitisknout ke skalní stěně, aby je nezachytil. Brzy došli do jeskyně, vytvořené ve skále lidskou rukou. Sem se sbíhaly i kolejnice z dalších chodeb u velkého výtahu, do něhož se vešly čtyři vozíky.

„Kam myslíš, že rudu dopravují?“

Pitt uvažoval. „Na některé z horních pater. Tam ji drtí, z drtě asi chemicky extrahují zlato a pak je rafinují.“

Dozorce je zavedl k masivním železným vratům, která musela vážit alespoň půl tuny. Na druhé straně čekali další dva Tuaregové. Když zamřížovanou horní částí zpozorovali příchozí, napnuli svaly a vrata pootevřeli. Mlčky ukázali, aby vstoupili dovnitř. Jeden strážný podal zajatcům špinavé cínové nádoby, do poloviny naplněné kalnou vodou.

„Chutné! Voda s netopýřími zvratky.“

Muž mu nemohl rozumět, ale stačil mu Pittův zuřivý výraz. Vytrhl mu nádobku z ruky, vychrstl vodu na zem a kopancem ho poslal dovnitř.

„Darovanému koni na zuby nehleď,“ pronesl Giordino s úsměvem a vylil obsah svého pohárku.

Jejich nové obydlí mělo půdorys deset krát třicet metrů. Osvětlovaly je čtyři malé žárovky. Podél dvou protilehlých stěn stály palandy, obě se čtyřmi patry nad sebou. Žalářní kobka, protože nic jiného to nebylo, neměla žádné větrání a zápach, daný spolužitím tolika lidí, tu vládl nepopsatelný. Jediným sanitárním zařízením byla řada děr vyhloubených ve skále podél zadní stěny. Zařízení doplňovaly dva dlouhé stoly uprostřed kobky a u nich hrubě otesané a stlučené lavice. Pitt odhadl, že je tu přinejmenším tři sta lidí, možná více. Vězni na nejbližších palandách se jako v komatu otočili k nováčkům. Ale jejich oči postrádaly jakýkoli výraz. U stolů se tísnilo asi dvacet mužů a nabírali rukama cosi ze společné mísy. Netvářili se ustrašeně ani ztrápeně. Vyčerpaní otrockou prací a zesláblí hladem ocitli se již za hranicí jakýchkoli emocí. Když vstali od stolu, pohybovali se mechanicky jako živé mrtvoly, v očích se jim zračil pocit prohry a beznaděje. Novým příchozím nevěnovali pozornost.

„Není tu zrovna veselo,“ zabručel Giordino.

„Tady už neplatí žádné zákony lidskosti. Je to horší, než jsem si představoval,“ pronesl znechuceně Pitt.

„Vojenské vězení v Kalkatě je proti tomu parádní ozdravovna,“ ocenil prostředí Giordino a ucpal si nos.

„Máš chuť k jídlu?“

Giordino zaúpěl, když se podíval na zbytky v míse. „Můj žaludek právě ohlásil bankrot.“

V téměř nedýchatelném vzduchu zvyšovaly dusné horko výpary těl. Ale Pitt náhle ucítil smrtelný dotyk ledovce. Na okamžik z něj spadl pocit hněvu a vzdoru, hrůza, která je obklopovala. Nad jednou pryčnou se skláněla známá silueta ženy. Hladila hlavu chvějícího se dítěte.

„Evo,“ stačil jen vydechnout.

Pohublá, bledá, v obličeji podlitiny a šrámy, ale když se otočila, zářila z jejích očí odvaha.

„Co chcete?“

„Evo, to jsem já, Dirk.“

Jako by jí to nic neříkalo.

„Nechte mě být, ta holčička je nemocná.“

Vzal ji za ruku a naklonil se blíž. „Podívej se na mě. Jsem Dirk Pitt.“

Teprve teď se její oči rozšířily, poznala ho. „Ach, Dirku, jsi to opravdu ty?“

Políbil ji a něžně se dotkl jizvy na tváři. „Jsem to já, kdo jiný?“

Vedle něj se objevil Giordino. „Vy se znáte?“

Pitt přikývl. „Doktorka Eva Rojasová, setkali jsme se v Káhiře.“

„Jak jste se sem dostala?“

„Ano, Evo, jak se to stalo?“

„Generál Kazim dal unést naše letadlo a poslal nás sem, pod zem.“

‚Ale proč?“ nechápal Pitt. „Cožpak jste pro něj byli nebezpeční?“

„Náš zdravotnický tým se dostal na stopu kontaminace, která způsobuje šílenství obyvatel velké oblasti Sahary a zabíjí je. Vraceli jsme se do Káhiry se vzorky.“

Pitt se podíval na Giordina. „Massarde se nás ptal, jestli spolupracujeme s doktorem Hopperem a jeho skupinou.“

„Vzpomínám si. Určitě už věděl, že je Kazim uvěznil.“

Eva otírala vlhkým kapesníkem čelo děvčátka. Náhle zavzlykala a opřela si hlavu o Pittovu hruď. „Proč jsi přijel do Mali? Zahyneš tu jako my všichni.“

„Dali jsme si schůzku, zapomnělas?“

Nevšiml si tří mužů, kteří se nepozorovaně přiblížili a obstoupili je. Vedl je vysoký muž s červeným obličejem a hustým plnovousem. Jeho druzi byli vyzáblí, se zapadlýma očima. Měli na sobě jen kalhoty a na zádech a hrudi byli poznamenáni šlehy biče. Jejich výhružné vzezření vyvolalo u Giordina shovívavý úsměv. Byli v takovém fyzickém stavu, že by si s nimi poradil sám a ani by se přitom nezadýchal.

„Obtěžují vás, Evo?“ zeptal se vysoký muž starostlivě.

„Ne, vůbec ne. To je Dirk Pitt, zachránil mi v Egyptě život.“

„Muž z NUMA?“

„Ano,“ odpověděl Pitt. Otočil se ke Giordinovi. „A to je můj přítel Albert Giordino.“

„To mám opravdu radost. Já jsem Frank Hopper a tady ten zchátralý chlapík vedle mne je Warren Grimes.“

„Eva mi o vás vyprávěla v Káhiře.“

„Zatracená bída, že se setkáváme za tak mizerných okolností.“ Hopper se podíval na jizvy na Pittových tvářích a dotkl se vlastní, táhnoucí se mu přes obličej. „Zdá se, že jsme oba pohněvali Meliku.“

„Mně zpracovala jen levou tvář. Ta úprava pravé je z jiného zdroje.“

Třetí muž se představil sám. „Major Ian Fairweather.“

Pitt mu potřásl rukou. „Brit?“

Fairweather přikývl. „Z Liverpoolu.“

„Jak jste se sem dostal vy?“

„Vedl jsem turistické safari napříč Saharou. Až do okamžiku, kdy bylo zmasakrováno šílenými vesničany v jedné vesnici. Stěží jsem unikl. Musel jsem varovat další výpravu, takže jsem vrávoral pouští, dokud mě nezachránili a nedali do nemocnice v Gau. Ale to už jako zajatce generála Kazima, který se postaral, aby se nikdo nedozvěděl, čeho jsem byl svědkem. Z nemocnice mě dopravili sem.“

„My jsme obyvatele Asselaru, o kterých se major zmiňuje, pitvali,“ vysvětloval Hopper. „Stali se obětí otravy neznámou chemickou látkou.“

„Jde o syntetickou aminokyselinu a kobalt?“ dotázal se Pitt.

Hopper a Grimes se na sebe překvapeně podívali. „Jak to víte?“

„Zatímco vy jste pátrali v poušti, můj tým kontaminaci sledoval ve vodách Nigeru.“

„Takže jste tu látku identifikovali.“ Hopperovu tvář rozjasnil nečekaný optimismus.

Pitt jim shrnul historii jejich expedice na Nigeru. Začal šířením rudé skvrny a skončil pokusem Rudiho Gunna o záchranu vzorků a dat. „Doufám, že se šťastně dostal do Států.“

„V to musíme doufat všichni,“ zabručel Hopper.

„Ale zdroj,“ naléhal Grimes, „kde je zdroj zkázy?“

„Fort Foureau,“ odpověděl Giordino.

„To není možné –“ Grimes se zatvářil skepticky. „Fort Foureau a místa výskytu kontaminace od sebe leží stovky kilometrů daleko.“

„Šíří se podzemní řekou,“ vysvětlil Pitt. „Než nás zajali, prohlédli jsme si trochu objekt zevnitř. V podzemí ukládají desetinásobek radioaktivního a jedovatého odpadu, než dělá jeho množství zničené spálením. Ten pak ze skladů prosakuje do podzemních vod.“

„O tom se musí dozvědět mezinárodní organizace pro ochranu životního prostředí,“ vykřikl Grimes. „Škody, které objekt takové velikosti může napáchat, jsou nevyčíslitelné.“

„Dosti řečí,“ prohlásil Hopper energicky. „Čas je drahý. Musíme vypracovat plán, jak vás oba odtud dostat.“

„A co bude s vámi?“

„Nedokážeme se pustit přes poušť. Jsme vyčerpaní prací, nedostatkem jídla, vody i spánku. Nikdo z nás by to nedokázal. Ale připravovali jsme se a schovávali vodu. Pro případ, že se někdo objeví…“

Pitt se podíval na Evu. „Nemohu tě opustit.“

„Tak tu zůstaňte a zemřete s námi v té díře,“ vyhrkl Grimes prudce. „Pochopte, jste naše jediná naděje.“

Eva stiskla Pittovi ruku. „Musíš jít a rychle,“ prosila. „Než bude pozdě.“

„Má pravdu,“ dodal Fairweather. „Osmačtyřicet hodin v šachtě vás stačí zlomit. Podívejte se na nás. Jsme na konci sil. Neušli bychom pouští ani pět kilometrů.“

Pitt se díval do země. „Co myslíte, jak daleko se dostaneme s Alem bez vody my? O dvacet, o třicet kilometrů dál?“

„Máme ukrytou zásobu asi tak pro jednoho,“ řekl Hopper. „Rozhodněte se sami, kdo z vás půjde.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Al a já půjdeme společně.“

„Tak se nikam nedostanete.“

„O jaké vzdálenosti je řeč?“ zeptal se Giordino.

„Transsaharská magistrála přetíná alžírskou hranici přibližně čtyři sta kilometrů východním směrem odtud,“ vysvětlil Fairweather. „S trochou štěstí byste mohli na silnici narazit tak po třech stech kilometrech a zastavit nějaké auto.“

Pitt se na majora podíval: „Něco mi uniklo. Jak přeskočíme těch tři sta kilometrů?“

„Nahoře ukradnete jedno z O’Bannionových nákladních aut.“

„Za optimistického předpokladu, že náhodou nemá prázdnou nádrž.“

„Nikdo v poušti nenechává stát auto s prázdnou nádrží,“ přesvědčoval je Fairweather.

„Jen tak odtud odejdeme, stiskneme tlačítko výtahu, dostaneme se na povrch, ukradneme náklaďák a vesele se vydáme na cestu.“ Giordino se zamračil. „Jistě. Jak snadné.“

Hopper se usmál. „Máte lepší plán?“

„Abych byl upřímný,“ Pitt se zasmál, „ještě nemáme ani náznak plánu.“

„Musíme si pospíšit,“ varoval Fairweather. „Za hodinu nás Melika požene do práce.“

Pitt se rozhlédl po vězních. „Všichni odstřelují skálu a nakládají horninu?“

„Političtí vězni, kam patříme i my,“ vysvětlil Grimes, „nakládají rudu po odstřelu na vozíky. Zločinci pracují u drtiček rudy a při extrakci. Oni také odstřelují skálu. Nikdo z nich dlouho nežije. Pokud nezahynou při odstřelu skály, zkrátí jim život výpary rtuti a kyanidu při amalgamaci a rafinování zlata.“

„Kolik vás je?“

„Zbylo nás pět. Z původních šesti. Jednu ženu zavraždila Melika. Ubila ji k smrti.“

„Ženu?“

Hopper přikývl. „Byla to doktorka Marie Victorová, milá dáma a jeden z nejlepších evropských fyziologů.“ Hopper zesmutněl. „Od našeho příchodu už třetí oběť Meliky. Zabila i dvě ženy francouzských inženýrů z Fort Foureau.“ Oči mu zabloudily k palandě, kde leželo vyhublé děvčátko. „Jejich děti trpí nejvíce, a my pro ně nemůžeme nic udělat.“

Fairweather ukázal na skupinku, tísnící se u tří paland. Čtyři ženy, osm mužů. Jedna žena k sobě tiskla asi tříletého chlapce.

„Můj Bože!“ zašeptal Pitt. „Samozřejmě, už chápu. Massarde nemohl inženýry, kteří projektovali a vedli stavbu, pustit zpět do Francie, aby tam o projektu neřekli celou pravdu.“

Giordino se upřímně rozhořčil. „Kolik žen a dětí tu celkem je?“

„Devět žen a čtyři malé děti,“ odpověděl Fairweather.

„Vidíte,“ zašeptala Eva, „čím dříve se vám podaří přivést pomoc, tím více lidí zachráníte.“

Pittovi to stačilo. Otočil se k Hopperovi a Fairweatherovi. „Dobře, probereme váš plán.“

38

Byl to plán plný děr, vymyšlený zoufalci, kteří měli o málo víc než holé ruce. Byl primitivní, až šílený, ale právě proto mohl vyjít.

Když uplynula hodina, prošli Melika a její dozorci žalářem a rozdělili své otroky do pracovních skupin, určených na různá pracoviště. Pitt si všiml, s jakým potěšením přitom otrokářka rozdává nalevo napravo rány bičem.

„Vybíjí se na bezbranných,“ poznamenal polohlasem Hopper.

„Melika znamená královna,“ trpce podotkl Grimes, „ale my jí říkáme bestie ze Západu, protože dříve dělala dozorkyni v ženské věznici ve Spojených státech.“

„Myslíte si, že je hnusná,“ zabručel Pitt, „ale počkejte, až přijde na vozíky s trámy, naoko zasypanými rudou.“

Giordino a Hopper se zařadili vedle Pitta, který vedl Evu, aby ji chránil. Melice to neušlo a přistoupila k nim s hrozivým pohledem. Ušklíbla se. Pochopila, čím Pitta rozdráždí, víc než kdyby jej udeřila.

Švihla bičem, namířeným na Evu, ale do rány skočil Giordino. S ostrým plesknutím dopadla na jeho nastavený biceps.

Naskočila mu rudá jizva, z které začala kapat krev, ale muž se pod ranou, která by normálního člověka srazila na kolena, ani nezachvěl. „To je všechno, co umíš?“ řekl s pohrdavým pohledem.

Nastalo smrtelné ticho. Chmurný průvod se zastavil. Ubožáci zadrželi dech a čekali na smršť. Uběhlo pět nekonečných vteřin, jako by se zmrazil čas. Melika oněměla při nečekaném projevu odporu. Rychle se však vzpamatovala a rozzuřená svým zesměšněním se s temným hrdelním zavrčením znovu rozpřáhla bičem.

„Dost!“ ozval se od brány velitelský hlas.

V mžiku se otočila. Před žalářem stál Selig O’Bannion, obr mezi liliputy. Paže s bičem se zarazila v rozmachu, pak ji Melika spustila k zemi a pokořeně pohlédla na svého pána. V očích měla hořkost jako výrostek, šikanující mladší kluky, kterého přistihl policista s patřičnou pohrůžkou.

„Nechci, abys Pitta a Giordina zmrzačila,“ nařídil O’Bannion. „Musí žít tak dlouho, aby ostatním mohli posloužit jako pohřebáci a odnášet jejich těla do umrlčí komory.“

„Co je v tom za vtip?“ zeptal se Pitt.

Obr se tiše zasmál a kývl vlídně na Meliku: „Zlomit Pitta fyzicky by bylo nudné. Zlomit jeho ducha, aby se svíjel v zoufalství jako červ, bude pro nás daleko zábavnější. Přiděl oběma našim přátelům lehčí práci aspoň na deset směn.“

Melika zdráhavě, ale nakonec poslušně sklonila hlavu, když O’Bannion nastupoval do lokomotivy, aby odjel na kontrolu dolu. „Hněte se, bando líná,“ zařvala a zapráskala bičem.

Eva klopýtla, sotva se držela na nohou. Pitt jí pomohl mezi ostatní. „Al a já přivedeme pomoc,“ zašeptal. „Ale slib mi, že vydržíš, než se vrátíme a osvobodíme vás.“

„Teď mám důvod žít,“ pronesla tiše, „budu čekat.“

Políbil ji na rty a na jizvy v obličeji. Otočil se k Hopperovi, Grimesovi a majorovi, kteří je chránili svými těly. „Postarejte se o ni.“

„Postaráme,“ slíbil Hopper a vážně se mu podíval do očí.

„Byl bych raději, kdybyste se drželi našeho původního plánu,“ požádal je Fairweather. „Schovat se ve vozíku s rudou a dostat se tak na patro drtičů bude bezpečnější.“

Pitt potřásl hlavou. „Znamená to překonat ještě další patro extrakce a rafinace a pak se teprve dostat na povrch. To je zvýšené riziko. Více mě láká přímá cesta osobním výtahem a přes technické kanceláře.“

„Když má na vybranou mezi schodištěm pro služebnictvo a vchodem pro panstvo, trvá vždycky na stylovém řešení,“ postěžoval si Giordino.

„Můžete odhadnout, kolik ozbrojených dozorců a strážných tu je?“ obrátil se Pitt na majora.

Fairweather chvíli přemýšlel. „Dvacet až dvacet pět. Ozbrojení jsou ale také technici a inženýři. Těch jsem napočítal kromě O’Banniona asi šest.“

Grimes podal Giordinovi dvě plastové lahve s vodou. „To je všechno, co jsme společně z našich dávek našetřili. Necelé dva litry, bohužel.“

Dojatý Giordino lahve ukryl pod košilí. Položil Grimesovi ruku na rameno. „Díky, chápu, co to pro vás znamenalo.“

„A dynamit?“ zeptal se Pitt majora.

„Mám ho já,“ podával Hopper Pittovi váleček trhaviny s roznětkou. „Propašovali jsme ho v botě.“

„Nakonec ještě dvě věci,“ usmál se major. „Pilník ze skříňky na nářadí na lokomotivě. Zásluha pana Grimese. A plánek důlních pater a chodeb i s umístěním kamer. Na rubu jsem načrtl hrubou mapku oblasti, s cestou, kterou se dostanete k transsaharské magistrále.“

„Nikdo zdejší poušť nezná líp než Ian,“ podotkl Hopper.

„Nevím, jak poděkovat.“ Pitt zamžikal očima. V jejich koutcích ucítil vlhkost, což ho téměř vyděsilo. „Uděláme všechno, abychom se brzy vrátili s pomocí.“

Hopper mu kolem ramen položil svou velkou tlapu. „Pomodlíme se za vás. Z celého srdce.“

Fairweather jim potřásl rukou. „Pamatujte si, že musíte duny obcházet po vrstevnici, nepokoušejte se je přejít napříč. Pohltí vás a pohřbí.“

„Hodně štěstí.“ Grimes byl stručný.

Přicházel strážný, aby oba Američany odvedl na nové pracoviště. Vyjádřil se jasně pažbou automatu. Bez ohledu na něj se Pitt naklonil a vtiskl Evě poslední lehký polibek.

„Nezapomeň,“ řekl, „ty a já a měsíc nad zátokou Monterey.“

„Vezmu si nejkrásnější šaty,“ usmála se.

Než si stačili říci víc, strážný je definitivně oddělil. Když došli k ústí chodby, obrátil se, aby ještě zamával. V davu vězňů a stráží se mu však ztratila z očí.

Dozorce je zavedl do chodby, kde před několika hodinami nakládali rudu, a odešel. Čekal na ně prázdný vlak a další hromada horniny.

„Budu se snažit vypadat, jako že soutěžím o titul nejlepšího pracovníka měsíce, a ty zatím mimo kameru zapracuj na svých řetězech,“ doporučil Pitt a začal házet lopatou. Giordino se pustil do práce s pilníkem.

Železa naštěstí už sloužila otrokářům dlouho a materiál nebyl kvalitní ani nový. Giordinovi netrvalo dlouho a mohl přepilovaný řetěz protáhnout oky okovů na rukou i nohou. Podal pilník příteli a vystřídal ho u lopaty. Pitt byl s řetězem hotov ani ne za deset minut. „Okovy musí počkat, teď už můžeme tancovat a třeba i boxovat.“

Giordino roztočil řetěz nad hlavou jako rotor vrtulníku. „Kdo si vezme dozorce na starost, ty nebo já?“

„Ty,“ řekl Pitt nevinně a prostrčil opět řetěz oky pout. „Já ho zabavím.“

Za půl hodiny jim zvuk kroků na štěrku ohlásil, že se blíží hlídka. Pitt vytrhl napájecí kabel kamery. V zatáčce chodby se objevili dva Tuaregové, každý na jedné straně kolejí, s automaty jako vždy připravenými ke střelbě. Úzkou štěrbinou modrého šátku se dívaly tmavé neproniknutelné oči.

Giordino zašeptal: „Nevypadají, že by přišli na přátelskou návštěvu.“

Strážce po pravé straně přistoupil k Pittovi a vrazil mu hlaveň automatu mezi žebra. Pitt ustoupil a klidně se usmál.

„Hezké, že jste se na nás přišli podívat.“

Záleželo na rychlosti a na momentu překvapení. Sotva Pitt dořekl, chytl automat levačkou a zkroutil dozorci ruku. Současně se rozehnal druhou rukou, v níž svíral kámen. Úder dopadl plnou vahou na mužovo čelo. Tělo se vypnulo jako luk a vzápětí se skácelo vedle kolejí.

Druhý Tuareg vytřeštil oči a na pouhé dvě vteřiny strnul. Ještě nikdy žádný strážce v Tebezze nebyl napaden otrokem. Pak si uvědomil, že smrt je nablízku, a namířil zbraň.

Pitt se vrhl na zem, a když rval padlému dozorci automat z ruky, zahlédl, jak se nad ním matně zaleskl řetěz, mihl se jako švihadlo a otočil se kolem krku druhého strážce. Giordino držel a kroutil oběma konci řetězu jako škrtidlem. Obrovskou silou zvedl Tuaregovo tělo, divoce kopající nohama, ze země. Automat spadl na zem, když se muž snažil uvolnit řetěz, zakusující se mu do hrdla.

Když se kopající nohy utišily a jen sebou slabě zaškubaly, uvolnil Giordino řetěz a nechal tělo, které dělily od smrti jen dva vzdechy, padnout k zemi, vedle jeho druha, ležícího v bezvědomí. Pak zvedl automat a potěžkal ho spokojeně v rukou.

„Není to od nás laskavost, že jsme je nezabili?“ zabručel Giordino.

„Mají jen odklad,“ podotkl Pitt skepticky. „Až Melika zjistí, že jsme uprchli, budou na tom hůře než ti, které zatím poháněli a týrali.“

„Nemůžeme je tady nechat ležet, rychle je objeví.“

„Naložíme je na vozík a přikryjeme rudou. Probudí se nejdříve za dvě hodiny. To už bychom měli sedět v náklaďáku a uhánět pouští.“

„Pokud na náš útěk nepřijde údržbář kamer.“

Giordino ukryl omráčené dozorce a Pitt mezitím studoval majorův plán dolu. Zpaměti a bez kompasu se stěží dokázal ve spleti šachet, chodeb a překopů orientovat a zjistit, kudy se dostanou k výtahu pro technický personál.

Giordino si zálibně prohlížel ukořistěnou zbraň. „Celoplastová a laminátová francouzská automatická karabina, ráže pět-pět-šest milimetrů, univerzální vojenská verze. Pěkný kousek.“

„Raději bych se obešel bez střelby. Nesmíme na sebe Meliku a její borce předčasně upozornit.“

Jakmile došli na konec své pracovní chodby, přešli hlavní chodbu a pokračovali dál, stále podél kolejí. Prošli padesát metrů mimo dosah kontrolních kamer. Cestou do další velké podzemní jeskyně na nikoho nenarazili. Šli stále podle důlní dráhy. Pitt se domníval, že tímto směrem přijeli od výtahu.

„Máš ponětí, kde asi jsme?“ zeptal se Giordino.

„Škoda, že jsme za sebou nesypali drobečky jako děti v pohádce.“ Pitt právě studoval mapu pod zaprášenou žárovkou, když uslyšeli skřípání kol.

„Jede vlak,“ upozornil ho Giordino.

Pitt ukázal na přírodní trhlinu ve skále na druhé straně kolejí, vzdálenou asi deset metrů. „Rychle.“

Vrhli se dovnitř, ale zarazil je intenzivní hnilobný zápach. Postupovali však dále, až se před nimi otevřel velký prostor. Nedopadal sem ani záblesk světla. Pitt nahmatal vypínač. Mdlé světlo matně ozářilo obrovskou umělou jeskyni, ale tma by byla milosrdnější. Připadali si jako v děsivém snu o katakombách.

Byly to skutečně katakomby, podzemní hřbitov. Nevědomky narazili na pohřebiště, kam O’Bannion a Melika nechávali ukládat oběti týrání, těžké práce, nelidských podmínek a hladu, těla otroků, pro něž byla smrt vysvobozením. Tady se pohřbívalo bez obřadných ceremonií. Těla byla na sobě naskládaná až do výšky třiceti vrstev. Děsivý, chmurný pohled, noční můra.

„Panebože,“ povzdechl s hrůzou Giordino, „musí tu být alespoň tisíc mrtvých.“

„Jak výhodné!“ Pitta rozpaloval hněv doběla. „Ušetří si tu i práci s kopáním hrobů.“

Před očima se mu zjevila vidina, při níž ho zamrazilo. Eva, doktor Hopper, všichni ostatní zajatci – srovnaní tu na sobě, oči, které nikdo nezatlačil, zírající ke kamennému stropu, jenž jim navždy uzavřel pohled na modrou oblohu. Křečovitě sevřel víčka, ale strašnou scénu z mysli nezahnal.

Teprve když dozněl hluk důlního vlaku, opustili podzemní pohřebiště. Chodba byla opuštěná, nehrozila žádná hlídka a Pitt se zhruba zorientoval. Zvolil překop, který měl podle mapky zkrátit cestu k osobnímu výtahu. A pak je potkalo neuvěřitelné štěstí. Ze stěn překopu odkapávala voda a pod chodníčkem stlučeným z prken se shromažďovala a odtékala dál.

„Tady se můžeme pořádně napít a ušetříme naši železnou zásobu.“ Odstranili jeden dílec chodníku, klekli si a plnými dlaněmi nabírali vodu. Když vrátili prkennou desku na její místo, uslyšeli kdesi za sebou hlasy a chřestění řetězů.

„Jde za námi parta,“ řekl Giordino polohlasem.

Pospíšili si, voda je osvěžila a dodala jim optimismus a podnikavost. Za minutu se skutečně dostali k železným vratům vedoucím k výtahu. Giordino nacpal tyčinku dynamitu do klíčové dírky a připojil k trhavině rozbušku. Ustoupili do bezpečné vzdálenosti a Pitt hodil na rozbušku kámen. Minul.

„Představ si, že chceš na karnevalu shodit do bazénu hezkou holku,“ poradil mu přítel.

„Díky. Doufám, že bouchnutí neprobudí obsluhu nebo nějaké strážné.“

„Řeknou si, že je to ozvěna z místa odstřelu.“

Na druhý pokus byl Pitt šikovnější a zámek se s ostrým zaduněním roztrhl. Rozrazili dveře a ocitli se v krátké uličce vedoucí k výtahu.

„Co když se výtah přivolává nějakým kódem?“ napadlo Giordina.

„O tom je pozdě přemýšlet. Použijeme vlastní kód.“

Pitt se několik vteřin rozmýšlel, pak stiskl knoflík u dveří jednou, pak dvakrát a ještě třikrát. Po krátké pauze ještě dvakrát.

Uslyšeli cvaknutí spínačů a elektromotor obživl. Sestupoval.

„Trefils hřebík na hlavičku!“ rozzářil se Giordino.

„Doufal jsem, že se bude hodit každá kombinace kromě jediného dlouhého signálu.“

Za půl minuty bzučení motoru ztichlo a dveře se otevřely. Obsluhující vyhlédl z kabiny, ale nikoho nespatřil. Zvědavě vystoupil a Pitt ho srazil ranou pažby do týla. Giordino ho vtáhl do kabiny a Pitt zavřel dveře.

„Nonstop vzhůru do kanceláří podniku!“ Stiskl nejvyšší tlačítko.

„Žádná prohlídka drtičů a amalgamovací linky?“

„Ledaže bys na tom trval.“

„Obejdu se i bez nich,“ zabručel Giordino.

Stáli vedle sebe v malém prostoru a sledovali, jak naskakují kontrolky u jednotlivých pater. Mlčky přemýšleli, zda je nahoře čeká armáda Tuaregů, připravená prostřílet je jako řešeto. Motor zmlkl a výtah se zastavil tak hladce a tiše, že to sotva postřehli.

Pitt si nachystal zbraň a kývl na Giordina. „Připrav se.“

Dveře se otevřely, ale nebyl tu nikdo, kdo by je prošpikoval olovem. Chodbou kráčel technik s dozorcem, hovořili spolu a ani se k výtahu neohlédli.

„Skoro jako by si přáli, abychom jim dali vale,“ podivil se Giordino.

„Nepokoušej bohy,“ napomenul ho Pitt, „ještě nejsme venku!“

Uspaného operátora poslali do nejnižšího patra. Šli pomalu za oběma O’Bannionovými muži, dokud nevstoupili do řezbou zdobených dveří.

Chodba byla opuštěná stejně jako před dvaceti čtyřmi hodinami, kdy je sem stráž eskortovala. S automaty v pohotovosti a s hlavněmi namířenými vpřed běželi každý podél jedné zdi, dokud nedorazili k tunelu, vedoucímu k parkovišti nákladních aut. Tuareg hlídající u vchodu rozhodně nečekal žádné nebezpečí z obytné části budovy a chodby vedoucí ke kancelářím. Seděl zády k nim na skládací sedačce, pokuřoval z dýmky a četl si – asi v koránu.

Zastavili se, aby nabrali dech, a ohlédli se. Nikdo za nimi nebyl. Obrátili pozornost k poslední překážce. Bylo to padesát metrů osvětleného, dobře přehledného tunelu, kamery však neviděli žádné.

„Běžím rychleji než ty,“ zašeptal Pitt a dal svou zbraň Giordinovi. „Kdyby mě ohrožoval, než ho zneškodním, zastřel ho.“

„Dobře, ale pamatuj, abys mi včas uhnul z čáry výstřelu.“

Pitt se zul, zaklekl do startovní polohy, opřel se pevně nohama o skalnatou cestu, napnul svaly a skočil vpřed. Zrychlil do spurtu, v tlustých ponožkách běžel tiše, ale akustika skalního tunelu ho zradila. Když se ke strážnému přiblížil na deset metrů, prozradil ho tlumený, ale přece jen rozléhající se dusot. Tuareg se otočil a spatřil cizince. Pitta zachránila jen mužova pomalejší reakce. Hlaveň už na něj mířila, když skočil a srazil strážného ke stěně.

V mužových očích se objevil nejdříve úžas, pak bolest, to když udeřil hlavou o skalní stěnu. Oči se mu obrátily v sloup a pod vahou Pittova těla měkce žuchl k zemi. Pitt se odvalil a prudce zalapal po dechu. Zůstal ležet na zádech a supěl, ještě když k němu doběhl Giordino.

„Nebyl to tak špatný výkon na starého pána se čtyřicítkou na krku,“ poznamenal uznale a podal Pittovi ruku, aby mu pomohl na nohy.

„Už bych to nechtěl zkoušet znovu, ani za nic,“ přiznal se Pitt s rozhodným výrazem. Rozhlédl se po podzemním parkovišti. Nákladní renaulty stály vyrovnány až k úzkému tunelu, ústícímu do rokle v poušti. Pak se podíval na zhroucenou postavu u svých nohou.

„Ty jsi takový silný hoch,“ pochleboval Giordinovi. „Odnes ho k nejbližšímu autu a nalož na korbu. Vezmeme ho s sebou. Když někdo půjde kolem, bude myslet, že se na stráži nudil a vyjel si na výlet.“

Pro Giordina bylo hračkou naložit si muže na ramena a spustit ho přes zadní stěnu do korby renaultu. Pitt prohlédl palubní desku. Vůz startoval pomocí spínače a tlačítka. Otočil ovladačem spínání, na měřiči paliva se rozsvítil nápis potvrzující plnou nádrž. Stiskl tlačítko a motor naskočil.

„Jsou na palubní desce hodiny?“ zeptal se Giordino.

„Ne, je to levný model bez zvláštního příslušenství. Proč?“

„Jeden Tuareg mi vzal hodinky. Nemám ponětí, kolik je.“

Pitt si stáhl botu, vytáhl vodotěsné doxy a natáhl si je na zápěstí. „Jedna a dvacet minut nad ránem,“ ukázal ciferník Giordinovi.

„Ranní ptáče… není nad to.“

Pitt zařadil jedničku a povolil spojku. Zamířil do tunelu a jel pomalu, aby zvuk výfuku nevzbudil podezření. Jakmile se dostal ven, do úzké rokle, zvýšil rychlost a zapnul světla. Nešetřil pérování a tlumiče a sešlápl plyn až k podlaze. Za vozem zavířil oblak prachu.

Pamatoval si podle terénu, kde byly na cestě úseky hlubšího písku, a překonával je setrvačností rychle jedoucího vozu.

Nevnímal nádherný pocit svobody ani svěží noční vzduch nebo jasné hvězdy nad hlavou. Jel jako ďábel, každý kilometr, každá minuta znamenaly drahocenný náskok před pronásledovateli.

Giordino si nestěžoval a vkládal v jeho řidičské umění plnou důvěru, i když na sedadle divoce nadskakoval. S nohama zapřenýma o přepážku za motorem svíral rukama pevně sedadlo, s očima upřenýma na skákající světla a vyjeté stopy před nimi.

Potom světlomety ozářily do daleka pustou rovinu. Opustili srázné stěny kaňonu a měli před sebou nekonečnou poušť. Teprve nyní Pitt vzhlédl k obloze, našel Polárku a zamířil na východ.

Překročili rozhraní, odkud nebylo návratu. Věděl, že jde o sebevražednou sázku, kde všechny okolnosti hrály proti nim. Ale nepřál si to jinak. Nezastaví se, dokud nenarazí na vodu nebo na pomoc.

Před nimi se rozkládalo čtyři sta kilometrů pouště, osudové, lákající i vražedné. Začal závod o život.

39

Pět hodin, zbývajících do rozednění, se hnali písečnou pustinou, krajinou lhostejnou k času i k lidským osudům. Ráno bylo chladné, ale brzy se rozzáří slunce, v krystalicky čistém vzduchu ohromné, a změní krajinu jemného písku ve žhavou výheň. Pitt si připadal jako na jiné planetě.

Projížděli Tanezrouftem, oblastí Sahary s rozlohou dvě stě tisíc čtverečních kilometrů, pustinou přízračně oživenou jen groteskními i hrozivými útvary erodovaných skal, občas přervanou rozeklanými průrvami a zaplavenou mořem písečných dun, které se neslyšně přesunují a pohybují za cílem, jejž znají jen ony samy.

Je to prapoušť bez jediného stébla trávy.

A přece tu život existuje. V záři reflektorů se třepetaly můry. Párek krkavců, pouštních hrobařů, vyrušený hlukem auta, zamával křídly a zakrákal na protest. Před koly utíkali velcí černí skarabeové, štír a štíhlé zelené ještěrky.

Poušť i odvážným vnukne pocit malosti. Ani Pitt se neubránil tísni, myšlence na stovky kilometrů, které leží před nimi, obavám ze slunečního žáru, z hladu a žízně, které je čekají. Jedinou útěchou mu byl pravidelný chod spolehlivého motoru renaultu. Ani jednou nevynechal a díky pohonu všech čtyř kol projel i záludnými písky. Několikrát narazili na výmoly, obklopené břehy sypkého štěrku, které překonával zařazením nižšího převodového stupně. Robustní vůz zvládl i zdánlivě nepřekonatelné strmé bariéry a srázy.

Nedopřávali si žádný odpočinek, nohy si protáhnou, až budou muset vůz opustit. A když příroda zavolala, Giordino se z auta za jízdy i vymočil.

„Kolik jsme ujeli?“

Pitt se podíval na tachometr. „Sto dva kilometry.“

„Nejedeš nějakou špatnou zkratkou nebo v kruhu? Mám pocit, že jsme ujeli alespoň dvě stě kilometrů. Nebloudíme?“

„Jedeme správně,“ řekl Pitt sebejistě. „Fairweather nám udal vzdálenosti vzdušnou čarou. Nemohu jet rovně, když jsem musel objet dvě hluboké rokle a několik dun. Přitom jsem ztratil čtyřicet kilometrů.“

Giordino se neklidně pohnul. „Proč ale mám ten vtíravý pocit, že jsme pouští ujeli víc než sto kilometrů? A máme jich ještě třikrát tolik před sebou.“

„Není to radostná představa,“ souhlasil Pitt.

„Brzy se rozední. Čím se budeme řídit, když neuvidíme hvězdy?“

„Nepotřebujeme je. Vzpomněl jsem si, co říká Příručka pozemního vojska o vlastnoručně sestrojeném kompasu.“

„To rád slyším,“ zívl Giordino. „Co nám ukazuje měřič paliva?“

„Zbývá nám něco přes polovičku nádrže.“

Giordino se otočil, aby se podíval na Tuarega, kterého svázali a nechali ležet na korbě. „Vypadá tak spokojeně jako násilím naverbovaný námořník.“

„Neví o tom, ale zdrží stíhání, alespoň na čas.“

„Ta tvoje nevyzpytatelná hlava. Vždycky něco vykoumá.“

Krajina připomínala měsíční povrch. Pittovi by lépe vyhovoval úplněk, ale byl vděčný i za trochu světla vydávaného srpkem měsíce. Skákající reflektory a stíny nerovností mu namáhaly zrak. Na odpočinek nebylo pomyšlení. Náhle se povrch pouště změnil. Srovnal se a současně rozjiskřil všemi odlesky duhy.

Renault vjel na dno velkého vyschlého solného jezera. V krystalcích soli se paprsky jeho reflektorů lomily jako na ploškách diamantů. Pittovi se ulevilo, zařadil nejvyšší rychlost a sešlápl plynový pedál. Na pevném rovném povrchu si mohl dovolit téměř devadesát kilometrů za hodinu.

Rovná plocha se táhla do nekonečna. Ranní hvězdy se chýlily k obzoru a Pittovi připadalo, že za ním okraj plochého světa přepadává do kosmu. Nebe kolem vypadalo, jako by je chtělo sevřít ze všech stran. Zmocnil se ho neklid a pocit dezorientace. Uklidňoval se, že sleduje přibližně stejnou rovnoběžku, která probíhá Havanou, a Velký vůz byl ještě nad obzorem. Stále se řídil Polárkou a hvězdou, kterou si určil na východ od ní jako azimut.

Hodiny míjely jednotvárně jedna za druhou, až dospěli do nízké, zvlněné pahorkatiny. Jediný výrazný vrchol se zvedal vlevo severním směrem.

Giordino převzal volant, když se nad obzorem objevilo slunce jako žhavá koule vystřelená z děla. Zůstane bez hnutí zavěšené celý den, dokud večer jako kámen nezapadne za obzor. Stíny byly nekonečné nebo žádné – nic mezi tím.

Hodinu po rozednění zastavili, Pitt prohledal korbu a našel asi metr dlouhou trubku. Vystoupil a zarazil ji do písku, aby vrhala stín. Sebral dva kameny a jeden umístil na konec stínu.

„To je tvůj vojenský kompas?“ posmíval se Giordino.

„Jen sleduj mistra při práci.“

Pitt si stoupl do stínu vozu. Počkal přibližně dvanáct minut a pak druhým kamenem označil délku, kterou stín urazil. Vyznačil čáru od prvního kamene ke druhému a asi o půl metru ji přetáhl. Stoupl si špičkou levé nohy k prvnímu kamenu a špičkou pravé na konec čáry. Zvedl levou paži a ukázal přímo vpřed: „Tam je sever.“ Pravou ruku upažil do strany. „Tady je východní směr a cesta k transsaharské magistrále.“

Giordino se podíval směrem, kterým ukazovala jeho pravice. „Vidím tam dunu, podle které se můžeme řídit.“

Pokračovali a směr určovali každou hodinu. Kolem deváté začal vát vítr od jihovýchodu, zvedal a vířil písek v oblacích, které snížily viditelnost tak na deset metrů. Kolem desáté horký vítr zesílil a přes zatažená okna zanášel písek do kabiny. Před okny automobilu se točil jako tančící derviši.

Rtuť na teploměru skákala a padala zpět jako jojo. Od rána teplota stoupla z patnácti na třicet pět stupňů během tří hodin. Odpoledne se vyšplhala až na čtyřicet šest. Vnitřek vozu připomínal rozžhavenou pec. Horký písek se jim s každým nadechnutím dostával až do plic.

Ukazatel teploty vody se přiblížil k červené značce bodu varu, ale z chladiče pára neunikala. Zastavovali teď každou půlhodinu a Pitt se pokoušel i v oblacích písku určit směr podle slabého stínu trubky.

Otevřel jednu láhev vody a nabídl Giordinovi. „Přestávka na občerstvení.“

„Kolik?“ zeptal se přítel.

„Rozdělíme ji. Dnes každý půl litru, litr zůstane na zítřek.“

Giordino označil svou část a napil se. Vrátil láhev Pittovi. ,,O’Bannion už asi nasadil své chrty na stopu.“

„Když nás bude pronásledovat stejný typ auta, nemohou nás dohonit, i kdyby ho řídil pilot Formule 1. Povezou si ale zásobu benzinu, a tak je nic nebude zdržovat.“

„Proč jsme na to také nepomysleli?“

„Kolem parkoviště čerpadlo ani barely nebyly. Neměli jsme čas je hledat.“

„O’Bannion také může přivolat na pomoc vrtulník.“

„Helikoptéry má jen Fort Foureau a maliská armáda. Počítám, že poslední, koho o ně požádá, jsou Kazim a Massarde. Rozhodně ho nepochválí, že mu utekl veřejný nepřítel jen za několik hodin, co byl svěřen do jeho péče.“

„Myslíš, že nás dohoní dřív, než překročíme alžírskou hranici?“

„V písečné bouři nás nemohou sledovat, zrovna tak jako kanadská jízdní nemůže sledovat muže v blizzardu.“ Ukázal palcem dozadu. „Nenecháváme za sebou žádné stopy.“

Giordino se podíval do zpětného zrcátka a přesvědčil se, jak za nimi vítr zasypává vyjetou stopu. Každá stopa se uzavírala jako vlny za člunem. Uklidněný se zabořil pohodlněji do sedadla.

„Ale ještě nemůžeme O’Banniona odepsat úplně. Může vypravit pronásledovatele na transsaharskou magistrálu, aby na ní patrolovali. To by pro nás bylo zlé.“

Pitt dopil a hodil láhev do korby, kde už zajatec přišel k vědomí a opřel se zády o zadní stěnu. Upřeně na ně zíral.

„Jak jsme na tom se šťávou?“ zajímal se Pitt.

„Skoro na dně.“

„Je čas provést manévr na oklamání. Obrať vůz čelem na západ a zastav.“

Giordino poslechl, otočil volantem a zabrzdil. „A teď po svých?“

„A teď po svých. Ale nejdřív musíme toho hocha posadit dopředu a vzít z auta, co by se mohlo hodit. Třeba kus hadru na turban.“

Prohledali vůz, ale skutečně našli jen několik olejem napuštěných hadrů a dva ručníky, kterými si ovinuli hlavy. Zbraně nechali vzadu, pohřbené v písku.

V očích dozorce se mísil strach s nenávistí. Posadili ho na přední sedadlo a nastartovali.

Pitt hadrem uvázal volant, aby se nemohl otáčet, zařadil dvojku a vyskočil z kabiny. Věrný renault poskočil dopředu a odnášel svého nedobrovolného pasažéra zpět do Tebezzy, až se ztratil v oblacích písku.

„Dáváš mu lepší šanci na život, než by dal on nám,“ protestoval Giordino.

„Možná jo, možná ne.“

„Jak daleko to máme?“

„Asi sto osmdesát kilometrů.“

„To je přes sto mil a s jedním litrem vody… Už vidím, jak se moje ubohé staré kosti bělají v písku.“

„Ber to z té lepší stránky. Dýcháš čistý vzduch, kolem ticho, jsi spojený s přírodou. Žádný smog, auta, davy protivných lidí. Co může být pro duši povzbudivějšího?“

„Láhev studeného piva, hamburger a koupel,“ povzdechl si Giordino.

Pitt zvedl čtyři prsty. „Čtyři dny a všechno se ti splní.“

„Jak jsi na tom s uměním přežít v poušti?“

„Byl jsem se skauty na týdenní výpravě v Mohavské poušti, když mi bylo dvanáct.“

Giordino smutně svěsil ramena. „To je velmi povzbuzující.“

Pitt opět zkontroloval směr. Sklonil hlavu proti větru a písku a vyrazil na východ. Giordino zaklesl ruku za jeho opasek, aby se v náhlém oslepujícím přívalu písku neztratil, a klopýtal za ním.

40

Zasedání za zavřenými dveřmi v hlavním štábu OSN začalo v deset hodin a protáhlo se přes půlnoc. Dvacet pět nejlepších světových oceánologů a meteorologů s třiceti biology, toxikology a odborníky v oboru životního prostředí napjatě sledovalo úvodní projev Haly Kamil i stručnou a šokující zprávu admirála Sandeckera o rozsahu ekologické katastrofy. Admirál pak představil doktora Darcyho Chapmana, který přednesl referát o chemických procesech rudé skvrny. Rudi Gunn dokreslil jejich informace nejčerstvějšími daty. Hiram Yaeger promítl družicové snímky dokumentující její šíření, doplnil je statistickou analýzou a prognózou dalšího růstu.

Informativní část zasedání trvala do dvou hodin odpoledne. Vědci na svých shromážděních zřídkakdy souhlasí s teoriemi a hypotézami kolegů a často proti nim i hlučně protestují. Když však Yaegera na pódiu opět vystřídal Sandecker, vládlo v sále stísněné ticho. Naštěstí si již před zasedáním dvanáct nezávislých odborníků uvědomilo hrozící nebezpečí a provedlo vlastní výzkum. Zvolili si mluvčího, aby shrnul a oznámil jejich výsledky. Potvrdily údaje NUMA. Potom se za ně postavili i odborníci, beroucí původně Sandeckerovy chmurné prognózy skepticky.

Závěrečným bodem programu se stalo sestavení výborů a výzkumných týmů, které se měly zaměřit na spolupráci a sdílení informací s cílem zastavit a zvrátit hrozbu ohrožení lidské existence na planetě.

Ačkoli věděla, že půjde o marný apel, Hala Kamil se vrátila k řečnickému pultu a požádala vědce, aby nehovořili s novináři, dokud se nepodaří situaci dostat do zvládnutelných kolejí. Poslední věc, kterou potřebujeme, jak argumentovala, je panika ve světovém měřítku.

Kamil zakončila zasedání oznámením termínu další konference, která by shrnula nejnovější informace a výsledky práce na odvrácení katastrofy. Nikdo nepomyslel na zdvořilostní potlesk. Místo toho se vědečtí pracovníci shlukli do skupinek ve foyeru a na chodbách a neobvykle tiše si vyměňovali názory.

Sandecker seděl v křesle za předsednickým stolem. Přes patrnou únavu však jeho oči zářily. Dočkal se bodu zvratu a cítil zadostiučinění z toho, že už nehovořil k hluchým a pochybovačným posluchačům.

„Byla to skvělá prezentace,“ uznale řekla Hala Kamil.

Admirál se napůl zvedl z křesla, když si přisedla. „Doufám, že jsem nezklamal.“

Hala přikývla a usmála se. „Inspiroval jste nejlepší odborníky, aby problém řešili, dříve než bude pozdě.“

„Možná jsem je informoval. Ale inspiroval? To sotva.“

Zavrtěla hlavou. „Nebuďte skromný, admirále. Všichni už chápou nebezpečí. Podívejte se do kuloárů, stále ještě diskutují.“

„Nikdy by k tomu nedošlo, nebýt vás. Vyžadovalo to předvídavost ženy, chápající situaci.“

„Co se jiným původně zdálo absurdní, mně bylo zřejmé.“

„Když jsme překonali kontroverze, cítím se mnohem lépe, a můžeme se soustředit na zastavení katastrofy.“

„Také musíme zabránit panice. Myslím, že do osmačtyřiceti hodin něco pronikne na veřejnost.“

„Teď lze očekávat invazi novinářů. Vědci nejsou v tomto směru právě zdrženliví.“

Hala se rozhlédla po vyprázdněném auditoriu. Přála si, aby duch spolupráce, jejž kolem sebe cítila, byl ve Valném shromáždění častější. Snad přece jen existuje naděje pro svět, rozdělený různými jazyky, etnickými a kulturními problémy.

„Jaké jsou vaše bezprostřední plány?“ zeptala se.

„Chci dostat Pitta a Giordina z Mali.“

„Jak dlouho jsou uvěznění?“

„Před čtyřmi dny je zadrželi ve Fort Foureau.“

„Máte zprávy o jejich osudu?“

„Bohužel žádné. Naše výzvědná služba v té části světa je slabá, a nevíme ani, kde teď jsou.“

„Pokud padli do rukou Kazimovi, obávám se toho nejhoršího.“

Sandecker se nemohl smířit se ztrátou svých mužů. Změnil téma. „Nenašly se při vyšetřování smrti členů vašeho inspekčního týmu WHO nějaké podezřelé stopy?“

Neodpověděla hned. „Vyšetřovatelé ještě prohledávají trosky letadla,“ informovala admirála nakonec. „Výbuch bomby na palubě je podle předběžné zprávy to jediné, co lze vyloučit. Zatím to neumíme rozřešit.“

„Nikdo nepřežil?“

„Ne, doktor Hopper, členové jeho týmu i posádka zahynuli.“

„Těžko se mi věří, že by za tím nebyl Kazim.“

„Je to nebezpečný člověk.“ Halin výraz byl vážný, zamyšlený. „Také si myslím, že za tím stojí on. Doktor Hopper pravděpodobně objevil něco, co bylo Kazimovi nepohodlné, něco, co se nemají dozvědět státy, které mu poskytují pomoc.“

„Doufám, že Pitt a Giordino našli odpověď.“

Podívala se na Sandeckera se sympatiemi v očích. „Musíte počítat i s velmi reálnou možností, že mohli být na Kazimův příkaz popraveni.“

Ze Sandeckera rázem spadla únava. Přes rty mu přelétl chmurný úsměv. „Ne,“ vyslovil pomalu, „neuvěřím, že je Pitt mrtvý, pokud osobně neidentifikuji jeho mrtvolu. Už tolikrát jsme ho považovali za mrtvého. Vždycky se vrátil.“

Hala vzala Sandeckera za ruku. „Budeme se modlit, aby se vrátil i tentokrát.“

Felix Verenne čekal na letišti v Gau. Po schůdkách z letadla sestupoval Ismail Yerli. „Vítám vás opět v Mali. Slyšel jsem, že jste tu před několika lety nějaký čas pobýval.“

Yerli se ani neusmál, když si podali ruce. „Lituju, že jsem přiletěl později, ale letadlo Massardeovy společnosti, které jste pro mě do Paříže poslal, mělo technickou závadu.“

„O tom mě informovali. Chtěl jsem objednat jiné letadlo, ale už jste odletěl linkou Air Afrique.“

„Měl jsem dojem, že si pan Massarde přeje mít mě tu co nejdříve.“

Verenne přikývl. „Informoval vás Bordeaux o vašem poslání?“

„Samozřejmě vím o nešťastném vyšetřování Spojených národů a NUMA, ale Bordeaux jen naznačil, že mým úkolem bude spřátelit se s generálem Kazimem a bránit mu v nevhodném zasahování do operací pana Massardea.“

„Ten idiot celý případ s mezinárodní inspekcí kontaminace zpackal. Jen zázrakem se o tom světová média nedozvěděla.“

„Jsou Hopper a jeho skupina mrtví?“

„Jako by už byli. Pracují jako otroci v tajných zlatých dolech pana Massardea v nejodlehlejší části Sahary.“

„A čmuchalové z NUMA?“

„Potkal je stejný osud.“

„Pak tedy máte všechno pod kontrolou.“

„Proto pro vás pan Massarde poslal. Máte zabránit dalším Kazimovým fiaskům.“

„Takže kam pojedu dál?“

„Do Fort Foureau pro instrukce přímo od Massardea. Zařídí vám setkání s generálem a ohromí toho malého ďábla vašimi zkušenostmi z výzvědné služby. Kazim má slabost pro špionáž. Bude nadšený, že může využít vašich služeb, nesmí však tušit, že pana Massardea budete informovat o každém jeho pohybu a aktivitách.“

„Jak daleko to je?“

„Dvě hodiny vrtulníkem. Pojďme, vyzvedneme vaše zavazadla a vydáme se na cestu.“

Massarde si najímal výhradně francouzské inženýry, techniky a dělníky a také stroje a dopravní prostředky. Francouzská helikoptéra Ecureuil byla stejného typu jako ta, kterou Pitt sestřelil nad hladinou Nigeru. Verenne poslal druhého pilota pro Yerliho zavazadla, aby je uložil na palubě.

Když se s hostem zachovávajícím kamennou tvář usadili v pohodlných kožených sedadlech, naservíroval jim stevard chlebíčky a šampaňské.

„To je úžasné,“ prohodil Yerli. „Vždycky se tak staráte o obyčejné návštěvníky?“

„Je to příkaz pana Massardea,“ Verenne zůstával stále upjatý. „Oškliví si americký zvyk podávat nealkoholické nápoje, pivo a oříšky. Trvá na tom, že jako Francouzi musíme demonstrovat rafinovaný vkus v souladu s francouzskou kulturou bez ohledu na postavení našich hostů.“

Yerli zvedl sklenici se šampaňským. „Na Yvese Massardea, ať nikdy nepřestane být tak pohostinný.“

„Na našeho šéfa,“ připil Verenne. „Ať nikdy nekončí jeho štědrost k těm, kdo jsou mu věrní.“

Yerli vyprázdnil pohár a počkal na dolití. „Zaznamenali jste nějakou reakci skupin ochránců životního prostředí na provoz ve Fort Foureau?“

„Celkem ne. Jsou poněkud zmatení. Líbí se jim náš projekt využití sluneční energie, ale mají velké obavy ze znečištění vzduchu emisemi ze spalování odpadu.“

Yerli pozoroval bublinky ve sklenici. „Jste si jistí, že se tajemství Fort Foureau ještě neprozradilo? Co když se evropské vlády a Amerika dozví pravdu o provozu továrny?“

Verenne se zasmál. „Žertujete? Většina zemí průmyslového světa je velmi šťastná, že se tajně zbaví nebezpečného smetí, a veřejnost o tom nic neví. Soukromě nám vládní úředníci i manažeři chemických továren a nukleárních provozů na celém světě dali požehnání.“

„Oni o všem vědí?“ zeptal se Yerli překvapeně.

Verenne se na něj podíval s pobaveným úsměvem. „Kdo myslíte, že jsou Massardeovi zákazníci?“

41

Po opuštění automobilu pokračovali Pitt s Giordinem v cestě za nočního chladu. Chtěli se dostat co nejdále, dokud se cítili poměrně svěží. Když se zastavili k odpočinku, svítalo. Zahrabali se do písku, aby se chránili před pražícím sluncem a snížili ztráty vody. Mírný tlak vrstvy písku také úlevně masíroval jejich unavené svaly.

V prvním úseku ušli čtyřicet osm kilometrů vzdušnou čarou ke svému cíli. Ve skutečnosti to bylo víc, protože museli obcházet písečné duny údolími s pevným podložím.

Další noc vyrazili před západem slunce, aby Pitt mohl určit směr. V noci postupovali podle hvězd. Příští ráno byli opět asi o čtyřicet kilometrů blíže transsaharské cestě. Než se zahrabali pod písečnou přikrývku, vypili poslední zbytky vody. Od tohoto okamžiku jejich těla začnou dehydrovat a odumírat, pokud nenajdou studnu.

Třetí noc pochodu museli přejít bariéru dun, které se rozprostíraly vpravo i vlevo do nedohledna. I když duny představovaly hrozivé nebezpečí, vnímali jejich krásu. Neúnavný vítr jako sochařova ruka formoval jemný hladký povrch do podivuhodných žebrovaných a vějířovitých obrazců. Brzy se seznámili s tajemstvím dun. Za mírným svahem a ostrým hřebenem duna obvykle spadala příkře na druhou stranu, kde nacházeli schůdnější cestu po pevném písku, dělícím duny.

Čtvrtý den pozorovali, že se duny postupně snižují a přecházejí do písečné planiny, stejně pusté a bez kapky vody. Během nejteplejší části dne bušily sluneční paprsky do spečené roviny jako kovářské kladivo kující rozžhavené železo. I když byla chůze po rovině pohodlnější, nebyla méně únavná. Písčitá půda se zde zformovala dvěma způsoby. Jednak do malých, lépe schůdných mělkých hřebenů, jednak do velkých, daleko od sebe vzdálených žeber, která při pochodu unavovala jako chůze po železničních pražcích.

Dělali častější a delší přestávky. Plahočili se mlčky se svěšenými hlavami, hovor jejich hrdla ještě víc vysušoval. Zajatci písečné pustiny, v kleci bez mříží a zámků, omezené jen vzdálenostmi. Chyběly tu význačné krajinné útvary kromě řady špičatých nízkých skal, připomínajících preparovanou páteř mrtvého netvora. Země, kde se každý kilometr podobal tomu předešlému a čas ubíhal beze smyslu, jako bys otáčel šlapacím mlýnem.

Po dvaceti kilometrech se najednou z planiny zvedl oblý kopec. Těsně před východem slunce se rozhodli, že příkrý svah slezou, než si najdou místo pro denní odpočinek. O čtyři hodiny později, když konečně na vyvýšeninu vystoupali, stálo už slunce nad obzorem. Výstup jim sebral zbytek sil. Srdce bušila, v nohách měli křeč a plícím se nedostávalo dost vzduchu.

Pitt se nechtěl ani posadit, obával se, že už nevstane. Stál, lehce se potácel a rozhlížel se jako kapitán na můstku. Pláň pod nimi byla pustina bez tváře, ale povrch oblého kopce mu připadal jako sluncem rozpálená, groteskní noční můra. Rozprostíralo se tu moře zmatených, pokroucených a rozpadávajících se červenočerných skal, protkaných rezavě zbarvenými žilami železné rudy, mířícími na východ ve směru jejich trasy. Útvar připomínal město, které před staletími zničil jaderný výbuch.

„Ve které části Hádu to jsme?“ zachraptěl Giordino.

Pitt vytáhl pomalu se rozpadající majorovu mapku a narovnal ji na koleně. „Na mapě je to místo vyznačené, ale bez názvu.“

„Pak se od tohoto okamžiku bude jmenovat Giordinův hrob.“

Pitt na rozpraskaných rtech vyloudil úsměv. „Chceš-li název dát zaregistrovat, stačí, když podáš žádost mezinárodnímu zeměpisnému ústavu.“

Giordino klopýtl na jakési nerovnosti a unaveně se rozhlédl. „Jak už jsme daleko?“

„Asi sto dvacet kilometrů.“

„Tak ještě šedesát k silnici.“

„To jsme ale nevzali v úvahu Pittův zákon.“

„A co ten zákon říká?“

„Kdo jde podle mapy, kterou kreslil někdo jiný, musí připočítat dvacet kilometrů.“

„Jsi si jistý, že jsme se někde nevraceli?“

Pitt potřásl hlavou. „To ne, ale přímým směrem jsme nešli.“

„Tak kolik ještě?“

„Já počítám ještě tak osmdesát.“

Giordino se zanícenýma očima podíval na přítele. „To je dalších padesát mil. A posledních sedmdesát jsme ušli bez kapky vody.“

„Připadá mi to spíš jako tisíc mil,“ zasípal Pitt.

„Musím říct, že začínám pochybovat, jestli to dokážu,“ už jen šeptal Giordino.

Pitt vzhlédl od mapy. „To bych od tebe nikdy nečekal.“

„Taky jsem ještě nikdy neměl tak totální žízeň. Vzpomínám sice, že jsem měl žízeň každý den, ale teď už se z toho stala posedlost.“

„Ještě dvě noci a zatancujeme si na silnici.“

Giordino pomalu zakroutil hlavou. „Jak se říká, přání otcem myšlenky. Pochodovat dalších osmdesát kilometrů bez vody, na to už nemám. Už teď jsme dehydrovaní.“

Pitta pronásledovala vize Evy otročící v dolech pod bičem Meliky. „Když jim nepřivedeme pomoc, zahynou.“

„Z tuřínu krev nevymačkáš. Považuju za zázrak, že jsme se dostali tak daleko,“ přerušil ho Giordino. Posadil se a zastínil si oči. Vzrušeně ukázal na shluk velikých skal. „Nevypadá to tam mezi skalami jako vstup do jeskyně?“

Pitt sledoval jeho ruku. Mezi skalami byla opravdu černá díra. Pomohl příteli na nohy. „Vidíš, jak se na nás opět usmálo štěstí. Není nic příjemnějšího než útulná chladná jeskyňka, kde se schováme před sluncem.“

Vedro rostlo do úmoru, sluneční paprsky se odrážely od rezavých skal. Měli pocit, že kráčejí přes uhlíky spáleniště. Neměli ani sluneční brýle, takže pochodovali s očima zakrytýma látkou z provizorních turbanů a štěrbinami viděli jen několik metrů před sebe.

Od vstupu do jeskyně je dělila hromada balvanů a vchod našli částečně zasutý nízkou stěnou písku, kterou museli odhrabat.

Jeskyně vznikla v mase balvanů, které se zřejmě nakupily během velkého zdvihu vrstev v prvohorách. Mezi balvany pronikaly sluneční paprsky a prostor strakatě osvětlovaly. Když Pitt vešel dovnitř, vynořily se nad ním z pološera dvě velké lidské postavy. Instinktivně ustoupil a narazil na Giordina.

Ten konstatoval: „Právě jsi mi šlápl na nohu.“

„Promiň,“ Pitt ukázal na hladkou stěnu, na níž postava vrhala oštěp na buvola. „Nečekal jsem tu společnost.“

Giordino se mu podíval přes rameno a užasl při pohledu na umělecké kresby v této nejpustší končině světa. Stáli uprostřed nádherné galerie prehistorického umění se zřetelnými rysy různých stylů, svědčících o posloupnosti kultur, které po sobě následovaly.

„Je tohle možné?“

Pitt přistoupil k tajemným kresbám a zkoumal tři metry vysokou postavu s maskou, z níž vyrůstaly květiny. Zapomněl na žízeň i únavu. „Je to určitě původní. Přál bych si být archeologem, abych rozeznal jednotlivé styly a kultury. Nejstarší kresby zřejmě začínají vzadu v jeskyni a jednotlivé kultury pokračovaly směrem k východu.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Před deseti až dvanácti tisíci lety bylo na Sahaře vlhké tropické podnebí. Bujelo tu rostlinstvo, žila tu zvířata i člověk.“ Pitt ukázal na skupinu postav vrhajících oštěpy na raněného buvola s obrovskými rohy. „To musí být nejstarší kresba, protože ukazuje lovce, zabíjejícího dávno vyhynulého pratura, který byl velký jako slon.“

Přešel k dalšímu uměleckému dílu, které pokrývalo několik čtverečních metrů. „Tady! Vidíš ty pastýře se stádem? Éra pastýřství začínala kolem roku pět tisíc před Kristem. Kresba už také ukazuje složitější kompozici a smysl pro detail.“

„Hroch!“ Giordino pozoroval ohromnou kresbu zabírající jeden celý plochý kámen. „Tak ten tu musel žít před pěknou řádkou let.“

„Nejméně před třemi tisíci lety. Je těžké si představit, že tato oblast byla ohromnou travnatou stepí, kde se proháněli pštrosi, antilopy a žirafy.“

Pomalu postupovali a čas se na skalních stěnách odvíjel dál. Giordino poznamenal: „Tady místní umělci přestali kreslit dobytek a vegetaci.“

„Došlo ke změně klimatu, deště se staly vzácnějšími a země vysychala,“ připomněl si Pitt dávno zapomenutý kurz starých dějin. „Po čtyřech tisících letech vypásání zmizela vegetace a zvítězila poušť.“

Giordino se vrátil z hloubi jeskyně k východu a zastavil se u další kresby. „Závody na vozech tažených koňmi.“

„Národy ve Středozemí zavedly koně a válečné vozy někdy kolem roku tisíc před Kristem,“ vysvětloval Pitt. „Ale netušil jsem, že pronikly až tak hluboko do pouště.“

„Co přišlo potom, profesore?“

„Období velbloudů,“ odpověděl Pitt pozorující dlouhou kresbu karavany s téměř šedesáti velbloudy na zvlněné křivce. „Do Egypta byli přivedeni za nadvlády Peršanů, asi tak kolem roku 525 před Kristem. Římské karavany používající velbloudy spojovaly pobřeží až s legendárním městem Timbuktu.“

Kresby z mladšího období, stále zobrazující velbloudy, však byly hrubší a neumělejší než dřívější styl. Pitt teď studoval jemně nakreslenou bitevní scénu vyrytou do skály a pak vybarvenou nádhernou červeně okrovou barvou. Válečníci s rovně zastřiženými plnovousy zvedali kopí a štíty do výše, ve dvoukolových vozech tažených čtyřspřežím útočili na armádu černých lučištníků, jejichž šípy pršely z nebe.

„Koukej, pane vševěde,“ ptal se trochu ironicky Giordino, „vysvětli mi tenhle obraz.“

Pittovy oči sledovaly Alův pohled. Překvapeně si prohlížel obraz nakreslený dětským stylem. Po řece, oplývající rybami a krokodýly, plul člun. Jen těžko si mohl představit, že písečné a skalnaté peklo venku bylo kdysi úrodnou krajinou a vyschlá řečiště řekami plnými krokodýlů.

Přistoupil blíž a v jeho očích se zračil nevěřící úžas. Nezaujali ho však ani krokodýlové, ani ryby. Soustředil se na plavidlo mezi vlnovkami znázorňujícími říční proud. Očekával egyptský člun, ale bylo to něco modernějšího. Hranaté, s nástavbou se zkosenými stěnami, podobné pyramidě s odříznutým vrcholem. Z boků trčely malé trubky. Na palubě pod něčím, co vypadalo jako velká vlajka napnutá větrem, čísi ruka namalovala postavičky v různých pozicích. Loď na hrubém povrchu skalnaté stěny zabírala čtyři metry.

„Je to obrněnec,“ vypravil ze sebe Pitt nevěřícně. „Obrněnec amerického námořnictva.“

„To není možné,“ Giordina to úplně vyvedlo z míry.

„Je to možné,“ přesvědčoval ho Pitt. „Musí to být ten, o kterém nám vyprávěl starý prospektor.“

„Tak to tedy není mýtus?“

„Domorodí umělci nemohli kreslit něco, co nikdy neviděli. Vždyť ta vlajka odpovídá vlajce konfederační flotily, která byla používaná koncem války Severu proti Jihu.“

„Možná to nakreslil bývalý námořník, kterého sem po válce zavál osud.“

„Asi by nekopíroval umělecký styl domorodců. Na té malbě není vidět žádný západní vliv.“

„Co si myslíš o těch dvou postavách na nástavbě?“

„Jeden je zřejmě důstojník, pravděpodobně kapitán.“

„A ten druhý?“ zašeptal Giordino.

Pitt si druhou postavu pořádně prohlédl. „Kdo si myslíš, že to je?“

„Moje sluncem spálené oči mohou klamat. Doufal jsem, že mi to řekneš ty.“

Pittova mysl se zdráhala uvěřit něčemu tak naprosto nepravděpodobnému. „Ať to kreslil kdokoli,“ zamumlal v úžasu, „podařilo se mu docela dobře vystihnout Abrahama Lincolna.“

42

Celodenní odpočinek v chladu jeskyně obnovil síly obou Američanů natolik, že mohli podniknout poslední etapu pochodu k magistrále. Myšlenky a dohady o legendárním obrněnci si prozatím uložili do paměti a připravili se na téměř nadlidský výkon.

Pozdě odpoledne vyšel Pitt z jeskyně do neúprosného slunečního žáru a jako obvykle provedl další zaměření. Strávil na přímém slunci jen několik minut, ale měl pocit, že taje jako vosková figurka. Pro první hodinu pochodu si určil jako vodítko velkou skálu vyčnívající nad obzorem, asi pět kilometrů na východ odtud.

Když se vrátil do jeskyně, uviděl odraz vlastní bídy v Giordinových zapadlých očích, na jeho sešlém oděvu a šedivých vlasech. Upíral se na něj pohled muže, který došel na konec své cesty.

Překonali spolu nesčetná nebezpečí, ale dosud nikdy v Giordinově pohledu neviděl porážku. Psychické vyčerpání vítězilo nad fyzickou odolností. Jeho přítel byl pragmatik do morku kostí. Čelil nepřízni a ranám osudu s charakteristickou tvrdohlavostí, s obtížemi si zvykl bojovat. Na rozdíl od Pitta však nedokázal využít sílu své představivosti, aby zahnal muka žízně a utrpení těla, které se nedostatkem potravy a vody toužilo svinout v koutě a poddat se osudu. Neuměl se přenést do světa snů, kde utrpení a zoufalství nahrazují bazény s modrozelenou vodou, tropické koktejly a nekonečné švédské stoly s navršenými lahůdkami.

Pitt věděl, že tento večer je rozhodující. Pokud mají poušť v závodě na život a na smrt porazit, musí své odhodlání k přežití zdvojnásobit. Dalších dvacet čtyři hodin bez vody bude znamenat jejich konec. Nedokážou jít dál. Obával se, že k transsaharské magistrále už bude chybět jen padesát kilometrů, na které jim však nebude stačit dech.

Nechal Giordina spát ještě hodinu a pak ho vzbudil. „Musíme vyrazit, chceme-li se někam dostat do příštího východu slunce.“

Giordino otevřel oči, díval se jen štěrbinami. S námahou se posadil. „Proč tu nezůstat ještě jeden den a důkladně si neodpočinout?“

„Spoléhá na nás příliš mnoho mužů, žen a dětí. Věří, že se zachráníme, abychom se mohli vrátit a osvobodit je. Rozhoduje každá hodina.“

Myšlenka na trpící ženy a zubožené děti v Tebezze stačila Giordina úplně probrat z letargie. Postavil se. Pak ho Pitt donutil, aby s ním několik minut cvičil a uvolnil si bolavé svaly a ztuhlé klouby. Poslední pohled na ohromující kresby, zejména na obraz obrněnce rebelů, a pak vyrazili na další cestu vytčeným směrem.

Vydržet.

Kromě krátkých zastávek se musí rvát s pouští, dokud nedospějí k silnici a nesetkají se s řidičem, který jak doufali, bude mít pořádnou zásobu vody. Ať se stane cokoli, sálající horko, písek, kterým vítr bičoval jejich spálenou kůži, ani těžký terén je nesmí zastavit. Buď najdou záchranu, nebo tu složí kosti. Slunce zapadlo a vystřídal je dorůstající půlměsíc. Ani vánek nepohnul pískem, v poušti vládlo hluboké ticho a klid. Do nedohledna se táhla opuštěná krajina a skály vyčnívající z planiny jako kosti dinosaura vyzařovaly v tetelících se vlnách teplo nahromaděné přes den. Nic se nehýbalo kromě stínů, které se plazily a natahovaly za skalami jako přízraky ožívající v hasnoucím světle umírajícího večera.

Pochodovali cestou necestou už sedm hodin. S pokračující nocí se ochladilo. O jejich oslabená a zubožená těla se pokoušel neovladatelný třes. Veliký teplotní rozdíl na Pitta působil jako změna ročních období. Ve dne horko, to bylo léto, večer jako podzim, noc zima a svítání jako jaro.

Terén se proměnil tak pozvolna, že si ani neuvědomil, jak skály a výběžky železité horniny postupně mizí, až zmizely úplně. Teprve když se zastavil, aby se podíval na hvězdy a určil další směr, spatřil, že sestoupili z oblé planiny do roviny protkané vádími, suchými řečišti vyhloubenými dávno zmizelými řekami a povodněmi.

Únava zpomalovala jejich postup, až se změnil v potácivý krok. Vyčerpání se na ně přilepilo jako závaží. Pokračovali už jen ze setrvačnosti. I když pomalu, přece jen postupovali stále na východ. Byli tak zesláblí, že po chvílích odpočinku se sotva zvedli na nohy, ale opět a opět se pouštěli do boje.

Pitta udržovala myšlenka na oba tyrany, Meliku a O’Banniona, v pekle zlatých dolů. Poháněla ho představa černé dozorkyně mávající bičem a šlehající polomrtvé otroky. Kolik jich asi zemřelo od chvíle, co se jim dvěma podařilo uniknout? Neodnesli už i Evu do pohřební komory? Úmyslně tyto myšlenky nezaháněl, protože ho poháněly k překonání vlastního utrpení. Krok za krokem pokračoval v cestě jako stroj.

Přišlo mu podivné, že si nemůže vzpomenout, kdy si naposledy odplivl. Ačkoli si vložil do úst malé oblázky, které pomáhaly ulevit žízni, nevzpomínal si na poslední sliny. Jazyk měl naběhlý jako suchou houbu, cítil příchuť kamence, ale ještě dokázal polykat.

Postupovali přece v chladu noci, ve dne si nesundávali košile, aby omezili odpařování vody pocením a přitom neztráceli jeho chladivý účinek. Uvědomil si však, že tělo také trpí ztrátou soli a to je oslabuje ještě více.

Pitt vyzkoušel všechno, co si připomněl o přežití na poušti, jako je dýchání nosem, aby zabránil ztrátě vody, a mluvení omezili jen na dobu odpočinku.

Dovlekli se k úzkému řečišti naplněnému pískem, které probíhalo údolím mezi roztroušenými pahorky. Sledovali je, dokud se nestočilo na sever, tam vylezli na břeh a pokračovali východním směrem. Půda pod jejich nohama se změnila. Nadcházel rozbřesk dalšího dne a Pitt se zastavil, aby opět prozkoumal majorovu mapku. Přidržel téměř se rozpadající papír proti svítající obloze na východě. Hrubá kresba ukazovala velké vyschlé jezero prostírající se až k transsaharské magistrále. Ačkoli rovné dno jim určitě usnadní chůzi, plocha bez jediného stínu může pro jejich znavená a vysušená těla znamenat pohromu.

Půda se stala najednou příliš pevnou, než aby se do ní mohli zahrabat. Takže žádný odpočinek, ale další pochod pod přímými prudkými slunečními paprsky. A slunce se již ohlašovalo jasnícím se obzorem.

Jejich agónie pokračovala, ale objevilo se několik mraků, které jim poskytly dvě hodiny vítané úlevy. Když se však mraky rozptýlily, udeřilo vražedné horko hůře než předtím. V poledne už se sotva plazili.

Najednou se před nimi terén propadl do hluboké rokle s příkrými svahy, spadajícími sedm metrů pod úroveň suchého jezera, které přetínala. Připomínala uměle vyhloubený kanál. Pitt se málem z jejího okraje zřítil dolů. Vrávoravě se zastavil a beznadějně měřil nečekanou překážku. Už neměl sílu slézt dolů a vylézt na protější straně. Giordino za ním klopýtl a upadl, hlava a ruce mu visely přes okraj rokle.

Když se Pitt přes průrvu podíval na dalekou nicotu obzoru, pochopil, že jejich zápas dospěl ke konci. Ušli jen třicet kilometrů a zbývalo jich ještě padesát.

Giordino se pomalu otočil na záda a vzhlížel na přítele. Ten sice stál, ale nebezpečně se kymácel, s pohledem upřeným na východní horizont, jako by tam viděl mučivě blízký cíl, pro ně však nedosažitelný.

Pitt, vyčerpaný a na pokraji prohry, vypadal nádherně. Jeho drsný přísný obličej, vysoká postava, pronikavé oči, hrdý dravčí nos, hlava zahalená do zaprášeného bílého ručníku, z něhož se vlnily prameny černých vlasů – nic na něm nepřipomínalo muže, který utrpěl porážku a hledí vstříc jisté smrti.

Pohledem přejel dno rokle oběma směry a v očích se mu náhle objevil údiv. „Asi jsem se zbláznil,“ zašeptal.

Jeho druh zvedl hlavu. „Já se zbláznil už o dvacet kilometrů dřív.“

„Přísahal bych, že vidím…“ Pitt pomalu zakroutil hlavou a promnul si bolavé oči. „Musí to být fata morgána.“

Giordino se také díval do velké prázdné pece. Daleko mezi vlnami horkého vzduchu se třpytila stříbřitě modrá hladina vody. Nesnesl neskutečný obraz toho, po čem tak zoufale toužil, a odvrátil hlavu.

„Vidíš to také?“ zeptal se Pitt.

„Když zavřu oči,“ zachraptěl slabě Giordino, „vidím salon s tanečnicemi, které mi nesou obrovské džbány studeného piva.“

„Myslím to vážně.“

„Já také, ale pokud myslíš to jezero naproti v dálce, zapomeň na ně.“

„Ne, míním to letadlo tamhle dole.“

Giordino si nejdřív pomyslel, že jeho přítel mluví z cesty, ale pak se otočil na břicho a podíval se dolů, směrem, kterým Dirk ukazoval.

V poušti žádný výrobek neshnije, žádný se nerozpadne. Nejhorší, co se může stát, je bodová koroze způsobená pískem, hnaným větrem.

Dole se o břeh mrtvého řečiště opíralo něco, co sem naprosto nepatřilo. Vrak letadla. Známky koroze na něm téměř nebyly znát. Byl to starý hornokřídlý jednoplošník, který tu musel zmrzačený odpočívat desítky let.

„Vidíš to?“ opakoval Pitt. „Nebo jsem zešílel?“

„Ne, to bych musel zešílet taky,“ odpověděl Giordino udiveně. „Je to opravdu letadlo.“

„Tak je to skutečnost.“

Pitt pomohl Alovi na nohy a pokračovali po okraji rokle, až se zastavili přímo nad vrakem. Plátno na trupu a křídlech čas kupodivu nepoškodil a identifikační čísla byla čitelná. Vrtule se při nárazu rozbila, hvězdicový motor byl částečně zaražený do kokpitu a se zlomenými vzpěrami se tyčil k nebi. Až na to, a na pochroumaný podvozek, zůstal letoun téměř nepoškozený.

„Jak dlouho tu asi leží?“

„Nejméně padesát, možná šedesát let.“

„Pilot zřejmě přežil a místo havárie opustil,“ domníval se Giordino.

„Nepřežil,“ odporoval Pitt. „Podívej se na levé křídlo. Vidím pod ním nohy.“

Vysoká šněrovací bota a okraj khaki kalhot vyčnívaly ze stínu křídla. „Co říkáš, bude mu vadit, když se k němu připojíme a využijeme jediný stín široko daleko?“

„Právě na to myslím,“ odpověděl Pitt a sjel z příkrého svahu po zádech dolů.

Giordino ho následoval. Dosedli na dno rokle spolu s uvolněným štěrkem a prachem. Stejně jako v rozrušení nad objevem jeskyně s prastarými kresbami zapomněli na žízeň a došli k mrtvému pilotovi.

Písek zasypal spodní polovinu postavy opírající se o trup letadla. Vedle druhé, neobuté nohy ležela primitivní berla, vyrobená z výztuže křídla. O kus dál se v písku třpytil kompas, vymontovaný z letadla.

Mrtvola zůstala podivuhodně zachovaná. Žár slunce a noční chlad společně mumifikovali tělo. Pokožka, vystavena jejich působení, byla tmavá s jemnou strukturou, jako vyčiněná kůže. Ve tváři se zračil výraz klidu a vyrovnanosti. Ruce, navždy ztuhlé před nějakými šedesáti lety, pokojně spočívaly na klíně. U jedné nohy ležela stará letecká kožená kukla a brýle. Černé, matné a tuhé vlasy, plné prachu po tak dlouhém působení živlů, padaly přes ramena.

„Můj bože,“ zašeptal Giordino, „žena.“

„Nebylo jí víc než třicet a musela být velmi hezká,“ doplnil ho Pitt.

„Kdo to asi byl?“

Pitt obešel tělo a našel balíček, zabalený v nepromokavém plátně, připevněný ke klice kokpitu. Opatrně ho otevřel, našel v něm palubní deník. Podíval se na první stránku.

„Kitty Mannocková,“ přečetl jméno nahlas.

„Kitty kdo?“

„Mannocková, známá letkyně, myslím, že Australanka. Její zmizení zůstalo jedním z velkých tajemství historie letectví. Stejně jako zmizení Amelie Earhartové.“

„Jak se sem dostala?“ Giordino nedokázal od smutných pozůstatků odtrhnout oči.

„Pokoušela se o rekordní let Londýn – Kapské Město. Když zmizela, francouzská armáda na Sahaře systematicky prohledala celou oblast, ale nenašla žádnou stopu letadla ani pilotky.“

„Jejím neštěstím bylo, že se zřítila do jediné rokle v okruhu sto kilometrů. Kdyby přistála na suchém dnu jezera, snadno by ji našli.“

Dirk listoval deníkem, dokud nedospěl k nepopsaným stránkám. „Zřítila se 10. října 1931. Poslední zápis je z 20. října.“

„Přežila deset dní,“ zabručel Giordino s obdivem. „Kitty Mannocková musela být odvážná dáma.“ Natáhl se do stínu křídla a z rozpraskaných rtů mu unikl povzdech. „Až po tolika letech se dočkala společnosti.“

Pitt ho neposlouchal. Soustředil se na divoký nápad. Zasunul deník do kapsy kalhot a začal prohlížet zbytky letadla. Nevěnoval pozornost motoru, ale prozkoumal podvozek. Vzpěry se při nárazu zploštily, ale kola zůstala nepoškozená a pneumatiky byly jen nepatrně zpuchřelé. Také ocasní kolečko našel v dobrém stavu.

Potom prohlédl křídla. Z levého, jen málo poškozeného, Kitty patrně vyřízla větší kus plátna, ale pravé zůstalo překvapivě zachovalé. Tkanina pokrývající podélníky a žebra ztvrdla a zkřehla s tisíci trhlinkami, ale vzdor extrémnímu kolísání teploty nepraskla. Zamyšleně položil ruku na kovový panel kokpitu a rychle s bolestným zasyčením ucukl. Kov byl rozpálený jako pánev na smažení. Uvnitř trupu našel malou skříňku s nástroji. Také soupravu na opravu pneumatik a hustilku.

Stál zde a nevnímal sálající paprsky. Obličej ztrhaný, tělo vysušené. Být v nemocnici, museli by do něj vpravit spousty tekutiny. Kmotra s kosou se chystala zaklepat mu kostnatým prstem na rameno, ale Pittova mysl pracovala na plné obrátky. Vážil pro a proti.

Rozhodl se, že tady nezemřou.

Obešel konec pravého křídla a zeptal se Giordina: „Četl jsi Let Phoenixu od Ellestona Trevora?“

Giordino na něj zašilhal.

„Ne, ale viděl jsem film s Jimmym Stewartem. Proč? Jestli myslíš, že ten vrak ještě poletí, tak potřebuješ doktora.“

„Nepoletí,“ odpověděl Dirk klidně. „Ale pojede. Prohlédl jsem ho a myslím, že z něho můžeme použít dost dílů na postavení pozemní plachetnice.“

„Ty chceš stavět pozemní plachetnici,“ opakoval Giordino v zoufalství. „Jistě, můžeme tam zařídit bar a jídelnu –“

„Něco jako sáně na kolečkách a s plachtou,“ pokračoval Pitt hluchý k Giordinovu sarkasmu.

„A z čeho uděláme plachtu?“

„Poslouží nám jedno křídlo letadla. Když ho vztyčíš, máš plachtu.“

„Nemáme už na to,“ protestoval Giordino. „To by nám trvalo dny.“

„Ne. Hodiny. Pravé křídlo je v dobrém stavu, plátno není poškozené. Jako trup použijeme střední část letadla mezi kokpitem a ocasem. Ze vzpěr a podélníků vyrobíme dlouhé nosníky pro dvě kola podvozku a s malým ocasním kolečkem vpředu dáme dohromady tříkolku. Lanek pro řízení tu máme dost a dost.“

„A co nářadí?“

„Je v kokpitu. Není ho moc, ale musí nám stačit.“

Nejsnadnější se Giordinovi zdálo vyvrátit Pittův nápad jako halucinaci, lehnout si na záda a čekat na smrt. Pokušení cítil veliké, ale někde hluboko v něm bilo srdce, které se nechtělo vzdát, a tepal mozek, který nechtěl odumřít bez boje. S úsilím chorého muže zvedajícího těžké břemeno se postavil a téměř nesrozumitelně promluvil: „Nemá smysl tady ležet a litovat se. Odmontuj vzpěry křídla a já rozmontuju podvozek.“

43

Ve stínu křídla rozvinul Pitt detailní plán na smontování pozemní plachetnice. Plán vzniklý v pouštním hrobě, který už s otevřenou náručí čekal na dva k smrti odsouzené muže. Jenomže ti odmítli rozsudek přijmout, i za cenu, že hrábnou ještě hlouběji do svých rezerv, aby našli sílu k jeho provedení.

Pozemní plachtění nebylo ničím novým. Číňané je využívali už před dvěma tisíci lety. Také Holanďané používali ve své rovinaté zemi plachty na těžkopádných vozech k přesunu malých vojenských oddílů. Američtí budovatelé železnic často stavěli malé káry s plachtami, aby si usnadnili dopravu na rovné prérii podél budovaných tratí. Na začátku dvacátého století se objevily první sportovní plachetnice na evropských plážích. Pak už to zůstalo jen otázkou času – a fanoušci motorismu v jižní Kalifornii, prohánějící své nadupané sportovní vozy na vyschlých jezerech Mohavské pouště, našli zalíbení v pozemním plachtění a začali organizovat závody, kterých se účastnili nadšenci z celého světa. Dosahovali rychlosti až 145 kilometrů za hodinu.

Oba přátelé si rozdělili úkoly tak, aby za žhavého odpoledne vykonali lehčí práce a na večer si nechali těžší. Protože jejich hobby bylo restaurování automobilových a leteckých veteránů, šla jim práce od ruky a pokračovali s co nejmenší spotřebou energie.

Cíl jim dal zapomenout na fyzické strádání. Světlo půlměsíce jim umožnilo pracovat i v noci a roklí se míhaly jejich stíny, jen oteklý jazyk a vyschlá ústa příliš nedovolovaly domlouvat se a musela jim stačit výmluvná gesta.

V úctě obcházeli pozůstatky Kitty Mannockové, občas k ní prohodili nějakou poznámku, když jejich mysl ve znaveném těle zabloudila na hranici reality a snu.

Giordino odmontoval kola i malé ocasní kolečko, očistil ložiska a natřel je mazivem z olejového filtru. Pneumatiky byly popraskané a ztvrdlé slunečním zářením. Pláště si sice uchovaly tvar, ale nemohly udržet vzduch, proto z nich odstranil křehké duše, naplnil je pískem a potom namontoval zpět na ráfky.

Dlouhé nosníky podvozku vyrobil z žeber poškozeného křídla. Potom odřízl podélníky trupu, aby uvolnil jeho střední část těsně za kokpitem. Konec kokpitu připevnil ke vzpěrám křídel. Ocasní část z letadla namontoval dopředu, a vozidlo tak získalo aerodynamičtější profil. Kola podvozku připevnil pomocí dílů z křídel v rozpětí asi pěti metrů, zatímco přední, řídicí kolečko z ocasu sahalo dopředu asi tři metry. Celek připomínal podomácku vyrobené závodní káry z filmových grotesek třicátých let.

Pitt se mezitím soustředil na výrobu plachty. Když odmontoval nepoškozené křídlo od trupu, vyztužil křidélka a klapky a hlavní podélník použil jako stožár. Společně křídlo zvedli a stožár namontovali do středu trupu. Dřevěné díly byly lehké, vysušené sluncem, takže jim to usnadnilo práci. Lanka letadla použili jako ovládací příslušenství plachty. Řídicí táhla využili pro řízení předního kolečka.

K dokončení zbývalo jen namontovat sedadla do trupu, kompas a nakonec, pro štěstí, přivázali ke stěžni trubku, která jim cestou sloužila jako kompas.

S prací skončili ve tři ráno a padli do písku, polomrtví únavou. Třásli se zimou, ale pyšně své mistrovské dílo pozorovali.

„To nebude nikdy fungovat,“ zachraptěl vyčerpaný Giordino.

„Na rovném dně jezera by nám to mělo stačit.“

„Uvědomil sis, že to budeme muset vytáhnout nahoru?“

„Asi o padesát metrů dál je východní břeh mírnější, tam to půjde.“

„Dá nám práci dojít tam sami, natož něco tahat. A to ještě nevíme, bude-li to funkční.“

„Všechno, co potřebujeme, je mírný vítr,“ sotva slyšitelně sípal Pitt. „Podle posledních šesti dnů se dá čekat, že začne foukat.“

„Je to jen nesplnitelný sen.“

„Podaří se to,“ vzchopil se Pitt.

„Kolik asi tak váží?“

„Asi sto šedesát kilo.“

„Jak ji pojmenujeme?“ zajímal se navzdory své skepsi Giordino.

„Cože?“

„Jaké jí dáme jméno?“

Pitt se podíval na tělo Kitty. „Pokud se odtud dostaneme, bude to vlastně její zásluha. Tak co tedy Kitty Mannocková?“

„Dobrý nápad.“

Ještě chvíli šeptali do ticha mrtvého prostoru a nakonec usnuli.

Žhnoucí slunce se dotklo okraje rokle a probudilo je. S vypětím se postavili na nohy. Dali tiché sbohem Kitty a doklopýtali ke své improvizované naději na přežití. Pitt přivázal dva konce lana k přednímu rámu a jeden podal Giordinovi. „Cítíš se na to?“

„Zatraceně, ne,“ vyplivl přítel z vyschlých úst.

Pitt se zašklebil, přestože ho popraskané krvácející rty bolely. Podíval se příteli do očí a hledal jiskřičku, kterou by rozdmýchal. Uviděl ji, ale hodně slabou. „Dáme si závod nahoru.“

Giordino se zakymácel jako opilec v náporu větru, mávl rukou a vyzývavě řekl: „Zalkni se mým prachem.“ Přehodil lano přes rameno, naklonil se dopředu a okamžitě upadl. Jachta se rozjela jako nákupní vozík v supermarketu a málem ho přejela.

Překvapeně se zanícenýma očima podíval na Pitta: „Ono to jede jako peříčko.“

„Samozřejmě. Vždyť jsme prvotřídní mechanici.“

Dál už nemluvili a táhli svůj výrobek po dně rokle, až došli ke stoupání, většímu než třicet stupňů.

Výškový rozdíl byl jen sedm metrů, ale pro muže, kteří se už před osmnácti hodinami dívali do hrobu, to představovalo vrchol Mount Everestu. Mysleli, že další noc už nepřežijí, a teď stáli před okamžikem, který měl rozhodnout o jejich životě a smrti.

První pokus učinil Pitt a Giordino odpočíval. Otočil si jedno z tažných lan kolem pasu a začal se drápat po svahu s hlavou skoro u země. Tělo mu připadalo jako strašně opotřebený stroj, sloužící příkazům vůle, kterou však pojila s realitou už jen tenká nitka. Rozbolavělé svaly v agónii protestovaly. Nohy a ruce selhávaly, ale se zaťatými zuby je přinutil pokračovat. Krví podlité oči se mu zavíraly únavou, obličej měl ztrhaný bolestí, plíce bolestivě lapaly po vzduchu, nadlidsky namáhané srdce tlouklo jako pneumatické kladivo.

Ale nesměl se zastavit. Jestliže oba zahynou, zahynou i všichni ubožáci v Tebezze a svět se o jejich osudu nikdy nedozví. Nesměl se vzdát a zemřít. Ne teď, když už skoro vítězí nad tou s kosou. Zaskřípal zuby v zuřivém odhodlání a vystoupil o kus výš.

Giordino ho chtěl alespoň povzbudit, ale z úst mu vyšel jen neslyšitelný chrapot.

Najednou se Pittovy ruce zachytily okraje rokle a z posledních sil se vytáhl na povrch jezera. Zůstal ležet, jen málo ho dělilo od bezvědomí, slyšel jen vlastní chraptivý dech a srdce, které bušilo, jako by se chtělo vydrat z hrudi.

Nevěděl, jak dlouho tak ležel pod pálícím sluncem, dokud se dech a srdce nevrátily k normálu. Konečně se opřel o ruce a kolena a podíval se dolů. Giordino seděl ve stínu křídla a slabě mávl rukou.

„Můžeš vylézt nahoru?“ zeptal se ho Pitt.

Giordino unaveně přikývl, chytil lano a začal lézt. Pitt si konec lana přehodil přes rameno a pomáhal Giordina vytahovat. Za čtyři minuty se napůl lezoucí, napůl tažený přítelem svalil na zem jako ryba, která dlouho bojovala s udicí.

„A teď dojde na tu hlavní legraci,“ slabým hlasem se ho snažil povzbudit Pitt.

„Nedokážu to,“ sotva ze sebe vypravil Giordino.

Pitt se díval na skoro mrtvého muže. Zavřené zapadlé oči, obličej a deset dní neholené vousy, poprášené bílým prachem. Když mu nepomůže vozidlo vytáhnout nahoru, dnešní den už nepřežije ani jeden z nich.

Klekl si a dal mu políček. „Teď mě v tom nenechávej,“ řekl ostře. „Jak chceš zabodovat u té senzační Massardeovy pianistky, když nedokážeš zvednout zadek a trochu zabrat!“

Giordinovy oči se otevřely. Přejel si rukou přes obličej. S vypětím sil se opřel o ruce a vztyčil se na nejisté nohy. Zíral na Pitta beze zlosti a přes svůj zbídačelý stav se zmohl na úsměv. „Mám vztek, že se dám tak lehce přečíst.“

„Ještě že vím, co na tebe zabírá.“

Jako párek mul se opřeli do lan a nakloněni dopředu pomalu, ale bez ustání, po centimetrech, táhli vozidlo nahoru.

Brzy padli na kolena a pomalu se plazili vpřed. Lano se jim zařezávalo do ruky, Pittovi z dlaně odkapávala krev, ale bolest si ani neuvědomoval. Náhle napětí lan povolilo, plachetnice překonala hranu rokle a zezadu do nich lehce strčila. Pitt předvídavě přivázal plachtu, aby s ní vítr příliš necloumal a nebránila jim ve vleku.

Uvolnil tažná lana a pomohl nastoupit Giordinovi, který dopadl na přední sedačku jako pytel brambor. Zkontroloval tenký pruh chatrného plátna, který připevnil na lanoví plachty, a vyhodil hrst písku do vzduchu, aby určil směr větru. Vál od severozápadu.

Nastal okamžik pravdy.

Podíval se na přítele, který jen bez hlesu mávl rukou vpřed.

„A jedeme.“

Pitt se vzadu opřel o rám, až se vozidlo pomalu rozjelo po písku. Několik kroků klopýtal za ním a pak naskočil na zadní sedadlo. Vítr se ze závětrné strany opíral do jeho levého ramene. Povolil lanko a řídicí páku nastavil tak, aby je poháněl kýženým směrem. Kitty Mannocková se rozjela. Když nastavil větru větší plochu plachty, zvýšila rychlost.

Podíval se na kompas, určil azimut. Vyčerpání, ale i radost mu proudily žilami, které mu připadaly jako zanesené pískem. Brzy se už jejich pozemní plachetnice hnala po jezeře rychlostí skoro šedesát kilometrů za hodinu a nechávala za sebou oblaka prachu.

Radost z jízdy se náhle zvrtla v paniku, když přehnal korekci řízení a na návětrné straně se mu pod kolem objevila obloha. Vozidlo se vzpínalo pod příliš velkým náporem větru. Uvědomil si, že se nesmějí převrátit, protože v tak zuboženém stavu by už nedokázali plachetnici postavit. Dřív než k tomu mohlo dojít, podařilo se mu řídicím lankem a pákou vrátit plachetnici na pevnou zem. Udržoval směr a pomalu získával správný cit pro ovládání plachty. Jeli spolehlivě a kola se sotva dotýkala země.

Pitt uměl s malými plachetnicemi zacházet. Jako chlapec vyrůstal v Newport Beach v Kalifornii. Ale nikdy neplachtil při takové rychlosti. Nastavil plachtu do úhlu 45° a dál řídil s malými korekcemi a dolaďoval nastavení hlavní plachty. Zběžným pohledem na kompas zjistil, že je čas nastavit nový kurz cikcak na východ.

Už získával jistotu, uvědomoval si, že nesmí příliš prudce zasahovat do kurzu, chce-li udržet vozidlo v rovnováze a na pevné zemi. Kitty Mannocková se nechovala právě nejstabilněji a připadalo mu jako zázrak, že šedesát let staré dřevo, plátno a lanka drží pohromadě.

Opřel si záda a unaveně sledoval písečné přízraky kroužící nad jezerem. Věděl, že se mohou spoléhat jen na štěstí. Další rokle, kterou zpozoruje pozdě, nebo náhodná skála, o kterou se rozbije podvozek – nemilosrdná poušť pro ně mohla mít připravený tucet nástrah.

Plachetnice nadskakovala, a Pitt musel neustále opravovat směr, ale blahořečil její rychlosti, kterou u tak primitivně vyrobeného vozidla neočekával. Podle náporového větru, který mu vháněl do obličeje jemný písek, odhadoval, že překročili rychlost osmdesát kilometrů za hodinu. Po dnech trýznivého pochodu pouští si teď připadal jako v tryskovém letadle. Doufal jen, že to Kitty Mannocková vydrží.

Když zvládl řízení, začal pozorněji sledovat krajinu před sebou. Nastala nová starost. Možná že už transsaharskou magistrálu přejeli. Věděl, že je to jen málo znatelná stopa vozidel vedoucí severojižním směrem. Když ji nenajdou, mají vyhlídku, že se definitivně ztratí uprostřed pouště.

Po vozidlech nebylo ani stopy. Terén se opět začal vlnit dunami. Možná že už jsou v Alžíru, ale nemohl to tvrdit s jistotou. Uvítal by pohled na majestátní karavanu vezoucí z kdysi kvetoucího údolí Nigeru náklad zlata, slonoviny a otroků na břeh Středozemního moře. Ale takové karavany už dávno zmizely v šeru historie a nezanechaly tu po sobě žádnou stopu. Místo nich po hrdě pojmenované magistrále, vedoucí Bohem zapomenutou zemí, přejede jen několik terénních aut a autokarů s turisty, nákladních automobilů se zbožím, stroji a náhradními díly nebo motorizovaná vojenská hlídka.

Jasná červená čára na mapě je jen výtvor kartografovy ideální představy. Ve skutečnosti magistrálu vyznačují jen kosti zvířat, semtam opuštěný, z větší části demontovaný automobil, vyjeté koleje, pokud nejsou zasypané pískem, a řetěz starých barelů od benzinu, rozmístěných po čtyřech kilometrech, pokud si je nevypůjčí nomád a nezpeněží je v Gau.

Pitt konečně napravo na obzoru spatřil dílo člověka, tmavou skvrnu míhající se v tetelivém rozpáleném vzduchu. Nebyl to zrakový klam. I Giordino na ni ukazoval, byla to jeho první známka života od chvíle, kdy s plachetnicí odstartovali. Vzduch zářil, čistý a průhledný jako křišťál, již žádná prašná oblaka – sjeli z vyschlého jezera a rozdíl byl patrný. Přiblížili se k neznámému objektu a rozeznávali podrobnosti. Byly to zbytky autobusu značky Volkswagen, očesaného ode všeho, co nomádi uměli odmontovat. Zůstal jen rám s karoserií. Na jejím boku se skvěl štětcem namalovaný anglický nápis: „Kde je Lawrence z Arábie, když ho potřebuješ?“

Spokojený, že nepochybně dosáhli kýžené komunikace, Pitt vytýčil nový kurz a zabočil na sever, na návětrnou stranu. Písčitý terén přerušovaly pruhy štěrku. Občas narazili na hlubší ostrůvek sypkého písku, ale plachetnice byla příliš lehká, než aby zapadla, a hladce ho přejela, přičemž jen trochu zpomalila.

Po deseti minutách uviděl Pitt barel na obzoru. Teď už si byl opravdu jistý, že jedou správně, a začal se sérií oprav kurzu vždy po dvou kilometrech, aby upravil směr na sever, do Alžírska.

Giordino se nehýbal. Pitt ho vzal za rameno a zatřásl jím, ale příteli se hlava svezla na stranu a pak dopředu, bradou na hruď. Giordino ztratil vědomí a nebyl k probuzení. Pitt na něj zkoušel křičet, třásl s ním, ale na víc už sám neměl dost síly. I jeho pohled začal omezovat černý lem a od bezvědomí ho dělilo jen několik minut.

Pak z dálky uslyšel něco jako zvuk motoru, ale nic před sebou neviděl. Zvuk se blížil a provázelo ho dunění výfuku. Stále neviděl nic. Je to předzvěst oné bezedné a nekonečné tmy?

Než však ztratil vědomí, trhl sebou při mohutném zatroubení houkačky. Podíval se vedle sebe. Plachetnici předjížděl velký bedford, anglický tahač s návěsem, a z okénka se na podivné vozítko se dvěma zuboženými postavami zvědavě díval Arab a ukazoval bílé zuby v širokém úsměvu. Pitt ani netušil, že je dojížděl zezadu. Řidič zpomalil, aby jel souběžně s nimi, vyklonil se z okna a přiložil ruku k ústům: „Potřebujete pomoc?“

Pitt jen hlavou kývl na souhlas.

Při montáži Kitty Mannockové se nestaral o brzdy. Teď se pokusil o manévr pomocí plachty. Malátným pohybem ji stáhl hranou proti větru, ale podařilo se mu jen opsat velký půlkruh. Nedostatek síly a koordinace zavinil, že nezareagoval správně na náhlý poryv větru. Popustil sice plachtu, ale pozdě. Vítr a setrvačná síla mu vytrhly řízení ze zesláblých rukou, vozidlo se překotilo, plachta a nosníky s koly se utrhly, těla obou přátel vylétla a dopadla s hromádkou trosek do písku.

Arab zajel co nejblíže k nim, vyskočil z kabiny a rozběhl se k ležícím tělům. Okamžitě poznal, v jakém stupni dehydratace jsou, vrátil se do kabiny a přiběhl se čtyřmi lahvemi vody. Pitt se vrátil z propasti bezvědomí skoro ihned, jakmile mu Arab nalil vodu na obličej. Pak mu do pootevřených úst opatrně vlil malý pramínek a až nakonec mu jí dopřál více. Působila jako zázrak. Před minutou byl Pitt na prahu smrti, ale jakmile se napil, stal se opět přiměřeně schopnou lidskou bytostí.

I Giordinovo vysušené tělo se brzy vrátilo k životu. Bylo neuvěřitelné, jak rychle se po podání životodárné tekutiny ze svého zuboženého stavu zotavil.

Řidič jim také dal sůl v tabletkách a sušené datle. Měl inteligentní tvář a na hlavě baseballovou čepici. Dřepl si k nim a s radostí pozoroval, jak se zotavují.

„Cestovali jste na svém stroji z Gaa?“

Pitt zavrtěl hlavou. „Z Fort Foureau.“ Nevěděl jistě, zda jsou v Alžírsku či v Mali, a nemohl vědět, jestli by je řidič nepředal na nejbližší stanici policii, kdyby věděl, že uprchli z Tebezzy. „Kde přesně jsme?“

„Uprostřed tanezruftské pouště.“

„V které zemi?“

„Přece v Alžírsku! Kde jste mysleli?“

„Všude jinde, jen ne v Mali!“

Arab se zatvářil kysele. „V Mali je to špatné. Špatná vláda. Zabíjejí moc lidí.“

„Jak daleko máme k nejbližšímu telefonu?“

„Do Adraru je to tři sta kilometrů na sever. Tam je spojení.“

„To je oáza?“

Arab se usmál: „Ne. Adrar je velké město, moderní. Je tam i letiště s pravidelnou linkou do Alžíru.“

„Jedete tím směrem?“

„Ano. Vezl jsem konzervy do Gaa a vracím se do Alžírska.“

„Můžete nás svézt do Adraru?“

„Bude mi ctí.“

Pitt se podíval na řidiče a usmál se: „Jak se jmenujete, příteli?“

„Ben Hadi.“

Pitt mu vřele potřásl rukou. „Ben Hadi, ani nevíš, že když jsi zachránil nás, zachránil jsi život stovce dalších.“

Část IV

OZVĚNA ALAMA

MAURETÁNIE

ALŽÍRSKO

TRANSSAHARSKÁ MAGISTRÁLA

Zde našli letadlo Kitty Mannockové

VYSCHLÉ KORYTO OUED ZARIT

Stará pevnost cizinecké legie

ŽELEZNICE K MOŘSKÉMU POBŘEŽÍ

Spalovna nebezpečného odpadu Fort Foureau

LEGENDA

PITTOVA & GIORDINOVA CESTA V AVIONS VOISINU

PITTŮV & GIORDINŮV POCHOD K TRANSSAHARSKÉ MAGISTRÁLE

CESTA TÝMU OSN DO STARÉ PEVNOSTI

MALISKÁ SAHARA

44

26. května 1996

Washington, D.C.

„Jsou z toho venku!“ vykřikl Hiram Yaeger, když vrazil do Sandeckerovy kanceláře s Rudim Gunnem v patách.

Sandecker, ztracený v rozpočtu podmořského projektu, nechápavě vzhlédl: „Venku? Kdo?“

„Dirk a Al překročili hranici Mali a jsou v Alžírsku!“

Admirál náhle vypadal jako kluk, když mu řeknou, že jde Santa Claus. „Jak to víte?“

„Telefonovali z letiště v Adraru, to je město v poušti,“ odpověděl Gunn. „Spojení bylo špatné, ale pochopili jsme, že jim letí linka do Alžíru. Jakmile se tam dostanou, zavolají z velvyslanectví.“

„Víte ještě něco?“

Gunn se podíval na Yaegera. „Tys mluvil s Dirkem, když jsem přišel.“

„Pittův hlas se chvílemi ztrácel,“ řekl Yaeger. „Volat ze Sahary je asi o dva stupně lepší než telefonovat si přes plechovky spojené navoskovaným provázkem. Ale pokud jsem mu rozuměl, chce, aby sis vyžádal speciální vojenskou jednotku, se kterou by se vrátil do Mali.“

„Vysvětlil to blíže?“

„Neslyšel jsem ho dost zřetelně, na lince byly poruchy. Ale to, co jsem slyšel, znělo dost šíleně.“

„V jakém smyslu?“

„Říkal něco o záchraně žen a dětí v dolech na zlato. Znělo to velmi naléhavě.“

„To nedává smysl,“ mínil Gunn.

Sandecker se podíval na Yaegera. „Zmínil se o tom, jak se jim podařilo uniknout z Mali?“

Yaeger vypadal jako člověk ztracený v labyrintu. „Admirále, přísahal bych, že říkal něco o plachtění přes poušť s nějakou ženou jménem Kitty Manningová nebo Manncocková.“

Admirál se posadil a rezignovaně se usmál. „Kdybyste ty dva znali jako já, nepřekvapilo by vás to.“ Přimhouřil oči. „Nemohlo to jméno být Kitty Mannocková?“

„Mohl jsem se přeslechnout. Mohlo to tak být.“

„Kitty Mannocková byla slavná letkyně ve dvacátých letech,“ vysvětlil Sandecker. „Lámala rekordy na dálkových letech. Ale zmizela při letu nad Saharou. Asi v roce 1931.“

„Co by mohla mít společného s Pittem a Giordinem?“ podivil se Yaeger.

„Nemám tušení.“

Gunn se podíval na hodinky. „Jak jsem zjistil, mezi Adrarem a Alžírem je to vzdušnou čarou něco kolem dvanácti set kilometrů. Pokud už odletěli, měli by se ozvat asi za hodinu a půl.“

„Dejte pokyn telekomunikačnímu oddělení, aby rezervovali přímou linku na naše alžírské velvyslanectví,“ nařídil admirál. „A ať je to bezpečná linka. Jestliže narazili na něco důležitého, co se týká rudé skvrny, nechci, aby to proniklo do tisku.“

Když Pittův hovor došel do globální komunikační sítě NUMA, Sandecker a ostatní včetně doktora Chapmana se sešli u konferenčního telefonu, aby se všichni mohli hovoru zúčastnit.

Všechny otázky, na které čekali posledních devadesát minut, zodpověděla Pittova přesná, hodinu trvající zpráva. Pozorně naslouchali a dělali si poznámky o odyseji, kterou oba prodělali, když se na Nigeru rozloučili s Gunnem. Podrobně popsal odhalení nelegálních operací ve Fort Foureau. Dobrá zpráva byla, že doktor Hopper a jeho tým žijí, ale šokovalo je, že pracují jako otroci v dolech v Tebezze. Zprávu ukončil náhodným nálezem Kitty Mannockové a jejího dávno ztraceného letadla. Neubránili se úsměvu, když slyšeli vyprávět o výrobě pozemní plachetnice.

Muži kolem telefonu pochopili, proč se chce Pitt vrátit do Mali s ozbrojeným doprovodem. Podrobnosti o zlatých dolech v Tebezze a nelidských podmínkách jimi otřásly, stejně jako tajné skladování jaderného a toxického odpadu v podzemí Fort Foureau. Odhalení, že nejmodernější solární pece představují jen zástěrku, vyvolalo obavy, že i další Massardeovy podniky jsou podvodem.

Nakonec Pitt vysvětlil zločinné spojení mezi Yvesem Massardem a generálem Kazimem. Došlo na otázky. První promluvil Chapman. „Lze učinit závěr, že Fort Foureau je zdrojem kontaminace, živícím rudou skvrnu?“

„Nejsme experti na podzemní hydrologii,“ odpověděl Pitt, „ale nepochybujeme, že toxický odpad, který není spálen, ale uložen v podzemních skladech, uniká a proniká přímo do spodních vod. Odtud teče pod starým říčním korytem na jih a vlévá se do Nigeru.“

„Jak bylo možné provést tak velké podzemní práce, aby si toho nevšimli mezinárodní inspektoři?“ chtěl vědět Yaeger.

„Nebo družicové snímky,“ dodal Gunn.

„Klíčem je železnice a dopravní kontejnery. Výkopy a podzemní práce nezačaly během výstavby solárního reaktoru. Teprve po dostavbě velké budovy mohly vlaky přivážející odpad nakládat materiál z výkopů. Zjistili jsme také, že Massarde využil přírodní vápencové jeskyně.“

Nastalo ticho. Přerušil je Chapman: „Když tato fakta vyjdou najevo, dojde k ohromnému skandálu a nekonečnému vyšetřování.“

„Máte zdokumentované důkazy?“ zeptal se Gunn.

„Můžeme dosvědčit, jen co jsme sami viděli na místě a co nám řekl Massarde. Víc bohužel ne.“

„Vykonali jste neuvěřitelnou práci. Známe konečně zdroj kontaminace a můžeme vypracovat plány na její zastavení,“ pochválil je Chapman.

„To se snadněji řekne, než udělá,“ připomněl Sandecker.

„Admirál má pravdu,“ připojil se Gunn. „Nemůžeme prostě přijít do Fort Foureau a ten podnik zavřít. Yves Massarde je mocný a bohatý muž s kontakty na generála Kazima a na některé špičky francouzské exekutivy –“

„A zná spoustu vlivných lidí jak v podnikatelských kruzích, tak ve vládě,“ dodal ještě.

„Massarde je teď vedlejší,“ vpadl do toho Pitt. „Naší prioritou je zachránit zajatce v Tebezze, dřív než tam všichni zahynou.“

„Jsou mezi nimi Američané?“ zeptal se Sandecker.

„Doktorka Eva Rojasová je americká občanka.“

„Je jediná?“

„Ano, pokud vím.“

„Když žádný prezident nezasáhl v Libanonu, aby osvobodil naše rukojmí, pochybuju, že by ten současný někam poslal speciální jednotku, aby zachránila jednu Američanku.“

„Neškodilo by zeptat se,“ navrhl Pitt.

„Odmítl už mou žádost o záchranu tebe a Ala.“

„Hala Kamil poskytla už jednou tým pro řešení kritických situací,“ ozval se Gunn. „Určitě schválí misi pro osvobození vědců vlastního týmu.“

„Hala Kamil je dáma ctící vznešené principy,“ konstatoval admirál s přesvědčením. „Věří v ideály víc než většina mužů, které znám. Můžeme se na ni spolehnout a doufejme, že generál Bock vyšle plukovníka Levanta a jeho muže do Mali ještě jednou.“

„Tam v dolech umírají lidé jako krysy,“ doplnil Pitt, a nikomu nemohl ujít jeho hořký podtón. „Jen Bůh ví, kolik jich zavraždili od našeho útěku. Jde o každou hodinu.“

„Spojím se s generální tajemnicí a budu ji informovat,“ slíbil Sandecker. „Pokud bude Levant tak rychlý jako při akci na záchranu Rudiho, budete mu moci situaci vysvětlit z očí do očí ještě před snídaní ve vašem časovém pásmu.“

Devadesát minut po admirálově telefonátu Hale Kamil a generálu Bockovi plukovník Levant, jeho muži a výzbroj byli ve vzduchu nad Atlantikem a směřovali na francouzskou leteckou základnu v blízkosti Alžíru.

Generál Hugo Bock srovnal mapy a družicové snímky na stole a sáhl po starožitném zvětšovacím skle. Byla to vzpomínka na dědečka, který mu je dal, když se jako chlapec začal zajímat o filatelii. Sklo bylo vysoce leštěné a zvětšovalo skvěle, bez obvodového zkreslení. Generál je s sebou nosil po celou dobu vojenské kariéry jako talisman.

Upil kávy a začal studovat oblast Tebezzy, kterou si na mapách a snímcích zakroužkoval. Ačkoli Pittův popis místa, který Sandecker poslal Bockovi faxem, znamenal jen hrubý odhad, generál se rychle zorientoval a zaměřil se na přistávací dráhu a cestu, která vedla úzkým kaňonem, dělícím náhorní skalnatou plošinu na dvě části.

Ten chlapík Pitt, pomyslel si, je dobrý pozorovatel. Zapamatoval si těch několik orientačních bodů v krajině, kterých si povšiml během cesty pouští do Alžírska, a dokázal je přesně popsat.

Bock se pustil do studia okolní pouště a to, co viděl, se mu nelíbilo. Mise na záchranu Gunna z letiště v Gau byla poměrně jednoduchá. Jednotka Spojených národů odletěla z egyptské vojenské základny u Káhiry, bleskově ovládla letiště v Gau, vyzvedla Gunna a odletěla. Tebezza bude mnohem tvrdší oříšek.

Levantův tým čeká přistání na poušti, zdolání asi dvaceti kilometrů ke vstupu do dolů a spleť chodeb a jeskyní, a nakonec nalodění neznámého počtu vězňů na palubu letadla.

Hlavním problémem je příliš velké zdržení při pozemní operaci. Dopravní letadlo zůstane sedět jako kachna na vejcích vystaveno útoku Kazimových letadel. Hlavní riziko číhalo na dvacetikilometrové cestě pouští tam a zpět.

Velitel útoku nemohl spoléhat jen na přesný časový rozvrh. Bylo tu příliš mnoho proměnných neznámých. Kriticky důležité bude zabránit spojení dolů s ostatním světem. Bock dospěl k názoru, že operace si vyžádá minimálně hodinu a půl, dvě hodiny už mohou být osudné.

Uhodil pěstí do stolu. „Zatraceně!“ zaklel. „Málo času na přípravu, málo času na dobrý plán. Nouzová mise na záchranu lidských životů. Ale, k čertu, co když ztratíme víc, než zachráníme?“

Ještě jednou probral operaci ze všech stran, těžce povzdychl a zvedl sluchátko telefonu. Asistentka Haly Kamil ho spojila.

„Ano, generále. Nečekala jsem, že mi zavoláte tak brzy. Je se záchrannou misí nějaký problém?“

„Obávám se, že hned několik, paní tajemnice. Plán vypadá značně riskantně. Plukovník Levant potřebuje zálohu.“

„Schválím všechny dodatečné síly OSN, které si vyžádáte.“

„Ale my žádné síly nemáme,“ vysvětlil Bock. „Mé zbývající jednotky vykonávají bezpečnostní službu na syrsko-izraelské hranici a zachraňují civilisty při nepokojích v Indii. Pomoc pro plukovníka Levanta musíme najít mimo Spojené národy.“

Hala chvíli přemýšlela. „Je to velmi obtížné,“ dodala nakonec. „Nevím, na koho se obrátit.“

„Co Američané?“

„Na rozdíl od jeho předchůdce nový prezident nechce příliš zasahovat do problémů třetího světa. Právě on mě totiž požádal, abych vás pověřila záchranou dvou mužů z NUMA.“

„Proč mě nikdo neinformoval?“ zeptal se Bock.

„Admirál Sandecker nám nemohl dodat informace o tom, kde přesně jsou. Než je získal, uprchli a dostali se do bezpečí sami.“

„Tebezza nebude rychlá a snadná operace.“

„Můžete mi zaručit její úspěch?“ zeptala se Hala.

„Důvěřuji schopnostem svých mužů, ale nemohu vám dát žádné záruky. Obávám se, že počet obětí při akci může být vysoký.“

„Nemůžeme však zůstat nečinní,“ prohlásila Hala slavnostně. „Doktor Hopper a jeho vědecký tým pracují pro OSN. Jejich záchrana je naší povinností.“

„Souhlasím,“ řekl Bock. „Ale cítil bych se lépe, kdybychom měli záložní jednotky, pro případ, že plukovníka Levanta zaskočí maliská armáda.“

„Co Britové nebo Francouzi?“

„Američané dokážou zasáhnout rychleji,“ přerušil ji Bock. „Kdyby bylo po mém, požádal bych o vyslání americké Delta Force.“

Hala ustoupila nerada, věděla, že šéf exekutivy Spojených států bude neústupný. „Promluvím s prezidentem,“ nakonec rezignovaně souhlasila. „Víc udělat nemohu.“

„Dám plukovníkovi pokyny, že musí spoléhat jen na sebe a svůj úsudek.“

„Snad mu bude přát štěstí.“

Bock zhluboka vzdychl. Cítil mrazení v zádech. „Kdykoli jsem sázel na štěstí, paní generální tajemnice, vždycky se něco strašlivě zvrtlo.“

St. Julien Perlmutter seděl ve své obrovské knihovně čítající tisíce svazků, většinou pečlivě seřazených v mahagonových regálech. Přinejmenším dvě stovky knih a písemností se povalovaly roztroušeny po perském koberci a na odřeném žlutém kancelářském stole s roletou. Seděl u něj ve své denní uniformě, již tvořilo hedvábné pyžamo a kašmírový župan, s nohama v trepkách na desce stolu. Luštil rukopis ze sedmnáctého století.

Perlmutter byl legendární expert na námořní historii. Sbírka historických dokumentů a literatury, pojednávajících o lodích a moři, kterou vlastnil, byla světově proslulá. Kurátoři muzeí na celém světě byli ochotni dát libru vlastního masa nebo vystavit bianko šek, aby tuto knihovnu získali. Peníze však znamenaly málo pro muže, který zdědil padesát milionů dolarů a všechny jeho zájmy směřovaly k získání kdejakého vzácného rukopisu nebo tisku.

Láska k ženám se zdaleka nevyrovnala jeho lásce ke studiu. Pokud někdo dokázal upoutat posluchače přednáškou o plavbě po mořích nebo o kterémkoli lodním vraku, pak to byl St. Julien Perlmutter. Ten, kdo se zajímal o potopené lodi, hledal poklady, Američan nebo odjinud, se dříve nebo později objevil u jeho dveří, aby ho požádal o radu.

Záliba ve vybraném jídle a pití, nedostatek fyzické námahy a cvičení, omezeného jen na zvedání knih a obracení listů, se odrazily v jeho impozantní postavě, kterou tvořilo sto osmdesát kilogramů živé váhy. Z jasně modrých očí a červených tváří zarostlých šedivým plnovousem vyzařovala spokojenost se životem.

Zazvonil telefon. Odstrčil otevřené knihy stranou, aby dosáhl na sluchátko. „Tady Perlmutter.“

„Juliene, tady je Dirk Pitt.“

„Dirku, chlapče,“ téměř vykřikl. „Už jsem tě dlouho neslyšel.“

„Ne víc než tři týdny!“

„Kdo počítá hodiny, když je na stopě ztroskotané lodi?“

„My dva určitě ne.“

„Proč se nezastavíš na mé vyhlášené crépes Perlmutter?“

„Obávám se, že by vychladly, než bych tam dojel,“ odpověděl Pitt.

„Kde se potloukáš?“

„V Alžíru.“

Perlmutter odfrkl. „Co děláš na tak hrozném místě?“

„Kromě jiného se zajímám o lodní vrak.“

„Ve Středozemním moři, u břehů severní Afriky?“

„Ne, v saharské poušti.“

Perlmutter znal Pitta příliš dobře, aby věděl, že nežertuje. „Znám legendu o lodi v kalifornské poušti nad Cortézovým mořem, ale nevím nic o vraku na Sahaře.“

„Narazil jsem na tři svědectví,“ vysvětlil Pitt. „Jedno mi poskytl americký veterán, prospektor a suchozemská krysa, pátrající po konfederačním obrněnci Texas. Přísahá, že plul po řece, z které zbylo jen suché řečiště, a nad lodí se zavřel písek. Prý vezla zlatý poklad Konfederace.“

„Kdes na něj přišel? A jakou marjánku kouří?“ zasmál se Perlmutter.

„Také tvrdí, že na palubě byl Lincoln.“

„To už není ani směšné, to je humbuk.“

„Bude se ti to zdát divné, ale přesvědčil mne. A pak jsem našel další dva zdroje. Jedním je stará skalní kresba v jeskyni, která zobrazuje něco, co se velmi podobá siluetě válečné lodě z dob občanské války. Druhý je záznam v palubním deníku, který jsem našel v letadle Kitty Mannockové.“

„Počkej, počkej,“ Perlmutterův hlas zněl skepticky. „V čím že letadle?“

„Kitty Mannockové.“

„Tys ji našel! Můj Bože, ztratila se před šedesáti lety. Opravdu jsi našel místo ztroskotání?“

„A1 Giordino a já jsme je při cestě pouští objevili ve skryté rozsedlině.“

„Blahopřeju!“ Perlmutterova radost byla upřímná. „Rozluštili jste jednu z nejproslulejších záhad historie letectví.“

„Měli jsme trochu štěstí,“ připustil Pitt.

„Kdo platí hovor?“

„Americké velvyslanectví v Alžíru.“

„Tak počkej u telefonu. Hned jsem zpátky.“ Perlmutter zvedl svou tělesnou schránku, nečekaně hbitě došel k jednomu regálu a během několika vteřin z něj vylovil knihu. Vrátil se ke stolu, zalistoval a chopil se sluchátka. „Říkals, že jde o Texas?“

„Ano.“

„Obrněná klounová loď,“ citoval Perlmutter. „Postavená v loděnici Rocketts v Richmondu, spuštěná na vodu v březnu roku 1865, měsíc před koncem války, dlouhá 63 metrů, široká 13 metrů. Poháněná dvěma motory a dvěma šrouby, ponor 3 metry šedesát centimetrů. Pancéřování o tloušťce 15 cm. Vyzbrojená dvěma stolibrovými děly Blakely a dvěma devítipalcovými, šedesátičtyřliberními děly. Rychlost 14 uzlů.“

„Na tu dobu velmi silně vyzbrojená.“

„To tedy ano. Také dvakrát rychlejší než kterýkoli obrněnec seveřanské i jižanské flotily.“

„Jakou má historii?“

„Docela krátkou. Její jediný válečný čin bylo hrdinské proražení blokády flotily Unie na řece James River a kolem pevností na březích úžiny Hampton Roads. Těžce poškozená unikla do vod Atlantiku a už nikdy nebyla spatřena.“

„Zmizela tedy doopravdy,“ poznamenal Pitt.

„Ano, ale neshledávám na tom nic záhadného. Všechny obrněnce Konfederace byly konstruované jen pro službu na řekách a v přístavech. Nebyly bezpečné pro plavbu na širém moři. Všeobecně se předpokládalo, že se potopila v bouřlivých vlnách oceánu.“

„Považuješ za možné, že doplula ke břehům západní Afriky a plula dál po Nigeru?“

„Pokud si pamatuji, jediný obrněnec, který byl nasazený na širém moři, byla Atlanta. Dva monitory Unie ji zajaly po souboji v úžině mezi ostrovem Wassaw a pobřežím Georgie. Rok po válce ji pro svou flotilu koupil haitský král. Odplula ze zátoky Chesapeake do Karibského moře a zmizela. Muži, kteří na ní sloužili, tvrdili, že nabírala vodu i za klidného počasí.“

„A přece mi starý prospektor přísahal, že mezi domorodci i francouzskými kolonisty se tradují zvěsti o železném monstru, které kdysi bez plachet plulo proti proudu Nigeru.“

„Chceš, abych ti to prověřil?“

„Mohl bys?“

„Už jsem spolkl háček. Vidím tu další důvod, proč bychom se o případ Texasu měli zajímat.“

„A to je…?“

„Dívám se do námořní bible války Severu proti Jihu,“ pomalu odpovídal Perlmutter. „U všech lodí jsou odkazy na další prameny. Chudák Texas nemá žádný. Skoro jako by si někdo přál, aby byl zapomenut.“

45

Pitt s Giordinem opustili americké velvyslanectví diskrétně halou pasového oddělení, vyšli na ulici a zastavili si taxík. Pitt podal řidiči francouzsky psané pokyny a pohodlně se opřel. Projeli hlavním náměstím a dále kolem malebných mešit s vysokými minarety. Měli štěstí na skvělého řidiče, v hustém provozu neustále houkajícího a nadávajícího davu chodců a řidičům. Projížděl křižovatky bez velkého respektu k semaforům i kolem dopravních strážníků, kteří dopravní chaos řídili s nadhledem.

Na hlavní křižovatce u živého nábřeží odbočil řidič na jih a směřoval k předměstím obchodní části města, kde v křivolaké uličce zastavil. Pitt zaplatil a čekali. Minutu poté, co taxi zmizelo z dohledu, se objevil peugeot 605, sedan francouzského letectva. Nasedli dozadu, bez známky pozornosti ze strany uniformovaného řidiče, který ještě než Giordino dovřel dveře, šlápl na plyn a pokračoval uličkou dále.

Po deseti kilometrech jízdy vůz zastavil u hlavní brány vojenského letiště s francouzskou vlajkou nad strážní budovou. Stráž při pohledu na peugeot řízně zasalutovala, řidič zastavil před vjezdem na letištní plochu a do nástavce na levém blatníku zasunul šachovnicovou vlajku.

„Neříkej nic a nech mě hádat,“ požádal Giordino. „Jsme něco jako maršálové na přehlídce.“

Pitt se zasmál. „Zapomněls na časy, kdy jsi sloužil u letectva? Každý vůz, který vjede na letištní plochu, musí mít vlajku autorizace.“

Peugeot minul dlouhou řadu stíhaček Mirage 2000 s deltovitými křídly, kolem nichž se činila pozemní obsluha. Na konci řady stála letka vrtulníků Super Puma AS-332, vypadajících, jako by je navrhl krátkozraký Buck Rogers. Coby nosiče raket vzduch-země neměly tak zabijácký vzhled jako většina jiných útočných vrtulníků.

Řidič pokračoval k opuštěnému konci rezervní ranveje a tam zastavil. Zůstali ve voze a Giordino okamžitě v pohodlí štábního klimatizovaného vozu usnul. Pitt listoval Wall Street Journalem, který dostal na ambasádě.

Za patnáct minut se od západu tiše objevil velký airbus a dosedl na plochu. Pitt ani Giordino si jeho příletu nevšimli, dokud pneumatiky podvozku nezaskřípaly na betonové ranveji. Giordino se probudil a Dirk složil noviny. Letoun zabrzdil a pak se pomalu otáčel o 180 stupňů. Jakmile se definitivně zastavil, řidič peugeotu zařadil rychlost a dojel na pět metrů k ocasu airbusu.

Pitt si všiml, že letadlo natřeli světle pískovou barvou a identifikační znaky jsou přemalované. Z průlezu mezi koly podvozku se spustila žena v maskáčích s nášivkou zásahové jednotky OSN na rukávě a poklusem doběhla k autu. Otevřela zadní dveře.

„Jít prosím za mnou,“ vyzvala oba muže angličtinou se španělským přízvukem. Odvedla je k průlezu a vyzvala gestem, aby nastoupili. Ocitli se ve spodním nákladním prostoru. Giordino pohledem ocenil tři pancéřové transportéry v řadě, hranaté a nižší než dva metry, i těžce vyzbrojený pouštní transportér, použitý při akci na vysvobození Gunna v Gau.

„S tím bych se rád zúčastnil terénních závodů,“ řekl s obdivem.

„Nikdo by se tě neodvážil předjet,“ neodpustil si Dirk.

Úzkou schodištní šachtou vystoupili do hlavní kabiny, kde na ně čekal důstojník. „Kapitán Pembroke-Smythe,“ představil se. „Je od vás hezké, že jste přijeli. Plukovník Levant vás čeká ve velitelské kabině.“

„Jste zajisté Angličan,“ konstatoval Giordino.

„Ano, jsme tady taková mezinárodní směs,“ vesele odpověděl Pembroke-Smythe a důstojnickou hůlkou opsal vnitřek kabiny. Tři tucty mužů a tři ženy se zabývali čistěním a sestavováním zbraní a výstroje. „Nějaký tvůrčí duch si myslel, že by OSN měla mít vlastní taktickou jednotku pro zásahy, tam kde si jednotlivé vlády nechtějí pálit prsty. Proto nám také někdy říkají tajná armáda. Každý příslušník prošel vysoce náročným výcvikem u zvláštních jednotek své vlastní země. Všichni jsou dobrovolníci. Slouží u nás nastálo nebo mají jednoroční úvazek.“ Pitt uznal, že vypadají jako otužilí a zocelení jedinci, cílevědomí a inteligentní profesionálové, kvalifikovaní pro tajné operace. Řekl si, že by sám měl co dělat, kdyby se s nimi střetl, ženy-příslušnice nevyjímaje.

Pembroke-Smythe je uvedl do oddělení, sloužícího jako velitelské středisko letadla. Kabina byla prostorná a vybavená soustavou elektronického zařízení. Jeden operátor monitoroval telekomunikační systém, druhý programoval data pro blížící se zásah v Tebezze.

Plukovník Levant vstal a oba Američany přivítal. Zpravodajská služba Spojených národů mu o nich předem dodala obšírnou charakteristiku. Četl také stručnou zprávu o jejich útěku z Tebezzy a pochodu pouští. Oba materiály na něj udělaly hluboký dojem.

Původně měl k jejich účasti na operaci výhrady, ale uvědomil si, že bez jejich znalosti dolu by se jeho lidé v labyrintu pater, chodeb a překopů obtížně orientovali. Původně se obával o fyzický stav Američanů, ale překvapili ho výbornou kondicí.

„Jsem plukovník Marcel Levant, pánové, a musím říci, že jsem se na toto setkání těšil.“

„Dirk Pitt a to je můj malý ošklivý přítel Al Giordino.“

„Když jsem četl zprávu o vaší procházce Saharou, čekal jsem, že vás přinesou na nosítkách. Jsem rád, že vypadáte fit.“

„Tekutiny, vitamíny a hodně cvičení vykonaly své,“ usmál se Pitt.

„A nezapomeň na plážový volejbal,“ dodal Giordino.

Levant pohledem vyhledal Pembroke-Smythea. „Kapitáne, dejte vyhlásit pohotovost a nařiďte šéfpilotovi, aby se připravil na okamžitý start.“ Pak se opět obrátil k oběma Američanům. „Pokud je pravda, co tvrdíte o Tebezze, pak o životech mnoha lidí rozhoduje každá minuta. Podrobnosti operace probereme během letu.“

Pitt přikývl. „Mluvíte mi ze srdce.“

Levant se podíval na hodinky. „Doba letu dělá něco přes čtyři hodiny. Časové okno máme velmi úzké. Je důležité podniknout zásah v době odpočinku vězňů. Jinak budou rozptýlení v dole a neshromáždíme je včas, abychom se stáhli a odletěli podle plánu.“

„Za čtyři hodiny bude nad Tebezzou noc.“

„Dvacet nulanula plus minus pět minut.“

„To znamená s přistávacími světly – nepřiletíme jako s ohňostrojem?“

Levant si potáhl jeden konec kníru. To gesto Pitt v příštích deseti hodinách spatřil ještě několikrát. „Přistaneme beze světel. Než vám to vysvětlím, měli byste se posadit a připoutat.“

Jeho slova zdůraznil podivně zdušený hluk motorů. Pilot přidával plyn. Velký airbus akceleroval po ranveji, a přesto zněl chod motorů tiše.

Giordinovi Levant připadal příliš škrobený a na jeho vkus arogantní, a jednal s ním se zdvořilou lhostejností. Ale Pitt v něm rozeznal zkušeného a obratného velitele. Ze strany plukovníka cítil také určitý respekt, který Giordino postrádal.

Letadlo nabíralo výšku a Pitt se zaposlouchal do nezvykle tichého chodu motorů.

„Výfuky turbín jsou opatřené speciálně upravenými tlumiči,“ usmál se Levant.

„Pracují dobře,“ připustil Pitt uznale. „Když jste přistávali, nebylo nic slyšet, dokud podvozek nedosedl na ranvej.“

„Můžeme to označit jako faktor ‚Stealth‘ pro tajné operace v místech, kde nejsme vítáni.“

„Přistanete tedy beze světel?“

Levant přikývl.

„Letadlo disponuje zařízením pro noční navádění?“

„Ne, pane Pitte, nic tak sofistikovaného. Čtyři muži seskočí s padákem na ranvej u Tebezzy, zajistí ji a pro navedení na ní umístí infračervená světla.“

„Až přistaneme,“ pokračoval Pitt. „nebude v noci snadné překonat vzdálenost mezi letadlem a vstupem do dolu.“

„Obávám se, že tohle představuje ten nejmenší problém,“ zauvažoval Levant zachmuřeně.

Letadlo nabralo letovou výšku a zamířilo na jih. Plukovník si uvolnil bezpečnostní pásy a odešel ke stolku se zvětšeným družicovým snímkem náhorní planiny nad doly. Tužkou na ně poklepal.

„Přistát s vrtulníky na planině a slaňovat po stěnách kaňonu ke vstupu do dolů by náš problém zjednodušilo a zajistilo větší moment překvapení. Bohužel to není možné.“

„Chápu,“ řekl Pitt, „Tebezza leží mimo dosah vrtulníků. A také by se musely v poušti zřídit základny s palivem.“

„Vyžadovalo by to dvaatřicet hodin. Ani použití letky malých vrtulníků, přičemž jedny by nesly palivo, jiné výstroj a mužstvo, by operaci nezjednodušilo.“

„Příliš složité a příliš pomalé,“ poznamenal Giordino.

„Faktor rychlosti rozhodl ve prospěch letadla. Kromě toho, v airbusu můžeme přepravovat i obrněné transportéry a zdravotnické zařízení pro ty, co budou ošetření potřebovat.“

„Jak velká je vaše jednotka?“ zeptal se Pitt.

„Třicet osm bojovníků a dva lékaři. Po přistání zůstanou čtyři příslušníci u letadla. Lékaři doprovodí hlavní skupinu.“

„Vaše transportéry asi všechny nepoberou.“

„Když část mých lidí pojede na střeše a na bocích, můžeme evakuovat čtyřicet vězňů.“

„Tolik jich možná ani nebude naživu,“ posmutněl Pitt.

„Učiníme to nejlepší pro ty, kdo přežili,“ ujistil ho Levant.

„A co Malijci? Disidenti a nepřátelé generála Kazima. Co se stane s nimi?“

„Musí tam zůstat,“ pokrčil plukovník rameny. „V dolech jsou zásoby potravin a mohou se ozbrojit zbraněmi dozorců. Víc pro ně nemůžeme udělat. Musí si poradit sami.“

„Kazim je sadista a může nařídit jejich hromadnou popravu, až se dozví, že zajatci, na kterých mu záleželo, byli osvobozeni.“

„Mám své rozkazy,“ konstatoval Levant. „A ty se netýkají záchrany místních zajatců.“

Pitt pozoroval zvětšeninu Tebezzy. „Chcete tedy přistát v noci na ranveji v poušti, pak projet cestou, která je nebezpečná i ve dne, zaútočit na doly, odvézt všechny zahraniční vězně a rychle se vzdálit, abyste se do svítání vrátili do Alžíru. Možná si s omezeným mužstvem ukusujeme příliš velký krajíc.“

Levant v Pittově výrazu nenašel ani kritiku, ani ironii. „Tam, odkud pocházíte, pane Pitte, se říká – jak se na to díváte, takové to budete mít.“

„Plukovníku, nepochybuju o kvalitách vašich lidí. Ale doufal jsem, že jednotka bude větší a lépe vyzbrojená.“

„OSN, bohužel, nemá na odvetný taktický tým tak štědrý rozpočet, aby si mohl dovolit větší personální a materiální vybavení, jako mají jiné jednotky pro speciální operace. Náš rozpočet je sešněrovaný a musíme pracovat v jeho mezích.“

„Proč byl vyslán tým UNICRATT?“ zajímal se Pitt. „Proč ne britské komando nebo jednotka francouzské cizinecké legie nebo americká zvláštní jednotka?“

„Protože žádná země, včetně vaší, si nechce špinit ruce s touto misí,“ vysvětlil Levant unaveně. „Nabídla nás generální tajemnice Kamil.“

Toto jméno vyvolalo v Pittově mysli milou vzpomínku na intermezzo s Halou Kamil na palubě lodi v Magellanově úžině. Stalo se to před dvěma roky, při hledání pokladů alexandrijské knihovny.

Levant zachytil Pittův zasněný výraz a Giordino se potutelně usmál. Pitt se rychle vzpamatoval a zaměřil pozornost opět k družicovému snímku. „Je tu háček.“

„Těch je několik.“ Levant nic nezastíral. „Ale nejsou nepřekonatelné.“

„Až na dva.“

„Které…?“

„Nevíme, kde je umístěno O’Bannionovo komunikační středisko a prostory monitorovací služby. Jestliže vyšle varování Kazimovi, než ho zarazíme, nebudeme mít dost času vrátit se k letadlu dřív, než se objeví jeho stíhačky a letadlo zneškodní.“

„Musíme se dostat do dolu a zpět během čtyřiceti minut,“ připomněl Levant. „Možné to bude, když se všichni zajatci dostanou na povrch sami, bez pomoci. Jestliže je budeme přenášet na nosítkách, ztratíme hodně času.“

V tom okamžiku se objevil Pembroke-Smythe s kávou a sendviči. „Naše menu není sice labužnické, ale je syté,“ pobídl je vesele. „Máte dokonce na výběr mezi kuřecím salátem a tuňákem.“

Pitt se zašklebil na Levanta. „Měl jste pravdu s tím hubeným rozpočtem.“

Zatímco pod nimi v temné noci ubíhala poušť, Pitt i Giordino kreslili schémata důlních pater. Levanta překvapila jejich paměť. Neměli ji sice fotografickou, ale na tak krátkou dobu, strávenou v dole, si vybavovali velké množství detailů. Levant i oba důstojníci se ptali znovu a znovu v naději, že muži z NUMA schémata doplní dalšími podrobnostmi. Ptali se na cestu do kaňonu, chodby a překopy, na výzbroj dozorců, zkrátka si všechno ujasňovali.

Rekonstrukci nahrávali do počítače a v něm také sestavovali trojrozměrný plán dolu. Na nic nezapomněli, včetně předpovědi počasí na příštích několik hodin, na čas, který by Kazimovy stíhačky, umístěné v Gau, potřebovaly k letu, na různé možnosti úniku a cest, kdyby byl airbus zničen na zemi. Sestavili plán pro každou eventualitu.

Hodinu před plánovaným přistáním svolal Levant celou jednotku. Pitt popsal pozice stráží, jejich počet a výzbroj i dojem z jejich otupění následkem života a práce v podzemí.

Pak se uplatnil Giordino, který na velkém plánku provedl obchůzku jednotlivými patry dolu.

Pembroke-Smythe rozdělil jednotku na čtyři oddíly a rozdal jim mapky podzemních chodeb, vyjeté z počítače. Levant uzavřel brífínk celkovou instrukcí o jejich poslání.

„Bohužel nemáme víc zpravodajských zpráv,“ začal. „Nikdy jsme se nepouštěli do tak nebezpečné operace s tak malým množstvím informací. Mapky dolu, které jste dostali, znázorňují pravděpodobně jen dvacet procent existujících šachet a chodeb. Musíme udeřit rychle a tvrdě a zajistit kanceláře a ubytovny dozorců. Jakmile překonáme jejich odpor, shromáždíme vězně a začneme je evakuovat. Poslední termín odchodu je přesně čtyřicet minut od vstupu, u vchodu do dolu. Nějaké dotazy?“

Zvedla se jedna ruka vpředu a muž se slovanským přízvukem promluvil: „Proč čtyřicet minut, plukovníku?“

„Zpozdíme-li se o vteřinu, desátníku Wadilinski, maliský pilot stíhačky z nejbližší základny nás dostihne a sestřelí. Doufám, že většina vězňů se do transportérů dostane bez pomoci. Snad nebude mnoho těch, které poneseme na nosítkách.“

Další zdvižená ruka: „Co když zabloudíme v dole a nestihneme okamžik odjezdu?“

„Pak máte smůlu,“ odpověděl Levant lehkým tónem. „Máte ještě něco?“

„Můžeme si nechat zlato, které najdeme?“

Dotaz svalovce ze zadní řady vzbudil salvu smíchu.

„Na konci operace se svléknete donaha a prohledáme vás,“ skočil do diskuse Pembroke-Smythe žoviálně. „Všechno nalezené zlato půjde na moje osobní konto do Švýcarska.“

„Žen se prohlídka týká také?“ zeptala se jedna z příslušnic jednotky.

Usmál se na ni uznale. „Žen obzvlášť.“

Ačkoli to nenarušilo Levantův vážný výraz, cítil vděčnost, že trocha humoru uvolnila napjatou atmosféru. „Teď, když víme, kam půjde kořist, shrňme si to. Já povedu první jednotku s panem Pittem jako průvodcem. Pročešeme kanceláře a pak sestoupíme do dolu a vysvobodíme zajatce. Jednotka číslo dvě pod velením kapitána Pembroke-Smythea v doprovodu pana Giordina sjede výtahem a zajistí ubytovny strážných. Poručík Steinholm bude velet jednotce číslo tři, která jako záloha zaujme defenzivní postavení u postranních šachet hlavního tunelu, přičemž zabrání únikovým manévrům osazenstva. Čtvrtá jednotka pod poručíkem Morrisonem zajistí patra amalgamace a rafinace zlata. Ostatní, kromě zdravotníků, zůstanou na stráži u rozjezdové plochy. Další otázky směřujte na svého velitele oddílu.“

Levant udělal přestávku a rozhlédl se po svých lidech. „Lituju, že máme tak málo času na přípravu operace, ale neměla by přesahovat síly týmu, který úspěšně splnil poslední dvě mise bez ztráty jediného muže nebo ženy. Musíme vtrhnout dovnitř, osvobodit vězně a co nejrychleji vypadnout, než se probudí maliské stíhačky. Konec. Hodně štěstí.“ Levant se otočil a odkráčel do velitelského oddělení.

46

Data z družicových navigačních systémů se přenášela do navigačního počítače airbusu, který zavedl kurz do automatického pilota a dovedl letoun na planinu Tebezzy. Po lehké opravě podle nových souřadnic pilot zanedlouho zakroužil nad předpokládaným místem přistání. Na monitoru kombinovaného systému radaru a sonaru se objevilo jako rovný holý pruh v poušti.

Zadní dveře nákladního prostoru se otevřely a čtyři příslušníci komanda se seřadili na rozhraní černé prázdnoty. Za dvacet sekund zazněl bzučák a muži se s odrazem ponořili do noční tmy. Dveře se zavřely a pilot se obloukem vrátil na severní kurz. Po dvanácti minutách se opět vrátil na původní kurz přibližovacího manévru.

Druhý pilot se speciálně tónovanými bifokálními skly u brýlí hledal infračervené majáčky, postavené výsadkáři, a současně sledoval přístroje.

„Vidím dráhu,“ hlásil pilot.

„To je krátká dráha pro malá letadla,“ upozornil ho druhý pilot. Spatřil čtyři infračervené majáčky. „Hlavní dráha leží o půl kilometru na pravoboku.“

„Rozumím. Vidím ji. Podvozek vysunout.“

Druhý pilot zatáhl za páku a ozval se dutý zvuk.

„Podvozek spuštěn a zajištěn.“

„Jak to piloti Apačů dělají, že se nenabourají do země? Vidím jako v zelené mlze a přes toaleťák.“

Druhý pilot byl příliš zaměstnán čtením rychlosti, výšky a korekcí kurzu, než aby zareagoval.

Při dosednutí zvířily velké pneumatiky oblak písku a štěrku, který zastínil třpytící se hvězdy. Zpětný tah, zapnutý při brždění, byl překvapivě tichý. Airbus se zastavil sto metrů před koncem přistávací dráhy. Kotouče prachu se ještě snášely k zemi, když se otevřely zadní dveře a po rampě sjela vojenská vozidla. Seřadila se, v čele s útočným obrněncem pro boj v poušti. Šestičlenná zabezpečovací skupina vyběhla jako další a zaujala obranné pozice kolem letounu. Následoval ji hlavní oddíl, jenž rychle nastoupil do transportérů. Velitel výsadkářů přiklusal k plukovníku Levantovi a zasalutoval.

„Prostor přistávací dráhy je opuštěný, žádné stopy po strážích nebo elektronickém zabezpečení.“

„Je tu nějaké jiné zařízení?“

„Jen malý cihlový sklad s nářadím, naftou a leteckým petrolejem. Máme ho zničit?“

„Počkejte, až se vrátíme. Pane Pitte?“

„Ano, plukovníku?“

„Pan Giordino mi prozradil, že se vyznáte v řízení terénních vozidel.“

„Ano, pane.“

Levant mu ukázal na sedadlo řidiče útočného vozu a podal mu brýle pro noční vidění. „Znáte nejlépe cestu do dolu. Ujměte se, prosím, řízení a veďte nás.“ Obrátil se na další postavu ve tmě. „Kapitáne.“

„Ano, pane,“ ohlásil se kapitán Pembroke-Smythe.

„Vyrazíme. Pojedete v posledním transportéru a budete hlídat konec kolony. A také oblohu. Nerad bych, aby nás něco překvapilo.“

„Spolehněte se.“

Jestliže UNICRATT operoval s omezeným rozpočtem, Pitt si nedovedl představit, jak jsou vybaveny speciální jednotky USA, financované neomezeně. Všichni příslušníci Levantovy jednotky – včetně Pitta a Giordina – měli šedo-černé ohnivzdorné maskáče s neprůstřelnými vestami, ochranné brýle a helmy s radiosoupravou. Vyzbrojili je automaty Heckler Koch MP5.

Pitt zamával Giordinovi, který nastoupil do posledního transportéru. Pak se usadil na sedadlo řidiče. Těsně nad hlavou měl šestihlavňový kulomet Vulcan. Nasadil si brýle a zamžikal, aby oči přizpůsobil náhlému zvýšení světelnosti, která poušť na dvě stě metrů kolem proměnila na zelený povrch nějaké cizí planety. Mávl rukou k severozápadu.

„Cesta do dolu je před námi, třicet metrů vpravo.“

Levant přikývl, otočil se, aby se ujistil, že jednotka čeká na povel vyrazit. Pokynul rukou vpřed a poklepal Pittovi na rameno. „Čas běží, pane Pitte, prosím jeďte.“

Pitt zařadil rychlost a sešlápl plyn. Vozidlo poskočilo vpřed jako šelma a za ním vyjely tři transportéry. Od širokých pneumatik odskakovala zrnka písku, transportéry se rozdělily do klínové formace, aby řidiči unikli oslepujícímu prachu. Zanedlouho vozidla i s posádkou pokrývala vrstva šedohnědého prachu.

„Jaká je jeho maximální možná rychlost?“ zeptal se Pitt Levanta.

„Na rovině dvě stě deset kilometrů.“

„To je zhruba sto třicet mil za hodinu,“ rychle přepočítal Pitt. „To není špatné při té váze a nedostatku aerodynamiky.“

„Naše speciální oddíly SEAL námořní pěchoty přišly s nápadem použít je v pouštní válce s Irákem.“

Pitt prostřednictvím Levanta sdělil řidičům, že přijde odbočení o 30 stupňů doleva a pokračování osm kilometrů rovně. Transportéry se poslušně řadily za vedoucím vozidlem.

Na sotva znatelné cestě od přistávací plochy ke kaňonu vedoucímu k dolu měli jen málo význačných bodů. Pitt se zpola spoléhal na paměť a zpola na svůj zrak. I se speciálními brýlemi byla noční cesta pouští obtížná. Nemohl s jistotou předpokládat, co ho čeká za další vyvýšeninou ani jestli se neodchýlil od správného směru a nevede konvoj do propasti. Jen občas pruh s odvanutým pískem ukázal stopy pneumatik a ujistil ho, že se drží správné cesty.

Úkosem se podíval na Levanta. Plukovník seděl, uvolněný a naprosto klidný. Dával najevo, že plně důvěřuje Pittovu řízení. Jen občas se ohlédl, aby se přesvědčil, že ho zbytek kolony následuje.

Ve tmě se před nimi objevily obrysy plochého masivu dolu. Za několik minut si Pitt s úlevou oddychl. Našel správný vjezd do kaňonu. Zpomalil a zastavil. „Kaňon ústí do jeskyně s parkujícími vozidly jeden kilometr odtud,“ informoval Levanta. „Chcete vyslat průzkumníky?“

Plukovník zavrtěl hlavou. „Ne. Pomalu pokračujte. I s rizikem, že se prozradíme, dojedeme až dovnitř a ušetříme čas. Souhlasíte?“

„Jistě. Nikdo nás neočekává. Pokud náš příchod zjistí O’Bannionovy stráže, mohou předpokládat, že přijela nová dávka vězňů.“

Pitt se pomalu rozjel, transportéry za ním se seřadily do kolony. Zařadil trojku, při otáčkách motoru jen o něco větší než volnoběh. Plyn přidával, jen když cítil, že se kola v písku začínají protáčet. Jeli pomalu kolem příkrých stěn. Speciálně upravené tlumiče výfuků nemohly ztlumit zvuk úplně, takže hluk strojů se temně odrážel od skalních stěn masivu jako vzdálené hučení leteckých motorů. Noční vzduch byl chladný a vál jen slabý vítr, ale stěny kaňonu dosud vyzařovaly teplo.

Vjezd do jeskyně náhle zazíval z temnoty a Pitt vjel do hlavní chodby, jako by sem patřil. Vnitřek ozařovala jen světla dopadající sem z chodby kanceláří. Všude prázdno, až na jeden nákladní renault a stráž.

Ve vlněném burnusu zahalený Tuareg se zběžně podíval na přijíždějící vozidla, spíš ze zvědavosti než ostražitě. Teprve když se útočné vozidlo dostalo na vzdálenost několika metrů, rozšířily se jeho oči podezřením. Strhl automat z ramene, ale Levant byl rychlejší. Výstřel z berrety s tlumičem zasáhl strážce přesně mezi oči.

„Skvělá muška,“ poznamenal Pitt suše a zastavil vozidlo.

Plukovník se podíval na hodinky. „Díky, pane Pitte, jsme tu o dvanáct minut dříve proti plánu.“

„Je mi potěšením.“

Levant seskočil z vozidla a gesty vydal rozkazy. Rychle a tiše vyskákali vojáci z vozidel, seřadili se do určených oddílů a vstoupili do hlavní chodby. Muži začali obsazovat kanceláře s vyjevenými techniky a Giordino podle Fairweatherovy mapy vedl tři oddíly k hlavnímu nákladnímu výtahu.

Čtyři O’Bannionovy důlní techniky zajali u partie pokeru. Než mohli zareagovat, spoutali je a zavřeli do příručního skladu.

Levant tiše otevřel dveře, označené jako středisko bezpečnostního monitoringu. Místnost osvětlovaly jen obrazovky monitorů, v otáčivém křesle seděl muž v bavlněné košili a bermudách. Nedbale pokuřoval tenký doutník a sledoval monitory jednotlivých sekcí dolu.

Vetřelce prozradil až odraz na jedné prázdné obrazovce. Okamžitě se nahnul doleva, jeho prsty sahaly po malé konzole s řadou červených vypínačů. Levant na něj sice skočil a omráčil ho automatem, ale muži se podařilo zapnout alarm, který se rozezvučel v celém dole.

„Zatracená smůla!“ zaklel plukovník zlostně. „Teď máme po překvapení.“ Odstrčil muže, který padl na zem, a vypálil deset ran do řídicího panelu. Vytryskl ohňostroj jisker, objevil se kouř a houkání ztichlo.

Pitt běžel chodbou, otvíral dveře, až vrazil do spojařské místnosti. Půvabná operátorka, černoška s maurskými rysy, se ani neohlédla. Křičela rychlou francouzštinou do mikrofonu soupravy nasazené na kudrnatých černých vlasech. Udeřil ji pěstí do zátylku, ale ani on, stejně jako Levant, nebyl dost rychlý. Než se zhroutila na zem, byl signál pro bezpečnostní síly generála Kazima na cestě.

„Pozdě,“ řekl Pitt, když do místnosti vrazil Levant. „Než jsem ji mohl zastavit, odeslala varování.“

Levant rychle zhodnotil situaci. Otočil se a zavolal. „Seržantko Chauvelová!“

„Pane!“ Nebylo snadné poznat, že se pod výstrojí skrývá žena.

„Navažte radiospojení,“ pokračoval Levant francouzsky, „a sdělte Malijcům, že poplach byl způsoben zkratem. Skutečný poplach musíte rezolutně vyloučit. Vymluvte jim jakoukoli operaci.“

„Ano, plukovníku.“ Chauvelová nohou odstrčila operátorku z cesty a posadila se k vysílačce.

„O’Bannionova kancelář leží na konci chodby,“ upozornil Pitt a proběhl kolem Levanta. Nezastavil se, dokud ramenem nenarazil do dveří. Nebyly zamčené, a tak vletěl do recepce jako fotbalový útočník.

Žena s fialkovýma očima a vlasy do půl pasu seděla klidně za stolem a oběma rukama svírala automatickou pistoli. Pitt setrvačností přeletěl místnost a desku stolu, narazil do ženy a oba padli na modrý koberec. Podařilo se jí však dvakrát vystřelit do jeho neprůstřelné vesty.

Cítil, jako by ho nějaký obr dvakrát praštil kladivem do prsou. Rány mu vyrazily dech, ale nezastavily ho. Recepční se snažila vyprostit a vztekle vykřikovala slova v nesrozumitelné řeči. Pitt pochyboval, že jde o lichotky na jeho adresu. V potyčce se jí podařilo vystřelit ještě jednou, ale střela letěla přes Pittovo rameno a zaryla se do stropu. Konečně se mu podařilo jí pistoli vyrvat. Trhnutím ji postavil na nohy a dalším chvatem hodil na pohovku.

Neztrácel čas a skočil ke dveřím, střeženým bronzovými Tuaregy. Vzal za kliku, byly zamčené. Přiložil ukořistěnou pistoli k zámku a třikrát vystřelil. Špičkou boty dveře otevřel.

O’Bannion se zády opíral o stůl a vypadal, jako by očekával manažera konkurenční společnosti. Z lithamu se upřeně dívaly oči beze strachu. Ale když si Pitt strhl přilbu, rozšířily se údivem.

„Doufám, že nejdu pozdě na večeři, O’Bannione. Vzpomínáte si, že jste mě pozval?“

„Vy?“

Kdyby neměl obličej zakrytý látkou, mohl Pitt vidět, jak zbledl.

„Jako přízrak z Macbetha,“ Pittovou tváří přelétl pochmurný úsměv. „A přivedl jsem pár přátel, kteří nemilují sadisty a vrahy žen a dětí.“

„To není možné! Z pouště jste se nemohl vrátit. To nedokáže nikdo.“

„Já a Giordino jsme to dokázali.“

„Průzkumné letadlo našlo převrácený vůz ve vádí daleko na západ od transsaharské magistrály. K té jste přece nemohli dojít.“

„U volantu byl svázaný strážce.“

„Přežil to, ale pro nedbalost jsem ho nechal zastřelit.“

„Už vím, že život tady nemá moc velkou cenu.“

O’Bannion se vzpamatoval, ale strach neprojevil. „Přišli jste zachránit své lidi, nebo pro zlato?“

Pitt ho neúprosně sledoval. „Odpověď zní ‚ano‘ na první otázku, ‚ne‘ na druhou. Také navždy skoncujeme s vámi i s vaší sebrankou.“

„Narušili jste území cizího suverénního státu. V Mali nemáte právní moc nade mnou ani nad mými lidmi. Nemáte tu žádnou pravomoc.“

„To snad ne! Vy mi chcete kázat o právu? Co práva lidí, které jste zotročili a povraždili?“

O’Bannion pokrčil rameny. „Generál Kazim by je stejně dal popravit.“

„Proč jste s nimi alespoň nezacházeli lidsky?“

„Tebezza nejsou lázně ani rekreace. Jsme tu, abychom těžili zlato.“

„Kvůli ziskům. Vašim, Massardeovým a Kazimovým.“

„Ano. Naše cíle jsou obchodní. Co na tom?“

Chladná a bezohledná odpověď rozhořčila Pitta na nejvyšší míru. Představil si utrpení všech těch lidí, před očima mu vyvstala ponurá krypta s mrtvolami naskládanými na sobě jako klády, zkrvavený bič Meliky. Za tolik utrpení nesli odpovědnost tři muži a jejich touha po zisku? Vrhl se k O’Bannionovi a udeřil ho pažbou automatu do obličeje.

S nenávistí se podíval na muže v nomádském úboru, ležícího u jeho nohou, a pak si ho přehodil přes ramena. Na chodbě potkal Levanta.

„O’Bannion?“ zeptal se plukovník.

Pitt přikývl. „Měl nehodu.“

„Vypadá to tak.“

„Jak jsme na tom?“

„Oddíl čtyři zajistil patra zpracování rudy. Oddíly dva a tři se setkaly s malým odporem dozorců a strážných. Jak se dalo předpokládat, statečnost projevovali jen při týrání bezmocných lidí, ale v boji s profesionály…“

„Osobní výtah do důlních pater je tímto směrem,“ ukázal Pitt a pustil se postranní chodbou.

Luxusní výtah byl opuštěný. Pitt, Levant a příslušníci prvního oddílu, kteří nehlídali techniky a ostatní pracovníky v kancelářích, s ním sjeli na těžební patro. Vystoupili a jako první spatřili zdemolované ocelové dveře.

„Někdo nám usnadnil práci,“ usmál se Levant.

„Otevřeli jsme je dynamitem při útěku,“ vysvětlil Pitt.

„Jak je vidět, na opravu ještě neměli čas.“

Z hloubi dolu se chodbou rozléhaly krátké dávky ze samopalu. Pitt předal O’Banniona do péče velkého svalnatého vojáka a rozběhl se směrem k jeskyni vězňů. Dospěli do ústředních prostor, aniž by se setkali s odporem. V rozlehlé kobce příslušníci druhého oddílu odzbrojovali skupinu dozorců, kteří tu stáli plni strachu s rukama v zátylku. Giordino a dva muži jednotky ustřelili zámek velkých ocelových vrat žaláře a opřeli se do nich. Pembroke-Smythe si všiml příchodu Levanta a přispěchal mu podat hlášení.

„Šestnáct dozorců jsme obklíčili, jeden nebo dva unikli do dolu. Sedm se postavilo na odpor a jsou mrtví. My máme jen dvě lehká zranění.“

„Musíme akci urychlit,“ vyzval je Levant. „Obávám se, že se jim podařilo vyslat zprávu dřív, než jsme zneškodnili spojovací středisko.“

Pitt se připojil k Giordinovi, který také pomáhal s vraty žaláře. Ten ho přivítal: „No, je na čase, že ses ukázal.“

„Chvíli jsem se zdržel, abych si popovídal s O’Bannionem.“

„Potřebuje doktora nebo ohledávače mrtvol?“

„Hlavně dentistu.“

„Neviděls Meliku?“

„Zatím ne.“

„Ale já ji najdu,“ slíbil Giordino. „Ta patří mně.“

Konečně se podařilo vrata vyrazit a vstoupili do žalářní jeskyně. Oba přátelé už věděli, co je tam očekává, ale znovu se zhrozili. Členové komanda nejdříve couvli, někteří dokonce zbledli, když ucítili zápach a uviděli obraz lidského utrpení. I Levant a Pembroke-Smythe byli šokováni.

„Dobrý Bože,“ zamumlal Smythe. „To vypadá jako Osvětim nebo Dachau.“

Pitt se prodíral masou zajatců otupělých zoufalstvím a vyhladovělých na kost. Nejdříve uviděl na palandě sedícího doktora Hoppera s prázdnýma očima. Zbytky oděvu na něm visely, ale široce se usmál a pomalu se zvedl, když poznal Pitta.

„Díky Bohu, že jste to s Alem dokázali. To je snad zázrak.“

„Lituju, že to nešlo dřív.“

„Eva se myšlenky na vás nevzdala,“ zadrhával se doktorovi hlas. „Věděla, že to dokážete.“

Pitt se rozhlédl.

Hopper ukázal na palandu. „Nejvyšší čas, že jste tu, je na tom moc zle.“

Pitt si klekl u dolní postele. Ležela nehybně. Rysy obličeje prozrazovaly smutek. Nemohl uvěřit, jak za pouhý týden sešla. Něžně ji vzal kolem ramen a lehce je stiskl. „Evo, vrátil jsem se pro tebe.“

Zachvěla se, pomalu otevřela oči a váhavě se na něj podívala. „Nechte mě, prosím, ještě chvíli spát,“ zašeptala.

„Už jsi v bezpečí. Odvedu tě odtud.“

Teprve teď ho poznala a oči se jí zalily slzami. „Věděla jsem, že pro mě přijdeš… Pro všechny.“

„Bylo to o vlásek.“

Podívala se mu do očí a pokusila se o úsměv. „Nepochybovala jsem ani na okamžik.“

Dlouze a něžně ji políbil.

Zdravotníci se dali ihned do práce, aby poskytli první pomoc vězňům. Ty, kteří na tom byli lépe, převáděli vojáci k automobilům. Operace probíhala pomalu, protože mnoho vězňů zesláblo tak, že je museli odnést na nosítkách.

Když se Pitt přesvědčil, že Eva a ostatní ženy a děti jsou v péči zdravotníků, požádal Levantova experta na demolice o plastickou trhavinu. Vrátil se k O’Bannionovi, který se už vzpamatoval a seděl pod dozorem na vozíku s rudou.

„O’Bannione, teď se půjdeme projít.“

Inženýrova pokrývka hlavy spadla na zem a odhalila tvář, zjizvenou a znetvořenou výbuchem dynamitu kdysi dávno v Brazílii. Znetvoření ještě umocňovala tekoucí krev z úst a díra po dvou zubech, které mu Pitt vyrazil.

„Kam?“ zeptal se nateklými rty.

„Uctít mrtvé.“

Seržantka, která ho hlídala, ustoupila a Pitt ho postrčil směrem k pohřební jeskyni. Nikdo nepromluvil, občas překročili tělo dozorce, který kladl odpor. Když došli do jeskyně mrtvých, O’Bannion se zarazil, ale Pitt ho neúprosně strčil dovnitř.

Otočil se a s opovržením Pittovi řekl: „Proč mě sem vedete? Chcete mě poučovat o humanitě, než mě popravíte?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Pitt klidně. „Lekci si můžete domyslet i bez přednášky. Nechci vás popravit. Bylo by to příliš rychlé, příliš milosrdné. Okamžik bolesti a věčná tma. Ne, zasloužíte si něco jiného.“

Poprvé zahlédl v O’Bannionových očích strach. „Co tedy chcete udělat?“

Pitt hlavní automatu ukázal na hromady mrtvol. „Dám vám čas, abyste přemýšlel o svých skutcích.“

O’Bannion byl zmatený. „Proč? Mýlíte se, jestli myslíte, že budu žadonit o slitování a odpuštění.“

Pitt se rozhlédl po poskládaných mrtvolách a spatřil křehké, vyhladovělé tělíčko asi desetiletého děvčátka. Nikdo jí ani nezatlačil oči. Zalomcoval jím hněv. „Zemřete, ale velmi pomalu, žízní a hladem, které byly údělem těchto nešťastníků. Až vás vaši přátelé, Kazim a Massarde, najdou, pokud je to vůbec bude zajímat, budou u toho i vaše oběti.“

„Ne. Zastřelte mě hned!“ vykřikl Ir divoce.

Pitt se usmál, ale jeho úsměv byl studený jako led. Neřekl nic. S namířenou hlavní donutil O’Banniona ustoupit až na konec jeskyně. Pak se vrátil ke vchodu, rozmístil na několika místech plastickou trhavinu a nastavil časovanou roznětku. S krutým pánem Tebezzy se rozloučil ledabylým zamáváním a shrbený za vlakem s rudou se rozběhl do chodby.

Ozvaly se čtyři detonace. Do šachty se vevalil prach a tříšť výdřevy. Ozvěna výbuchu se vrátila ještě několikrát, než nastalo ticho. Blesklo mu hlavou, zda nenastavil trhaviny špatně, ale pak se ozval slabší zvuk, který se stupňoval do hromového rachotu, násobeného ozvěnou. Klenba vstupní chodby se zřítila a tuny horniny zavalily vchod do krypty.

Pitt počkal, dokud se neusadil prach, přehodil si automat přes rameno a vrátil se podél vlaku do evakuačního prostoru. Tiše si pískal: „Dřel jsem na železnici…“

Giordino zbystřil sluch. Něco se pohnulo v překopu po jeho levici. Postupoval dál, až došel k opuštěnému prázdnému vozíku. Dával pozor, aby mu pod nohama neskřípalo kamení. Rychle jako kočka přeskočil koleje a zamířil hlavní do vozíku.

„Odhoďte zbraň,“ nařídil ostře.

Zaskočený Tuareg pomalu vstal s puškou vysoko nad hlavou. Nerozuměl, co mu říká, ale pochopil, že nemá cenu klást odpor. Sledoval ústí Giordinova automatu a upustil svou zbraň přes okraj vozíku.

„Melika!“ vykřikl na něj Giordino.

Dozorce zavrtěl hlavou, ale Giordino viděl v jeho očích strach. Přitiskl mu hlaveň na ústa s prstem na spoušti.

„Melika!“ zamumlal Tuareg a zuřivě kýval hlavou.

Giordino stáhl automat. „Kde je Melika?“ zeptal se hrozivým hlasem.

Vypadalo to, že muž se bojí Meliky stejně jako Giordina. S očima rozšířenýma hrůzou mlčky kývl hlavou do hlubin chodby. Giordino mu ukázal, aby se vrátil k hlavní šachtě. Pomalu vyslovoval.

„Jdi zpátky do hlavní jeskyně. Rozumíš?“

Tuareg se s rukama nad hlavou uklonil, vycouval do hlavní chodby a rozběhl se k seřadišti. Giordino se otočil a opatrně postupoval dál do tmavého tunelu, který se před ním otvíral. Na každém kroku očekával smrtící výstřely.

Hrobové ticho narušovalo jen jeho lehké našlapování na pražce. Dvakrát se zastavil, šestý smysl ho varoval před nebezpečím. Došel k ostré zatáčce a zůstal stát. Na druhé straně zahlédl světýlko. Míhající se stín a zvuk kamene tlukoucího o kámen. Vytáhl signalizační zrcátko z kapsy maskáčů a pomalu je posunoval po výdřevě.

Melika pracovala horečně a stavěla z odstřelené horniny zeď, aby se za ní schovala. Byla otočená zády a dobrých deset metrů daleko. Automat měla na dosah opřený o stěnu chodby. Pracovala horečně a nevěnovala pozornost okolí, protože spoléhala na strážce za sebou. Ten už ji však nemohl varovat. Giordino ji mohl klidně zastřelit, než by ho zpozorovala. Rychlá smrt však nebyla to, co pro ni připravoval.

Připlížil se kolem rohu chodby, jeho tichý krok maskoval hluk pachtící se dozorkyně. Shýbl se pro její automat a hodil ho daleko za sebe.

Bleskově se otočila, rázem se zorientovala a zvedla bič. Naneštěstí pro ni moment překvapení nehrál v její prospěch. Giordino se ani nehnul, s nelítostným výrazem chladně stiskl spoušť a prostřelil jí kolena.

Jeho emoce ovládla touha po pomstě. Melika ztělesňovala zlo a krutost, podobala se vzteklému pitbulovi. Zabíjela a mrzačila pro zábavu. Ještě teď, když ležela na hromadě horniny, s nohama groteskně zkroucenýma, cenila na něj zuřivě zuby a nenávistně ho probodávala černýma očima. Z jejího nitra tryskala vlna sadismu a překonala i palčivou bolest. Chňapala po svém přemožiteli jako raněná šelma a s obscénními kletbami a nadávkami se ho pokoušela zasáhnout bičem.

Giordino klidně ustoupil a pozoroval její zuřivé úsilí. „Svět je neutěšené místo, kde vládne násilí,“ pronesl pomalu, „ale bude o něco lepší, když ho opustíš.“

„Ty zakrslý parchante,“ odfrkla, „co ty víš o násilí? Nikdy jsi nežil v bahně a netrpěl jako já.“

Giordinova tvář zůstala tvrdá jako křemen v šachtě. „To ti nedalo právo týrat a zabíjet druhé. Jsem tvůj soudce i kat a tvoje žvásty mě nezajímají. Možná jsi měla důvody, aby ses stala tím, čím jsi. Ale myslím, že úchylná ses už narodila. Necháváš za sebou cestu posetou nevinnými oběťmi. Nemáš právo žít.“

Neškemrala o milost. Z úst se jí řinuly nenávistné kletby. Giordino ji s rozvahou střelil dvakrát do břicha. Poslední, co její oči obracející se v sloup spatřily, byl jeho lhostejný pohled. Pak se Meličino mohutné tělo zlomilo a dopadlo na studenou skálu chodby.

47

„Celkový počet je dvacet pět,“ hlásil Pembroke-Smythe. „Čtrnáct mužů, osm žen a tři děti. Všichni polomrtví vyčerpáním.“

„Je to o jednu ženu a jedno dítě méně, než když jsme odtud prchali,“ vztekal se Pitt.

Levant sledoval umístění osvobozených vězňů do transportérů. Netrpělivě se podíval na hodinky. „Urychlete nástup, kapitáne, přetáhli jsme stanovený čas o šestnáct minut.“

„Za okamžik budeme připraveni,“ volal Brit a popoháněl všechny, aby urychlili nástup.

„Kde je váš přítel Giordino?“ zeptal se Levant Pitta. „Jestli se rychle neukáže, budeme ho tu muset nechat.“

„Měl něco k vyřízení.“

„Dá mu zabrat, než se probije chaosem v podzemí. Maliští vězni se nejdříve zmocnili skladů s potravinami a zásobami vody a pak se začali mstít na dozorcích a v dole pořádají masakr.“

„Nelze je odsuzovat, uvážíme-li, co tu zažili.“

„Necítím se nejlíp, když je opouštíme. Ale jestli se ještě zdržíme, brzy se vyřítí z výtahů a budeme mít co dělat, aby nevzali útokem naše vozidla.“

Giordino přiklusal a zašklebil se na Pitta. „Jsem rád, že jste tu mou maličkost nenechali.“

Levantovi se to nezdálo zábavné. „Vy nejste důvodem našeho čekání.“

„Melika?“ zeptal se Pitt.

Giordino mu ukázal bič, který si vzal jako suvenýr. „Vyplňuje přihlášku do pekla. A O’Bannion?“

„Stará se o márnici.“

„Jsme připraveni vyrazit,“ vykřikl Smythe z transportéru.

Levant přikývl. „Pane Pitte, veďte nás zpět k letadlu.“

Pitt se zběžně podíval na Evu. Potěšilo ho, jak rychle okřála, když se napila a snědla jídlo podávané zdravotníky. Hopper, Grimes a Fairweather se také pomalu zotavovali. Doběhl k vozidlu a vyskočil na sedadlo.

Počkali ještě vteřinu na posledního vojáka, kterého jeho druzi vytáhli na transportér. Z dolu začali vybíhat první domorodci. Přišli příliš pozdě a zklamaně sledovali odjíždějící speciální jednotku, která je sice osvobodila, ale zároveň zanechala jejich osudu.

Pitt se co nejrychleji hnal kaňonem s rozsvícenými reflektory. Nesundal nohu z plynu. Levant chtěl připravit rychlé nalodění na palubu a odlet, takže transportéry nechali za sebou. Giordino však s prvním ujížděl tak těsně za ním, jak mu to dovoloval oblak prachu, který za velitelským vozem odnášel vítr.

Plukovník se každou chvíli podíval na hodinky. Tušil potíže, protože nabrali zpoždění dvacet minut proti plánu. K přistávací ploše jim zbývalo ještě pět kilometrů. Dosud se neobjevilo žádné letadlo. To ho trochu uklidnilo. Snad seržantka Chauvelová Kazimovu bezpečnost oklamala.

Brzy však přišlo zklamání.

Přes hluk jejich vozidla náhle zaslechl nezaměnitelný zvuk tryskových motorů a zachytil navigační světla letadla na temné obloze. Okamžitě vydal rozkaz posádce a bezpečnostní jednotce, aby opustili airbus a kryli se.

Pitt bez zaváhání, téměř automaticky zajel s vozidlem za nejbližší písečnou dunu. Spustil ruce z volantu a podíval se k nebi. „Myslím, že jsme přilákali něčí nevítanou pozornost.“

„Kazim zřejmě vyslal pozorovací letoun, aby zkontroloval, co se tu vlastně děje.“ Levantův hlas zněl tvrdě, ale výraz měl přemítavý.

„Pilot možná žádný problém nečeká, jinak by neměl rozsvícená světla.“

Plukovník rozpoznal stíhačku mirage. Zakroužila nad přistávací dráhou.

„Obávám se, že právě vysílá zprávu o neidentifikovatelném letadle v prostoru Tebezzy a žádá o instrukce k útoku.“

Nejistota netrvala dlouho. Stíhačka se naklonila do zatáčky a namířila laserové zaměřovače na airbus, který tam čekal jako kráva na porážku.

„Útočí!“ vyjelo z Pitta.

„Sestřel ho!“ křikl Levant na muže, který za nimi seděl u kulometu. „Musíš ho dostat!“

Kulometčík sledoval maliské letadlo elektronickým zaměřovačem, a jakmile se mu ukázal náměrný úhel a vzdálenost, stiskl spoušť. Jako u starých gatlingů roztančil se šestihlavňový buben nejmodernějšího vulcanu a vychrlil tisíce dvacetimilimetrových nábojů proti černému nebi. Zásahy seděly a začaly trhat stíhačku na kusy právě v okamžiku, kdy její pilot vypustil dvě střely vzduch-země na bezmocný airbus.

V poušti se rozpoutal ďábelský kotel, když oba letouny s detonacemi a v plamenech explodovaly. Stíhačka, zářící oranžová koule, klesala v původním útočném úhlu a zaryla se do země. Trosky se jako vějíř rozstříkly po lhostejné poušti. Airbus se proměnil v záplavu plamenů, olizující oblak mastného kouře stoupajícího jako mohutný sloup, zastírající hvězdy na obloze.

To byly před vteřinou dva dokonalé stroje, prolétlo Pittovi hlavou, když jako hypnotizovaný pozoroval zkázu a plameny. Vylezli z vozidla. Pitt četl v Levantově tváři porážku.

„Zatraceně,“ zaklel plukovník. „Toho jsem se obával. Jsme tu jako v pasti.“

„Kazimovi bude jasné, že se do země dostala cizí vojenská síla,“ dodal Pitt vážně. „Soustředí sem svoje jednotky a vaše záložní vrtulníky nám nebudou nic platné.“

„Nemáme na vybranou, musíme vyrazit k hranicím.“

„To nestihneme. I kdyby nás Kazimova letadla cestou nerozstřílela nebo jeho výsadkáři nepřehradili cestu, dojdou nám pohonné hmoty, dříve než nám naši pomohou. Část vašich nejzdatnějších bojovníků se může probít, ale chudáci, které jsme zachránili z dolů, nechají své kosti v poušti. Vím, jaké to je.“

„Vy jste museli jít na východ, směrem k transsaharské magistrále,“ namítl Levant. „Skoro čtyři sta kilometrů. Půjdeme-li na sever, máme to k alžírské hranici pouze dvě stě čtyřicet kilometrů. A tam se můžeme sejít s posilami z alžírské základny. Na to nám zásoby paliva stačí.“

„Ale Kazim a Massarde mají v Tebezze hodně co ztratit,“ připomněl Pitt. „Podniknou všechno, aby zabránili úniku informací o tom, co se tam dělo.“

„Myslíte, že by nás napadli i v Alžírsku –“

„Vaše operace je donutí k zoufalému činu,“ přerušil ho Pitt. „Taková maličkost, jako jsou státní hranice, je nezastaví před leteckým úderem kdesi v nejopuštěnější části Alžírska. Když oslabí vaši jednotku a zničí nebo zaženou na útěk pomocnou letku vrtulníků, zničí nás do posledního. Nedopustí, aby kdokoli zůstal naživu a podal světu zprávu o jejich zločinech.“

Na Levantově tváři se odrážely plameny zkázy. Podíval se ostře na Pitta. „Nesouhlasíte s mým nouzovým plánem?“

„Nevěřím v úspěch akce, kterou bude protivník předpokládat.“

„Mluvíte v hádankách, nebo jste tak skromný?“

„Jsem praktický,“ odpověděl Pitt stručně. „Kazim se určitě nezastaví na alžírských hranicích.“

„Co navrhujete?“ zeptal se Levant trpělivě.

„Vydat se na jih k železnici vedoucí do Fort Foureau,“ vysvětlil. „Unést vlak jedoucí do Mauretánie. Když nezaváháme, Kazim nám nezabrání dostat se do Port Etienne u Atlantiku.“

„Vydat se do jámy lvové,“ pronesl Levant skepticky. „Říkáte to, jako by šlo o tu nejsnadnější věc.“

„Cesta do Fort Foureau je převážně rovná poušť s občasnými dunami. Pojedeme-li průměrnou rychlostí padesát kilometrů za hodinu, můžeme dojet k železnici do východu slunce a ještě nám v nádržích zůstane nějaká nafta.“

„A co potom? Nemáme žádné krytí.“

„Schováme se ve staré pevnosti cizinecké legie až do tmy, pak zastavíme vlak vracející se k pobřeží a nastoupíme.“

„Bez průvodce pouští to bude pokus o sebevraždu.“

„Mezi osvobozenými vězni je bývalý britský důstojník, který je profesionální průvodce. Zná maliskou poušť jako domorodec.“

Levant pozoroval hořící trosky airbusu. Zvažoval pro a proti. Kdyby byl na místě generála Kazima, také by předpokládal, že expedice bude směřovat k nejbližší hranici, a vyslal by tam své oddíly. Pitt má pravdu – únik na sever do Alžírská je nemožný. Vydat se opačným směrem by generála mohlo zmást a jejich dlouhé hledání jim umožní najít úkryt.

„Už jsem vám říkal, pane Pitte, že jsem sloužil v poušti jako příslušník cizinecké legie asi osm let?“

„Ne, pane plukovníku.“

„Kočovníci si vyprávějí bajku o lvu, který se s oštěpem v boku vydal z džungle na sever a přeplaval Niger, aby mohl zemřít v horkém písku pouště.“

„Je v tom nějaké poučení?“ zeptal se Pitt.

„Není.“

„Tak jaký má bajka význam?“

Transportéry dojely k jejich vozidlu a zastavily. Levant se ohlédl na Pitta a usmál se. „Znamená to, že dám na váš úsudek a vydáme se na jih k železnici.“

48

Bylo jedenáct hodin večer, když Kazim vstoupil do Massardeovy pracovny. Naházel do sklenice kostky ledu a nalil na ně gin. Posadil se. Teprve teď se Massarde obtěžoval vzhlédnout a vzít na vědomí jeho přítomnost.

„Informovali mě o vašem nečekaném příjezdu, Zatebe,“ uvítal ho Massarde. „Co vás přivádí tak pozdě večer?“

Kazim se díval do sklenice a zvolna jí otáčel. „Raději jsem vám to chtěl říct osobně.“

„Ale co?“ zeptal se Massarde netrpělivě.

„Přepadli Tebezzu.“

Massarde se zamračil. „O čem to tu mluvíte?“

„Kolem deváté jsme zachytili alarm bezpečnostního systému dolů,“ vysvětlil generál. „Za několik minut operátorka z Tebezzy ohlásila, že je všechno v pořádku. Alarm prý vyvolal zkrat v elektrickém obvodu.“

„To zní dost nevinně.“

„Jen na první pohled. Nevěřím zdánlivě nevinným situacím. Nařídil jsem jedné stíhačce, aby provedla průzkum. Pilot ohlásil, že na rozjezdové dráze u Tebezzy stojí neidentifikované dopravní letadlo. Dodávám, že to byl stejný typ airbusu, který unesl Američana z letiště v Gau.“

Massarde zpozorněl. „Byl si pilot jistý?“

Kazim přikývl. „Protože bez mého svolení nesmí u Tebezzy přistát žádné letadlo, nařídil jsem mu, aby je zničil. Potvrdil příjem a zahájil útok. Sotva ohlásil zásah, spojení se přerušilo.“

„Panebože, mohlo to být dopravní letadlo, které muselo nouzově přistát.“

„Dopravní letadla většinou nelétají bez označení.“

„Myslím, že vaše reakce byla přehnaná.“

„Pak mi vysvětlete, proč se náš pilot nevrátil na základnu.“

„Mechanická závada?“ Massarde pokrčil rameny. „Mohla to způsobit řada důvodů.“

„Spíš věřím tomu, že ho sestřelil nepřítel, který přepadl doly.“

„To je zatím váš dohad.“

„Přesto jsem tam poslal letku a helikoptéru s elitní jednotkou, aby zkontrolovali situaci.“

„Co O’Bannion, nekontaktoval vás?“

„Ne, čtyřicet minut po dementi poplachu jsme s Tebezzou kontakt ztratili.“

Massarde přemýšlel, ale nenacházel odpověď. „Kdo by přepadal doly? A proč?“

„Pravděpodobně kvůli zlatu.“

„Nesmysl. Nač by kradli rudu? Čisté zlato ihned po zpracování dopravujeme do skladiště v jižním Pacifiku. Poslední dodávku jsme odeslali před dvěma dny. Kdo má jen trochu rozumu, šel by spíš po transportu.“

„Zatím to také nedovedu vysvětlit.“ Kazim se podíval na hodinky. „Touto dobou by měly u Tebezzy přistát moji lidé. Do hodiny budeme moudřejší.“

„Pokud je pravda, co říkáte, děje se něco velmi podivného.“

„Musíme počítat i s tím, že komando Spojených národů, které napadlo letiště v Gao, je odpovědné i za útok na Tebezzu.“

„Gau bylo něco jiného. Proč by se měli vracet a zaútočit na Tebezzu? Na čí rozkaz?“

Kazim dopil gin a nalil si další. „Hala Kamil? Snad nějak unikly informace o únosu doktora Hoppera a jeho lidí. Proto jsem tam vyslal taktický tým.“

„To považuju za nemožné,“ zapochyboval Massarde. „Leda by někdo z vašich lidí příliš mluvil.“

„Moji lidé dobře ví, že je čeká smrt, když zradí mou důvěru,“ zdůraznil Kazim chladně. „Pokud došlo k úniku informací, tak u vás.“

Massarde se na generála shovívavě podíval. „Nemá smysl se hádat. Co se stalo, nedá se odčinit, ale můžeme, ovlivnit, co se stane dál.“

„Jak?“

„Říkal jste, že váš pilot ohlásil zásah dopravního letadla.“

„To byla jeho poslední slova.“

„Pak můžeme předpokládat, že jediný prostředek úniku vetřelců z Mali byl zničený.“

„Ale jen když letadlo poškodil dost těžce.“

Massarde vstal a podíval se na velkou nástěnnou plastickou mapu Sahary. „Kdybyste velel komandu a vaše plány se zhatily, jak byste posuzoval situaci?“

„Skoro beznadějně.“

„A co byste měl na vybranou?“

Kazim přistoupil k mapě a poklepal na ni sklenicí. „Jediná možnost. Co nejrychleji se dostat na alžírské hranice.“

„Mohou to zvládnout?“

„Za předpokladu, že mají vozidla, jež nebyla poškozena, v zásobě dost paliva. Do Alžírska by se mohli dostat do svítání.“

Massarde si ho prohlédl: „Můžete je dohonit a zničit, než překročí hranice?“

„Naše systémy pro boj v noci mají omezené možnosti. Nepřítele oslabíme, ale zničit ho můžeme jen ve dne.“

„To tedy nestihnete.“

Kazim si vybral z keramické dózy doutník a usrkl ginu. „Uvažujme prakticky. Díváme se na Tanezruft, nejopuštěnější a nejvzdálenější část Sahary. Alžírská armáda nevysílá do neobydlených oblastí na hranicích hlídky často. Proč by také měla? Nemáme spolu žádné spory. Moje bezpečnostní oddíly mohou snadno zasáhnout do hloubky přes sto kilometrů na území našich sousedů a nikdo je nezpozoruje.“

Massarde se na Kazima ostře podíval. „Kdyby se ukázalo, že jde o záchrannou operaci sil OSN, nesmí uniknout nikdo z Hopperových lidí ani mých inženýrů a jejich rodin. Kdyby se jediný člověk zachránil a prozradil, co se děje ve Fort Foureau nebo v Tebezze, vy a já končíme jako obchodní partneři.“

Na generálově tváři se objevil úsměv. „Nebojte se, Yvesi, můj příteli. Máme příliš mnoho důvodů nenechat nikoho slídit, aby nám podrazil nohy. Slibuju vám, že do zítřejšího poledne z nich budou mít hostinu supi. Neunikne nikdo.“

Když Kazim odešel, promluvil Massarde stručně do domácího telefonu.

Během několika vteřin se objevil Ismail Yerli. „Pozoroval a slyšel jste všechno na monitoru?“

Yerli přikývl. „Divím se, jak je ten muž současně mazaný, a přitom tak hloupý.“

„Odhadl jste ho docela přesně. Vidíte, že to s ním nebude lehké.“

„Kdy se k němu mám připojit?“

„Představím vás na slavnostní večeři na počest prezidenta Tahira.“

„Když je situace v Tebezze tak kritická, bude mít Kazim čas na večeři?“

Massarde se usmál. „Velký maliský lev není nikdy zaměstnán natolik, aby se vzdal dobrého jídla.“

Generál Bock seděl v malém velitelském středisku budovy Spojených národů v New Yorku a četl zprávu, kterou mu prostřednictvím komunikační družice poslal plukovník Levant. S vážnou tváří zavolal bezpečnou linkou admirálu Sandeckerovi na soukromé číslo. Ozval se záznamník a Bock na něm zanechal stručnou zprávu. Do osmi minut se Sandecker ozval.

„Právě jsem dostal nepříjemnou zprávu od plukovníka Levanta.“

„Co se stalo?“ zeptal se admirál.

„Maliské letadlo zničilo jejich airbus ještě na zemi. Jsou odříznutí a v pasti.“

„Co záchranná operace v dolech?“

„Proběhla podle plánu. Vězně evakuovali a předali do lékařské péče. Oddíl utrpěl jen několik lehkých zranění.“

„Útočí na ně Malijci?“

„Zatím ne, je to však jen otázka hodin.“

„Mají únikovou cestu?“

„Plukovník jasně konstatoval, že dosáhnout alžírské hranice před úsvitem je jejich jedinou nadějí.“

„To není moc dobrá cesta,“ zachmuřil se admirál.

„Je to určitě falešná stopa.“

„Proč?“

„Poslal zprávu na otevřené frekvenci. Kazimovi operátoři ji museli zachytit také.“

Sandecker se odmlčel, aby si udělal poznámky. „Vy si myslíte, že plukovník má jiný cíl, než ohlásil?“

„Doufal jsem, že to sdělíte vy mně,“ odpověděl Bock.

„Jasnovidectvím se nezabývám.“

„V Levantově zprávě byl pro vás vzkaz od Pitta.“

„Dirk.“ Sandeckerův hlas nabral optimismus. Napadlo ho: nechme to na Pittovi a ten jistě přijde s nějakým neuvěřitelným plánem. „Jak zní ten vzkaz?“

„Řekněte admirálovi, že až se vrátím do Washingtonu, půjdeme si do saloonu AT&S poslechnout zpěv Harveyovy přítelkyně Judy. To je nějaký hloupý vtip?“

„Dirk nedělá hloupé vtipy,“ ujistil ho Sandecker. „Něco nám tím rébusem chce říct.“

„Znáte nějakého Harveye?“

„Nikdy se o nikom takovém nezmiňoval.“

„Existuje ve Washingtonu ten saloon a zpěvačka Judy?“

„V žádném jsem nebyl,“ pátral Sandecker v paměti. „A jediná zpěvačka, která se tak jmenuje a znal jsem ji –“

Rozluštění ho náhle udeřilo. Záhadný kód musel být jasný každému, kdo byl, stejně jako admirál, milovníkem starých filmů. Zasmál se.

„Co je na tom směšného?“ chtěl vědět Bock.

„Určitě nepojedou k alžírské hranici,“ konstatoval admirál s určitostí.

„Nerozumím.“

„Jednotka plukovníka Levanta směřuje na jih, k železnici vedoucí z Mauretánie do Fort Foureau.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Bock podezřívavě.

„Dirk nám předhodil hádanku, kterou Kazim nemůže pochopit. Míní tím Judy Garlandovou ve filmu The Harvey Girl.“

„A co ten AT&S saloon?“

„Není to saloon, ale song. Hlavní hit filmu. Má název The Atchison, Topeka and the Santa Fé. A je to název železniční trati.“

„Levant správně předpokládá, že alžírská hranice jim nezaručí bezpečnost. Kazim si nebude dělat hlavu s porušením mezinárodního práva. Pokračoval by v pronásledování, dokud by všechny nepovraždil,“ usoudil Bock.

„Další otázkou je, co udělají, až se dostanou k železnici.“

„Mohou unést vlak,“ mínil generál.

„To dává smysl, ale za denního světla?“

„Je tady ještě pokračování vzkazu.“

„Prosím.“

„Informujte také admirála, že Gary, Ray a Bob s zajdou pobavit do Brianova domu. Takže co znamená tohle?“

Sandecker chvíli přemýšlel. „Pokud se Dirk stále drží filmů, pak Gary musí být Gary Cooper a Rayem asi myslí Raye Millanda.“

„Vzpomínáte si na nějaký film, kde spolu hráli?“

„Ano,“ admirál zářil. „Dirk to mohl napsat na billboard. V roce 1939 hráli s Robertem Prestonem a Brianem Donlevym v dobrodružném filmu Beau Geste.“

„Ten jsem viděl jako kluk. Příběh tří bratrů, kteří sloužili ve francouzské cizinecké legii.“

„Brianův dům by mohl znamenat pevnost.“

„Určitě to nebude solární spalovna Fort Foureau. To je poslední místo, kam by šli.“

„Není v té oblasti nějaká pevnost legionářů?“

Bock pátral v mapě. „Ano. Stará pevnost, několik kilometrů od spalovny. Podle ní vlastně Massarde svůj projekt pojmenoval.“

„Vypadá to, že právě tam se chtějí schovat a čekat do tmy.“

„Na plukovníkově místě bych udělal totéž.“

„Budou potřebovat pomoc,“ mínil Sandecker.

„Právě proto vás volám.“ Bockův hlas zněl naléhavě. „Musíte přesvědčit prezidenta, aby vyslal americkou speciální jednotku, která by Levanta a ostatní dostala z dosahu generála Kazima.“

„Prodiskutoval jste to s generální tajemnicí? Má u prezidenta větší váhu než já.“

„Bohužel, byla odvolaná na naléhavou konferenci do Moskvy. Jste jediný, na koho se mohu obrátit.“

„Kolik času máme?“

„Prakticky žádný. V tamní zeměpisné délce se začne rozednívat za dvě hodiny.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil admirál. „Jen doufám, že prezident ještě nešel spát, jinak se o mě postarají jeho asistenti.“

49

„Zbláznil jste se. Teď mluvit s prezidentem?“ Earl Willover nemohl být nasupenější ani v úředních hodinách.

Sandecker se podíval na šéfa prezidentova štábu, pečlivě oblečeného v tmavém dvouřadém obleku s nažehlenými puky. Rád by věděl, zda tento muž ze své kanceláře někdy odchází a zda nespí vstoje.

„Earle, dávám vám své slovo, že bych ho neobtěžoval, kdyby to nebylo naléhavé.“

„Nebudu budit prezidenta, pokud nejde o mezinárodní krizi ohrožující naši bezpečnost.“

Zatím se Sandecker držel na uzdě, ale už mu začínaly povolovat nervy. „Dobrá, řekněte mu tedy, že na schodech čeká daňový poplatník a volič, rozzlobený jako blázen.“

„Vy jste blázen.“

„Takový blázen, že půjdu do jeho ložnice a vzbudím ho sám.“

Willover vypadal jako na pokraji záchvatu. „Zkuste to a zavolám bezpečnostní službu, aby vás zatkla.“

„Mnoho nevinných lidí včetně žen a dětí zemře, když prezident něco nepodnikne.“

„Tuhle písničku tu slyším každý den,“ odfrkl Willover.

„A dělat si legraci z obětí vám připadá v pořádku?“

Willover se vzdal. „Vy máte odpověď na všechno, vy arogantní námořníčku. Mohu vás zlomit, kdy budu chtít.“

Sandecker přistoupil k Willoverovi tak blízko, až ucítil jeho mátový dech. „Poslouchejte, Earle. Jednoho dne prezidentovo období skončí a vy budete zase jedním z davu. Pak zazvoním u vašeho domu a vytrhnu vám játra zaživa.“

„Tomu docela věřím,“ ozval se známý hlas.

Oba protivníci se otočili. Za nimi stál prezident v pyžamu a koupacím plášti. V jedné ruce držel tác s obloženými chlebíčky.

„Jdu od ledničky a slyším rozčilené hlasy,“ podíval se na Sandeckera. „Povíte mi, o co jde, admirále?“

Willover se postavil před Sandeckera. „Pane, prosím, jde o prkotinu.“

„Earle, nechte, ať to posoudím sám.“

„O.K., admirále, spusťte.“

„Pane prezidente, mohu se nejdříve zeptat, jestli jste informován o posledním vývoji operace Fort Foureau?“

Prezident se zahleděl na Willovera. „Vím, že vašim lidem, Pittovi a Giordinovi, se podařilo uniknout do Alžírská a že zajistili důležité informace o nebezpečném a nezákonném provozu podniku Yvese Massardea.“

„Smím se zeptat, jaká byla vaše reakce?“

„Svoláváme mezinárodní tribunál zástupců evropských a severoafrických představitelů k projednání akčního plánu,“ odpověděl Willover.

„Pak tedy neplánujete… i když myslím, že jste to, pane prezidente, vyjádřil takto: ‚Půjdeme tam a uděláme pořádek sami.‘“

„Rozvážnější hlavy mě přehlasovaly,“ vysvětlil prezident a kývl směrem k Willoverovi.

„I teď, když máme důkaz, že chemický odpad, prosakující z Fort Foureau, živí tu rozšiřující se rudou skvrnu, neuděláme nic jiného než že zůstaneme sedět a debatovat?“ Sandecker se snažil kontrolovat své zoufalství.

„O tom si pohovoříme jindy,“ lehce povzdechl prezident a chystal se do ložnice. „Domluvte si s Earlem schůzku.“

„Informoval vás Earl také o zlatých dolech v Tebezze?“

Prezident se zastavil a potřásl hlavou. „Ne, to jméno mi nic neříká.“

„Když ve Fort Foureau zajali Pitta s Giordinem, odvezli je do dalšího nelegálního podniku generála Kazima a Yvese Massardea. Je to utajený zlatý důl, kde za nelidských podmínek umírají při otrocké práci disidenti a členové opozice. Vězní tam francouzské inženýry i s jejich rodinami, aby se nemohli vrátit domů a prozradit, co se tam děje. Moji muži tam také objevili pohřešovaný tým zdravotníků OSN, který údajně zahynul při leteckém neštěstí. Jsou k smrti vyčerpaní prací a hladem.“

Prezident vyslal na Willovera ledový pohled. „Zdá se, že mi tajíte řadu informací.“

„Snažím se konat svou práci podle priorit,“ ozval se Willover rychle.

„Kam tedy míříte?“ obrátil se prezident na admirála.

„Vím, že je zbytečné požadovat naši speciální jednotku. Pomohla nám opět Hala Kamil a nabídla tým taktické odvety Spojených národů. Pitt a Giordino je vedli, plukovník Levant se svou jednotkou přistáli v poušti v blízkosti dolů a úspěšně osvobodili pětadvacet cizích státních příslušníků, mužů, žen a dětí.“

„V těch dolech pracovaly i děti?“ přerušil ho prezident.

Sandecker přikývl. „Jsou to děti francouzských inženýrů. Je tam také Američanka, doktorka Eva Rojasová z týmu zdravotníků.“

„Pokud byla operace úspěšná, tak kde je problém?“ zeptal se Willover.

„Maliské letectvo zničilo jejich letadlo. Jednotka se zachráněnými je nyní uvězněna uprostřed Mali. Je to otázka hodin, než je Kazimovi vojáci najdou a zmasakrují.“

„Vylíčil jste mi dost černý obraz,“ zvážněl prezident. „Nemohou se dostat na alžírské hranice?“

„To jim nepomůže,“ vysvětlil Sandecker. „Kazim klidně riskne konfrontaci s alžírskou vládou a pošle vojáky na jejich území, aby zlikvidoval a umlčel všechny, kdo mohou něco prozradit o jeho zločinech.“

Prezident mlčky pozoroval chlebíčky na podnose, ale nesáhl po žádném. Co mu admirál sdělil, se nedalo smést ze stolu, i když Willover by mu to rád poradil. Nemohl zůstat nečinný a dopustit, aby despota zavraždil nevinné lidi.

„Kazim je stejně špatný jako Saddám Husajn,“ pronesl tiše a otočil se k Willoverovi. „Nechci to zamést pod koberec, Earle. Je v sázce příliš mnoho životů včetně tří Američanů. Tady musíme poskytnout pomoc.“

„Ale, pane prezidente,“ protestoval Willover.

„Kontaktujte generála Halversona z velitelství speciálních jednotek v Tampě, ať vyhlásí poplach pro okamžitou operaci.“ Prezident se podíval na Sandeckera. „Koho navrhujete pro koordinaci akce, admirále?“

„Generála Bocka, velitele UNICRATT. Je v kontaktu s plukovníkem Levantem a může generála Halversona průběžně informovat o situaci.“

Prezident odložil tác na nízký stolek a vzal Willovera za ramena. „Vždy si vážím tvé rady, Earle. Ale tentokrát to musí být podle mého. Můžeme zabít dvě mouchy jednou ranou a zbavit se poloviny kritiky, když operace selže. Chci, aby se speciální jednotky tajně dostaly do Mali, zachránily tým Spojených národů a vězně. Pak se musí co nejrychleji ztratit, než Kazim a jeho komplic zjistí, kdo zasáhl. A nakonec snad najdeme způsob, jak nebezpečný projekt ve Fort Foureau neutralizovat.“

Sandecker se usmíval.

„Vaše rozhodnutí je zřejmě konečné,“ konstatoval Willover.

„Ano, Earle,“ potvrdil prezident a chopil se svého podnosu, „zavřeme oči a vsadíme všechno na jednu kartu.“

„A když prohrajeme?“

„Nemůžeme prohrát.“

Willover se na prezidenta zvídavě podíval. „Proč ne, pane?“

Prezident se usmál stejně jako Sandecker. „Protože karty rozdávám já a protože naprosto důvěřuji našim speciálním jednotkám, že srazí darebáky, jako je Kazim a Massarde, do bahna, kam patří.“

Několik mil na západ od Washingtonu, na marylandském venkově, se z ploché zemědělské oblasti zvedá vysoký kopec. Pokud si ho ten, kdo tudy projíždí, má čas všimnout, pomyslí si možná, že je to nějaká geologická zvláštnost. Nemůže tušit, že je to tajně vybudovaný kryt a velitelské středisko vedoucích politiků a vojenských velitelů z časů druhé světové války.

V letech studené války se zde nepřestalo pracovat a podzemní stavbu ještě rozšířili na obrovský sklad pro národní archivy a předměty pocházející už z éry prvních pionýrů, kteří se usadili na východním pobřeží v sedmnáctém století. Prostor se neměří na metry, ale na kilometry. Několik lidí, kteří o něm ví, ho znají jako ASD (Depozitář archiválií).

Zdánlivě nekonečná oddělení depozitáře skrývají tisíce tajemství. Z různých zvláštních důvodů, které jsou známé jen několika vyvoleným byrokratům, se utajené materiály a předměty nikdy nedostanou na veřejnost. Ostatky Amélie Earhartové a Freda Noonana a japonské záznamy o jejich popravě na Saipanu, tajné dokumenty o zavraždění bratrů Kennedyových, zprávy o sovětské sabotáži v pozadí havárií amerických vesmírných raket a raketoplánů a o odplatě v Černobylu, fingované filmy o přistání Apolla na měsíci a mnohé a mnohé další – tu ležely zaregistrovány a uskladněny. Nikdy neuvidí světlo světa.

Protože St. Julien Perlmutter neřídil, vzal si do malého městečka Forestville taxík. Čekal na zastávce autobusu skoro půl hodiny, než ho vyzvedl velký dodge.

„Pan Perlmutter?“ zeptal se řidič, vládní agent s předpisovými zrcadlovými brýlemi.

„Ano.“

„Nastupte si, prosím.“

Perlmutter nasedl a volky nevolky přistoupil na tuto rutinu jako na dětskou hru. „Nechcete také vidět můj průkaz?“ dovolil si trochu ironie.

Muž hnědé pleti potřásl hlavou. „Není třeba. Na nikoho jiného se popis, který jsem dostal, nemůže hodit.“

„Máte nějaké jméno?“

„Ernie Nelson.“

„U které agentury jste? Národní bezpečnost? FBI? Speciální tajná služba?“

„To vám nemohu sdělit,“ odpověděl Nelson úředním tónem.

„Nezavážete mi oči?“

Nelson zavrtěl hlavou. „To není nutné. Vaši žádost o povolení bádat v historickém archivu schválil prezident a máte oprávnění Beta-Qj což je zárukou, že nic z toho, co dnes uvidíte, neprozradíte.“

„Pakliže prozkoumáte můj fascikl do hloubky, uvidíte, že jde o můj čtvrtý výlet do ASD.“

Agent neodpověděl a po zbytek cesty nepromluvil. Odbočil z hlavní silnice a zajel dlážděnou cestou ke střežené bráně, ukázal svoje pověření a vjeli dovnitř. Projeli ještě dvěma kontrolami a cesta je zavedla k malému stavení podobnému stodole uprostřed farmy s prasaty a kdákajícími slepicemi a s prádlem na šňůře. Uvnitř stodoly sjeli po široké betonové rampě do podzemí. Za poslední kontrolou zaparkovali vůz.

Perlmutter zdejší zvyky znal. Z auta přestoupil do čekajícího elektromobilu, který se podobal vozítkům na golfových hřištích. Archivář v bílém pracovním plášti mu potřásl rukou.

„Rád vás zase vidím.“

„Potěšení je na mé straně, Franku. Jak dlouho jsme se neviděli?“

„Tři roky. Dělal jste rešerši o Sakito Maru.“

„Japonská obchodní loď, potopená americkou ponorkou Trout.“

„Vzpomínám si, že vezla německé rakety V-2 do Japonska.“

„Máte dobrou paměť.“

„Osvěžil jsem si ji, když jsem hledal záznamy o vašich předešlých návštěvách,“ přiznal Moore. „Co pro vás mohu udělat tentokrát?“

„Jde o občanskou válku. Chtěl bych prostudovat záznamy, které by mohly objasnit záhadné zmizení konfederačního obrněnce.“

„To zní zajímavě.“

Rozjeli se. „Záznamy a předměty z občanské války jsou uloženy asi dva kilometry odtud.“

Po závěrečné bezpečnostní kontrole a krátkém setkání s hlavním kurátorem podepsal Perlmutter místopřísežné prohlášení, že bez souhlasu vlády nezveřejní nic ze svých objevů. Pak opět nastoupil do elektromobilu a projeli kolem hloučku mužů, kteří vykládali z aut doklady a předměty z Památníku vietnamských veteránů. Fotografie, uniformy a vojenské boty, knoflíky, hodinky, snubní prsteny, vojenské známky, maskoty. Všechno se katalogizovalo, označovalo inventárním číslem a umísťovalo do plastových sáčků na nekonečných regálech.

Vláda nic nezahazuje.

Ačkoli část podzemních skladišť viděl při svých dřívějších návštěvách, neuvěřitelná rozloha místa ho znovu ohromila. Regály a krabice plné záznamů, dokumentů, starých artefaktů, pocházejících i z cizích zemí. Sama sekce, určená pro nacistické dokumenty, měla rozlohu čtyř fotbalových hřišť.

Dokumenty a památky z období války Severu proti Jihu byly uloženy ve čtyřech třípodlažních betonových budovách a výška každého podlaží byla patnáct metrů. Přesně vyrovnány v řadách před budovami stály na lafetách různé druhy původních nakonzervovaných kanónů, jež by ještě dnes mohly zasáhnout na bitevním poli. Jako na přehlídce tu zářila námořní děla slavných lodí, například Hartford, Kearsage, Carondelet a Merrimack.

„Archivy máme v budově A,“ vysvětloval Moore. „V budovách B, C a D uchováváme zbraně, uniformy, lékařské přístroje, náčiní a nábytek, který kdysi patřil Lincolnovi, Jeffersonu Davisovi, Leemu, Grantovi a jiným významným lidem z období války.“

Vystoupili z vozíku a vešli do budovy A. Přízemí zaplňovaly samé registračky.

„Veškerá dokumentace týkající se Konfederace je uložena v přízemí.“ Moore rukou opsal prostor připomínající jeskyni. „Archivní spisy, týkající se Unie, jsou uloženy ve druhém a třetím podlaží. Čím chcete začít?“

„Zajímá mě všechno, co se týká Texasu.“

Moore proběhl několik stránek katalogu. „Dokumenty o námořnictvu Konfederace jsou v modrých fasciklech u zadní stěny.“

Přestože se souborů, v některých případech dokonce od začátku existence archivu, nikdo nedotkl léta, neležel na nich prach. Moore podal Perlmutterovi svazek dokumentace, obsahující historii předmětného obrněnce, a ukázal mu, kde se může posadit.

„Udělejte si tady pohodlí. Pravidla pro zacházení s archivními materiály znáte, a víte také, že musím zůstat v blízkosti, abych dohlížel na vaši práci.“

„Pravidla jsou mi jasná,“ potvrdil Perlmutter.

Moore se podíval na hodinky. „Povolení k výzkumu ASD platí osm hodin. Pak se musíme vrátit do kanceláře kurátora a odtud vás odvezeme do Forestville. Berete vše na vědomí?“

Perlmutter přikývl. „Tak abych se do toho raději pustil.“

„Ano. A hodně štěstí.“

Během první hodiny probral dvě šedé kovové skříně, než našel starý zažloutlý fascikl se záznamy o válečné lodi Texas. Pořadač obsahoval listiny, v nichž nalezl jen málo informací, které by už neznal. Technické údaje o lodní konstrukci, popisy a zprávy očitých svědků, nákres pořízený hlavním inženýrem a seznam důstojníků a mužstva. Nechybělo také několik dobových popisů souboje s válečnými loďmi Unie a historického úniku Texasu na širé moře. V jednom článku, napsaném reportérem ze Severu, který se boje zúčastnil na palubě monitoru Unie, chyběly dva řádky. Zásah cenzora Perlmuttera překvapil. Bylo to poprvé za mnoho let výzkumu lodí a lodních vraků z doby občanské války, kdy se setkal se zásahem cenzorových nůžek.

Pak našel stářím skoro průsvitný výstřižek a opatrně ho rozložil na stole. Jednalo se o výpověď Clarence Beechera, kterou na smrtelné posteli učinil britskému reportérovi v malé venkovské nemocnici v Yorku. Beecher tvrdil, že je poslední žijící člen posádky C.S.S. Texasu. Před smrtí popsal plavbu přes Atlantik a po velké africké řece. Loď bez obtíží urazila stovky mil mezi břehy s bohatou vegetací, než se dostala do rozlehlé pouštní oblasti. Protože řeka nebyla zmapovaná nebo prostě její mapu neměli, považoval kormidelník velký přítok za hlavní tok a zabočil do něj. Pokračovali v plavbě ještě dva dny a dvě noci, než kapitán poznal svůj omyl. Při pokusu o návrat k hlavnímu toku obrněnec najel na mělčinu a už se nepodařilo ho uvolnit.

Po poradě se důstojníci rozhodli vyčkat do příštího období dešťů, až se hladina přítoku zvedne. Na lodi měli omezenou zásobu potravin, ale vody řeka poskytovala dost. Kapitán také nakupoval potraviny od kočujících Tuaregů a platil jim zlatem. Dvakrát se je pokusily napadnout velké tlupy lupičů a zmocnit se nevyčerpatelných (jak se jim zdálo) zásob zlata, ale se zlou se potázaly.

V srpnu však posádku zdecimovaly tyfus, malárie i nedostatek potravin, až nakonec zůstali jen dva důstojníci, prezident a deset námořníků.

Tady se Perlmutter zastavil a zahleděl se do prázdna. O jakém prezidentovi se to Beecher zmiňoval? To ho velmi zaujalo.

Beecher dále vypověděl, že on a čtyři ozbrojení námořníci vypluli po proudu ve veslici hledat pomoc. Jen Beecher přežil a dosáhl ústí Nigeru. Vyléčili ho obchodníci v britské obchodní stanici. Ti mu také zaplatili cestu do Anglie, kde se nakonec oženil a začal farmařit v Yorkshiru. Už se nikdy nevrátil do rodné Georgie, protože se obával oběšení za účast na strašné akci Texasu. Proto také promluvil až těsně před smrtí.

Když vydechl naposledy, lékař i Beecherova žena považovali jeho vyprávění za blouznění umírajícího. Šéfredaktor reportérův článek vydal jen proto, že byla okurková sezóna a neměl čím vyplnit stránky novin.

Perlmutter si článek přečetl ještě jednou. Byl nakloněný mu věřit i přes skeptický názor lékaře a manželky. Pečlivě zkontroloval seznam členů posádky, který zřejmě sestavili při přehlídce v Richmondu, těsně předtím, než Texas opustil loděnici, ale žádného námořníka jménem Clarence Beecher nenašel. Povzdechl si a pořadač zavřel.

„To je všechno, co jsem tu mohl najít.“ Obrátil se na Moorea. „Teď bych si rád prošel dokumenty o flotile Unie.“

Moore vrátil pořadače na místo a zavedl ho k ocelovým schůdkům do druhého patra. „Který rok a měsíc vás zajímá?“

„Duben 1865.“

Prošli úzkými uličkami vroubenými skříněmi, na kterých stály další. Moore nabídl Perlmutterovi žebřík, aby mohl bádat až ve stratosféře, a zavedl ho ke správné registratuře.

Ten začal metodicky hledat, počínaje druhým dubnem 1865, kdy Texas opustil přístaviště pod Richmondem. Měl vlastní systém průzkumu a málokdo se mu v hledání zavátých stop vyrovnal. Kombinoval buldočí vytrvalost s intuicí a schopností odlišit prázdnou slámu od podstatných faktů.

Začal oficiálními zprávami o námořní bitvě. Když je vyčerpal, přešel k výpovědím očitých svědků z řad civilistů, kteří boj sledovali z břehů James River, a členů posádek válečných lodí Severu. Během dvou hodin prosel podstatná fakta z téměř 60 dopisů a 15 deníků. Vše pod bdělým okem Franka Moorea, který mu sice důvěřoval, ale měl až příliš časté zkušenosti s úctyhodnými vědci, kteří si nezatěžovali svědomí, když se jim některý historický dokument hodil.

Jakmile Perlmutter našel slibnou nit, začal ji sledovat a nacházel úryvek po úryvku zdánlivě bezvýznamných informací, které však do sebe zapadaly, až z nich sestavil naprosto neuvěřitelný příběh. Když se ocitl u konce sběru indicií, zavolal na Moorea.

„Kolik mám ještě času?“

„Dvě hodiny a deset minut.“

„Rád bych pokračoval.“

„Na co se chcete podívat?“

„Na všechno, co pochází od Edwina McMasterse Stantona – jakoukoli soukromou korespondenci nebo dokumenty.“

Moore přikývl. „Lincolnův starý, nerudný ministr války. Nemám potuchy, co o něm máme. Jeho archiv nebyl nikdy úplně zkatalogizován, ale je nad námi, v oddělení dokumentů vlády Spojených států.“

Stantonovy soubory byly objemné. Deset plných registraček. Perlmutter horečně pracoval, jen jednou si odskočil na toaletu. Překvapilo ho, jak málo dokumentů existovalo o vztahu Stantona a Lincolna ke konci války. Je známým historickým faktem, že ministr války svého prezidenta neměl rád. Zničil dokonce několik stránek z deníku Lincolnova vraha, Johna Wilkese Bootha, včetně několika dokumentů, vztahujících se k Boothovým společníkům při spiknutí. Ke zklamání historiků Stanton úmyslně nechal mnoho otázek kolem atentátu ve Fordově divadle nevyjasněných.

Zbývalo jen čtyřicet minut do konce povolené doby, když Perlmutter narazil na zlatou žílu.

Zcela vzadu v jedné registračce našel zažloutlý balíček s neporušenou pečetí. Podíval se na nadpis zahnědlým inkoustem, udávající datum 9. července 1865, dva dny po popravě Boothových společníků Mary Surrattové, Lewise Painea, Davida Herolda a George Atzerodta, které oběsili na dvoře vězení ve washingtonském Arsenálu. Pod datem bylo napsáno: „Otevřít až po uplynutí sto let od mé smrti.“ Podepsaný Edwin M. Stanton.

Perlmutter rozlomil pečeť, otevřel balíček a s jednatřicetiletým zpožděním od Stantonovy instrukce začal číst jeho obsah.

Při čtení cítil, že se přenesl zpět v čase. Ačkoli bylo v podzemí chladno, na čele se mu perlil pot. Když o čtyřicet minut později dočetl poslední list, třásly se mu ruce. Dlouze vydechl. „Můj Bože!“

Moore se na něj podíval: „Našel jste něco zajímavého?“

Nedočkal se odpovědi. Perlmutter zíral na hromádku starých dokumentů a pouze opakoval. „Můj Bože!“

50

Zalehli za táhnoucí se hřbet duny a vyhlíželi na opuštěnou trať plazící se po písku jako strašidelná dráha do země zapomnění. Ve tmě zůstávala světla spalovny Fort Foureau jedinou známkou života. Za tratí, necelý kilometr směrem na západ, se proti sametové černi oblohy tyčila silueta opuštěné legionářské pevnosti jako hrad ve filmovém hororu.

Jízda napříč pouští proběhla hladce. Zatím je nikdo neobjevil a vozidla jela spolehlivě bez sebemenších poruch. Pérování bylo tvrdší než v ambulanci, ale i tak představovala pro osvobozené lidi rajskou jízdu. Fairweather osvědčil své zkušenosti a s pomocí vypůjčeného kompasu spolehlivě vedl konvoj po staré velbloudí cestě spojující opuštěné solné doly v Taoudenni s Timbuktu na jihu.

Jednou zastavili, to když Pitt a Levant zaslechli typický zvuk tryskových motorů a rachot vrtulníků. Vzdušná expedice směřovala na sever k Tebezze a dál k alžírské hranici, jak Pitt předpokládal. Piloti netušili, že jejich kořist sedí přímo pod nimi.

„Skvělá práce, pane Fairweathere,“ s uznáním Levant poklepal průvodci na rameno. „Lepšího navigátora jsme si nemohli přát.“

„Instinkt a trocha štěstí,“ ohradil se skromně vysloužilý major.

„Měli bychom se zvednout a obsadit pevnost,“ doporučil Pitt. „Do východu slunce zbývá jen hodina.“

Jako podivné noční šelmy se vozidla vplížila na trať. Když dospěli na úroveň pevnosti, odbočil Pitt kolem vraku nákladního renaultu, kde se s Giordinem schovávali, než naskočili na vlak. U vrat zastavili. Byla napůl otevřená, jak je tu před týdnem nechali. Levant nařídil skupině mužů, aby je otevřeli dokořán, a vozidla vjela na nádvoří.

„Mohu-li navrhnout, plukovníku,“ ozval se Pitt taktně, „zbývá nám čas na to, aby vojáci zametli stopy pneumatik od trati k pevnůstce. Kdyby si jich pozorovatelé všimli, bude to vypadat, že konvoj maliských vojenských vozidel vyjel z pouště a pokračoval podél trati ke spalovně.“

„To je dobrý nápad,“ usoudil Levant.

Pembroke-Smythe s Giordinem a ostatními důstojníky se shromáždili kolem Levanta pro další rozkazy. „Hlavní prioritou je zamaskovat transportéry a najít přístřeší pro ženy a děti,“ rozhodl Levant. „Pak připravíme pevnost na útok, kdyby se Malijci rozhodli pátrat po našich stopách, pokud je vítr nezavál.“

„Na kdy plánujete odchod, pane?“ zeptal se důstojník se švédským přízvukem.

Levant se obrátil na Pitta. „Co doporučujete, pane Pitte?“

„Zastavíme první vlak do Mauretánie, který tudy bude po setmění projíždět, a vypůjčíme si ho.“

„Vlaky mají komunikační systémy,“ upozornil Smythe. „Strojvůdce ho jistě použije, když vlak přepadneme.“

„Jakmile nastane poplach, Malijci zablokují trať,“ dokončil švédský důstojník.

„Nechte to na starém Jesse Jamesi Pittovi a Butchi Cassidym Giordinovi. Máme praxi v tichém přepadávání vlaků minimálně…“ Otočil se k příteli: „Ale?“

„Minimálně od minulého čtvrtka,“ dokončil Giordino.

Pembroke-Smythe se zoufale podíval na plukovníka. „Měli jsme si zvýšit osobní pojistky.“

„Na to je už pozdě,“ odvětil Levant a dál kontroloval vnitřek pevnosti. „Tyto zdi nebyly určeny, aby odolávaly těžkému dělostřelectvu nebo raketám vzduch-země. Kazimovi vojáci mohou za půl hodiny udělat z pevnosti hromadu sutin. Abychom zabránili problémům, musí to tu stále vypadat opuštěně.“

„Malijci tentokrát nebudou bojovat proti bezmocným civilistům,“ řekl Smythe rezolutně. „Okolí je rovné jako kriketové hřiště v rozsahu dvou kilometrů. Útočníci nemají možnost se krýt. Kdo z nás přežije letecký útok, přinutí Kazima zaplatit těžkou a krvavou daň, než se místa zmocní.“

„Jen musíme doufat, že nepřijedou s tanky,“ připomněl Giordino.

„Rozestavte na hradby stráže,“ nařídil Levant. „Potom najděte vchod do podzemí. Vzpomínám si, že za mé návštěvy tu měli podzemní skladiště munice.“

Vchod na schodiště do podzemí brzy našli pod podlahou kasáren. Dvě malé podzemní místnosti zely prázdnotou až na několik kovových skříní od nábojů.

Zajatci z Tebezzy se tady za pečlivého dohledu zdravotníků uložili k odpočinku po namáhavé cestě.

Mezitím také ukryli a zamaskovali bojová vozidla, takže vypadala jako hromady stavebního odpadu.

Když se sluneční paprsky začaly opírat do zdí, vyhlížela stará pevnost opět opuštěně. Plukovník Levant čelil ještě dvěma problémům. Obával se, že je objeví ještě před západem slunce, a také myslel na letecký útok. Neměl zde pocit bezpečí. Kdyby je armáda a bezpečnostní složky vypátraly, nemají kam uniknout. Stráže na hradbách sledovaly vlak směřující na mauretánské pobřeží a raději už by byli na něm.

Pitt si prohlížel kůlnu s pobořenou střechou. Zůstal v ní uskladněn asi tucet sudů s motorovou naftou, polovina byla plná. Objevil se tam i Giordino.

„Chceš si rozdělat ohníček?“

„Nebylo by to špatné, kdyby nás napadly obrněné vozy,“ řekl Pitt. „Jednotka přišla o vrhače raket v airbusu.“

„Nafta tu asi zůstala z doby stavby železnice.“

Pitt vyšrouboval uzávěr jednoho sudu a namočil do něj prst. „Je čistá, jako by právě došla z rafinerie.“

„K čemu je to dobré, leda na Molotovovy koktejly,“ zapochyboval Giordino. „Chceš si hrát na obránce hradu a zapálenou naftu lít z hradeb na nepřítele?“

„Přihořívá.“

Giordino se zašklebil. „Pět mužů by mělo co dělat, aby plný sud vytáhlo nahoru a shodilo přes zeď.“

„Viděl jsi někdy samostříl?“

„V životě ne. Jak vypadá?“

K Giordinovu překvapení si Pitt dřepl, vytáhl bojový nůž z pochvy a začal na podlaze kreslit schéma. Bylo jednoduché, ale Giordino pochopil, co má v úmyslu.

„Myslíš, že to dokážeme postavit?“ zeptal se Pitt.

„Proč ne? Povaluje se tady plno trámků a na transportérech je zásoba nylonových lan pro slézání skal nebo nouzové vlečení. Háček, jak to vidím, spočívá v tom, že potřebujeme něco, co nám zajistí zkrut.“

„Co pérové pružiny na zadních nápravách?“

Giordino chvíli přemýšlel a pak přikývl. „To by mohlo fungovat. Jo, myslím, že to by šlo perfektně.“

„Možná to bude ztráta času,“ zapochyboval Pitt a prohlížel si kresbu. „Proč právě sem by se měla plahočit nějaká Kazimova patrola?“

„Do setmění zbývá ještě jedenáct hodin. Dlouhá doba. Aspoň se něčím zabavíme.“

Pitt se odsunul ke dveřím. „Začni dávat dohromady materiál. Musím si něco vyřídit. Vrátím se za chvíli.“

Pitt minul skupinu mužů, vyztužujících hlavní vrata, a obešel zeď pevnosti. Hledal úzkou rokli a dostal se až k nízké duně nad příkrým svahem.

V ničím nerušené samotě tu odpočíval ukrytý Avions Voisin.

Většinu písku, kterým ho zamaskovali, odvál vítr, ale přesto ho Kazimovy letecké patroly neobjevily. Otevřel dveře, sedl si za volant a stiskl tlačítko startéru. Motor se téměř okamžitě rozběhl.

Nechal chvíli běžet volnoběh a zaposlouchal se nábožně do tichého chodu mistrovského díla techniky. Pak vypnul spínač, vystoupil a opravil kamufláž z písku. Vracel se ve svých stopách a zametal je za sebou.

Pitt sestoupil po schodech do bývalého arzenálu. Ihned si všiml, jak Eva pookřála. Byla sice ještě přepadlá a pobledlá, potrhané šaty na ní visely, ale zotavovala se. Právě pomáhala krmit chlapce, kterého matka chovala v náručí. Podívala se na Pitta s výrazem obnovujících se sil a odhodlání.

„Jak se mu daří?“

„Až se pořádně nají a dostane vitamíny, bude hrát kopanou jako dříve.“

„Já hraju fotbal,“ zašeptal chlapec.

„Ve Francii?“ zeptala se Eva. Fotbal pro ni znamenal americký fotbal.

„Je to hra, které říkáme soccer,“ usmál se Pitt. „Všude kromě Ameriky ji znají jako fotbal.“

Chlapcův otec, francouzský inženýr, který stavěl solární spalovnu, přišel stisknout Pittovi ruku. Vypadal jako strašák do zelí. Na nohou měl hrubé sandály, košili roztrhanou a špinavou, u kalhot měl místo opasku provaz. Obličej zarostlý černým plnovousem a na hlavě obvaz.

„Jsem Louis Monteux.“

„Dirk Pitt.“

Francouz pokračoval slabým hlasem. „Chtěl bych vám poděkovat, hlavně za syna a manželku. Zachránil jste nám život.“

„Ještě jsme v Mali,“ připomněl Pitt.

„Lepší rychlá smrt než Tebezza.“

„Zítra touto dobou budeme mimo dosah generála Kazima,“ ujistil ho Pitt.

„Kazim a také Yves Massarde,“ odplivl si Monteux. „Vrahové první kategorie.“

„Massarde vás s rodinou poslal do Tebezzy, abyste nemohli prozradit tajné operace ve Fort Foureau?“

„Ano, tým vědeckých pracovníků a inženýrů, který projektoval a vedl výstavbu objektu, po jeho dokončení zjistil, že Massarde dováží mnohem větší množství jedovatého odpadu, než na jaké stačí kapacita Fort Foureau.“

„Co jste měl na starosti vy?“

„Konstrukci tepelného reaktoru a potom dozor nad jeho stavbou.“

„Funguje?“

Monteux pyšně přikývl. „Ovšem. A velmi dobře. Představuje v současné době největší a nejvýkonnější systém ničení jedovatého odpadu na světě. Po technické stránce je systém využití sluneční energie ve Fort Foureau nejlepší svého druhu.“

„V čem je tedy Massardeova vina? Proč tajně ukrývá spoustu vagónů nukleárního a toxického odpadu, když vydal stamiliony dolarů na nejmodernější techniku?“

„Německo, Rusko, Čína i Spojené státy, polovina světa se topí v odpadu s vysokým stupněm radioaktivity, v nebezpečné břečce zbývající po recyklaci palivových tyčí z reaktorů a štěpného materiálu z výroby jaderných bomb. I když to je jen necelé procento veškerého jaderného odpadu, představuje to miliony litrů, pro které výrobci nemají místo. Massarde se nabídl, že je zbaví starostí.“

„Ale některé země vybudovaly vlastní sklady.“

„Ale pozdě a je jich málo. Francouzský sklad u Soulaines se téměř naplnil, sotva ho dostavěli. Nebo vezměte váš sklad Hanford Reservation u Richlandu ve státě Washington. Skladovací nádrže kapalného odpadu, které se vyprojektovaly na padesát let, začaly prosakovat po dvaceti letech. Do spodních vod uniklo přes tři miliony litrů vysoce radioaktivního odpadu.“

„Pěkné vyhlídky,“ uvažoval Pitt skepticky. „Massarde se tajně dohodne s vládami a velkými společnostmi, které jsou šťastné, že se zbaví odpadu. Protože se mu Fort Foureau kdesi na Sahaře zdá jako ideální skládka, spojí se s Kazimem a získá oficiální záštitu proti místním i mezinárodním odpůrcům. Pak si účtuje obrovské ceny a dopravuje smrtelně nebezpečný odpad doprostřed bezcenného území a zakope ho do země pod zástěrkou solární spalovny.“

„Vystihl jste to zjednodušeně, ale vcelku správně. Jak jste na to přišel?“

„Pronikli jsme s mým přítelem do podzemních skladovacích komor a na vlastní oči viděli kontejnery s odpadem. Pane Monteuxi, mohl Massarde ve Fort Foureau vybudovat bezpečné a spolehlivé zařízení, aby zneškodnil všechen odpad, který sem dopraví?“

„Určitě,“ odpověděl Francouz s přesvědčením. „Kdyby vybudoval skladovací komory v hloubce dvou tisíc metrů, v geologické vrstvě odolné proti zemětřesení, prohlásili by ho za světce. Jenže je bezohledný byznysman, kterého zajímá jen zisk a vlastní prospěch. Pro skladování kapalného odpadu používá kontejnery a nádrže z levného materiálu. Nebude trvat dlouho a zamoří se daleké okolí. Je chorobně posedlý touhou po bohatství a moci.“

„Víte, že do spodních vod uniká také chemický odpad?“

„Chemický?“

„Pokud vím, jde o sloučeninu syntetické aminokyseliny a kobaltu, jež zavinila smrt tisíců domorodců.“

„Od okamžiku, kdy nás uvěznili v Tebezze, jsme neměli žádné zprávy zvenčí.“ Monteux se otřásl. „Bože, vypadá to asi hůř, než jsem se domníval.“

„Objevilo se ještě něco jiného, co asi nevíte,“ řekl Pitt. „Nebezpečná sloučenina proniká pod zemí do Nigeru a s ním odtéká do moře. Tam podporuje bezuzdný růst mikroorganismů, které rychle spotřebovávají kyslík ve světovém oceánu a ohrožují ekologickou rovnováhu celé planety.“

Monteux byl zdrcený. „Co jsme to provedli! Kdyby to někdo tušil!“

Pitt se na něj vážně podíval. „Stáli jste u vývoje projektu od začátku. Nic jste o Massardeových záměrech nevěděli?“

Monteux zavrtěl hlavou. „My, uvěznění v Tebezze, jsme všichni pracovali jako externí poradci a smluvní pracovníci. Naším úkolem bylo navrhnout a vybudovat fotovoltaický systém a tepelný reaktor. Výkopům jsme nevěnovali pozornost. Ty probíhaly jako úplně samostatný projekt společnosti Massarde Enterprises.“

„A nepřipadalo vám to podezřelé?“

„Zpočátku ne. Když se někdo ze zvědavosti Massardeových pracovníků zeptal na velké zemní práce, vysvětlovali, že se stavějí dočasné sklady odpadu před zahájením provozu solárních pecí. Do blízkosti skladů z bezpečnostních důvodů nikdo nesměl. Až když se blížilo dokončení projektu, leccos se nám začínalo zdát podezřelé.“

„Co vás nakonec o Massardeových nekalých záměrech přesvědčilo?“

„Všichni jsme předpokládali, že se výstavba podzemních skladů přeruší, jakmile úspěšně skončí zkušební provoz tepelného reaktoru. Tehdy se začal přivážet toxický odpad po železnici, kterou pro Massardea postavili laciní dělníci, dodaní generálem Kazimem. Jednou večer inženýr, který vedl montáž parabolických slunečních kolektorů, vnikl do podzemního skladu, když se mu podařilo zmocnit elektronické karty. Zjistil, že podzemní práce neskončily, že vykopaná zemina se po vyložení toxického odpadu tajně odváží v dopravních kontejnerech. Našel také kaverny s nádobami s radioaktivním odpadem.“

Pitt přikývl. „Na tyto tajné sklady jsme také narazili, ale netušili jsme, že nás sledují bezpečnostní kamery.“

„Náš inženýr se vrátil do ubytovny a všechno nám vyprávěl,“ pokračoval Monteux. „Krátce na to nás všechny, i s rodinami, sehnali dohromady a poslali do Tebezzy, abychom nemohli nic prozradit.“

„Vaše náhlé zmizení muselo být nápadné.“

„Rozšířili zprávu, že došlo k havárii, při které jsme všichni zahynuli. Francouzská vláda trvala na podrobném vyšetření. Kazim však odmítl vpustit cizí vyšetřovatele do Mali a prohlásil, že jeho vláda zajistí vyšetřování sama. Ale k ničemu samozřejmě nedošlo a náš popel, jak uvedli ve zprávě, po náležitém obřadu rozprášili.“

V Pittových očích zaplála nebezpečná světýlka. „Massarde je důkladný, ale dopustil se mnoha chyb.“

„Chyb?“ Monteux se na něj pátravě zadíval.

„Nechal naživu příliš mnoho lidí.“

„Setkali jste se s ním?“

Pitt se dotkl jizev v obličeji. „Ano, a byl velmi špatně naladěný.“

Monteux se usmál. „Jestli je tohle to jediné, jste šťastný člověk. Když nad námi vynesli ortel otrocké práce v dolech, jedna žena se neudržela a plivla mu do obličeje. Chladnokrevně ji před manželem a dcerkou zastřelil.“

„Čím víc o něm slyším, tím míň ho mám rád.“ Pittův hlas řezal jako břitva.

„Členové komanda nám řekli, že se dnes v noci pokusíme uniknout nákladním vlakem do Mauretánie.“

Pitt přikývl. „Máme to v plánu, pokud nás dřív neobjeví maliští vojáci.“

„My jsme se už dohodli,“ prohlásil Monteux slavnostně. „Nikdo z nás se do Tebezzy nevrátí. Raději zemřeme, než bychom nechali děti a ženy vrátit se do toho pekla.“

Pitt se na něj podíval a obrátil se k ženám a dětem, odpočívajícím v arzenálu. V obličeji se mu mísil soucit s hněvem. Tiše řekl: „Doufejme, že k tomu nedojde.“

Eva se cítila příliš unavená, než aby usnula. Podívala se Pittovi do očí. „Chceš se se mnou projít při východu slunce?“

„Nikdo nesmí ven. Kolem pojedou vlaky a může přeletět letadlo. Nesmějí poznat, že v pevnosti někdo je.“

„Celou noc jsme cestovali a v podzemí nás věznili skoro dva týdny. Tak ráda bych zase viděla slunce,“ prosila ho.

Neřekl nic, ale zašklebil se, zvedl ji do náruče a odnesl na nádvoří. Vystoupil na plošinu, která běžela kolem zdí pevnosti, a postavil ji opatrně na zem.

Slunce Evu na chvíli oslepilo.

Přišla k nim žena v maskáčích, která stála na stráži. „Musíte dolů,“ nařídila. „Rozkaz plukovníka Levanta.“

„Jen pár minut,“ prosil Pitt. „Tak dlouho neviděla modrou oblohu.“

Příslušnice komanda, ověšená zbraněmi a municí, cítila dvojnásobek soucitu než kterýkoli muž. Stačil pohled na zuboženou ženu, opírající se o Pitta. „Dvě minuty,“ pousmála se. „Pak se musíte vrátit.“

„Děkuju,“ zašeptala Eva. „Jsem vám tak vděčná.“

Bude trvat ještě hodinu, než se poušť rozpálí žhavým sluncem. Eva šťastně vdechovala čerstvý vzduch. Rozhlíželi se po nekonečné pustině. Byl to kupodivu Pitt, a ne Eva, kdo chápal velkolepost vyprahlé nepřátelské krajiny, přestože v ní málem zahynul.

„Nemohu se dočkat, až zase uvidím oceán.“

„Máš ráda potápění?“

„Vždycky jsem ráda plavala, ale potápěla jsem se jen se šnorchlem.“

„Kolem Monterey hýří moře životem. Nejrůznější ryby v lese chaluh, malebné skalní útvary, zvlášť na pobřeží mezi Carmelem a Big Surem. Až tam budeme, naučím tě potápět se s akvalungem.“

„Už se na to těším.“

Zavřela oči, zaklonila hlavu a nasávala sluneční paprsky. Vzduch se oteploval, barva se jí vracela do tváří. Díval se na ni, vnímal každý milovaný detail tváře, jíž ani utrpení neubralo na půvabu. Zatoužil uchopit ji do náruče, zapomenout na nebezpečí, žít jen pro ten okamžik a líbat ji.

A udělal to.

Objala ho pevně kolem krku a poddala se polibku. Nevěděli, jak dlouho jejich objetí trvalo. Ztratili pojem o čase. Konečně se vyprostila, pohlédla do jeho zelených očí a ucítila slabost, vzrušení a lásku v jedné závrati. Zašeptala: „Věděla jsem už na té večeři v Káhiře, že ti neodolám.“

Tiše odpověděl: „A já zas myslel na to, že tě nikdy neuvidím.“

„Až to všechno skončí, vrátíš se do Washingtonu?“ Řekla to, jako by už měli svobodu zajištěnou.

Pokrčil rameny a stále ji držel pevně v náručí. „Určitě se budu muset vrátit a pracovat na zastavení té skvrny v oceánu. A kam půjdeš ty, až si pořádně odpočineš? Další mise milosrdenství někde ve třetím světě?“

„Je to moje práce. Pomáhat zachraňovat životy. To jsem si přála už jako malá holka.“

„To ti nezbývá moc času na romantiku, viď?“

„Jsme oba zajatci našich poslání.“

Stráž se vrátila. „Musíte dovnitř,“ upozornila je v rozpacích.

Eva k sobě přitáhla Pittovu zarostlou tvář a zašeptala mu do ucha: „Pomyslíš si, že jsem nemravná, když ti řeknu, že tě chci?“

Usmál se. „Jsem snadný terč pro nemravné dívky.“

Maličko si přihladila vlasy a přejela rukou špinavé, potrhané šaty. „Ale určitě ne pro takovou, která se dva týdny nekoupala a je kost a kůže jako potulná kočka.“

„No, já nevím. Nemyté, hubené kočky ve mně probouzejí zvíře.“

Dál už neříkal nic, odvedl ji na nádvoří a do malého skladiště, kde kdysi byla kuchyň a jídelna. Zdobil ho jen dřevěný sud s železnými hřeby. Nikdo nebyl nablízku. Na minutu se ztratil a hned se vrátil s dvěma přikrývkami. Položil je na zaprášenou podlahu a zamknul dveře.

Sotva na sebe viděli, když ji opět objal. „Škoda, že ti nemůžu nabídnout šampaňské a královské lože.“

Eva pokrývky uhladila a klekla si s pohledem upřeným do jeho drsného obličeje. „Zavřu oči a představím si nejluxusnější apartmán v nejkrásnějším hotelu San Franciska.“

Políbil ji a tiše se zasmál. „Drahá lady, ještě že máte tak fantastickou představivost.“

51

Do pracovny vstoupil Massardeův hlavní asistent Felix Verenne. „Volá Ismail Yerli z Kazimova hlavního štábu.“

Massarde přikývl a zvedl sluchátko. „Ano, Ismaile, doufám, že máš dobré zprávy.“

„Obávám se, pane Massarde, že nejsou vůbec dobré.“

„Vyřídil Kazim komando Spojených národů?“

„Ne, ještě je nenašel. Jejich letadlo jsme zničili, ale jednotka zmizela v poušti.“

„To je nedokážou vystopovat?“

„Stopy zavál písek,“ konstatoval Yerli klidně. „Nemohou je najít.“

„Jak vypadá situace v dolech?“

„Vězni se vzbouřili, zabili dozorce a stráže, zničili zařízení a zpustošili kanceláře. Vaši technici jsou mrtví. Potrvá půl roku, než se v dole obnoví provoz.“

„Co je s O’Bannionem?“

„Zmizel beze stopy. Moji lidé ale našli velitelku dozorců, tu sadistku.“

„To byla Melika, ta Američanka?“

„Vzbouřenci zohavili její tělo k nepoznání.“

„Komando asi zajalo O’Banniona jako svědka,“ uvažoval Massarde.

„To ještě nevíme. Kazimovi důstojníci teprve začali s vyšetřováním vězňů. Nepříjemná zpráva také je, že tam byli ti dva Američané, Pitt a Giordino. Jeden z dozorců, který přežil vzpouru, je poznal. Před týdnem se jim podařilo uprchnout, dostali se do Alžíru a vrátili se s jednotkou OSN.“

Massarde ohromením zadržel dech. „To znamená, že naše tajemství jsou vyzrazená.“

„Ano, bohužel.“

„O tom nás měl O’Bannion informovat.“

„Zřejmě měl strach, jak byste na to vy a Kazim reagovali. Jak ti dva urazili čtyři sta kilometrů pouští bez vody a potravin, je záhada.“

„Jestliže o provozu a o otrocích v dole informovali své nadřízené ve Washingtonu, jistě jim hlásili, i co zjistili ve Fort Foureau.“

„Nemají však žádné důkazy,“ připomněl Yerli. „Dva cizinci, kteří ilegálně překročili hranice suverénního státu a dopustili se zločinné činnosti proti maltské vládě, nemohou mít váhu před žádným mezinárodním tribunálem.“

„Ale můj podnik oblehnou novináři a ekologové z celého světa.“

„Buďte bez starosti. Doporučím Kazimovi, aby takovým živlům uzavřel hranice.“

„Zapomínáte,“ řekl Massarde s předstíraným klidem, „na francouzské inženýry a vědce, které jsem poslal do Tebezzy. Jakmile se dostanou na svobodu, všechno rozhlásí. Kdekdo se vrhne na moji společnost a donutí mě čelit obviněním ve všech zemích, kde mám zastoupení.“

„Nikdo nepřežije, kdo by mohl svědčit,“ odporoval mu Yerli s přesvědčením.

„Jaký bude další krok?“

„Kazimův letecký průzkum a pozemní motorizované hlídky nezjistily, že by skupina přešla hranice do Alžírska. Musí být stále v Mali, někde se ukryli a čekají na osvobození.“

„A tomu mohou Kazimovy jednotky zabránit.“

„Samozřejmě.“

Massarde přemýšlel. „Nemohli uniknout na západ do Mauretánie?“

„Od první oázy se studnou je dělilo tisíc kilometrů,“ usoudil Yerli. „A nemají ani dost pohonných hmot.“

„Musíme je zastavit, Ismaile!“ Massarde už neskrýval neklid. „Do jednoho je musíme zničit.“

‚A tak to bude,“ slíbil Yerli. „Přísahám vám, že se z Mali nedostanou. Všichni skončí v písku pouště. Mohou oklamat Kazima, ale mě ne.“

El Hadž Alí seděl ve stínu velblouda a čekal na přijíždějící vlak. Ujel přes dvě stě kilometrů z vesnice Arauane, aby viděl ten zázrak, který mu popsal Angličan, vedoucí pouští skupinu turistů. Když oslavil čtrnácté narozeniny, dovolil mu otec vzít si z rodinného majetku nádherného bílého velblouda a vypravit se na sever k zářivým kolejím, aby velké ocelové monstrum viděl na vlastní oči. Poznal už automobily a letadla na obloze, ale zázraky jako kamery, rádia a televize pro něj až dosud zůstaly zahaleny tajemstvím. Nejvíc by mu však každý chlapec i dívka z vesnice záviděli, kdyby spatřil, a dokonce se mohl dotknout skutečné lokomotivy.

Pil čaj, žvýkal sušené ovoce a čekal. Když se po třech hodinách vlak ještě ani neblížil, nasedl na velblouda a vydal se podél kolejí k solární stanici Fort Foureau, aby mohl své rodině vyprávět o obřích budovách, které vyrostly v poušti.

Když míjel dávno opuštěnou pevnost cizinecké legie obklopenou vysokou zdí, zabočil k její bráně. Velká, sluncem vybělená vrata našel pevně zavřená. Přinutil velblouda pokleknout, svezl se na zem a vedl ho kolem zdí, ale žádný další vchod nenašel. Vzdal to a vrátil se k železnici.

Podíval se k západu, fascinovaný pohledem na stříbrné koleje sbíhající se kdesi daleko a chvějící se v rozžhaveném vzduchu. Uchváceně zůstal stát. Něco zahlédl. Malá skvrna v dálce se přibližovala a zvětšovala. Vzrušením se zachvěl. Velké ocelové monstrum se k němu blíží! Když ta věc přijela blíž, byl zklamán. Dva muži jeli na drezíně. Zastavili u něj.

Jeden byl bílý cizinec, druhý Maur s tmavou pletí. Pozdravil: „Sallam al laikum.“

„Al laikum el sallam,“ odpověděl Alí.

„Odkud jsi přišel, chlapče?“ zeptal se Maur berbersky.

„Z Arauane, abych viděl ocelové monstrum.“

„To je dlouhá cesta.“

„Máš krásného velblouda.“

„Otec mi půjčil svého nejlepšího.“

Maur se podíval na zlaté náramkové hodinky. „Nebudeš čekat dlouho. Vlak z Mauretánie tu bude asi za pětačtyřicet minut.“

„Děkuju ti, počkám.“

„Viděls něco zajímavého ve staré pevnosti?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Nebyl jsem uvnitř, brána je zamčená.“

Oba železničáři si vyměnili překvapené pohledy a chvíli se bavili francouzsky.

Nakonec se Maur zeptal. „Jsi si jistý? Brána je vždy otevřená, máme tam pražce a nářadí na opravu trati.“

„Já nelžu, podívejte se sami.“

Maur sestoupil z drezíny a šel k pevnosti. Za několik minut se vrátil.

„Chlapec má pravdu. Vrata jsou zavřená.“

Francouz, traťový dozorce, se zamračil. „To musíme ohlásit ve spalovně.“

Maur přikývl a vylezl na drezínu. Zamával na Alího a zavolal: „Nestůj moc blízko u kolejí, až bude vlak projíždět, a drž pevně velblouda!“

Výfuk zabublal a motorové vozidlo se rozjelo k objektu. Alí si sedl a podíval se za nimi. Velbloud hlučně plivl na koleje.

Plukovník Marcel Levant nemohl zvědavým domorodcům zabránit, aby si zvenčí prohlédli pevnost. Na chlapce a železničáře mířil tucet neviditelných hlavní. Nebylo nic snadnějšího než je zastřelit a vtáhnout dovnitř, ale Levantovi se příčilo zabít nevinné civilisty.

„Jak to vidíte?“ zeptal se Pembroke-Smythe, když se drezína vzdalovala ke kontrolní stanici objektu.

Levant se přimhouřenýma očima díval na chlapce a velblouda. Stále čekali na vlak. „Když ti dva železničáři oznámí Massardeově ostraze, že je pevnost zavřená, můžeme očekávat ozbrojenou hlídku.“

Kapitán se podíval na hodinky. „Do setmění zbývá sedm hodin. Doufejme, že nebudou reagovat příliš rychle.“

„Došla zpráva od generála Bocka?“ zeptal se Levant.

„Ztratili jsme spojení. Na cestě z Tebezzy se poškodila vysílačka. Nemůžeme zprávy odesílat a příjem je velmi slabý. Poslední zpráva od generála přišla zkomolená a dala se špatně dešifrovat. Operátor vyhodnotil, že se americká speciální jednotka s námi má spojit v Mauretánii.“

Levant se na kapitána překvapeně podíval. „Američané sice jdou na pomoc, ale co nám budou platní v Mauretánii? Její hranice jsou odtud vzdálené tři sta kilometrů.“

„Zpráva nebyla zřetelná, pane,“ pokrčil Pembroke-Smythe rameny. „I když se operátor snažil, může v ní být chyba.“

„Nejde nějak zkombinovat vysílačku s bojovým komunikačním vybavením?“

„Zkoušel to už, ale systémy nejsou kompatibilní.“

„Nevíme ani, zda admirál Sandecker správně pochopil Pittův rébus,“ řekl Levant unaveně. „Bock si možná myslí, že bloudíme v kruzích pouští nebo že jsme v Alžírsku.“

„Díval bych se na to optimističtěji, pane.“

„Nemůžeme riskovat Mauretánii. Nemáme dost paliva. V otevřeném terénu nás Malijci určitě dostanou. Jsme bez spojení se světem. Mám pocit, že v téhle krysí díře nás mnoho zemře, Pembroke-Smythi.“

„Podívejte se na to z té lepší stránky, plukovníku. Představte si, že se sem Američané řítí jako sedmá kavalerie generála Custera.“

Levant zaúpěl. „Jak jste si vzpomněl zrovna na toho?“

Giordino ležel na zádech pod transportérem a povoloval šrouby pružiny na podvozku, když spatřil Pittovy kanady. „Kde jsi byl?“ zabručel a dál zápasil s maticí.

„Pečoval jsem o slabé a nemocné.“

„Teď bys mohl ráčit pečovat o rám svého velepraku, nebo jak tomu budeš říkat. Můžeš použít trámky ze stropu v ubytovně důstojníků. Jsou vyschlé a zdravé.“

„Vidím, že ses činil.“

„Škoda, že totéž nemůžeš říct o sobě. Teď bys měl vymyslet, jak to všechno spojíme dohromady.“

V Giordinově omezeném zorném poli se objevila malá dřevěná bečka. „Problém vyřešen. Našel jsem v jídelně tyhle hřeby.“

„V jídelně?“

„Stála ve špižírně u jídelny,“ opravil se Pitt.

Giordino se vysoukal ven a prohlížel si přítele od nedošněrovaných bot až k rozhalené košili a rozcuchaným vlasům. Nakonec promluvil s předstíranou vážností: „Vsadím se, že to nebyla jediná věc, která tam v té jídelně stála.“

52

Když do Kazimova štábu došla zpráva z Fort Foureau, jeho osobní asistent pro špionáž, major Sid Ahmed Gowan, ji přečetl a odložil. Nepřičítal jí žádnou váhu a už vůbec neměl důvod předávat ji tomu tureckému vetřelci Yerlimu.

Gowanovi unikla spojitost mezi opuštěnou pevností a kořistí prchající čtyři sta kilometrů na sever. Železničáře, kteří trvali na tom, že pevnost byla zamčena zevnitř, odmrštil jako pochybné informátory, snažící se zalíbit nadřízeným.

Když ale hodiny ubíhaly a nikde nenalezli ani stopy po jednotce OSN, začal se major Gowan na pochybnou zprávu dívat jinak a jeho podezření narůstalo. Byl to bystře uvažující muž, mladý a inteligentní, jediný důstojník bezpečnostních složek generála Kazima vyškolený ve Francii. Absolvoval prestižní vojenskou akademii v Saint Cyru. Vycítil možnost vyznamenat se a zastínit Yerliho jako špionážního diletanta.

Zvedl telefon a požádal velitele maliského letectva o průzkum pouště jižně od Tebezzy, se speciálním důrazem na stopy vozidel v písku. Jako preventivní opatření také doporučil vedení objektu Fort Foureau, aby zastavilo všechny vlaky v obou směrech. Pokud jednotka OSN opravdu nepozorovaně projela pouští směrem na jih, uvažoval Gowan, mohla by ve dne najít úkryt v té staré legionářské pevnosti. Odhadoval také, že mají nedostatek paliva a pravděpodobně počkají do tmy, než se pokusí nalodit na vlak do Mauretánie.

Teď Gowan potřeboval potvrdit svoje domněnky leteckým snímkem čerstvých stop vozidel, vedoucích z Tebezzy k železnici. Byl si tak jistý, že zavolal generálovi a předložil mu novou analýzu pátrací operace.

Největší utrpení pro obyvatele pevnosti znamenalo čekání na noc. Každou hodinu, během níž nedošlo k útoku, považovali za dar. Během odpoledne však Levant začínal tušit, že něco není v pořádku.

Stál v hlídkové věži a dalekohledem pozoroval solární projekt, když k němu přistoupili Smythe s Pittem.

„Poslal jste pro mne, plukovníku?“ hlásil se Pitt.

Levant nepřestával pozorovat Fort Foureau. „Když jste zde s panem Giordinem pátrali, nevšimli jste si časů mezi jednotlivými vlaky?“

„Ano. Vlaky se střídaly, mezi příjezdy a odjezdy měly interval tři hodiny.“ Levant se podíval na Pitta. „Co říkáte na to, že se už čtyři a půl hodiny žádný vlak neobjevil?“

„Mohly se vyskytnout problémy s kolejemi, vykolejení, závada na zařízení – pro zpoždění může být řada důvodů.“

„Vážně tomu věříte?“

„Upřímně řečeno, ani na okamžik.“

„Co je podle vás nejpravděpodobnější,“ naléhal dál Levant.

Pitt se zadíval na prázdné kolejnice. „Kdybych měl vsadit roční plat, řekl bych, že o nás vědí.“

„Myslíte, že vlaky zastavili, aby nám zabránili v útěku?“

Pitt přikývl. „Je jasné, že když průzkumná letadla objeví stopy vozidel vedoucí k železnici, uvědomí si, že chceme unést vlak.“

„Podcenil jsem Malijce,“ přiznal plukovník. „Jsme v pasti a nemáme spojení s generálem Bockem.“

Pembroke-Smythe si odkašlal. „Mám návrh, pane. Vyjedu americké speciální jednotce naproti k mauretánské hranici a přivedu ji sem.“

Levant se na něj ostře podíval. „To považuji za sebevražedný pokus.“

„Ale představuje jedinou cestu k navázání spojení. S rychlým útočným vozem jsem za hranicemi za šest hodin.“

„Jste optimista, kapitáne,“ namítl Pitt. „Projel jsem tou částí pouště. Můžete jet rychle po zdánlivě rovném terénu, a najednou narazíte na sráz dvacetimetrové rokle. Chcete-li si zkrátit cestu a jet napříč dunou, může se vám to stát osudným. Řekl bych, že budete mít štěstí, když se do Mauretánie dostanete zítra dopoledne.“

„Pojedu přímou čarou po železniční trati.“

„Kazimovy hlídky vás dopadnou, než ujedete padesát kilometrů. Pokud už trať nezablokovaly.“

„Nezapomněl jste na to, že nemáme dost paliva?“ dodal Levant.

„Přečerpáme zbytek z transportérů.“

„I pak to bude stačit taktak,“ usoudil Pitt.

Pembroke-Smythe pokrčil rameny. „Čeká mne jen nudná cesta bez zvláštního rizika.“

„Nemůžete jet sám,“ rozhodl Levant.

„Noční jízda velkou rychlostí je v poušti riskantní,“ upozornil Pitt. „Budete potřebovat druhého řidiče současně jako navigátora.“

„Nechci cestu podniknout sám.“

„Koho si vyberete?“ zeptal se Levant.

Kapitán se usmál na muže z NUMA. „Buď pana Pitta, nebo jeho přítele. Prodělali kurz přežití v poušti.“

„Civilista vám v boji s Kazimovou hlídkou nebude moc platný,“ varoval Levant.

„Mám v plánu odlehčit vozidlo, demontovat pancéřování a nechat zbraně zde. Vezmeme si pouze rezervní pneumatiku, nářadí, vodu na dvacet čtyři hodiny a ruční zbraně.“

Levant si podle svého zvyku kapitánův odvážný plán důkladně promýšlel. Nakonec přikývl. „Dobře, kapitáne. Začněte pracovat na vozidle.“

„Rozkaz, pane.“

„Ještě něco.“

„Pane?“

„Lituju, že vám ten sebevražedný plán naruším. Jste můj zástupce a potřebuju vás zde. Musíte vyslat někoho místo sebe. Navrhuju poručíka Steinholma. Pokud si vzpomínám, jel Rallye Monte Carlo.“

Pembroke-Smythe neskrýval zklamání. Chtěl něco namítnout, ale zasalutoval a sestoupil rychle na nádvoří.

Levant se podíval na Pitta. „Jen když se přihlásíte dobrovolně, pane Pitte. Nemám právo vám dávat rozkazy.“

„Plukovníku,“ Pitt se zašklebil, „honili mě minulý týden po Sahaře, málem jsem umřel žízní, stříleli po mně, dusili mě jako humra a kdejaký lotr mě mlátil. To je pro synka paní Pittové konečná stanice. Vystupuju definitivně z vlaku. S poručíkem Steinholmem půjde Al Giordino.“

Levant se usmál. „Jste kujón, pane Pitte, ale skvělý chlap. Víte jako já, že zůstat zde znamená jistou smrt. Je hezké, že dáváte kamarádovi šanci. Opravdu si vás vážím.“

„Ušlechtilá gesta se do mé role nehodí. Mám tu něco, co chci dodělat.“

Levant se podíval na podivný stroj za ochrannou zdí, nabývající konečné podoby. „Míníte svůj katapult.“

„Je to spíš něco jako samostříl.“

„Chcete ho uplatnit proti obrněným vozidlům?“

„Věřím, že bude fungovat.“ Pitt mluvil s hlubokým přesvědčením. „Otázkou zůstává, jak spolehlivě.“

Krátce po západu slunce obránci odstranili pytle s pískem a jiné improvizované překážky od hlavní brány a otevřeli masivní vrata. Poručík Steinholm, pohledný plavovlasý Rakušan, se usadil za volantem a vyslechl poslední pokyny Pembroke-Smythea. Pak se připoutal.

Giordino stál vedle očesaného pouštního vozu a loučil se s Pittem a Evou. „Nashle, starý kamaráde,“ pozdravil Pitta s nuceným úsměvem, „není to fér, že tě tu nechávám.“

Pitt ho plácl po zádech. „Dávej pozor na díry v hrnci.“

„Vrátíme se do oběda s pizzou a pivem.“

Věděl, jak nepravděpodobně to zní. Nepochybovali, že příští poledne z pevnosti a její posádky zbude jen vzpomínka.

„Nechám v okně světlo,“ řekl Pitt.

Eva vtiskla Giordinovi na tvář lehký polibek a podala mu balíček. „Něco malého k zakousnutí na cestu.“

„Díky,“ Giordino se odvrátil, aby neviděla, že se mu do očí derou slzy. Vyšplhal se na sedadlo. „Šlápněte na to,“ otočil se k Steinholmovi.

Poručík přikývl, zařadil rychlost, sešlápl plyn a vozidlo vystřelilo z brány do umírajícího oranžového světla zapadajícího slunce.

Giordino se otočil. Pitt stál před bránou, jednou rukou držel Evu kolem pasu, druhou zvedl na pozdrav. V oblaku prachu, který se zvedal za vozem, Al spatřil záblesk přítelova úsměvu.

Členové komanda se dívali se zvláštními pocity za mizejícím bojovým vozidlem. V jejich obličejích se zračila naděje na brzkou pomoc, ale také skepse a rezignace. Levant tiše zavelel a všichni se stáhli dovnitř, zavřeli vrata a znovu je zabarikádovali, tentokrát definitivně.

Major Gowan obdržel zprávu, na kterou čekal. Hlídkový vrtulník sledoval stopy Levantova konvoje až k železniční trati, kde končily. Protože nastal soumrak, další průzkum odvolal. Několik maliských vojenských letadel, vybavených noktovizí, nemohlo kvůli opravám vzlétnout, ale Gowan už další průzkum nepotřeboval. Byl si jistý, kde se jeho kořist skrývá. Spojil se s Kazimem a potvrdil mu svůj původní odhad situace. Nadšený generál ho okamžitě povýšil na plukovníka a slíbil vyznamenání.

Gowan splnil svůj podíl na operaci. Zapálil si doutník, natáhl nohy na stůl a nalil si sklenku koňaku Remy Martin z lahve, kterou měl schovanou ve stole pro zvláštní příležitosti. A nenastala právě teď ta pravá chvíle?

Naneštěstí pro vrchního velitele, generála Kazima, Gowanova, inteligence a analytický duch zůstaly pro zbytek operace vypnuty. Když Kazim potřeboval svého náčelníka kontrašpionáže nejvíce, odebral se čerstvě jmenovaný plukovník do své vily na břehu Nigeru, aby si odpočinul ve společností francouzské milenky. Daleko od bouře, která se rodila v dálavách pouště.

Massarde telefonoval s Yerlim. „Jaké máte nejnovější zprávy?“ Jeho hlas zněl neklidně.

„Máme je,“ oznámil Yerli vítězoslavně – důvěřoval Gowanově spolehlivostí a jeho zprávám. „Mysleli, že nás přelstí, když zvolí opačnou cestu úniku a půjdou do nitra Mali. Ale mne neoklamali. Jsou v pasti v opuštěné pevností legionářů nedaleko od vás.“

„To rád slyším,“ zhluboka si oddechl Massarde. „A Kazim? Jaký má plán?“

„Nejdříve je vyzve, aby se vzdali.“

„A když uposlechnou?“

„Postaví příslušníky komanda a důstojníky před soud za vpád do země. Po odsouzení je použije jako rukojmí při vyjednávání o ekonomických požadavcích vůči Spojeným národům. Vězně z Tebezzy plánuje umístit do vyšetřovacích cel, kde se s nimi po zásluze naloží.“

„Ne,“ vykřikl Massarde. „Tak si to nepředstavuju. Jediné řešení je likvidace všech, a to okamžitá. Nikdo nesmí zůstat naživu, nikdo nesmí promluvit. Další komplikace si nemůžeme dovolit. Trvám na tom, abyste Kazima přesvědčil, že s nimi musí skoncovat okamžitě.“

Prudkost jeho reakce Yerliho ohromila. Chvíli nereagoval. „Dobře…,“ odpověděl konečně. „Pokusím se Kazima přemluvit, aby zaútočil za svítání stíhačkami a útočnými helikoptérami. Naštěstí se nedaleko Fort Foureau koná cvičení tří praporů pěchoty, doplněných několika tanky.“

„Nemůže na pevnost zaútočit už v noci?“

„Musí jednotky soustředit a útok koordinovat, což nedokáže dříve než časně ráno.“

„Hlavně dohlédněte, aby Kazimovi zase neunikli Pitt a Giordino.“

„Proto jsem preventivně zastavil pohyb všech vlaků na tratí,“ přikrášlil své zásluhy Yerli.

„Kde jste teď?“

„V Gau, chystám se na palubu velitelského letadla, které jste Kazimovi tak velkoryse daroval. Generál chce operaci osobně řídit.“

„Pamatujte si, Yerli,“ Massarde se již uklidňoval, „nebrat žádné zajatce!“

53

Těsně po šesté ráno přišli.

Příslušníci jednotky OSN budovali dlouho do noci hluboké zákopy kolem pevnostní zdi. Nyní byli v pohotovosti, odhodlaní bojovat do posledního dechu. V očekávání leteckého útoku se zakopali jako krtci. Hluboko v podzemním arzenálu připravil zdravotnický tým polní nemocnici. Ukrývali se tu také francouzští inženýři s rodinami pod primitivními kryty z masivních stolů a lavic, přinesených z legionářské jídelny. Na pevnostní zdi, chráněni parapety a pytli s pískem, zůstali pouze Levant, Pembroke-Smythe a obsluha vulcanu demontovaného z útočného obrněnce.

Nejdříve zaslechli zvuk motorů stíhaček. Levant vyhlásil poplach.

Pitt se pohyboval kolem svého katapultu a upravoval na něm poslední detaily. Pružiny z podvozků transportérů, svisle namontované na masivní rám z trámů pomocí hydromotoru, vymontovaného z vysokozdvižného vozíku, který našel ve skladu stavitelů železnice, ohnul do poloviny délky. Na pružiny připevnil desku s držáky, na které nasadil sud zpola naplněný naftou, s vyvrtanými dírami v horní části, strmě trčící k obloze. Když Levantovi muži pomohli Pittovi dokončit dílo, podobající se zčásti nákresu v Popular Mechanics, zčásti výtvoru kutila z komiksů, odešli s pochybnostmi, zda síla pružin dokáže vymrštit sud přes zeď, tak aby nespadl mezi obránce na nádvoří.

Levant zaklekl za parapet a sledoval oblohu. Záda mu chránila vrstva pytlů s pískem. Zachytil dalekohledem přilétající letadla. Zakroužila ve výšce necelých pěti set metrů, podle jeho odhadu ve vzdálenosti tří kilometrů na jih od pevnosti, zřejmě bez obavy z raket země-vzduch. Piloti věděli, že se z pevnosti nemají čeho obávat, pokud jde o protiletadlovou obranu.

Jako mnoho vojenských diktátorů v zemích třetího světa také Kazim dával přednost vnějšímu efektu před účelností. Nakoupil rychlé stíhačky mirage z Francie spíše pro přehlídky než pro skutečné bojové operace. Ze strany slabších sousedů se neměl čeho obávat. Proto budoval pozemní vojsko i letectvo, aby uspokojil své ego a vyvolal strach v opozici a mezi případnými revolučními živly.

Maliské útočné jednotky podporovala malá letka lehce vyzbrojených vrtulníků. Jejich úlohou bylo letecké hlídkování, průzkum a doprava bojových jednotek pěchoty. Protitankovými raketami, využitelnými i proti opevněním, nechal generál vyzbrojit pouze stíhací letouny. Nebyly však vybavené laserovým naváděním střel, takže piloti museli taktické střely starého typu stále navádět na cíl manuálně.

Levant promluvil do mikrofonu na přilbě. „Kapitáne Pembroke-Smythi, nařiďte obsluze vulcanu pohotovost.“

„Pohotovost Madeleine, připraveni k palbě,“ potvrdil z protějšího ochozu kapitán.

„Madeleine?“

„Chlapi si kulomet oblíbili tak, pane, že ho pokřtili podle dívky, která jim poskytovala svou přízeň v Alžíru.“

„Koukejte tedy, aby se Madeleine nezadřela.“

„Rozkaz, pane.“

„Nechte první mirage, aby dokončil svůj nálet, a naperte to do něj při odletu zezadu. Když to dobře načasujete, stihnete otočit hlaveň a dát plnou dávku druhému, než stačí odpálit rakety.“

„Rozumím, pane.“

Sotva kapitán potvrdil rozkaz, oddělil se vedoucí mirage od formace, klesl na sedmdesát pět metrů a přímým kurzem, bez opatrného kličkování, se vrhl proti pevnosti. Nebyl to prvotřídní pilot. Letěl pomalu a odpálil střely o pár vteřin později.

První z raket s jednostupňovým motorem na pevné palivo vylétla vysoko nad pevnost a její hlavice s vysoce trhavou silou neškodně vybuchla daleko v písku. Druhá zasáhla severní parapet a výbuch strhl v délce dvou metrů vrchní část zdi. Kamenná suť popadala do nádvoří. Osádka vulcanu sledovala mirage, a jakmile přeletěl pevnost, zahájila palbu. Šestihlavňový rotační kulomet vychrlil tisíc dvacetimilimetrových střel za minutu (mohl jich vystřelit až dva tisíce, ale obsluha šetřila střelivem), když se letadlo natočilo do zranitelné polohy.

Jedno křídlo se oddělilo tak hladce, jako by je odřízl skalpel chirurga, mirage se otočil na záda a zřítil se k zemi.

Ještě než ho zasáhli, otočil kulometčík Madeleine o sto osmdesát stupňů a stiskl spoušť. Proud střel se střetl s druhým útočníkem a zasáhl jeho příď. Objevil se černý oblak a s třeskem výbuchu se stíhačka proměnila v ohnivou kouli a roztrhla se. Část trosek narazila do vnější strany pevnostní zdi.

Další pilot v panice vypustil střely předčasně a obrátil se na útěk. Levant pozoroval dva krátery, vyvržené dobrých dvě stě metrů před pevností. Letka, zbavená vedoucích letadel, přerušila útok a začala bez cíle kroužit daleko z dostřelu.

„Dobré zásahy,“ pochválil plukovník kulometčíky. „Teď jsme jim ukázali zuby, a pokud na nás vystřelí, bude to z dálky a s horší muškou.“

„Zbylo nám jen šest set nábojů,“ hlásil Pembroke-Smythe.

„Zatím je šetřete a muži ať se kryjí. Necháme útočníky být. Dříve nebo později zapomenou na opatrnost a zase přiletí.“

Kazim naslouchal zmateným výkřikům na frekvenci svých letců. Jejich zahajovací debakl sledoval na monitorech videosystému velitelského letounu. Sebevědomí pilotů bylo po prvním střetu s nepřítelem, který se bránil, zle otřeseno. Blekotali v éteru jako vyděšené děti a žádali instrukce.

Kazimův obličej potemněl vztekem. Vrazil do spojařské kabiny a rozeřval se do vysílačky. „Zbabělci! Hovoří k vám generál Kazim. Jako letci máte být má pravá ruka, moji kati. Do útoku! Do útoku! Kdo neprokáže odvahu, toho dám po přistání zastřelit a jeho rodinu uvěznit!“

Málo vycvičení a do nynějška příliš sebevědomí maliští piloti si doposud zvykli spíše sklízet obdivné pohledy dívek než bojovat s nepřítelem, který uměl rozdávat rány. Francouzi se pokusili inteligentně modernizovat letectvo a vycvičit nomády z pouště v umění leteckého boje, ale ještě u nich nepřekonali tradiční způsob života a rozdílnost kultur a myšlení natolik, aby z nich udělali výkonné bojovníky.

Pobídnuti Kazimovými slovy a více vyděšení jeho hněvem než střelami, které smetly velitele letky a jeho křídelníka z nebe, zdráhavě se zformovali do nového útoku proti odolávajícím zdem staré pevnosti.

Levant se zřejmě považoval za nezranitelného, když stál mezi parapety a pozoroval blížící se útočníky jako divák na tenisovém utkání. První dvě stíhačky odpálily střely a prudce změnily kurz, aby se nedostaly blíž k pevnosti. Rakety vybuchly daleko za železniční tratí.

Piloti teď nalétávali ze všech stran, divokými nepředvídatelnými manévry. Kdyby útoku dali více systematičnosti, jistě by už nejméně jedna zeď padla. Místo toho letouny jen náhodně poškodily všechny, ale nezničily žádnou. Když ale nezaznamenali z pevnosti žádnou odezvu, stali se odvážnějšími a přesnějšími. Ve starém zdivu se objevily velké díry.

Maliští piloti, jak Levant předvídal, nabyli sebevědomí. Vystoupil ze svého stanoviště a setřásl prach z uniformy.

„Kapitáne Pembrouke-Smythi, máte raněné?“

„Žádné, plukovníku.“

„Je čas, aby si Madeleine a její přátelé zase něco vydělali.“

„Obsluha připravena, pane.“

„Při dobrém plánování by vám měla munice vystačit ještě aspoň na dva ty ďábly.“

Měli usnadněnou úlohu, protože dvě letadla se blížila a letěla tak, že se téměř dotýkala křídly. Obsluha zamířila kulomet a zahájila palbu. Nejdříve se zdálo, že minuli. Posléze vyšlehl plamen a objevil se černý kouř z pravého mirage. Letadlo neexplodovalo a vypadalo to, že ani pilot nad ním neztratil kontrolu. Letoun se mírně sklonil dolů a klesal, až narazil do písku.

Namířili Madeleine na levou stíhačku. Za několik vteřin opustily poslední střely rotační hlavně a nastalo ticho. Krátká salva odtrhla od letadla kabinu. Neviděli však kouř ani oheň. Trup dosedl do písku, nadskočil a narazil do východní zdi pevnosti. Nádrže s ohlušujícím řevem explodovaly a pobořily zdivo, hořící trámy popadaly do nádvoří a zničily ubytovny důstojníků. Obránci pocítili otřes, výbuch starou pevnost téměř nadzvedl.

Pittem zatočil vzdušný vír a srazil ho k zemi. Jako by se přímo nad ním roztrhlo nebe, i když k explozi došlo na druhé straně pevnosti. Chtěl se nadechnout, ale připadal si jako ve vývěvě, ze které vír vysál vzduch. S námahou se zvedl na kolena a vykašlával prach, který zasypal nádvoří. Jeho první myšlenka patřila katapultu. Stál nepoškozený uprostřed oblaku klesajícího prachu. Vedle leželo na zemi tělo.

„Můj Bože…!“ zachraptěl muž.

Pitt poznal Pembroke-Smythea, kterého síla výbuchu srazila z ochozu. Přilezl k němu po kolenou, viděl, že má zavřené oči, ale pulz na krční tepně nahmatal.

„Jste v pořádku?“ Nic jiného Pitta nenapadlo.

„Zatraceně, jen mi to vyrazilo dech a narazil jsem si záda,“ vypravil ze sebe kapitán přes zaťaté zuby.

Pitt se podíval nahoru. „To byl ale pád. Ale nevidím krev a nevypadá to na žádnou zlomeninu. Můžete hýbat nohama?“

Pembroke-Smythe zvedl ruce a pohnul nohama. „Alespoň páteř to snad vydržela.“ Prach se usadil a kapitán se zoufalým výrazem ukázal přes nádvoří na hromadu sutin. „Vyprostěte ty chudáky! Proboha, vyhrabte je!“

Pitt stočil pohled na zničenou zeď. Z masivního pevnostního zdiva vyrostla obrovská hromada sutin. Pod ní už nikdo nemohl přežít. Pokud ano, udusil se. Zamrazilo ho, když si uvědomil, že tady by pomohly jen těžké stroje na odklízení trosek.

Než mohl zareagovat, dopadla do pevnosti salva raket. Nosné trámy střechy vzplanuly a do horkého vzduchu vyslaly sloup černého dýmu. Zdi vypadaly, jako by v nich řádil zuřivý obr s kyjem. Nejméně byla poškozena severní zeď. Až k neuvěření nepoškozená zůstala hlavní brána. Ostatní tři zdi salva pobořila.

Po ztrátě čtyř letadel a vystřílení raket se zbývající stíhačky, které potřebovaly doplnit palivo, zformovaly a namířily k jihu na základnu. Příslušníci jednotky OSN se zvedali z krytů jako mrtví z hrobu a dali se do odstraňování trosek, aby zachránili své kamarády. Přes jejich zoufalé úsilí neměli naději zachránit holýma rukama ty, co zůstali pohřbeni pod zdí.

Levant sestoupil z ochozu a vydal rozkazy. Raněné odnesli do bezpečí podzemního arzenálu, kde se jich ujali zdravotníci, Eva a ostatní ženy.

Tváře mužů a žen naplnil smutek, když jim Levant nařídil, aby přestali s pokusy zachránit někoho z trosek, a přikázal jim zaplnit nejhorší trhliny v obranné zdi. Věděl, co se jim honí hlavou, a jejich smutek sdílel, ale měl odpovědnost za živé. Mrtvým už se nedalo pomoci.

Šklebící se Pembroke-Smythe, přemáhající bolest ve zhmožděných zádech, pokulhával po pevnosti, organizoval práci a povzbuzoval mužstvo. Nezdolným smyslem pro humor se snažil zaplašit pocit hrůzy ze smrti, která s nimi teď pevnost sdílela.

Šest mrtvých a tři těžce ranění se zlomeninami. Sedm se vrátilo do svých pozic po ošetření povrchových zranění. Mohlo to být horší, pomyslel si plukovník Levant, když situaci zhodnotil. Věděl však, že letecký útok byl jen začátek. Po krátké přestávce začalo druhé dějství, když před jižní zdí skončila řízená střela, vypálená z tanku vzdáleného dva kilometry. Potom rychle za sebou dopadly na pevnost další tři.

Levant vyběhl na sutiny v místech, kde před chvílí stála zeď, a zaměřil dalekohled na tanky. „Čtyři francouzské tanky typu AMX-30 vyzbrojené naváděnými střelami SS-11,“ oznámil Pittovi a kapitánovi. „Trochu si nás naklepou, než přijde pěchota.“

Pitt se rozhlédl po zpustošené pevnosti. „Už tu moc k naklepání nezbývá,“ poznamenal lakonicky.

Levant se otočil na kapitána, který stál vedle něj, ohnutý jako stařec.

„Dejte povel, aby se všichni kromě hlídek stáhli do arzenálu. Přečkáme bouři dole.“

„A až nám tanky zaklepou na dveře?“ zeptal se Pitt.

„Tak dojde na váš katapult,“ prohlásil kapitán pesimisticky. „To bude všechno, co proti nim budeme mít.“

Pitt se chmurně pousmál. „Vypadá to, že jsem vás obrátil na víru, kapitáne.“

Docela dobře skrýval pochybnosti, které v něm hlodaly. Neměl příležitost si odzkoušet, zda jeho středověká protitanková zbraň má šanci nepřítele zasáhnout.

54

Čtyři sta kilometrů na západ se nad jednotvárnou pouští za naprostého bezvětří rozednívalo. Jediný zvuk vydával výfuk rychlého útočného vozidla, propracovávajícího se pískem jako mravenec na pláži.

Giordino studoval palubní počítač, který odečítal vzdálenost vzdušnou čarou od odchylek vynucených neprůchodnými roklemi nebo vysokými dunami. Dvakrát museli objíždět nejméně dvacet kilometrů, než se vrátili ke správnému kurzu.

Podle digitálních číslic, svítících na malé obrazovce, trvalo Giordinovi a Steinholmovi překonat čtyři sta kilometrů mezi Fort Foureau a mauretánskou hranicí téměř dvanáct hodin. Drželi se dál od železnice, ale zaplatili to ztrátou času. Riziko, že by je na trati našly motorizované hlídky nebo průzkumná letadla, však považovali za příliš velké.

Poslední třetinu cesty jeli po tvrdém povrchu posetém kameny, ohlazenými větrnou erozí, velikosti od hrací kostky až po kopací míč. Jízda mezi nimi byla hororem, ale rychlost nesnižovali. Poskakovali na nerovném terénu při devadesáti kilometrech za hodinu a snášeli jízdu se stoickým odhodláním.

Vyčerpání a utrpení z otřesů jim připadly nicotné ve srovnání s osudem mužů a žen, které zanechali v pevnosti. Oba věděli, že pokud vůbec mají obránci nějakou šanci, leží na nich dvou odpovědnost, aby našli americkou speciální jednotku a aby ji našli rychle, má-li dospět do pevnosti, dříve než Kazim obránce zmasakruje. Giordinův slib, že se vrátí do oběda, mu teď připadal jako špatný vtip. Vyhlídky na jeho splnění byly mizerné.

„Jak daleko máme na hranice?“ zeptal se Steinholm s přízvukem Arnolda Schwarzeneggera.

„Těžko říct, tady nestavějí vítací tabule. Pokud si troufám odhadnout, už jsme ji překročili.“

„Konečně bude dost světla, abychom viděli na cestu.“

„Aby nás mohli Malijci lépe najít.“

„Byl bych pro, abychom zabočili na sever k trati,“ navrhl Steinholm. „Začíná nám docházet palivo. Ještě třicet kilometrů a půjdeme pěšky.“

„Dobrá, přesvědčil jste mě.“ Giordino ještě jednou překontroloval údaje počítače a ukázal na kompas na palubní desce. „Pojedeme kurzem padesát stupňů na severozápad šikmo, dokud se nedostaneme k trati. Tím získáme několik kilometrů, v případě že ještě nejsme v Mauretánii.“

„Blíží se okamžik pravdy,“ prohodil s úsměvem Steinholm. Sešlápl plynový pedál až na podlahu, kola vyhodila do vzduchu písek a oblázky. Otočil volantem a pustil se pouští směrem k Massardeově železnici.

V jedenáct hodin se stíhačky vrátily a pokračovaly v ničení zbytků těžce poškozené pevnosti. Když skončily, převzaly bombardování tanky. Pouští se rozléhal nepřetržitý rachot explozí. Obráncům se zdálo, že nekonečná série hromů a výbuchů nikdy neustane. To se již Kazimova pěchota přiblížila na tři sta metrů a na trosky začaly dopadat granáty z houfnic a kulky ostřelovačů.

Takovou koncentraci palebné síly nezažila francouzská cizinecká legie ani za sto let okupace západní Afriky za bojů s Tuaregy. Byl to déšť granátů a neutuchající hromobití výbuchů. Drtily staré kamenné zdi, až se pevnost změnila na cosi podobného antickým ruinám.

Velitelské letadlo generála Kazima přistálo na nedalekém dně vyschlého jezera. Vystoupil v doprovodu náčelníka štábu plukovníka Sghir Cheika a Ismaila Yerliho. Přivítal ho kapitán Mohammed Batutta se štábním terénním automobilem, kterým je odvezl k narychlo vybudovanému štábu polního velitele, plukovníka Nouhouma Mansy.

„Obklíčili jste všechny?“ zeptal se generál. Mansa slavnostně zasalutoval.

„Ano, pane,“ odpověděl rychle. „Chci pevně sevřít kruh kolem pevnosti a pak zaútočit.“

„Pokusil jste se je přesvědčit, aby se vzdali?“

„Ano, celkem čtyřikrát. Jejich velitel, plukovník Levant, to vždy striktně odmítl.“

Kazim se cynicky usmál. „Trvají-li na tom, že chtějí zemřít, pomůžeme jim.“

„Mnoho jich přežít nemohlo,“ poznamenal Yerli od dalekohledu na třínožce. „Zdi jsou jako řešeto. Nejsou všichni pohřbení pod sutinami?“

„Moji muži touží vrhnout se do boje,“ holedbal se Mansa. „Chtějí svému milovanému vůdci ukázat, co dokážou.“

Kazim se zatvářil spokojeně. „Budou k tomu mít příležitost. Za hodinu dejte rozkaz k útoku.“

Střelba z houfnic neutichala. V arzenálu se tísnilo šedesát příslušníků jednotky OSN a civilistů. Omítka klenby se drolila, kameny se uvolňovaly a začínaly padat na obránce.

Eva se krčila u schodiště a obvazovala příslušnici komanda, poraněnou střepinami, když vtom u horního vchodu vybuchl granát. Chránila svým tělem ženu v uniformě před padajícím kusem odlomeného kamene. Ztratila vědomí, a když se probrala, ležela na podlaze vedle ostatních raněných.

Lékař ji ošetřoval a Pitt ji držel za ruku. Po unaveném obličeji mu stékal pot a několikadenní strniště mu zbělalo prachem. Úsměv však měl neodolatelný.

„Vítej zase mezi námi,“ pohladil ji. „Nahnalas nám strach, když se zřítilo schodiště.“

„Jsme tu uvěznění?“

„Ne, dostaneme se ven, až nadejde čas.“

„Je tu taková tma.“

„Pembroke-Smythe se svými lidmi otevřel průduch jen tak velký, abychom mohli dýchat. Nedostane se sem dost světla, ale také sem nedopadnou granáty.“

„Jsem jako opilá. Zvláštní je, že mě nic nebolí.“

Lékař, mladý ryšavý Skot, se na ni zašklebil. „Musel jsem vám dát silná sedativa. Nechtěl jsem, abyste se probudila, když jsem dával dohromady vaše půvabné kosti.“

„Co se mi stalo?“

„Kromě zlomené pravé paže a ramena, jednoho nebo více prasklých žeber – to nemohu říci bez rentgenu – máte jen zlomenou levou holenní kost a kotník. A pak také odřeniny, a doufám, že žádné vnitřní zranění. Jinak jste celkem v pořádku.“

„Opravdu oceňuju vaši upřímnost,“ povzdechla si Eva a vynutila na rtech slabý úsměv.

Skot ji pohladil po zdravé paži. „Promiňte mi neohrabané způsoby, ale myslím, že je lepší znát holou pravdu.“

„Děkuju,“ řekla slabým hlasem.

„Dva měsíce odpočinku a přeplavete Kanál.“

„Díky, raději se budu držet vytápěného bazénu.“

Pembroke-Smythe, neúnavný jako vždy, chodil mezi obránci a všechny povzbuzoval. U Evy si klekl. „Výborně, výborně, tady máme Železnou lady. Jak se vede, doktorko Rojasová?“

„Slibuju, že to přežiju.“

„Jen se nějaký čas nebude věnovat nespoutanému a bláznivému sexu,“ poznamenal Pitt.

Pembroke-Smythe nasadil komickou grimasu. „Co bych dal za to, kdybych byl při tom, až bude po rehabilitaci.“

Evě kapitánova poznámka unikla. Než ji dořekl, sedativa zase zabrala.

Oba muži se na sebe podívali. Z jejich tváří zmizel úsměv. Kapitán otočil oči na pistoli pod Pittovou levou paží.

„Až se přiblíží konec,“ téměř zašeptal, „prokážete jí poslední službu.“

Pitt vážně přikývl. „Postarám se o ni.“

Kolem prošel unavený a zachmuřený Levant. Věděl, že jeho mužstvo už nemůže tuto zkoušku dlouho vydržet. Kromě toho, jeho profesionálního ducha tížil pohled na trpící děti a ženy. Příčilo se mu, že je viděl se svým milovaným týmem vystavené tak krutému bombardování. To, čeho se obával nejvíce, byl konec ostřelování a bezmocné čekání na krvežíznivé Malijce.

Pěšáky, kteří je obklíčili, odhadoval na tisíc až jeden a půl tisíce. On měl k dispozici jen dvacet pět bojeschopných mužů a žen včetně Pitta. Navíc útočníci disponovali čtyřmi tanky. Jak dlouho jeho lidé vydrží? Hodinu, snad dvě, možná ani to ne. Bylo však jisté, že se nedají lacino. Na bombardování bylo něco dobrého. Část zdí se zhroutila směrem ven a útočníci je budou muset přelézat.

„Desátník Wadilinski hlásí, že se Malijci začínají formovat,“ oznámil Smytheovi. „Útok můžeme očekávat každým okamžikem. Rozšiřte východ ke schodům a připravte lidi na protiútok, až přestane palba.“

„Provedu, plukovníku.“

Levant se otočil na Pitta. „Pane Pitte, myslím, že nadešel čas vyzkoušet váš vynález.“

Pitt vstal a protáhl se. „Doufám, že není na třísky.“

„Když jsem před pár minutami obhlížel škody, viděl jsem, že je chráněný částí zdi.“

„Tak to stačí, abych si slíbil, že přestanu pít tequilu.“

„Doufám, že k ničemu tak drastickému nedojde.“

Pitt se upřeně zadíval do Levantových očí. „Smím se vás zeptat, co jste Kazimovi odpověděl na výzvu, abyste se vzdal?“

„To samé, co jsme my Francouzi odpověděli u Waterloo: merde.“

„Po našem hovno,“ přeložil to Pembroke-Smythe.

Levant se usmál. „To je zdvořile řečeno.“

Pitt si povzdechl. „Nikdy jsem si nemyslel, že synek paní Pittové skončí jako Davy Crockett a Jim Bowie v Alamu.“

„Když vezmu v úvahu počet našich lidí a nepřátelskou palebnou sílu,“ upřesnil plukovník, „naše šance na přežití vyhlížejí spíš ještě hůře.“

Náhle nastalo ticho, jako by někdo arzenál přikryl velkou dekou. Zamrazilo je, podívali se na strop, jako by mohli vidět přes tři metry kamene a písku.

Příslušníci speciální jednotky, kteří ještě dokázali stát na nohou a bojovat, odházeli suť, kterou byl vchod uzavřený, vyběhli do sluncem rozpáleného vzduchu a rozptýlili se mezi troskami. Pevnost nebyla k poznání. Podobala se skladišti po odchodu demoliční party. Kouř stoupal z hořících transportérů, budovy byly téměř srovnány se zemí. Kulky ostřelovačů bzučely mezi hromadami kamení jako zuřiví sršni.

Vojáci OSN se potili na saharském slunci, špinaví, hladoví, k smrti unavení, ale necítili bázeň. Byli rozzuření, že musí vydržet palbu Malijců a nemohou na ni odpovědět. Nedostávalo se jim všeho kromě bojechtivosti, zaujali obranné postavení a v duchu si přísahali, že útočníci draze zaplatí, než poslední z nich padne.

„Na můj povel udržujte přesnou stálou palbu,“ nařídil Levant.

Kazimův bojový plán byl směšně jednoduchý. Tanky měly prorazit hlavní branou v severní zdi, pěchota zaútočit ze všech stran. Nasadil do boje všechny muže, nikoho nenechal v záloze. Bylo jich celkem 1470.

„Očekávám dokonalé vítězství a neberte zajatce,“ nařídil Kazim důstojníkům. „Zastřelte všechny z komanda OSN, i kdyby se vzdávali nebo utíkali.“

„Nebrat zajatce?“ zeptal se plukovník Cheik překvapeně. „Je to rozumné, generále?“

„V čem vidíte problém, starý příteli?“

„Když mezinárodní společenství zjistí, že jsme popravili celou jednotku Spojených národů, mohou proti nám podniknout vážná opatření.“

Kazim vypnul hruď. „Nepřipustím, aby nepřátelský vpád do naší země prošel beztrestně. Svět se musí poučit, že s lidem Mali se nesmí zacházet jako s pouštním hmyzem.“

„Souhlasím s generálem,“ okamžitě se ozval Yerli. „Nepřítel našeho lidu musí být zničen.“

Kazim už nedokázal udržet vzrušení. Nikdy ještě nevedl vojsko do boje. Svůj rychlý vzestup a moc získal nekalými intrikami. Vydával jen rozkazy jiným, aby zabíjeli členy opozice. Teď si připadal jako velký válečník, chystající se zničit nevěřící.

„Vydejte rozkaz k útoku,“ nařídil. „Nastává historický okamžik.“

Útočící čety běžely pouští podle klasického schématu učebnic pro pěchotu. Zalehávaly, aby poskytly palbou krytí útočníkům běžícím vpřed, vstávaly a dávaly se krýt palbou ostatních. První vlna elitních oddílů vydávala bojový pokřik, když se dostala do vzdálenosti dvou set metrů od pevnosti a z ní se dosud neozvala střelba. Před nimi jely tanky, ale nerozvinuly se správně do rojnice. Postupovaly v neuspořádané formaci.

Pitt se rozhodl pro tank vzadu. S pomocí pěti mužů odklidil trosky z katapultu a vytáhl ho na otevřené prostranství. Středověké obléhací stroje se napínaly rumpálem, ale u Pittova modelu byl vysokozdvižný vozík obrácený tak, že jeho zvedací ližiny natahovaly péra vodorovně zpět. Když byl na primitivní luk naložen sud s naftou, přistavili vedle pět dalších, což byla jejich celá zásoba munice.

„Tak pojď, bejby,“ zabručel, když startér překlopil vysokozdvižný vozík. „Teď nesmíš zklamat.“ Karburátor zakašlal a výfuk zabublal. Ozval se pravidelný zvuk motoru.

Ráno, ještě než se rozednilo, Levant opustil pevnost a kolem jejího obvodu zastrčil do písku kolíky jako náměrné značky. Počítal s tím, že čekat, až obránci uvidí bělma útočníků, by bylo nebezpečné. Při jejich přesile si nemohli dovolit boj zblízka. Zarazil kolíky ve vzdálenosti sedmdesáti pěti metrů.

Příslušníci komanda čekali se střelbou s očima upřenýma na Pitta. Pokud nezastaví tanky, nebude maliským útočníkům stát v cestě nic.

Pitt vytáhl nůž a vyznačil úhel náměru v místě, kde se konce ohnutých pružin dotýkaly vrhací plošiny. Značka mu sloužila jako vodítko pro napětí pro danou vzdálenost. Pak vylezl na dřevěnou podpěru a podíval se znovu na tanky.

„Na který míříte?“ zeptal se Levant.

Pitt ukázal na opožďující se tank na levém konci řady. „Chci začít vzadu a postupovat dopředu.“

„Takže tanky vepředu nebudou vědět, co se děje na nimi,“ uhodl Levant. „Doufejme, že to klapne.“

Sluneční žár se odrážel od pancéřování tanků. Bohorovně přesvědčení, že nenajdou nic než mrtvá těla obránců, velitelé a řidiči tanků postupovali vpřed s otevřenými poklopy a jejich děla střílela na zbytky opevnění.

Když Pitt už skoro rozeznával obličej velitele vedoucího tanku, zapálil pochodeň a přitiskl plamen k unikající naftě v horní části perforovaného bubnu. Nafta okamžitě vzplanula. Pitt zastrčil pochodeň do písku a zatáhl za lanko, které uvolnilo západku vymontovanou ze zámku dveří. Namotaná nylonová šňůra a kabel prudce povolily pružiny.

Barel s hořící naftou přeletěl poničenou zeď jako ohnivý meteor a dopadl až za posledním tankem. Pak explodoval.

Pitt byl ohromený. „Ono to pracuje líp, než jsem si představoval.“

„Snížit na padesát metrů a deset doprava,“ poznamenal Pembroke-Smythe nonšalantně, jako by šlo o skóre v kopané.

Levantovi muži nasadili další barel na katapult a Pitt si na vrhací plošině vyznačil opravenou značku pro vzdálenost. Zapnul hydrauliku vozíku a opět napnul pružiny. Přiložil k sudu pochodeň, uvolnil mechanismus spouště a druhý sud už letěl vzduchem.

Dopadl několik metrů před poslední tank, odskočil a skutálel se mezi jeho pásy. Explodoval a tank okamžitě vzplanul. Ven se dostali jen dva muži.

Pitt získával cvik, další sud už instaloval sám a vzápětí odpálil. Tentokrát zaznamenali přímý zásah. Barel přeletěl obloukem zeď a dopadl na věž tanku, kde vybuchl a proměnil ho ve spalovací pec.

„Ono to funguje, ono to fakticky funguje,“ jásal Pitt, když připravoval další výstřel.

„To je nádherná podívaná!“ křičel Pembroke-Smythe, obrácený na víru. „Dostal to tam, kde to bolí nejvíc!“

Pitt se svými pomocníky připravili další sud. Levant se vyšplhal na jedinou nepoškozenou část ochozu a kontroloval bitevní pole. Nečekaný konec dvou Kazimových tanků dočasně zadržel postup vojáků. Levant měl radost z úspěchu katapultu, ale věděl, že kdyby se jediný tank dostal do pevnosti, znamená to pro ně pohromu.

Pitt uvolnil spoušť počtvrté. Mířil správně, ale velitel tanku už počítal s nebezpečím a nařídil řidiči, aby změnil směr jízdy. To se mu vyplatilo, protože sud dopadl čtyři metry za levým pásem. Explodoval, ale jen část hořící kapaliny zasáhla záď obrněnce a monstrum se bez pohromy valilo dál na pevnost.

Obráncům, kryjícím se mezi sutinami, připadala horda Malijců jako armáda stěhovavých mravenců. Útočilo jich tolik a postupovali tak těsně u sebe, že bylo nemožné je nezasáhnout. Malijci, řvoucí své kmenové válečné pokřiky, se však stále blížili.

Jejich první vlna se už přiblížila na pár kroků k Levantovým značkám, ale plukovník stále nevydával rozkaz ke střelbě. Doufal, že Pitt vyřídí ještě ty dva zbývající tanky. Jeho vroucí přání se splnilo, když Pitt dobře odhadl změnu kurzu tanku, upravil náměr a podařilo se mu vrhnout pátou střelu přímo do předního poklopu. Před tankem vyrostla ohnivá stěna. A co bylo neuvěřitelné, vybuchly jeho palivové nádrže. Celý útok se zastavil, všichni ohromeně sledovali, jak věž tanku letí daleko do pouště a otáčí se ve vzduchu, než dopadla a zabořila se do písku.

Pittovi zůstal poslední barel. Cítil se už tak vyčerpaný, že se sotva držel na nohou. Těžce dýchal a srdce mu pracovalo naplno, když nakládal poslední sud a zbývající sílu vynaložil na odpálení.

Obrovský, šedesátitunový tank se hnal pískem a kouřem jako ocelová nestvůra hledající oběť, aby ji pozřela. Viděli velitele tanku, křičícího na řidiče a současně gesty dávajícího pokyny střelci. Dělo vystřelilo téměř po vodorovné dráze.

V pevnosti všichni zadrželi dech. Teď přijde konec. Poslední střela. Na žádném hráči fotbalu ještě tolik nezáleželo, aby rozhodl hru v nastaveném čase. Když se Pitt zmýlí, zahynou všichni obránci, on sám i děti a ženy dole v podzemí.

Tank pokračoval neochvějně dál, velitel se nepokoušel uhnout. Dostal se tak blízko, že Pitt musel zvýšit zadní část luku, aby snížil odpalovací plošinu. Stiskl spoušť a modlil se.

Střelec v tanku vystřelil současně. Fantastickou souhrou okolností se dělostřelecký náboj a hořící sud střetly ve vzduchu.

V rozčilení střelec nabil granát prorážející pancíř, takže prostřelil barel a po celém tanku se rozstříkla hořící nafta. Ocelový kolos se ocitl v plamenech. Řidič v panice otočil tank opačným směrem, aby unikl té hrůze, a vrazil do hořícího tanku vzadu. Zaklíněni do sebe se oba obrněnci proměnili v peklo dovršené explozí nádrží a munice.

Nad hluk výbuchů a střelbu pušek se vznesl jásot komanda. Pittův katapult zahnal nejhorší obavy, morálka všech se zvedla k hranici horečky. Teď opravdu chtěli zvítězit.

„Zamiřte a zahajte palbu!“ zavelel Levant klidně. „Teď ukážeme drápy my jim.“

55

Ještě před minutou mohl Giordino spočítat, že na kolejích stojí čtyři vlaky. Massarde zřejmě zastavil provoz na celé trati. Větrný vír náhle přivál písečnou oponu a viditelnost klesla z dvaceti kilometrů na padesát metrů.

„Jsme podle vás v Mauretánii?“ zeptal se Steinholm. Udržoval volnoběh na trojce, aby uspořil docházející palivo.

„Nejsem si jistý, podle palubního počítače bychom měli být deset kilometrů za hranicí.“

„Riskoval bych tedy a pokusil se využít železniční trať.“

Protáhl vozidlo mezi dvěma skalami a stoupal na nízký pahorek. Pak náhle zabrzdil. Oba to uslyšeli. Temný zvuk sice nebyl pronikavý, ale jeho rytmické bušení znělo zřetelně i ve vichřici. Každým okamžikem se blížilo, až se zdálo, že visí přímo nad nimi.

Steinholm otočil rychle volantem, sešlápl plyn a strhl vozidlo do protisměru. Ale pak motor zakašlal a zhasl. Palivo došlo.

„Zdá se, že jsme v rejži,“ zabručel Giordino.

„Asi nás zachytili na radaru a dostali nás.“ Poručík zuřivě tloukl pěstí do volantu.

Jako obrovský nestvůrný brouk z cizí planety se v hnědém závoji písku a prachu objevila helikoptéra a strnula dva metry nad zemí. Pohled do ústí třicetimilimetrového kanónu s řetězovým pohonem, na dvě raketnice třiceti osmi raket 2.75 palců a na osm protitankových laserem naváděných střel nebyl povzbudivý. Oba muži odevzdaně čekali na nejhorší.

Místo ohlušujícího ohnivého záblesku se však otevřel poklop a z břicha monstra se spustila postava v pouštních maskáčích, ověšená nejmodernějším arzenálem zbraní. Obličej pod přilbou krytou maskovací látkou se skrýval za ochrannými brýlemi a maskou. Co vypadalo jako prodloužení paží, byl napřažený automat.

Postava se zastavila u pouštního vozidla a dlouze si oba muže prohlížela. Pak sňala masku a promluvila: „Kde se tu, chlapi, k čertu berete?“

Pitt se chopil samopalů dvou zraněných mužů a postavil si z kamenů a suti ochrannou zídku. Nepodceňoval bojovníky pouště v uniformě, fyzicky zdatné, blížící se neúprosně k pevnosti. Neohrožováni žádnou střelbou, chtiví boje, běželi a nezdržovali se přískoky.

Proti přesile padesáti na jednoho nebylo pravděpodobné, že se obránci dočkají záchrany. Tentokrát se slabšímu nepodaří zvrátit výsledek. Pitt si vzpomněl na obránce Alama. Levant vydal rozkaz k palbě. Pitt zamířil a stiskl spoušť.

První vlnu maliských útočníků zasáhla smršť kulek, která jejich linie nemilosrdně roztrhala. Pro dokonale maskované a pečlivě mířící obránce byly nekryté řady snadným terčem. Malijci padali jako podťatí neviditelným žencem. Během dvaceti minut kolem pevnosti leželo téměř tři sta mrtvých a raněných.

Druhá vlna, klopýtající přes jejich těla, se stala ještě snadnějším cílem, viditelně zaváhala a obracela se na útěk. Tvrdý odpor zdánlivě již přemožených obránců překvapil i důstojníky. Kazimův narychlo nadiktovaný plán se zhroutil a skončil chaosem. Oddílů se zmocnila panika, ustupující muži se střetávali se zadními, postupujícími liniemi.

Ačkoli většina zdecimovaných mužů první vlny prchala jako před stepním požárem, vyskytovali se mezi nimi i vojáci ustupující pomalu a stále střílející na všechno, co se v pevnosti pohnulo. Asi třicet se jich pokusilo krýt za hořícími tanky, ale Pembroke-Smythe s tím počítal a zaměřil na ně palbu.

Hodinu po zahájení útoku utichly výstřely a v rozpálené poušti kolem pevnosti se rozléhal křik raněných a sténání umírajících. K překvapení a rozhořčení členů Levantova komanda se Malijci nesnažili svým raněným pomoci. Nevěděli, že rozzuřený Kazim vydal rozkaz nechat raněné trpět na nelítostném saharském slunci.

Mezi troskami počítali obránci své ztráty. „Jeden mrtvý, tři ranění, z toho dva těžce,“ hlásil Pembroke-Smythe Levantovi. „Dali jsme jim zabrat,“ dodal bodře.

„Oni se vrátí,“ připomněl mu velitel.

„Ale trochu jsme upravili poměr sil.“

„Oni také,“ mínil Pitt a nabídl plukovníkovi láhev s vodou. „Pro nás jsou čtyři muži velká ztráta a Kazim může povolat posily.“

„Pan Pitt má pravdu,“ souhlasil Levant. „Zpozoroval jsem helikoptéry se dvěma prapory posil.“

„Kdy čekáte nový útok?“ zeptal se Pitt plukovníka. Levant si zastínil oči a ohledával obzor. „Kazim si vybere poledne. Počítá s tím, že jeho muži jsou na horko zvyklí. Nechá nás ještě několik hodin smažit ve vlastní šťávě.“

„Teď vykrváceli, ale příště se budou chtít pomstít,“ uvažoval Pitt.

„To budou,“ dal mu za pravdu Levant s obličejem ztrhaným vyčerpáním.

„Jak to myslíte,“ zeptal se rozčilený Giordino, „že je nepůjdete zachránit?“

Plukovník Gus Hargrove nebyl zvyklý na odpor, zvlášť když šlo o civilistu, a ještě k tomu o hlavu menšího, než byl on. Velitel jednotky armádních rangerů, určených pro tajné operace, byl ostřílený profesionální voják s mnoha nalétanými hodinami na palubě útočných vrtulníků ve Vietnamu, Grenadě, Panamě a Iráku. Zdatný a odvážný, s uznáním jak podřízených, tak nadřízených. Sejmul přilbu a jeho pohled se střetl s modrýma očima, tvrdýma jako ocel.

„Zdá se, že jste mě nepochopil, pane Giordano.“

„Giordino.“

„Na tom nezáleží,“ odbyl ho Hargrove. „Došlo k úniku informací, pravděpodobně ve Spojených národech. Malijci nás čekali na hranicích svého vzdušného prostoru. Jejich letectvo hlídkuje těsně za hranicemi. Pro případ, že o tom nevíte, helikoptéra Apache je skvělý nosič raket, ale nemůže se měřit se stíhačkami mirage, alespoň ne ve dne. A my zase nemůžeme pokračovat v operaci bez ochrany letky stíhaček stealth, dokud se nesetmí. Pak teprve můžeme využít malé výšky letu nad pouští a roklemi, abychom unikli jejich radarům. Dochází vám to?“

„Ve Fort Foureau zahynou všichni včetně dětí, když se tam do několika málo hodin nedostanete.“

„Když sem bez ochrany a ve dne poslali mou jednotku a někdo o tom dal vědět druhé straně, pak operaci špatně načasovali a naplánovali,“ trval pevně na svém Hargrove. „Pokud teď vpadneme do Mali, sestřelí naše čtyři vrtulníky, než uletí padesát kilometrů za hranici. Řekněte mi, pane, jak tím prospěju vašim lidem v pevnosti?“

Giordino se cítil tlačen ke zdi. „Musím se omluvit, plukovníku. O tom jsem nevěděl.“

Hargrove už nebyl tak napjatý. „Chápu vaše obavy, ale protože nás někdo shodil a Malijci jen čekají, aby nás dostali do léčky, obávám se, že naděje na záchranu vašich lidí klesla na nulu.“

Giordinovi se stahoval žaludek jako svěrákem. Odvrátil pohled do pouště. Písečná bouře se utišila. Spatřil vlaky, v dálce čekající na kolejích.

Podíval se na rangera. „Kolik mužů s sebou máte?“

„Když nepočítám posádky vrtulníků, mám bojový oddíl osmdesáti mužů.“

Giordino vykulil oči. „Osmdesát mužů proti polovině maliských ozbrojených sil?“

„Ano.“ Hargrove se usmál. „Ale máme dost palebné síly, abychom srovnali se zemí půl západní Afriky.“

‚A co kdybyste se dostali přes poušť do Fort Foureau nepozorovaně?“

„Dobrý plán si vždycky rád poslechnu.“

„Už pustili některý vlak do spalovny ve Fort Foureau?“

„Poslal jsem jednoho důstojníka, aby zkontroloval situaci. Zjistil, že osádky vlaků obdržely rádiem pokyn zastavit na hranicích. Strojvůdce prvního vlaku prozradil, že mu náčelník stanice ve spalovně přikázal, aby nechal puštěné motory, dokud nedostane další příkaz.“

„Jak silná je maliská posádka na hranici?“

„Tak deset, dvanáct mužů.“

„Dokázali byste je vyřadit, dřív než spustí poplach?“

Hargrove automaticky přejel očima po vlaku, na okamžik se zastavil u pěti plošinových vagónů, kde se pod plachtou skrývaly nákladní automobily pro Fort Foureau, a potom se zadíval na maliskou strážnici u kolejí. „Ptal byste se Johna Wayna, jestli umí jezdit na koni?“

„Tak to můžeme být na místě za dvě a půl hodiny, nanejvýš za tři.“

Hargrove se zamyslel. „Rozumím. Generál Kazim nečeká, že bych na hřiště dorazil vlakem.“

„Vaši muži nastoupí na vagóny s kontejnery. Helikoptéry schováme na plošiny pod plachty. Když se dostaneme k cíli dřív, než Kazim prohlédne naši fasádu, budeme mít dobrou šanci osvobodit plukovníkovo komando i civilisty a vrátit se do Mauretánie, dřív než Malijci něco poznají.“

Giordinův plán se Hargroveovi líbil, ale ještě pochyboval.

„Dejme tomu, že některý Kazimův horkokrevný pilot uvidí vlak, který porušil zákaz jízdy, a rozhodne se nás smést z kolejí?“

„Ani Kazim si nedovolí zničit Massardeův vlak, dokud nebude mít důkladně ověřený důkaz, že se jedná o unesenou soupravu.“

Hargrove přecházel sem a tam. Plán zněl šíleně. Rozhodující byla rychlost. Má na něj vsadit kariéru?

„Oukej,“ řekl stručně, „rozjedeme Wabashský expres.“

Zateb Kazim řádil jako šílenec, když se mu nepodařilo Levanta s jeho lidmi v pevnosti rozdrtit. Proklínal a hystericky vyhrožoval důstojníkům, jako dítě, kterému vzali nejoblíbenější hračku. Dva, kteří stáli nejblíže, zpolíčkoval a vydal rozkaz zastřelit je. Jen naléháním a chlácholením mu to náčelník štábu vymluvil. Generál se s krví podlitýma očima díval na ustupující vojáky a velitelům nařídil, aby je okamžitě zformovali k novému útoku.

Plukovník Mansa, obávající se generálova hněvu, vjel mezi ustupující, řval na důstojníky, obvinil je ze zrady, protože patnáct set mužů nedokázalo zničit hrstku obránců pevnosti. Donutil je zkonsolidovat oddíly do dalšího útoku. Aby nikdo nezapochyboval, jak vážně to myslí, dal na místě zastřelit deset dezertérů.

Místo útoku ve vlnách, obkličujících pevnost, shromáždil tentokrát Kazim všechny síly do jediné kolony. Posily zařadil na její konec a nařídil, aby zastřelili každého, kdo se z útvaru před nimi pokusí uprchnout. Heslo, které dal Kazim rozšířit od praporu k praporu, znělo: Bojuj, nebo zemři!

Ve dvě hodiny odpoledne se maliské branné síly znovu zformovaly a čekaly na rozkaz k útoku. Jediný pohled na oddíly s podlomenou morálkou by dobrému veliteli stačil, aby takový rozkaz nevydal. Kazim nebyl velitel, kterého by vojáci milovali natolik, aby za něj položili život, ale jejich strach ze smrti překonalo něco jiného. Tolik mrtvých kolem v nich probudil zuřivost, hněv a touhu po pomstě.

Spojila je tichá přísaha: obránci Fort Foureau musí zemřít.

56

S neuvěřitelnou lhostejností ke kulkám ostřelovačů seděl Pembroke-Smythe pod žhnoucím sluncem na své oblíbené lovecké sedačce zabodnuté na okované holi do písku a pozoroval maliské formace.

„Myslím, že se ti žebráci chystají znovu k útoku,“ zavolal na Levanta a Pitta.

Série výstřelů ohlašovaly nástup Malijců do útoku. Nezdržovali se krycí palbou a taktickými manévry. Řítili se k pevnosti v jednolité formaci a z tisíce hrdel zněl hrozivý pokřik.

Pitt se cítil jako herec na jevišti, obklopeném v kruhu nepřátelským obecenstvem. „Není to zrovna ukázka taktické geniality,“ poznamenal k vedle stojícímu Levantovi a Pembroke-Smytheovi při pohledu na blížící se masu. „Ale účel stejně splní.“

Brit přikývl. „Kazim použije vojáky v roli parního válce.“

„Hodně štěstí, pánové,“ usmál se Levant. „Snad se zase sejdeme – v pekle.“

„Větší horko než tady tam nebude,“ zasmál se nevesele Pitt.

Plukovník se podíval na Pembroke-Smythea. „Přeskupte naše lidi, aby odrazili frontální útok. Ať střílejí podle vlastního uvážení.“

Kapitán si potřásl rukou s Pittem a vydal se mezi posádku. Levant vystoupil na zbytek ochozu a Pitt se vrátil do své pevnůstky. Na už tak dost rozbité zdivo začaly dopadat kulky a odrážely se všemi směry. Přední řada útočící kolony se táhla do šířky padesáti metrů. S posilami čítala osmnáct set mužů. Kazim je vrhl proti straně pevnosti, nejvíce poškozené leteckým bombardováním a granáty z houfnic. Byla to severní zeď s hlavní bránou.

Vojáky v zadních řadách povzbuzovala jistota, že do pevnosti vniknou živí. Muži v předních řadách se na to dívali jinak. Nebyli si jistí, že otevřený prostor mezi nimi a obránci překročí živí. Byli mezi dvěma mlýnskými kameny. Nemohli čekat milost od nepřátel ani od vlastních bojovníků, valících se za nimi.

Levantovi vojáci spustili nemilosrdnou palbu a první řady Malijců začaly řídnout. Ale ti za nimi přeskakovali těla padlých, nic je nemohlo zastavit, cítili již krvavý pach vítězství.

Pitt mířil a střílel krátkými dávkami. Připadal si jako ve snu. Miř a pal, miř a pal, vyhoď zásobník, nasaď nový. Čas ztratil rozměr, byl nekonečný. Od zahájení útoku však uplynulo teprve deset minut.

Někde za Pittem vybuchl granát, vystřelený z houfnice. Kazim nařídil, aby se pevnost ostřelovala, dokud se do ní nedostanou první maliští bojovníci. Pitt slyšel hvízdnutí granátu kolem hlavy a ucítil i lehký závan vzduchu. Malijci už byli tak blízko, že zaplnili hledí jeho samopalu.

Na pevnost dopadal jeden granát za druhým. Pak palebná přehrada skončila. První útočníci pronikli za bránu a začali přelézat trosky. Teď byli nejzranitelnější. Obránci je palbou doslova smetli, protože nemohli zdolávat rozdrcené zdivo a současně střílet.

Dobře krytá Levantova jednotka naopak nemohla minout cíl. První řadu útočníků nechali dojít do vzdálenosti sto metrů, druhou jen ke stínu pevnosti. Pak další řada. Podél severní pevnostní zdi křičeli a padali příslušníci mužstva i důstojníci. Jejich střelba, jakkoli necílená, si však vyžádala oběti i na druhé straně.

Přesila byla příliš velká a střelba obránců postupně slábla, když přibývalo mrtvých a raněných.

Levant věděl, že se blíží konec. Přesto své lidi nepřestal povzbuzovat. „K čertu s nimi! Střílejte! Odrazte je!“ znělo stále ve sluchátkách přileb.

Zdálo se to nemožné, ale náhle krupobití kulek zhoustlo. Čelo maliské kolony zůstalo stát. Pittovi došla munice, ale měl ještě ruční granáty. Házel je tak rychle, jak je stačil odjišťovat. V hustém houfu nepřátel způsobily masakr. Malijci zakolísali. Nečekali, že se v pevnosti bude ještě někdo bránit s takovou odhodlaností a účinností. Ustoupili a jen s vybičováním odvahy se znovu zformovali a vrhli k bráně či spíše k jejím troskám.

Příslušníci týmu OSN se vynořili ze svých okopů na nádvoří, ustupovali sice, ale neustávali v palbě od boku.

Vysoké ztráty Malijců by otřásly morálkou jakýchkoli vojáků, ale do pevnosti se valily stále další vlny útočníků. Očekávali, že narazí na několik vojáků v otevřeném terénu, ale vytrvalá palba obránců, které ani neviděli, protože ti vytvořili novou obrannou linii ve zbořených kasárenských a velitelských budovách legie, je překvapila. V prachu a kouři odletujícího zdiva bylo vidět stěží na pět metrů. Výbuchy granátů a střelba přehlušily sténání raněných.

Obránci odnesli své raněné do podzemí a Pembroke-Smythe se pokusil zjistit početní stav bojeschopných mužů. Zůstalo dvanáct příslušníků komanda a Pitt. Pohřešoval plukovníka Levanta. Naposled ho viděli, když střílel z ochozu na útočníky pronikající troskami hlavní brány na nádvoří.

Pembroke-Smythe se usmál, když spatřil Pitta. „Vypadáte příšerně, starochu,“ ukázal na červené skvrny, prosakující na levém rukávu jeho maskáčů. Odštěpek zdiva mu také roztrhl tvář.

„Ani vy nejste v nejlepším stavu.“

Kapitán krvácel z rány na kyčli. „Jak jste na tom s municí?“ zeptal se.

Pitt pustil samopal na zem. „Zbyly mi jen dva granáty.“

Pembroke-Smythe mu podal ukořistěnou pistoli. „Měl byste jít dolů. My je zadržíme, dokud to nevykonáte…“ Sklopil oči.

„Dali jsme jim zabrat,“ Pitt vyňal z pistole zásobník a spočítal náboje. „Touží po odplatě. Budou řádit jako vzteklí psi, aby se pomstili. Běda tomu, koho najdou živého.“

„Ženy a děti jim nesmějí padnout do rukou.“

„Nebudou trpět,“ slíbil Pitt.

Pembroke-Smythe viděl bolest v jeho očích. „Sbohem, pane Pitte. Bylo mi opravdu ctí, že jsem vás poznal.“

Pitt pevně stiskl podanou ruku. Kolem začaly dopadat kulky. „Mně také, kapitáne.“ Začal se prodírat troskami do podzemí. Na schodech se střetl se s Hopperem a Fairweatherem.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se doktor.

„Dobře ne,“ potřásl hlavou Pitt.

„Nemá cenu čekat, až si pro nás přijdou,“ řekl bývalý major. „Chtěl bych zemřít se zbraní v ruce. Nemáte náhodou nějakou nazbyt?“

„Taky umím zacházet se zbraní,“ připojil se Hopper.

Pitt zvedl ze země samopal a podal ho Fairweatherovi. „Kromě pistole, kterou si nechám, to je vše. Ale vyberte si nějakou u padlých Malijců.“

„Dobrý nápad,“ zahlaholil Hopper a bouchl Pitta do zad. „Zlom vaz, chlapče. Postarej se o Evu.“

„Slibuju.“

Fairweather pokývl hlavou. „Rád jsem vás poznal, kamaráde.“ Když vycházeli po schodišti nahoru, zamávala na Pitta zdravotnice, klečící u raněného.

„Jak to vypadá?“ zeptala se.

„Připravte se na nejhorší,“ odpověděl Pitt tiše.

„Kolik máme času?“

„Kapitán a všichni, kdo zůstali z vašeho týmu, drží poslední linii. Odhaduju, že vydrží deset až patnáct minut.“

„Co se stane s nimi?“ ukázala na raněné, ležící ve sklepení.

„Malijci nebudou mít slitování,“ podíval se smutně Pitt.

Její oči se rozšířily. „Cožpak neberou zajatce?“

„Nevypadají na to.“

„A ženy a děti?“

Mlčel, ale stačil jí výraz jeho tváře.

Pokusila se o úsměv. „Takže kdo bude mít sílu stisknout spoušť, řekne sbohem a udělá bum?“

Pitt ji objal a pokračoval v cestě. Usmála se statečně a šla sdělit hrůznou zprávu druhé zdravotnici. Než se Pitt dostal k Evě, přistoupil k němu inženýr Monteux.

„Pane Pitte.“

„Pane Monteuxi.“

„Nadešel náš čas?“

„Obávám se, že ano.“

„Kolik nábojů máte v té pistoli?“

„Deset, ale mám ještě zásobník se čtyřmi dalšími.“

„Pro ženy a děti nám stačí jedenáct,“ zašeptal Francouz a natáhl ruku pro zbraň.

„Dám vám ji, až se postarám o doktorku Rojasovou,“ slíbil Pitt.

Monteux zvedl oči ke klenbě. Ozvěna blížící se vřavy věstila brzký konec boje. „Nemáme už mnoho času,“ připomněl.

Pitt si přisedl na kamennou dlažbu k Evě. Pohlédla na něj s láskou i obavou. „Krvácíš. Jsi raněný.“

Pokrčil rameny. „Zapomněl jsem se přikrčit, když kolem letěl granát.“

„Jsem šťastná, že jsi se mnou. Myslela jsem, že už tě nikdy neuvidím.“

„Doufám, že sis na rande vybrala ty nejlepší šaty,“ řekl, objal ji kolem ramen a dal si její hlavu do klína. Aby to neviděla, vytáhl z opasku pistoli a hlaveň přiložil na centimetr od jejího spánku.

„Už jsem vybrala i restauraci…“ Zaváhala a naklonila hlavu, aby lépe slyšela. „Slyšels to také?“

„Co, miláčku?“

„Nevím, ale slyším nějaké pískání.“

Pitt pochopil, že blouzní po dávce sedativ. V bitevní vřavě nemohla nic takového slyšet. Položil prst na spoušť.

„Nic jsem neslyšel.“

„Ne, ne, teď zase.“

Zaváhal, když jí ožily oči a objevila se v nich naděje. Musím to překonat, řekl si. Sklonil se, aby ji políbil, a znovu se dotkl spouště.

Pokusila se zvednout hlavu. „Teď to musíš slyšet!“

„Sbohem, lásko.“

„Je to vlak,“ vykřikla vzrušeně. „Al se vrací!“

Pitt pustil spoušť a vzhlédl ke schodišti. Najednou to také uslyšel. Nebyla to píšťala, ale vzdálený zvuk sirény lokomotivy.

Giordino stál vedle strojvůdce a tahal za šňůru jako šílenec. Vlak hřměl po kolejích směrem k bojišti. Už viděl pevnost, stěží rozeznával její zpustošenou siluetu, ale rostla a rostla v okénku kabiny. Obraz zkázy a černý kouř nad ním ho bodl do srdce. Že by přijeli pozdě?

Hargrove byl pohledem fascinován. Nevěřil, že takovou zkázu někdo mohl přežít. Ze zdí zůstaly trosky a hromady kamení, ochozy byly rozstřílené, smutně k zemi skloněnou bránu v severní zdi už nemělo co podepřít. Ohromil ho počet těl ležících kolem pevnosti a čtyři ohořelé vraky tanků.

„Panebože, ti se ale museli rvát,“ vydechl s obdivem.

Giordino přitiskl pistoli strojvůdci ke spánku. „Okamžitě zabrzdi!“

Francouz, kterého Massardeova společnost přetáhla z vlaků TGV dvojnásobným platem, začal brzdit. Vlak zastavil mezi pevností a Kazimovým polním štábem. Speciální jednotka se z vlaku vyřítila oběma směry ještě za jízdy s přesností švýcarských hodinek. První oddíl okamžitým útokem překvapil štáb Malijců. Druhý zaútočil na vojáky zezadu. Posádky helikoptér strhly plachty a ty se během dvou minut vznášely ve vzduchu a zaměřily ničivé střely Hellfire na cíl.

Kazim ve zmatku a panice náhle čelil skutečnosti, že americká speciální jednotka proklouzla na hranicích před nosem letecké baráži. Šokovalo ho to tak, že ztratil poslední zbytky velitelských schopností a na krytí a obranu ani nepomyslel. Splaskl jako bublina.

Mansa a Cheik ho popadli pod paží, vytáhli ze stanu a posadili do štábního džípu. Kapitán Batutta skočil za volant. Ismail Yerli projevil stejný pud sebezáchovy a vyšplhal se na sedadlo vedle kapitána.

„Pryč odtud!“ vykřikl Mansa na Batuttu, když se s Cheikem vyšvihli vedle Kazima. „Ve jménu Alláha, jeďte, než nás zabijou!“

Batutta si nepřál zemřít víc než jeho nadřízení. Nechali své muže jejich osudu a vůbec se nerozmýšleli zachránit jen vlastní kůži. Vyděšený zařadil rychlost při příliš velkých otáčkách, a i když měl vůz pohon na čtyři kola, protáčela se hluboko v písku, aniž by vyvinula tahovou sílu. V panice dupl na plynový pedál. Motor vyjekl na protest a při vysokých otáčkách se kola zabořila až po nápravy.

Kazim se vrátil do reality a obličej se mu zkřivil hrůzou. „Zachraňte mě!“ zaječel. „Nařizuju vám, abyste mě zachránili!“

„Idiote,“ vřískal Mansa na Batuttu. „Uber plyn, nebo se odtud nedostaneme!“

„Už to zkouším!“ odsekl Batutta. Po čele se mu řinul pot.

Pouze Yerli seděl klidně, odevzdaný osudu. Tiše se díval bočním okénkem a vyhlížel smrt, která se blížila v podobě velkého, cílevědomě se tvářícího muže v americké polní výstroji.

Seržant první třídy Jason Rasmussen z Paradise Valley v Arizoně vedl oddíl po výskoku z vlaku přímo ke stanům Kazimova štábu. Jeho úkolem bylo zajmout spojaře a zabránit Malijcům, aby vyslali alarm do štábu letectva. Plukovník Hargrove to během brífinku vyjádřil jasně a malebně. „Musíte tam vpadnout a zlikvidovat je rychleji, než upír čurá krev, nebo z nás stíhačky nadělají sekanou, než se stačíme vrátit.“

Když jeho oddíl zdolal slabý odpor překvapených maliských vojáků a odřízl všechny spoje, zpozoroval Rasmussen koutkem oka štábní vozidlo a rozběhl se za ním. Rozeznal tři hlavy na zadních sedadlech a dvě vpředu. Nejdřív, když vůz zapadl do písku, chtěl jeho osádku zajmout, ale pak vozidlo poskočilo vpřed a dostalo se na pevný podklad. Řidič opatrně zvýšil rychlost a vůz se rozjel.

Seržant vystřelil dávku z automatu. Kulky provrtaly dveře a okna, střepiny se zablyštěly v jasném slunci. Když vyprázdnil dva zásobníky, těžce poškozený vůz zpomalil a zastavil. Rasmussen opatrně přistoupil blíž a spatřil řidiče bezvládně ležícího na volantu. Tělo staršího důstojníka napůl viselo z okénka, zatímco další muž ležel v otevřených dveřích na zádech a jeho nevidoucí oči vzhlížely k nebi. Třetí muž, uprostřed zadního sedadla, široce otevřenýma očima zíral na pomyslný objekt jako v transu. Muž vedle řidiče měl v obličeji podivný výraz smíření.

Důstojník uprostřed zadního sedadla připadal Rasmussenovi jako polní maršál z operety. Uniforma mu zářila zlatými výložkami, lemováním a medailemi. Seržant nemohl uvěřit, že toto je vůdce maliské branné moci. Naklonil se dovnitř a strčil do něj pažbou. Tělo přepadlo na stranu, v zátylku mu zely dva čisté průstřely.

Seržant zkontroloval, zda někdo nepotřebuje lékaře. Všichni však byli mrtví. Neměl ani tušení, že splnil svůj úkol daleko nad očekávání. Bez přímých rozkazů Kazima nebo jeho štábu neexistoval důstojník, který mohl o své vůli přivolat letecký úder. Seržant z Arizony sám změnil osud západoafrického národa. Po Kazimově smrti smete nová politická strana, usilující o demokratické reformy, staré vůdce Mali a nastolí novou vládu. Vládu, která bude nesmiřitelně potírat korupci a manipulace podvodníků Massardeova typu.

Rasmussen, netuše, že změnil dějiny, znovu nabil samopal, vypustil krvavou epizodu z hlavy a vrátil se poklusem na bojiště.

Uplynulo téměř deset dní, než byl generál Kazim pohřben v poušti nedaleko místa své porážky. Nikdo ho neoplakával, nikdo po něm netruchlil a jeho neoznačený hrob navždy zavál písek.

57

Pitt vyběhl po schodišti a připojil se k členům taktického týmu, kteří kladli poslední odpor za malou barikádou u vchodu do podzemí. Kropili nádvoří neustálou palbou, v moři zkázy a smrti se drželi a bojovali s odhodláním šílenců, aby nepříteli zabránili vpadnout do podzemí a povraždit civilisty a raněné, ještě než Giordino a speciální jednotka zasáhne.

Zdecimovaní maliští útočníci, ohromení odhodlanou obranou, se zastavili, když Pitt, Pembroke-Smythe, Hopper, Fairweather a dvanáct příslušníků komanda necouvli, ale naopak vyrazili vpřed. Šestnáct mužů proti téměř tisíci. Vyběhli vstříc ohromené mase, řvali jako býci a stříleli do všeho, co měli před sebou.

Dav Malijců se rozdělil jako Rudé moře před Mojžíšem a obrátil se na útěk. Ale ne všichni. Někteří stateční zaklekli a stříleli po obráncích. Čtyři vojáci OSN padli, ale ostatní setrvačností postupovali, až bojovali muž proti muži.

Pittova ohlušující dávka z pistole rozprášila skupinu pěti Malijců. Nebylo ústupu, nebyl čas krýt se, pokud tu zůstávaly zbytky maliského vojska. Vyprázdnil pistoli a odhodil ji dřív, než byl sám zasažen do stehna a padl k zemi.

V tomtéž okamžiku rangeři vnikli do pevnosti a vražednou palbou zaskočili překvapeného nepřítele. Když si Malijci uvědomili, že nepřítel se najednou objevil zezadu, opustila je odvaha. V otevřeném terénu se mohli dát na útěk, ale uvnitř pevnosti jim nezbylo nic jiného než odhodit zbraně a vzdát se.

Padlo ještě několik ojedinělých výstřelů a potom střelba zmlkla docela. Nad pevností se rozhostilo podivné ticho. Rangeři obklíčili Malijce a odzbrojovali je.

„Dobrý Bože!“ vykřikl jeden z rangerů, když spatřil to množství pobitých. Od okamžiku, kdy vyskočili z vlaku a proběhli vzdálenost od železnice k pevnosti, museli překonat koberec mrtvých a raněných, uvnitř zničené pevnosti ležela těla někde až ve třech či čtyřech vrstvách na sobě. Nikdo ještě neviděl tolik mrtvých na jednom místě.

Pitt se s bolestí zvedl a poskakoval na jedné noze. Průstřel stehna si obvázal utrženým rukávem, aby zastavil krvácení. Zahlédl Pembroke-Smythea s šedivým obličejem, sotva se držel na nohou a krvácel z několika ran.

„Vypadáte ještě hůř, než když jsme se viděli naposledy.“

Kapitán si prohlédl Pitta od hlavy k patě a oprášil si vrstvu prachu z nárameníků. „Ani vás by nikdy nepustili do Savoye na čaj o páté.“

Z hromady sutin se vynořil plukovník Levant a belhal se k nim. Opíral se o vrhač granátů. Ztratil přilbu a levá paže mu bezvládně visela podél těla. Krvácel z rány na hlavě a měl zle pošramocený kotník.

Nečekali, že by se s ním ještě shledali. Potřásli si rukama.

„Rád vás vidím, plukovníku,“ vítal ho Pembroke-Smythe vesele. „Myslel jsem, že už jste pohřbený pod zdí.“

„To jsem také byl.“ Levant se usmál na Pitta. „Jsem rád, že jste stále s námi, pane Pitte.“

„Mám štěstí.“

Plukovník posmutněl, když spatřil hrstku svých mužů, kteří ho přišli pozdravit. „Trochu nás zrubali.“

„Ale my je taky,“ zabručel Pitt.

Levant si všiml Hargrovea, přicházejícího s pobočníky, Goirdinem a Steinholmem. Napřímil se a požádal Smythea: „Ať mužstvo nastoupí, kapitáne.“

Angličan sotva ovládl hlas, když svolával zbytek taktického týmu OSN. „All right, chlapci…,“ zarazil se, když spatřil desátnici, pomáhající podpírat velkého seržanta, „a dámo, nastupte v řad.“

Hargrove se zastavil před Levantem a oba plukovníci zasalutovali. Američan žasl, jak malý počet se bránil tak velké přesile. Mezinárodní jednotka stála hrdě, všichni poznamenaní bojem. Byli jako sochy, zaprášení, se zapadlýma a zarudlýma očima. Uniformy roztrhané a zašpiněné. Většinou s provizorními obvazy, kterými prosakovala krev, ale neporažení.

„Plukovník Jason Hargrove,“ představil se sám. „Rangeři armády Spojených států.“

„Plukovník Marcel Levant, jednotka krizové odvety Spojených národů.“

„Upřímně lituju, že jsme nemohli přijít dříve.“

Levant pokrčil rameny. „Je zázrak, že jste vůbec zde.“

„Impozantní pohled, plukovníku,“ rozhlédl se Hargrove kolem a s nevěřícím údivem pohlédl na bojovníky seřazené za velitelem. „To jsou všichni?“

„Ano. Všichni, co zbyli z mé jednotky.“

„Kolik vás bylo?“

„Na začátku čtyřicet.“

Jako v transu Hargrove opět zasalutoval. „Blahopřeju k tak skvělé obraně. Něco takového jsem nikdy nezažil.“

„Ve sklepení máme raněné,“ informoval Levant rangera.

„Vím o tom, že jste osvobodili i ženy a děti.“

„Jsou s raněnými dole.“

Hargrove se prudce otočil a zavelel: „Pošlete sem naše zdravotníky, ať se o ně postarají. Dopravte všechny do vrtulníků, poklusem. Maliská letadla by tu mohla být každou chvíli.“

Giordino přistoupil k Pittovi, který stál opodál, a objal ho. „Tentokrát jsem, kamaráde, myslel, že už tě neuvidím.“

Pitt se přes únavu a bolest pokusil o úšklebek. „Nedomluvili jsme se s ďáblem na podmínkách.“

„Škoda, že jsme to nestihli o dvě hodiny dřív.“

„Nikdo nečekal, že přijedete vlakem.“

„Hargrove nemohl riskovat střet s Kazimovými stíhačkami za bílého dne.“

Pitt si všiml jednoho apache kroužícího kolem pevnosti. Jeho elektronické přístroje zřejmě pátraly po možném nepříteli. „Dokázali jste to a nikdo vás neobjevil. To je nejdůležitější.“

Giordino se pátravě podíval Pittovi do očí. „Eva?“

„Žije, ale je vážně zraněná. Nebýt tebe a houkačky, už by byla mrtvá. Jen dvě vteřiny ji dělily od smrti.“

„Tak blízko byli Kazimovi lotři?“

„Ne, sám bych ji zastřelil.“

Než mohl Giordino odpovědět, ukázal Pitt ke vchodu do podzemí. „Bude šťastná, když uvidí tvůj quasimodovský obličej.“

Giordinova tvář zvážněla při pohledu na raněné s obvazy, kterými prosakovala krev. Nejvíce ho však ohromilo ticho, které tu panovalo. Nikdo z raněných si nestěžoval, nikdo nesténal, nikdo nemluvil. Děti se jen nechápavě dívaly, ještě se nevzpamatovaly z hodin strachu.

Pak jako po narážce neviditelného inspicienta všichni propukli v radostný, i když oslabený jásot a potlesk, když poznali Giordina, který přivedl posily a záchranu. To Pitta pobavilo. Nikdy neviděl přítele v takových rozpacích a s tak skromnou tváří, když mu muži potřásali rukou a ženy ho líbaly jako ztraceného a znovu nalezeného milence.

Konečně zahlédli Evu. Zvedla hlavu a usmála se ně. „Ale… ó, věděla jsem, že přijdeš.“

Klekl si k ní a neohrabaně pohladil její ruku. „Ani nevíš, jak jsem rád, že tebe a Dirka vidím živé.“

„Byl tady docela mejdan,“ řekla statečně. „Velká škoda, žes o to přišel.“

„Poslali mě pro led.“

Rozhlédla se po raněných kolem. „Udělají pro ně něco?“

„Lapiduchové ze speciální jednotky už jsou na cestě,“ vysvětlil Pitt. „Všichni budou co nejrychleji evakuováni.“

Stačili si vyměnit ještě pár slov a už se objevili rangeři a začali něžně odnášet děti a pomáhat matkám do dopravní helikoptéry čekající na nádvoří. Potom zajistili evakuaci ostatních raněných.

Giordino s kulhajícím Pittem si půjčili nosítka a opatrně Evu odnesli na sálající slunce.

„Nikdy jsem si nemyslela, že by mi horko v poušti udělalo tak dobře.“

Dva rangeři natáhli ruce dveřmi helikoptéry: „My si ji převezmeme.“

„Uložte ji do první třídy,“ usmál se na ně Pitt. „Je to dáma, na které záleží.“

„Evo!“ zaduněl hlas z vrtulníku. Doktor Hopper se posadil na nosítkách, polovinu hrudi měl ovázanou, druhý obvaz na hlavě. „Doufejme, že tento let bude mít šťastnější konec než ten poslední.“

„Gratuluju, doktore,“ zavolal Pitt. „Jsem rád, že jste přežil.“

„Dostal jsem čtyři, než mě uzemnil ruční granát.“

„A Fairweather?“ Pitt se marně rozhlížel po Britovi.

Hopper smutně potřásl hlavou. „Dostali ho.“

Pomohli rangerům položit Evina nosítka vedle Hopperových. Pitt ji ještě pohladil po vlasech. „S doktorem budeš v dobré společnosti.“

Podívala se na něj. Nejraději by ho objala. „Neletíš s námi?“

„Ještě ne.“

„Ale také potřebuješ ošetřit,“ namítla.

„Mám nevyřízené účty.“

„Nemůžeš v Mali zůstat,“ snažila se ho přesvědčit. „Nesmíš, po tom co se tu všechno stalo.“

„Al a já jsme do západní Afriky přijeli, protože tu máme úkol. A ten jsme ještě nesplnili.“

„Mezi námi to tedy končí?“ zeptala se chvějícím se hlasem.

„Ne, to vůbec ne.“

„Kdy tě zase uvidím?“

„Brzy, když všechno dobře dopadne,“ řekl upřímně.

Zvedla hlavu. Ve slunečních paprscích se jí na tvářích zatřpytily slzy. Lehce ho políbila na ústa. „Pospěš si, prosím.“

Oba přátelé vystoupili. Dveře se zavřely, pilot zvýšil otáčky, vrtulník se odlepil od země a nechal za sebou jen vír prachu. Dívali se za ním, když nabral výšku nad zničené zdi a zamířil na západ.

Giordino se otočil k Pittovi. „Měl by ses dát raději pořádně ošetřit, jestli chceš udělat to, co si myslím, že se udělat chystáš.“

Pitt trval na tom, že počká, až všichni vážně zranění budou ošetřeni. Pak teprve dovolil, aby mu lékař vytáhl střepinu z levé paže a zašil průstřel stehna. Dal mu injekce proti infekci a bolesti a obvázal ho. Potom se i s Giordinem odešel rozloučit s Levantem a Pembroke-Smythem, dříve než odletí.

„Nepřipojíte se k nám?“ nabídl Levant.

„Ten, kdo zavinil tato nesmyslná jatka, nesmí uniknout bez trestu,“ odpověděl Pitt záhadně.

„Yves Massarde?“

Pitt mlčky přikývl.

„Zlomte vaz.“ Stiskli si ruce.

„Pánové, nedokážu víc než vám za vaše služby poděkovat.“

„Bylo nám potěšením, plukovníku,“ uklonil se Giordino s uličnickým úsměvem. „Opět vás rádi uvidíme.“

„Doufám, že vás vyznamenají a povýší, alespoň na generála. Nikdo si to nezaslouží víc,“ popřál mu Pitt.

Levant se rozhlédl po ztichlém bojišti, jako by něco hledal. Snad si v duchu představoval členy komanda, kteří leží pohřbeni pod troskami. „Doufám, že oběť, kterou obě strany přinesly, nebude zbytečná.“

Pitt se zatvářil skepticky. „Smrt se platí smutkem a měřit se dá jen hloubkou hrobu.“

Poslední nastupoval Pembroke-Smythe s hrdě vztyčenou hlavou. V pěkném obličeji měl povznesený výraz. „Zatraceně dobře jsme si zasportovali,“ zhodnotil situaci. „Musíme se zase někdy sejít a zopakovat si to, přátelé.“

„Můžeme uspořádat výroční zasedání,“ poznamenal Giordino ironicky.

„Až se sejdeme v Londýně,“ řekl Pembroke-Smythe nedotčeně, „Dom Perignon jde na můj účet. A představím vás několika nádherným dívkám, kterým se Američané kupodivu zdají přitažliví.“

„Svezete nás také ve svém bentleyi?“ zeptal se Pitt.

„Jak víte, že jezdím s tou značkou?“ odpověděl překvapený Smythe.

„Nějak se k vám hodí.“

Helikoptéra, odvážející do bezpečí poslední členy jednotky OSN, odletěla.

Mladý, černý poručík na ně zamával.

„Promiňte, pánové Pitt a Giordino?“

„To jsme my.“

„Plukovník Hargrove by s vámi chtěl mluvit. Čeká v bývalém maliském štábu za tratí.“

Giordino znal přítele a věděl, že nemá smysl nabízet mu pomoc při chůzi.

Stany Kazimova tábora měly maskování pro poušť, ale tvarem připomínaly kulisy z představení Kismetu.

Když vstoupili, plukovník Hargrove se skláněl nad stolem a studoval maliské vojenské kódy. Mezi zuby držel vyhaslý doutník.

Bez dalšího se zeptal: „Ví někdo z vás, jak vypadá Zateb Kazim?“

„Setkali jsme se s ním.“

„Dokázali byste ho identifikovat?“

„Pravděpodobně ano.“

Hargrove se napřímil a ukázal k východu ze stanu. „Tudy.“

Došli k prostřílenému autu. Vyndal doutník a odplivl si do písku. „Znáte někoho z těch klaunů?“

Pitt se podíval do vozu. Na krví pokrytá těla se již slétaly mouchy. Pohlédl na Giordina, který se díval protějším okénkem. Jen přikývl.

Pitt se otočil k plukovníkovi. „Ten mrtvý uprostřed je generál Zateb Kazim.“

„Jste si jistý?“

„Absolutně.“

„A ostatní musí být vysocí důstojníci jeho štábu,“ dodal Giordino.

„Gratuluju, plukovníku. Teď už můžete jen informovat vládu Mali, že jste generála zajal a držíte ho jako rukojmí, abyste zajistili bezpečný návrat vaší jednotky do Mauretánie.“

Hargrove na Pitta zazíral. „Ale vždyť je mrtvý.“

„Ale kdo o tom ví? Určitě ne jeho podřízení.“

Plukovník zašlápl doutník do písku. Podíval se na stovky zajatých příslušníků Kazimových jednotek, kteří byli shromážděni ve velkém kruhu, střeženi rangery. „Nevidím důvod, proč by to nemohlo vyjít. Dám příkaz důstojníkovi kontrašpionáže, aby obnovil spojení, a zahájíme evakuaci.“

„Protože pak už nebudete spěchat, abyste se odtud dostali, zbývá jedna věc.“

„A to je?“ zeptal se Hargrove.

„Laskavost.“

„Co přesně pro vás mohu udělat?“

Pitt se na o půl hlavy menšího plukovníka usmál. „Potřeboval bych půjčit jeden vrtulník a k němu několik vašich nejlepších mužů, plukovníku.“

58

Po jednání s vysoce postavenými maliskými představiteli se Hargrove ujistil, že při odchodu jeho jednotky proti ní nezahájí žádnou vojenskou operaci. Zbavilo ho to nervozity a pominul největší stres náročné záchranné mise. Navíc ho pobavilo, když ho loutkový prezident požádal, aby dal Kazima popravit.

Hargrove rozhodně neměl v úmyslu propůjčit svou velitelskou helikoptéru Sikorsky H-76 Eagle s posádkou a šesti dalšími rangery dvojici troufalých civilistů, navíc v oblasti tajné bojové operace. Ustoupil Pittovi pouze v tom, že žádost odeslal velitelství speciálních operací na Floridě v přesvědčení, že se jí tam s chutí zasmějí.

Ohromilo ho, když téměř obratem obdržel odpověď. Obsahovala nejen souhlas, ale byla podpořena přímým příkazem prezidenta.

„Musíte mít přátele vysoko,“ poznamenal plukovník kysele, když Pittovi sděloval výsledek.

„Nejsem tu na výletě,“ odpověděl mu s neskrývaným uspokojením. „Nevím, zda vás informovali, ale šlo tu o více než o tajnou záchrannou misi.“

„Asi ano,“ povzdechl si Hargrove rezignovaně. „Jak dlouho budete mé lidi a vrtulník potřebovat?“

„Dvě hodiny.“

„A pak?“

„Když půjde všechno podle mého plánu, dostanete ho zpátky v neporušeném stavu, včetně posádky a rangerů.“

„A vy a Giordino?“

„Zůstaneme zde.“

„Nenamáhám se ani ptát proč,“ řekl Hargrove a kroutil hlavou. „Celá operace je pro mne od začátku záhadou.“

„Slyšel jste někdy o vojenské operaci, na které by něco záhadného nebylo?“ namítl Pitt vážným hlasem. „To, co jste tu dnes dokázal, má daleko větší dosah, než si můžete představit.“

Plukovník zvedl obočí. „Myslíte, že se někdy dozvím, o čem to mluvíte?“

„Při osvědčeném dodržování našich státních tajemství se o tom dočtete v zítřejších novinách,“ odpověděl Pitt lišácky.

Po dvacetikilometrové zajížďce do opuštěné oázy, kde nabrali vzorky kontaminované vody ze studny na tržišti, požádal Pitt pilota Eaglu, aby demonstrativně obletěl objekt Fort Foureau.

„Ať si bezpečnostní služba dobře prohlédne vaši výzbroj, ale buďte připraveni na protileteckou palbu.“

„Massardeův vrtulník stojí na přistávací plošině a jeho rotory se otáčejí,“ ohlásil Giordino. „Asi plánuje rychlý odlet.“

„Po Kazimově smrti nemohl dostat zprávu o výsledku obléhání,“ usoudil Pitt, „ale je chytrý dost, aby poznal, že se stalo něco, s čím nepočítal.“

„Bohužel bude muset let odvolat,“ zaradoval se Giordino škodolibě.

„Žádné známky protiletadlové obrany, pane,“ hlásil pilot.

„Fajn, přistaneme.“

„Máme vás doprovodit dovnitř?“ zeptal se drsně vyhlížející seržant.

„Když jsme už udělali na ostrahu potřebný dojem, zvládneme to s Alem sami. Potřebujeme, abyste asi půl hodiny kroužili kolem a odradili každého, kdo by se chtěl o něco nepředloženého pokusit. Kdyby se vrtulník společnosti chystal odletět, zastavte ho. Až vám dám znamení, vraťte se na své polní velitelství.“

„Někdo vás očekává,“ ukázal pilot na přistávací plochu.

„Ale, ale,“ řekl Giordino, „vypadá to na našeho starého přítele kapitána Brunoneho.“

„A partu jeho poskoků,“ dodal Pitt. Poklepal pilotovi na rameno. „Miřte na ně, dokud nemávnu rukou.“

Pilot nechal stroj vznášet se půl metru nad zemí. Mířil raketomety a kanónem na skupinu strážných. Giordino vyskočil a pomohl kulhajícímu Pittovi seskočit. Přistoupili ke kapitánovi. Brunone si je ohromeně prohlížel.

„Nečekal jsem, že vás ještě uvidím.“

„To si myslím,“ pronesl Giordino chladně.

Pitt se na kapitána ostře podíval. Četl v jeho očích něco, co Giordino nevycítil. Výraz úlevy místo hněvu nebo strachu. „Vypadáte skoro spokojeně, že nás vidíte.“

„To také jsem. Říká se tady, že z Tebezzy se nepodařilo nikdy nikomu uprchnout.“

„To vy jste tam poslal inženýry projektu a jejich ženy a děti?“

„Ne, to se stalo týden předtím, než jsem sem přijel.“

„Ale věděl jste, že byli uvězněni.“

„Jen jsem o tom slyšel. Chtěl jsem to vyšetřit, ale pan Massarde kolem toho zajistil zeď tajemství. Každý, kdo s tím zločinem byl spojený, z podniku zmizel.“

„Asi jim dal podříznout krk, aby nemluvili,“ mínil Giordino.

„Vy Massardea moc rád nemáte.“ Bylo to spíše konstatování než otázka.

„Je to gauner a lump,“ zamračil se Brunone. „Mohl bych vám o jeho projektu vyprávět –“

„Už to víme,“ přerušil ho Pitt. „Proč jste nedal výpověď a neodletěl odtud?“

Brunone se na Pitta vážně podíval. „Kdo tady dá výpověď, dočká se do týdne pohřbu. A já mám ženu a pět dětí.“

Když jsi řekl A, musíš říci i B, pomyslel si Pitt. Měl však pocit, že kapitánovi může důvěřovat. Jeho spolupráce by mu mohla být velmi užitečná. „Od tohoto okamžiku už nejste ve službách Yvese Massardea. Pracujete pro společnost Pitt and Giordino Industries.“

Brunone se nad Pittovým návrhem či spíše konstatováním zamyslel a podíval se na helikoptéru s palebnou silou schopnou srovnat se zemí polovinu podniku. Zkoumal energický a sebevědomý výraz Pitta a Giordina. „Považujte mě za svého člověka.“

„A vaše bezpečnostní služba?“

Poprvé se Brunone uvolněně usmál. „Moji lidé jsou ke mně loajální. Nenávidí Massardea stejně jako já. Proti změně zaměstnavatele nebudou protestovat.“

„Upevněte jejich loajalitu informací, že se jejich plat tímto okamžikem zdvojnásobuje.“

„A pokud jde o mne?“

„Hrajte s námi poctivou hru,“ vysvětloval Pitt, „a stanete se příštím ředitelem zdejšího objektu.“

„To je prvotřídní povzbuzení. Ujišťuji vás o své plné spolupráci. Co mám udělat?“

Pitt kývl hlavou směrem ke správní budově. „Můžete začít tím, že nás dovedete k Massardeovi, abychom mu dali padáka.“

Brunone náhle zaváhal. „Nezapomněl jste na generála Kazima? On a Massarde jsou partneři. Nebude sedět se založenýma rukama, když přijde o svůj podíl na projektu.“

„Generál Zateb Kazim už problémy dělat nebude,“ ujistil ho Pitt.

„Jak to? Jaký je jeho současný status?“

„Status?“ opáčil Giordino posměšně. „Když jsme ho naposledy viděli, přitahoval hejna much.“

Massarde seděl za stolem. Pozorné oči vyjadřovaly blahosklonnou nevoli, jako by Pitt a Giordino, kteří se zde objevili, byli jen obtížný hmyz. Verenne, stojící za ním jako věrný učeň, dával najevo krajní nechuť.

„Nepřestáváte mne obtěžovat jako fúrie z řecké mytologie,“ přivítal je filozoficky. „Dokonce vypadáte, jako byste se z podsvětí vynořili.“ Za zády měl velké starožitné zrcadlo v pozlaceném rámu s tlustými andělíčky. Pitt se do něj podíval a musel uznat, že Massardeův výrok sedí. Na rozdíl od něj byl Giordino poměrně čistý a upravený. V potrhaných a zaprášených, kouřem zčernalých maskáčích a ovinutý špinavými obvazy vypadal jako přejetý bezdomovec.

„Pokud nás považujete za duchy zavražděných, kteří se přicházejí pomstít, tak máte pravdu,“ ujistil ho Pitt.

„Ušetřete mě svých pokusů o humor. Co chcete?“

„Pro začátek objekt Fort Foureau.“

„Tak vy chcete můj podnik.“ Řekl to, jako by se jednalo o všední záležitost. „Pak předpokládám, že vaše drzost naznačuje, že se generálu Kazimovi nepodařilo dopadnout uprchlíky z Tebezzy.“

„Máte-li na mysli rodiny, které jste tam držel v otroctví, máte pravdu. Teď už jsou všichni na cestě do bezpečí, díky taktickému komandu OSN a americké speciální jednotce. Jakmile dorazí do Francie, vydají svědectví o vašich zločinech. O vraždách, brutálním režimu ve zlatých dolech, o podvodném provozu spalovny a tajném úložišti odpadu, které zavinily smrt tisíce obyvatel pouště – to postačí, abyste se stal světovým zločincem číslo jedna.“

„Přátelé ve Francii mě ochrání,“ kasal se Massarde sebejistě.

„Nepočítejte se svými konexemi ve francouzské vládě. Jakmile bude veřejnost seznámena s celou pravdou, nebudou vás znát. Postaví vás před soud a půjdete na Ďábelské ostrovy, nebo kam dnes Francouzi posílají trestance.“

Verenne se křečovitě chytil opěradla křesla. „Pan Massarde nikdy nepůjde před soud nebo do vězení. Má příliš velkou moc, příliš mnoho světových politiků je mu zavázáno.“

„Myslíte jeho peněžence,“ řekl Giordino a nalil si u baru sklenici minerálky.

„Nikdo na mě nemá právo, dokud jsem v Mali. Klidně mohu pokračovat ve vedení podniku odtud.“

„Obávám se, že to asi nepůjde. Zejména ve světle urychlené demise generála Kazima,“ vysvětlil Pitt.

Massarde se na Pitta podíval a stáhl rty. „Kazim je mrtvý?“

„I se svým štábem a polovinou armády.“

„A vy, kapitáne? Stojíte se svou bezpečností za mnou?“

Brunone pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Ve světle událostí jsem se rozhodl přijmout atraktivnější nabídku pana Pitta.“

Massarde si dlouze povzdechl. „Pro všechno na světě, proč stojíte o kontrolu nad mým podnikem?“ zeptal se Pitta.

„Abych ho uvedl do pořádku a napravil ekologické škody, které jste napáchal.“

„Malijci nikdy nedovolí, aby Fort Foureau řídil outsider.“

„Myslím, že zdejší vládní činitelé rádi přijdou, když zjistí, že celý zisk z provozu půjde na konto jejich země. Uvážíme-li, že Mali je jedna z nejchudších zemí na světě, jak by to mohli odmítnout?“

„Vy chcete předat solární spalovnu, která je technicky nejvyspělejší na světě, bandě nevědomých barbarů, aby ji zničili?“ zíral překvapený Francouz. „V tom případě přijdete o všechno.“

„Myslíte si, že to dělám kvůli bohatství? Lituju, Massarde, ale existuje pár lidí, které nepohání jen chamtivost.“

„Jste idiot, Pitte.“ Massarde se v rozčilení zvedl z křesla.

„Seďte! Ještě jste neslyšel všechno.“

„Co ještě můžete chtít, kromě kontroly nad Fort Foureau?“

„Bohatství, které jste ukryl na Společenských ostrovech.“

„O čem to mluvíte?“ zuřil Massarde.

„Miliony, možná stovky milionů zlatých zásob, které jste nashromáždil za roky podvodných manipulací a nekalých transakcí. Máme zjištěno, že nedůvěřujete finančním institucím ani nepoužíváte obvyklou praxi investorů a ani nemáte peníze uložené v daňových rájích, jako jsou Kajmanské ostrovy nebo ostrovy v Lamanšském průlivu. Už dávno jste mohl skončit se zločinným podnikáním, užívat si života a ukládat peníze do obrazů, automobilů či nemovitostí v Itálii. Také jste se mohl dát na dráhu filantropa a podporovat charitu. Ale hrabivost rodí další hrabivost. Nemůžete své zisky utratit. Čím více máte, tím více chcete získat. Jste chorý člověk, a nedokážete žít jako normální lidé. Co nespotřebujete v podniku na jeho další rozšiřování, ukrýváte v Polynésii. Je to Tahiti, Mooréa nebo Bora? Hádal bych, že je to některý z méně obydlených ostrovů. Jak blízko jsem pravdě, pane Massarde?“

Odpovědi se nedočkal.

„Nabízím vám obchod,“ pokračoval Pitt. „Za předání veškeré kontroly nad tímto podnikem a prozrazení úkrytu nelegálních zisků vás nechám odletět i tady s tím poskokem, kam budete chtít.“

„Nebuďte blázen,“ vyštěkl Verenne. „Nemáte oprávnění ani moc vydírat pana Massardea.“

Giordino nepozorovaně odešel k baru a tiše hovořil do malé vysílačky. Po několika okamžicích ticha se před okny náhle objevila helikoptéra. Zůstala viset ve vzduchu s kulometem namířeným do pracovny. Načasování bylo perfektní.

Pitt posunkem ukázal na vznášející se stroj. „Právo ne, ale moc ano.“

Massarde se usmál. Nebyl z těch, co se nechají rychle zahnat do kouta. Nelekl se a klidně promluvil: „Převezměte si podnik, když chcete. Bez pomoci despoty, jako byl Kazim, ho hloupá vláda nechá zničit a zařízení promění ve šrot jako všechnu ostatní západní techniku, která se dostala do této bohem zapomenuté pustiny. Mám jiné projekty a jiné podniky.“

„Jsme na půli cesty, kde jsme chtěli být,“ ozval se Giordino chladně.

„Pokud jde o mé bohatství, ušetřete si zbytečnou práci. Co je moje, to mi patří. Máte pravdu, že je na ostrově v Pacifiku, ale vy a milion dalších je můžete hledat tisíc let, a nikdy je nenajdete.“

Pitt se obrátil k Brunonemu. „Kapitáne, máme před sebou ještě několik hodin odpoledního horka. Dejte, prosím, pana Massardea svléct a postavte ho spoutaného na slunce.“

To Massardem otřáslo. Fyzické týrání obětí se ho nikdy nedotklo, ale z násilí na vlastní osobě mu přeběhl mráz po zádech. Nedokázal to pochopit.

„To Yvesi Massardeovi nemůžete udělat,“ vykřikl. „Přisámbůh, nejste…“

Pitt ho udeřil hřbetem ruky do obličeje. „Půjčka za oplátku, kamaráde. Máš štěstí, že nenosím brilianty.“

Massarde mlčel. Chvíli nehnutě stál, obličej znetvořený nenávistí, bledý nepoznaným pocitem strachu. Díval se na Pitta a pochopil, že nemá naději. Američanův výraz byl chladný a nepohnutý, bez známky soucitu a možnosti odpouštění. Pomalu se svlékl donaha.

„Kapitáne Brunone, konejte svou povinnost,“ vyzval Pitt.

„S potěšením, pane.“

Stráže Massardea vyvlekly a bezpečně připoutaly na sluncem rozpáleném prostranství před správní budovou. Pitt kývl na Giordina. „Vyřiď mé poděkování mužům ve vrtulníku a pošli je zpět plukovníku Hargroveovi.“

Když pilot obdržel zprávu, zamával rukou a vznesl se s vrtulníkem ke své jednotce. Teď zůstali sami a museli se spolehnout jen na obrovskou sílu předstírání.

Giordino se podíval na Massardea, pak na Pitta a zvědavě se zeptal: „Nač ten trik?“

Pitt se usmál. „Kdyby ses tam smažil na slunci, kolik bys Brunonemu a jeho mužům nabídl za možnost útěku?“

„Pár milionů dolarů nebo i víc,“ připustil Giordino obdivuje Pittovu vynalézavost.

„Ano, pravděpodobně i víc.“

„Vážně myslíš, že promluví?“

„Ne, Massarde bude trpět a raději půjde do pekla, než by prozradil, kde má svůj poklad.“

„Ale jak se to dozvíme, když nám to neřekne on?“

„Od jeho nejbližšího spolupracovníka a důvěrníka,“ Pitt ukázal na Verenneho.

„Zatraceně, nic o tom nevím!“ zaječel zoufale Verenne.

„Řekl bych, že víte. Možná ne přesně, ale mohl byste nás navést na vzdálenost, co by doplivl.“

Nepatrné mžiknutí a vyděšený výraz byly důkazem, že Verenne tajemství zná.

„Neřekl bych vám nic, i kdybych to věděl.“

„Než si to tady prohlédnu a trochu využiju zdejší luxusní vybavení, co kdybys ho, Alberte, odvedl vedle, aby nakreslil mapku místa, kde leží ten soukromý poklad.“

„To je rozumné,“ souhlasil Giordino ledabyle. „Už jsem dlouho nikomu nevrtal zuby.“

59

O dvě hodiny později, když se osprchoval a zdříml si, cítil se Pitt zase jako člověk a zranění se zdála snesitelnější. Seděl v hedvábném županu za Massardeovým stolem a probíral se jeho zásuvkami. Studoval papíry a fascikly, když vešel Giordino a postrkoval před sebou smrtelně bledého Verenneho.

„Jak jste si popovídali?“

„Je až kupodivu hovorný, když se dostane do správné společnosti,“ uznal Giordino.

Verenne se rozhlížel vytřeštěně kolem sebe. Jeho pohled jako by ztratil kontakt s realitou. Pohyboval hlavou ze strany na stranu, jako člověk v husté mlze. Byl na pokraji nervového zhroucení.

Pitt si ho zvědavě prohlížel. „Cos mu udělal? Nevidím na něm ani škrábnutí.“

„Jak jsem řekl, jen jsme si povídali. Popisoval jsem mu názorně, co a jak mu postupně uříznu, milimetr po milimetru.“

„Nic víc?“

„Má velkou představivost. Ani jsem na něj nesáhl.“

„A co tajný úkryt – prozradil něco?“

„Měls pravdu, ostrov patří Francii, ale leží pět tisíc kilometrů severovýchodně od Tahiti a dva tisíce jihozápadně od Mexika. Opravdová řiť světa.“

„Nevím o žádném francouzském ostrově v Pacifiku dva tisíce kilometrů od břehů Mexika.“

„V roce 1979 převzala Francie přímou správu atolu Clipperton Island, pojmenovaného po anglickém pirátovi, který ho používal jako úkryt kolem roku 1705. Podle Verenneho má rozlohu pouhých pěti čtverečních kilometrů a jeho nejvyšší bod měří dvacet jeden metr.“

„Je obydlený?“

„Ne, nepočítáme-li divoká prasata. Verenne říká, že jediný pozůstatek lidské činnosti tam je opuštěný maják z osmnáctého století.“

„Opuštěný ostrov a starý maják. To se hodí na moderního bezohledného piráta, jako je Massarde.“

„Tady ten tvrdí, že přesné místo úkrytu nezná.“

„Kdykoli pan Massarde se svou jachtou u ostrova přistál,“ mumlal Verenne, „vypravil se na ostrov v motorovém člunu sám a v noci.“

Pitt se podíval na Giordina. „Myslíš, že mluví pravdu?“

„Přísahám!“ vyjekl Verenne.

Giordino ho ostře pozoroval. „Možná je to rozený vypravěč pohádek.“

„Řekl jsem pravdu! Nesnesu mučení!“ Verenneho hlas zněl hystericky.

„Je to i rozený komediant,“ přitvrdil Giordino.

„Co mám udělat, abyste mi věřili?“ zeptal se zajatec zoufale.

„Pokusím se uvěřit vám, až mi dáte všechny informace o svém šéfovi. Dodáte mi jeho záznamy, jména a data obětí, údaje o všech nelegálních obchodech, celou dokumentaci jeho prohnilé organizace.“

„Když to udělám, dá mě zabít,“ zachraptěl šeptem Verenne.

„Ani se vás nedotkne.“

„Ale ano. Nemáte tušení, jakou má moc.“

„Myslím, že víme, jakou má moc.“

„Nedokáže vám ublížit ani z poloviny tolik jako já,“ řekl Giordino výhružně.

Verenne sklesl na židli a pozoroval ho. Obličej mu zaléval pot, oči měl rozšířené strachem. Obrátil se s jiskřičkou naděje k Pittovi. Ti muži zbavili jeho šéfa důstojnosti a moci. Pochopil, co musí udělat, chce-li si zachránit život.

„Udělám, co chcete.“

„Slyším dobře?“ zeptal se Pitt.

„Předám vám všechny záznamy a informace o společnosti Massarde Enterprises, abyste je mohl přešetřit.“

„Včetně neevidovaných dokladů o nelegálních a neetických operacích.“

„Dodám všechno, i to, co není formálně evidováno v písemné formě nebo na počítačových médiích.“

Pitt neodpověděl. Díval se z okna na Massardea, jehož bílá pokožka už zčervenala. Vrátil se k Giordinovi a položil mu ruku na rameno.

„Alberte, nechám ti ho na starosti. Musíš z něho dostat každý kousek informace.“

Giordino položil Verennemu tlapu kolem ramen. Asistent se přikrčil.

„Nono, opravdu si jen přátelsky poklábosíme.“

„Začněte nejdříve údaji o lidech, za jejichž smrt nebo jinou újmu nese Massarde odpovědnost.“

„Máš pro to zvláštní důvod?“

„Až nastane čas pro cestu na Clipperton Island, a bude-li naše hledání úspěšné, chci založit společnost, která Massardeovo zločinně nahromaděné bohatství použije k odškodnění poškozených a pozůstalých po jeho zavražděných obětech.“

„To pan Massarde nikdy nedovolí,“ zachraptěl Verenne.

„Pokud o něm mluvíme,“ připomněl si Pitt, „myslím, že už se na slunci opekl dost.“

Massardeovo tělo vypadalo jako vařený rak. Na kůži mu začaly naskakovat puchýře. Trpěl a bude trpět ještě více, až mu popraskají a pokožka se sloupe. Stál mezi dvěma strážci, se rty staženými nad vyceněnými zuby, rudý obličej znetvořený nenávistí.

„To mi zaplatíte životem,“ zasyčel. „I když zemřu, pojistil jsem se, abyste to odpykali.“

„Jednotka mstitelů!“ poznamenal Pitt suše. „Jak prozíravé! Po opalování musíte mít žízeň. Sedněte si, prosím. Ale, přines panu Massardeovi láhev jeho speciální minerální vody.“

Massarde velmi pomalu a s bolestí dosedl do měkkého koženého křesla. Když se usadil tak pohodlně, jak to jeho stav dovoloval, nabral zhluboka dech. „Jste šílenci, když si myslíte, že jste vyhráli. Na Kazimův konec čeká mnoho ctižádostivých důstojníků, kteří rychle nastoupí na jeho místo. Jsou stejně zkažení a krutí jako on. Do příštího východu slunce vás dostanou a nechají na pospas supům v poušti.“

Sáhl po lahvi s vodou, kterou mu Giordino podal, a zhltl její obsah. Bez dalšího mu Giordino podal novou.

Pitt musel přiznat, že Massarde má obdivuhodné nervy. Jednal, jako by měl nad situací úplnou kontrolu.

Massarde dopil druhou láhev a rozhlédl se po pracovně. „Kde je Verenne?“

„Je mrtvý,“ odpověděl Pitt stručně.

Poprvé se zdálo, že je Massarde překvapený. „Vy jste ho zavraždili?“

Pitt lhostejně vysvětlil: „Pokusil se probodnout Giordina. Hloupý nápad, vrhnout se s otvíračem dopisů na muže s pistolí.“

„Opravdu to udělal?“ zeptal se Massarde unaveně.

„Můžete vidět jeho tělo, chcete-li.“

„To mu není podobné. Byl to zbabělec. Asi jsem se v něm mýlil.“

Pitt s Giordinem si vyměnili pohled. Verenne už pod dozorem pracoval o dvě poschodí níže.

„Mám pro vás návrh,“ řekl Pitt.

„Co vy mi můžete navrhovat?“

„Změnil jsem názor. Když mi slíbíte, že zanecháte svých nekalých praktik, můžete odejít, nastoupit do svého vrtulníku a odletět z Mali.“

„Žertujete?“

„Vůbec ne. Čím dříve odtud zmizíte, tím lépe.“

„To nemůžete myslet vážně,“ vložil se do hovoru Brunone. „Ten muž je nebezpečný. Při první příležitosti se pomstí.“

„Ano, vždyť je to Škorpion. Je to tak, Massarde?“

Francouz zarytě mlčel.

„Jsi si jistý tím, co děláš?“ zeptal se Giordino.

„Nebudu o tom diskutovat,“ řekl Pitt stroze. „Chci, aby byl co nejdříve pryč, nejlíp ihned. Kapitáne Brunone, dejte Massardea eskortovat do jeho helikoptéry a dohlédněte, aby odletěl.“

Massarde se pomalu postavil. Spálená pokožka mu působila utrpení a stěží se udržel na nohou. Přes všechnu bolest se usmíval. Jeho mysl byla zase čilá. „Potřebuju několik hodin, abych si sbalil věci a osobní doklady.“

„Máte přesně dvě minuty na to, abyste opustil podnik.“

„Mohl bych se alespoň obléknout? Buďte trochu slušný, člověče.“

„Že vy mluvíte o slušnosti.“ Pitt zůstal lhostejný. „Kapitáne Brunone, odveďte toho zkurvysyna, než ho zabiju.“

Stačilo, aby kapitán kývl hlavou, a jeho muži popohnali klejícího Massardea do výtahu. Tři muži v pracovně ani nepromluvili, když z okna pozorovali pokořeného naboba, kterého strážní strčili do luxusního vrtulníku. Dveře se za ním zavřely a rotory se rozběhly v horkém vzduchu. Netrvalo ani pět minut a zmizel nad pouští severním směrem.

„Nabral kurz na severovýchod,“ poznamenal Giordino.

„Poletí do Libye,“ odhadoval Brunone. „A než se dostane ke svému pokladu, najde si tichý exil.“

Pitt zívl. „Jeho cíl nemá význam.“

„Měl jste ho zlikvidovat,“ zalitoval Brunone zklamaným tónem.

„Není třeba se vzrušovat. Nedožije se konce týdne.“

„Jak to můžete vědět? Pustil jste ho na svobodu. Proč? Má devět životů jako kočka. Na úžeh neumře.“

„Na úžeh ne.“ Pitt kývl na Giordina: „Nespletl sis kohoutky?“

„Neboj se.“

Brunone vypadal zmateně. „O čem to mluvíte?“

„Na slunci dostal Massarde žízeň,“ začal vysvětlovat Pitt.

„Žízeň? Stejně tomu nerozumím.“

„Al vylil minerálku a láhve naplnil vodou unikající v podzemním skladu odpadů.“

„Dá se to nazvat symbolickou spravedlností.“ Giordino si prohlédl prázdné lahve. „Vypil skoro tři litry.“

„Rozloží mu vnitřnosti a rozežere mozek. Zešílí.“ Pittův hlas opět řezal jako břitva, tvář jako vytesaná z kamene.

„Nemá tedy žádnou naději?“ žasl Brunone.

Pitt potřásl hlavou. „Yves Massarde zemře připoutaný řemeny k lůžku, řvoucí zoufalstvím. Jen bych si přál, aby ho viděly jeho oběti.“

Část V

TEXAS

60

10. června 1996

Washington, D.C.

Dva týdny po obležení Fort Foureau seděl admirál Sandecker v konferenčním sále hlavního štábu NUMA ve Washingtonu. V čele dlouhého stolu předsedal poradě. Byl zde i doktor Chapman, Hiram Yaeger a Rudi Gunn. Čekali, až na velké televizní obrazovce naskočí obraz. „Kdy má přijít signál?“ netrpělivě se dotazoval admirál.

Yaeger měl telefon u ucha. „Každou vteřinu má družice předat signál z Mali.“

Ještě nedomluvil a obrazovka blikla. Objevil se obraz. Pitt a Giordino seděli za stolem a před sebou měli pořadače a hromádky papírů. Dívali se do kamery. „Vidíte nás dobře?“ zeptal se Yaeger.

„Haló, Hirame,“ ozval se Pitt. „Jsme rádi, že vás vidíme a slyšíme. Obraz i zvuk je dobrý.“

„My vás také vidíme dobře. Už jsme netrpěliví.“

„Dobré ráno, Dirku,“ pozdravil admirál. „Co tvoje zranění?“

„Tady je odpoledne, admirále. A zranění se hojí rychle, děkuju.“

Když si Pitt ještě vyměnil přátelské pozdravy s ostatními, otevřel admirál diskusi. „Máme dobré zprávy,“ začal nadšeně. „Družicový průzkum jižního Atlantiku, před hodinou vyhodnocený počítačem, ukazuje, že růst rudé skvrny se zpomaluje. Yaegerovy projekce ukazují, že se brzy zastaví.“

„A je nejvyšší čas,“ dodal Gunn. „Zaznamenali jsme už pokles celkového množství kyslíku na Zemi o pět procent. Netrvalo by dlouho a pocítili bychom následky.“

„Do dvaceti čtyř hodin by musel být vydán zákaz jízdy automobilem ve všech spolupracujících zemích,“ konstatoval Yaeger. „Zastavil by se letecký provoz a továrny, chod moderního světa by ustrnul.“

„Naše úsilí stálo za to,“ potvrdil Chapman. „Vy a Albert jste objevili a odstranili zdroj syntetické aminokyseliny, která stimulovala populační explozi mikroorganismů v moři, a vědecký tým NUMA zjistil, že se té havěti reprodukce zoškliví, když ji vystavíme stopovému množství mědi.“

„Zjistili jste významný pokles kontaminace vtékající do Nigeru po zastavení jejího toku?“ zeptal se Pitt.

Gunn přikývl. „Téměř o třicet procent. Podcenil jsem intenzitu migrace spodní vody ze spalovny a úložiště škodlivého odpadu na jih od řeky. Pohybuje se písčitým a štěrkovým podložím Sahary rychleji, než jsem vypočítal v prvním přiblížení.“

„Jak dlouho potrvá, než znečištění klesne na bezpečnou hladinu?“

„Spolu s doktorem Chapmanem předpokládáme, že bude trvat jistě šest měsíců, než většina zbytkového množství odteče do oceánu.“

„Přerušení dalšího toku toxických látek znamenalo první a hlavní krok,“ prohlásil Chapman. „Poskytlo nám to čas na leteckou aplikaci částic mědi nad velkými plochami rudé skvrny. Myslím, že můžeme s čistým svědomím říci, že jsme zvrátili proces ekologické katastrofy, která by měla nedozírné následky.“

„Bitva však ještě není zdaleka vyhraná,“ připomněl Sandecker. „Samotné Spojené státy vracejí do atmosféry jen 58 procent kyslíku, který spotřebují. Jde o kyslík vyprodukovaný především planktonem v Tichém oceáně. Za dalších dvacet let, díky růstu automobilové a letecké dopravy a s pokračující devastací světových deštných pralesů, mokřin a bažin začneme kyslík spotřebovávat rychleji, než ho bude schopna příroda produkovat.“

„Kromě toho musíme stále bojovat proti chemickému otravování oceánů,“ dodal Chapman a pokračoval. „Rudá skvrna nás pěkně vyděsila, ale blízkost tragédie alespoň ukázala, jak je život lidstva a přírody kriticky blízko poslednímu doušku kyslíku.“

„Od okamžiku, kdy jste převzali Fort Foureau, uplynulo čtrnáct dnů,“ řekl Sandecker. „Jak se situace vyvíjí?“

„Myslím, že zatraceně dobře, skutečně,“ odpověděl Giordino. „Po zastavení všech dodávek odpadu jsme nechali solární reaktor běžet na plný výkon. Za dalších třicet šest hodin bychom měli zničit všechen průmyslový odpad z Massardeových podzemních skladů.“

„Co jste provedli se skladem nukleárního odpadu?“ zeptal se Chapman.

„Nejdříve jsme francouzským inženýrům a technikům dopřáli, aby se vzpamatovali a zotavili po útrapách v Tebezze,“ odpověděl Pitt. „Pak jsem je požádal, aby se vrátili do podniku, který projektovali a budovali. Souhlasili a dali dohromady maliské dělníky, aby prohloubili šachty pro skladovací komory až do tisíce pěti set metrů.“

„Bude tato hloubka dostatečná, aby ochránila organický život na Zemi? Například plutonium 239, jak všichni víme, má poločas rozpadu dvacet čtyři tisíce let.“

Pitt se usmál. „Aniž by to tušil, Massarde si vybral nejpříznivější polohu pro hlubinné úložiště. Tato část Sahary má geologicky velmi stabilní podloží. Po sta milionů let tu nedošlo k žádné poruše. Hranice pevninských ker jsou vzdálené a v plánované hloubce budeme dostatečně daleko od spodní vody. Odpad neohrozí život nikde na Zemi.“

„V čem budete jaderný odpad ukládat?“

„Bezpečnostní kritéria francouzských expertů jsou velmi přísná. Před uložením do podzemí se odpad zalije do betonového pláště a potom vloží do válců z nerezové ocele. Ty se dále zalijí do asfaltového obalu a uloží do litinového pouzdra. Nakonec je zabetonujeme do skalní vrstvy.“

Chapman se spokojeně usmál. „Blahopřeju, Dirku. Bude to opravdu prvotřídní úložiště.“

„Ještě jedna zajímavá zpráva,“ dodal Sandecker. „Naše a také mongolská vláda zavřely Massardeovy podniky na likvidaci nebezpečného odpadu v Mohavské poušti a v poušti Gobi po náhlé inspekci týmu mezinárodních vyšetřovatelů, kteří zjistili, že neodpovídají normám a jsou nebezpečné.“

„Také podnik v Austrálii zavřeli,“ dodal Chapman.

Pitt si oddechl. „Jsem rád, že je Massarde vyšachovaný z odvětví likvidace odpadu.“

„Když mluvíme o Škorpionovi, jak je na tom?“ zeptal se Giordino.

„Včera byl pohřben v Tripolisu,“ odpověděl Sandecker. „Agenti CIA hlásili, že než zemřel, zešílel a pokusil se sníst lékaře.“

„Perfektní konec,“ poznamenal Giordino ironicky.

„Mimochodem,“ řekl Sandecker, „prezident vám posílá nejupřímnější pozdravy a poděkování. Připravuje pro vás pochvalu za dosažený úspěch.“

Pitt a Giordino se na sebe podívali a pokrčili rameny.

Admirál tento nedostatek nadšení raději mlčky přešel. „Možná vás bude zajímat, že poprvé po dvaceti letech naše ministerstvo zahraničí začalo těsněji spolupracovat s novým maliským parlamentem. Zlepšení vztahů je z valné části zásluhou vašeho rozhodnutí o převádění všech zisků podniku ve prospěch sociálních programů tamní vlády.“

„Zdálo se nám to jako nejlepší řešení, protože my z toho těžit nemůžeme,“ prohlásil Pitt nasazuje si svatozář.

„Nemůže tam dojít k vojenskému puči?“ zeptal se Gunn.

„Bez Kazima se tvrdé jádro jeho důstojníků rozpadlo. Do jednoho se připlazili a odpřisáhli nehynoucí věrnost nové vládě.“

„Je to už měsíc, co jsme neviděli vaše škaredé zjizvené tváře osobně,“ usmál se Sandecker. „Na Sahaře váš úkol skončil. Kdy vás mohu očekávat zpět ve Washingtonu?“

„I blázinec a zmatky našeho hlavního města jsou proti pobytu tady lákavé,“ utrousil Giordino.

„Týdenní dovolená by bodla,“ navrhoval Pitt. „Musím něco odvézt domů a vyřídit si nějaké osobní věci. Pak je tu v poušti také menší historická zajímavost, kterou bych rád prozkoumal.“

„Texas?“

„Jak to víte?“

„St. Julien Perlmutter mi něco šeptl do ucha.“

„Byl bych za tu laskavost velmi vděčný, admirále.“

Sandecker shovívavě přikývl. „Myslím, že vám trochu volna dlužím.“

„Zařiďte prosím Julienovi, aby mohl co nejrychleji odletět do Mali.“

„Vzhledem k jeho sto osmdesáti kilům váhy,“ Sandecker na Pitta lišácky mrkl, „nevím, jak ho dostanete na velblouda.“

„A ještě méně si umím představit, jak ho donutíte šlapat v písku pod sálajícím sluncem,“ přisolil si Gunn.

„Pokud ho znám,“ díval se na ně pobavený Pitt z obrazovky, „jediné, co by ho přimělo k pochodu v poušti, by byla láhev dobře vychlazeného chardonnaye.“

„Abych nezapomněl,“ ožil Sandecker, „Australani jsou nadšení, že jste objevili Kitty Mannockovou a její letadlo. Podle sydneyských novin vás vyhlásili za národní hrdiny.“

„Mají plány na převezení jejích ostatků a vraku?“

„Akci chce financovat bohatý rančer, žijící blízko jejího rodiště. Má v plánu restaurovat letadlo a věnovat je muzeu v Melbourne. Zítra má na místo, které jste objevili, dorazit záchranný tým.“

„A co Kitty?“

„Až se její tělo vrátí, bude to národní svátek. Australský velvyslanec mi řekl, že se z celé země scházejí příspěvky na vybudování jejího památníku.“

„Naše země by měla přispět také, zvláště Jih.“

„Jaká je tu spojitost?“ zeptal se Sandecker se zájmem.

„Bude to Kitty, kdo nás přivede k Texasu,“ odpověděl vážným tónem Pitt. „Našel jsem ve vraku její deník. Popisuje v něm, že blízko místa ztroskotání objevila loď. Válečný obrněnec, pohřbený v písku.“

61

„Dobrý bože!“ vykřikl Perlmutter, když se z vrtulníku podíval dolů na mrtvou zemi ozářenou paprsky vycházejícího slunce. „Tudy jste šli?“

„Ano, tuto část pouště jsme ale přejeli na improvizované pozemní plachetnici. Teď letíme po naší trase, ale opačným směrem.“

Perlmutter cestoval do Alžíru vojenským letadlem a tam přestoupil na civilní linku do malého pouštního města Adraru v jižním Alžírsku. Krátce po půlnoci se sešel s Pittem a Giordinem, kteří pro něj přiletěli vrtulníkem, vypůjčeným od francouzského osazenstva Fort Foureau.

Když doplnili zásobu paliva, zamířili na jih. Brzy po svítání objevili pozemní plachetnici, ležící na boku, tam kde ji zanechali, když je zachránil arabský řidič kamionu. Přistáli a odmontovali staré křídlo, lanka a kola, která jim zachránila život. Díly přivázali mezi ližiny podvozku vrtulníku. Pak Pitt odstartoval a nabral kurz k rokli, kde u vraku odpočívaly ostatky letkyně.

Během letu si Perlmutter přečetl kopii stránek z jejího deníku, které dal Pitt pořídit. „Statečná žena,“ řekl s obdivem. „Zbývalo jí jen trochu vody, zvrtla si kotník, pohmoždila koleno a s primitivní berlí ušla šestnáct kilometrů.“

„To byla jen polovina cesty,“ připomněl mu Pitt. „Když objevila loď, dokulhala zpátky k letadlu.“

„Ano, tady je to napsáno,“ dodal Perlmutter a začal číst nahlas.

Středa, 14. října. Ještě větší horko. Začínám se cítit velmi bídně. Vydala jsem se roklí na jih, dokud se nerozšířila do širokého vyschlého řečiště. Vzdálenost odhaduju tak na 10 mil (16 km) od letadla. Nespala jsem dobře. V noci panuje krutá zima. Dnes odpoledne jsem našla podivnou loď napůl zasypanou pískem. Myslela jsem, že jde o halucinaci, ale když jsem se dotkla železných boků, přesvědčila jsem se, že je skutečná. Vlezla jsem dovnitř otvorem kolem kanónu a vyspala se tam. Konečně útočiště.

Čtvrtek, 15. října. Prohledala jsem vnitřek lodi. Je temný, mnoho jsem neviděla. Našla pozůstatky posádky. Velmi dobře zachované. Podle vzhledu uniforem tam musí být už dlouho. Přeletělo přes nás letadlo, nevím, zda loď vidělo. Nemohla jsem vylézt dost rychle, abych dala znamení. Letělo stejným směrem jako já. Tady mě nikdy nenajdou. Musím se vrátit k letadlu. Tam mě snad objeví. Teď vím, že jsem udělala chybu, když jsem letadlo opustila. Nikdo mé stopy nenajde, protože je vítr zanese pískem, jako blizard zasypává stopy ve sněhu. Poušť se mnou hraje svou hru a já nemám naději na vítězství.

Perlmutter umlkl. „Tím se vysvětluje, proč jste našli deník u letadla. Vrátila se s nadějí, že ji pátrací letadla u vraku najdou.“

„Jaká jsou její poslední slova?“ zeptal se Giordino.

Perlmutter obrátil stránku a četl dále.

Neděle, 18. října. Vrátila se k letadlu. Žádné stopy po zachráncích. Jsem vyřízená. Pokud mě někdo najde, až zemřu, vyřiďte mým blízkým, že lituju zármutku, který jim způsobím. Polibek mámě a tátovi. Vyřiďte, že jsem se snažila umřít statečně. Nemohu psát dál, nevládnu rukou–

Když Perlmutter skončil, mlčeli. Padl na ně smutek. Hrdinný boj Kitty o přežití je dojal. I když to byli drsní chlapi, museli bojovat se slzami.

„Mohla by mnoho mužů učit odvaze.“

Perlmutter přikývl. „Díky její vytrvalosti možná rozluštíme další velké tajemství.“

„Označila nám směr,“ potvrdil Pitt. „Zbývá nám jen pokračovat roklí na jih do starého řečiště a začít tam hledat.“

O dvě hodiny později ustala skupina australských výzkumníků v opatrné demontáži starého fairchildu a vzhlédla k obloze, kde se objevil vrtulník a zakroužil kolem místa ztroskotání. Australani s radostí poznali chybějící křídlo a části podvozku.

Pitt dosedl na rovinku nad roklí, aby skupinu nezasypal zvířeným pískem a prachem. Vypnul motory a zkontroloval čas. Bylo osm čtyřicet, dost brzy, aby využili několika hodin, než začne slunce žhnout naplno.

St. Julien Perlmutter se s námahou posunul na sedadle, aby se připravil vystoupit. „Na takové pastičky nejsem stavěný,“ zafuněl. Když otevřel dveře klimatizované kabiny, ovanul ho horký vzduch. Zatvářil se mučednicky.

Giordino mrštně vyskočil a rozhlédl se po známém místě.

Na okraj rokle se vyškrábal velký osmahlý Australan. „Haló, vy musíte být Dirk Pitt.“

„Jsem Al Giordino, Pitt je tam,“ ukázal palcem přes rameno.

„Ned Quinn. Vedu výkopové práce.“

Pitt zaúpěl, Quinn mu mohutnou tlapou drtil ruku. Masíroval si kotníky, když oznámil: „Přivezli jsme díly Kittyina letadla. Půjčili jsme si je před pár týdny.“

„Srdečný dík.“ Quinn měl hlas jako rašpli. „Skvělý nápad, zaplachtit si na poušti.“

„St. Julien Perlmutter,“ představil se tlouštík.

Quinn si poplácal pořádné břicho, visící mu přes pracovní kalhoty. „Zdá se, že nám oběma svědčí dobré jídlo a pití, pane Perlmuttere.“

„Nemáte náhodou trochu australského piva?“

„Chutná vám naše pivo?“

„Mám doma pro zvláštní příležitosti malou zásobu brisbaneského Castlemaine.“

„Vidím, že jste znalec, bohužel Castlemaine tu nemáme, ale mohu vám nabídnout láhev našeho Fosters.“

„To bych vám byl moc vděčný.“ Perlmutterovi na čele vyvstával pot.

Quinn odešel ke kabině nákladního auta a vytáhl z chladničky čtyři lahve. Vrátil se a podělil se s Američany.

„Kdy počítáte, že tu skončíte?“ přešel Pitt k věci.

Quinn se otočil a podíval se na rameno jeřábu, který byl připraven k vyzvednutí ostatků Kitty Mannockové a vraku na plošinu auta. „Tři čtyři hodiny, než dokončíme vyproštění, naložíme rakev a letadlo a důkladně je připevníme. Pak vyrazíme zpátky do Alžíru.“

Pitt vytáhl z kapsy deník a podal ho Quinnovi. „To je palubní deník Kitty. Půjčil jsem si ho, protože je tam zmínka o něčem, co po ztroskotání našla. Doufám, že by neměla námitky.“

„Určitě ne,“ řekl Quinn a pokynul dolů, kde ležela rakev s vlajkou se souhvězdím Jižního kříže. „Moji krajané jsou vám a panu Giordinovi vděční, že jste odhalili tajemství jejího zmizení a umožnili její návrat do rodné země.“

„Po tak dlouhé době,“ řekl Perlmutter tiše.

„Po tak dlouhé době,“ opakoval svým drsným hlasem Quinn a znělo to jako „Amen“.

Perlmuttera potěšilo, když Quinn před rozloučením trval na tom, aby si do vrtulníku vzali deset lahví piva. Australané se vyškrábali po svahu, aby poděkovali Pittovi a Giordinovi a potřásli si s nimi rukou. Když se vrtulník vznesl, Pitt zakroužil nad místem katastrofy jako hold letkyni a pak zamířil v jejích stopách k legendární lodi v poušti.

Cestu, kterou meandry se strmými svahy Kitty namáhavě zdolávala celé dny, urazili vzdušnou čarou za dvanáct minut.

„Oued Zarit,“ poznamenal Perlmutter. „Těžko uvěřit, že tu kdysi proudila řeka mezi zelenými břehy.“

„Oued Zarit,“ opakoval Pitt, „tak ji nazýval i náš starý americký prospektor. Podle něj začala vysychat před sto třiceti roky.“

„Správně. Trochu jsem studoval staré francouzské prameny, popisující tuto oblast. Někde zde byl kdysi přístav, kde se obchodovalo se zbožím, přivezeným karavanami, nebo se překládalo na říční čluny. Dnes už jeho přesnou polohu neznáme. Pohltila ho poušť, když nastalo nekonečné sucho a voda se ztratila v písku.“

„Existuje tedy teorie, že se Texas plavil proti proudu, dokud nenarazil na mělčinu a po poklesu hladiny se už nemohl vyprostit,“ shrnul Giordino.

„Není to jen teorie. V archivech jsem objevil prohlášení, které na smrtelném loži učinil člen posádky Texasu, jistý Beecher. Přísahal, že zbyl jediný, kdo z posádky přežil, a podrobně popsal poslední plavbu lodi přes Atlantik a proti proudu Nigeru a jeho přítoku, dokud neskončila na mělčině.“

„Jak můžete vědět, že to nebylo blouznění umírajícího?“ zeptal se Giordino.

„Svůj příběh popsal velmi podrobně a věrohodně,“ potvrdil Perlmutter autoritativně.

Pitt zpomalil stroj a pozoroval vyschlé koryto. „Prospektor také říkal, že Texas vezl zlatý poklad Konfederace.“

Perlmutter přikývl. „Beecher se o zlatě zmínil. V jeho výpovědi jsem také našel inspirující klíč, vedoucí k dosud utajeným dokumentům Lincolnova ministra války Edwina Stantona –“

„Myslím, že něco máme,“ přerušil ho Giordino a ukázal dolů. „Vpravo vyčnívá ze západního břehu velká duna.“

„Neleží na ní nápadný balvan?“ zeptal se vzrušeně Perlmutter.

„Ano, tu myslím.“

„Vylov ze zavazadel Schonstedtův detektor,“ požádal Pitt Ala. „Až budeš připravený, obletím znovu dunu.“

Giordino našel přístroj, zkontroloval zapojení baterií a nastavil citlivost. „Čidlo připraveno ke spuštění.“

„Dobře, vrátím se pomalu k duně,“ odpověděl Pitt.

Giordino spustil na laně čidlo detektoru deset metrů dolů. S Perlmutterem společně sledovali ručičku na stupnici frekvence. Když vrtulník přeletěl dunu, ručička poskočila a ozval se bzučák přístroje. Ručička se ustálila a pak přeskočila na druhou stranu stupnice, když čidlo přenesli od kladné polarity k záporné. Bzučák se rozezněl naplno.

„Vychyluje se mimo rozsah stupnice,“ jásal Giordino. „Dole musí být masa železa!“

Perlmutter byl opatrný. „Může to být také ten červenohnědý balvan. Asi tu jsou ložiska železné rudy.“

„To není balvan,“ křičel Pitt, „to je zrezavělý vrchol lodního komína!“

Když stabilizoval vrtulník nad dunou, oněměli. Až dosud v hloubi duše pochybovali, zda loď vůbec existuje. Teď už to věděli.

Určitě to byl Texas.

62

První vlna nadšení brzy opadla, když zjistili, že kromě vrcholu komína je loď zasypaná pískem. Trvalo by mnoho dní, než by stále se sesypávající písek odházeli lopatami.

„Duna se přes loď za šedesát pět let, kdy ji Kitty objevila, posunula,“ vysvětlil Perlmutter. „Vrak je pohřben příliš hluboko, než abychom k němu mohli proniknout. Tady pomůže jen velká mechanizace.“

„Napadá mě jiná možnost,“ navrhl Pitt.

Perlmutter se podíval na ohromnou mohylu písku a zavrtěl hlavou. „To nemůžeme sami zvládnout.“

„Bagr!“ Giordinovi svitlo v hlavě. „Jak dostávají zachránci bahno z vraků?“

„Čteš mi myšlenky,“ zasmál se Pitt. „Místo abychom použili vysokotlakou hadici, zavěsíme se tu s vrtulníkem nad dunou a rotor odfoukne písek.“

„To mi připadá riskantní,“ namítl Perlmutter. „Bude přítlačná síla rotoru stačit, aby odvála písek a přitom nás motor nevytáhl až bůhvíjak vysoko?“

„Duna se svažuje strmě ke hřbetu,“ ukázal Pitt. „Když vrchol snížíme o tři metry, měla by se nám ukázat paluba nástavby obrněnce.“

Giordino pokrčil rameny. „Za zkoušku nic nedáme.“

„Také si myslím.“

Pitt nalétl nad vrchol duny a použil jen tolik síly, aby udržel vrtulník ve statickém vznosu. Vzdušný proud vzbuzený rotorem uvedl písek do víru. Deset, dvacet minut dokázal Pitt udržet stabilitu a výšku vrtulníku. Okénky nebylo nic vidět, umělá písečná bouře všechna zakryla.

„Jak dlouho to turbíny vydrží?“ zeptal se Giordino. „Prach jim dává zle zabrat.“

„Ať jdou třeba do šrotu.“ Pitt byl jako buldok. „Musím se tomu dostat na kloub.“

Perlmutter si začínal představovat, jak na jeho těle vedle vraku vrtulníku radostně hodují supi z dalekého okolí. Šílený nápad obou přátel v něm vzbuzoval jen pesimismus, ale do jejich nadšeného řádění se neodvážil míchat.

Po půl hodině se konečně Pitt s vrtulníkem vznesl a současně uhnul na stranu. Upřeli oči dolů a čekali, až se písek a prach usadí. Minuty se zdály nekonečné.

Pak Perlmutter zařval, až přehlušil zvuk turbín.

„Vidím ji!“

Pitt seděl na opačné straně kabiny.

„Co vidíš?“

„Železné pláty a nýty – vypadá to jako kormidelna!“

Pitt vystoupil výše, aby rotory nevířily písek. Prašný oblak se částečně rozptýlil, částečně usadil. Objevila se kormidelna a asi dva čtvereční metry paluby nad komorou pro děla. Pohled na plavidlo ležící na poušti byl tak absurdní, že jim připomínal výjev z fantastického filmu.

Za deset minut po přistání, když Pitt a Giordino pomohli funícímu Perlmutterovi vylézt na dunu, se ocitli na palubě Texasu. Kormidelna byla zcela zbavená písku a skoro čekali, že se za jejími průzory náhle objeví překvapené oči kormidelníka.

Silné železné pláty, chránící dřevěnou komoru pro děla, pokrývala jen slabá vrstva rzi. Ještě na nich mohli vidět rýhy a důlky po zásazích seveřanských děl.

Průlez v zadní části malé nástavby sluneční žár téměř svařil, ale neodolal Pittovým a Giordinovým svalům a Perlmutterově hmotnosti a se skřípotem se otevřel. Podívali se na žebřík, vedoucí do tmy, pak na sebe.

„Myslím, že čest patří tobě, Pitte. Tys nás sem přivedl.“

Giordino shodil z ramen batoh a vyňal z něj svítilny, které by mohly ozářit basketbalové hříště. Tajemné útroby lodi zvaly dále, Pitt rozsvítil lampu a sestoupil po žebříku.

Boty se mu zabořily do písku, který sem průzory navál vzdušný vír. Kormidelní kolo, ztuhlé v čase, trpělivě čekalo, až se objeví kormidelník nebo jeho přízrak. Jinak byla v kormidelně pouze souprava hovorových trubek a převrácená vysoká stolička v rohu, zavátém pískem. U otevřeného poklopu, vedoucího na dělovou palubu, Pitt na okamžik zaváhal, zhluboka se nadechl a pak se spustil dolů do tmy.

Jakmile se nohama dotkl dřevěné paluby, skrčil se a opsal svítilnou kruh, aby viděl do každého rohu rozlehlého prostoru. Velká stoliberní děla Blakely a dvě devítipalcová, šedesátičtyřliberní děla byla z poloviny zasypána pískem, který sem vnikl střílnami. Přistoupil k jednomu blakely, pevně sedícímu na masivní dřevěné lafetě. Znal fotografie Mathewa Bradyho z éry války Severu proti Jihu. Teprve teď však ocenil monumentální rozměry těchto zbraní a musel se obdivovat síle mužů, kteří je obsluhovali.

Ovzduší dělové komory bylo tísnivé, ale panoval tu překvapující chládek. Paluba byla, až na děla, prázdná. Žádná vědra na oheň, nabijáky nebo granáty. Jako by zde někdo uklidil před předáním lodi k opravě do loděnice.

Pitt se otočil. Po žebříku nemotorně sestupoval Perlmutter a za ním Giordino.

„To je zvláštní,“ Perlmutter se rozhlížel kolem sebe. „Klamou mě oči, nebo je paluba prázdná jako mauzoleum?“

Pitt se usmál. „Vidíš dobře.“

„Dělostřelci zle pocuchali flotilu Unie. Jistě jich mnoho také padlo. Nejde mi na rozum, že tu po nich není ani památka.“

„Kitty Mannocková se v deníku zmiňuje o mrtvých námořnících,“ připomněl Giordino.

„Musí být dole,“ řekl Pitt. Zamířil světelný paprsek na schodiště vedoucí dolů do lodního trupu. „Navrhuji, abychom začali s kajutami mužstva, a strojovnou budeme pokračovat do důstojnických kajut.“

Pokračovali tedy jako omámení jedinečným dojmem z neuvěřitelného objevu. Vědomí, že jde o jediný úplný a neporušený obrněnec z doby občanské války, navíc s ostatky posádky na palubě, v nich prohlubovalo pocit až posvátné úcty. Pitt se cítil jako v přízračném snu.

V kajutách mužstva je zarazil truchlivý pohled. Ocitli se v umrlčí komoře. Mrtví leželi na palandách, seděli za stolem nebo leželi skrčení na podlaze, jak je zastihla smrt hladem nebo nemocí. Našli jich přes padesát. Sladkou vodu měli z řeky, ale propadlé břicho prozrazovalo smrt hladem či vyčerpáním. Oděvy byly z větší části z mrtvol strhány, nikde nebylo památky po lodních kufrech nebo osobních předmětech.

„Někdo to tu důkladně prohledal.“

„Beecher před smrtí řekl, že loď přepadli bandité z pouště, jak je nazýval. Podle všeho Tuaregové,“ vysvětlil Perlmutter.

„Museli mít hodně odvahy, když pouze se starými mušketami a kopími napadli obrněnou loď,“ poznamenal Giordino.

„Lákalo je zlato. Beecher také řekl, že kapitán nakupoval za zlato potraviny od příslušníků kmenů, žijících v poušti. Jakmile se to dozvěděli, Tuaregové se možná několikrát pokusili loď napadnout. Pak se rozhodli postupovat lstivěji, obklíčili ji a posádku odřízli od dodávek potravin. Čekali, dokud je nezkosil hlad, tyfus nebo malárie. Pak jim nic nebránilo vpadnout na loď a vyplenit ji včetně zlata. Zanechali tu jen mrtvé a děla, příliš těžká na to, aby je mohli odvléci.“

„Na zlato tedy můžeme zapomenout,“ poznamenal Pitt zamyšleně. „Je dávno pryč.“

Perlmutter se usmál. „Dnes skutečně nezbohatneme.“

V přítomnosti tolikeré smrti se nechtěli déle zdržovat. Vydali se chodbou dále a vešli do strojovny. Mezi kulatými okénky visely lopaty, v zásobnících ještě bylo uhlí. Ve světlech lamp se matně zaleskly mosazné trubky, příruby a pouzdra přístrojů. Nezkorodovaly zásluhou suchého vzduchu. Až na prach, který na všem ležel, vypadaly parní stroje a kotle jako připravené k provozu.

Paprsek světla zachytil postavu muže, opřeného hlavou o pracovní stolek. Vedle převráceného kalamáře, z něhož se na stůl vylil inkoust, ležely pod mužovou rukou zažloutlé listy papíru.

Pitt opatrně vytáhl ten vrchní a začal číst.

Konám svou povinnost, dokud mě síly neopustí. Zanechávám tu svoje věrné stroje v nejlepším pořádku. Dopravily nás spolehlivě přes Atlantik, ani jednou nevynechaly. Jsou výkonné, jako když opustily richmondskou loděnici. Odkazuju je lodnímu inženýrovi, který přijde po mně a odpluje s touto skvělou lodí bojovat proti nenáviděným Yankeeům. Bože, ochraňuj Konfederaci.

Hlavní inženýr Texasu,

Angus O’Hare

„Byl to muž oddaný své věci,“ pronesl Pitt s uznáním.

„Takoví se dnes už nerodí,“ dodal Perlmutter.

Když opustili hlavního inženýra O’Harea, vedl je Pitt podél dvou velkých parních strojů a kotlů chodbou k důstojnické jídelně a kajutám důstojníků. Byly čtyři a v každé ležel jeden důstojník na lůžku. Věnovali jim tichou vzpomínku. Ocitli se před zadní přepážkou, v níž byly osazené mahagonové dveře.

„To je jistě kapitánova kajuta,“ prohlásil Pitt.

Perlmutter přikývl. „Byl to fregatní kapitán Mason Tombs. Podle toho, co jsem četl o hrdinském boji, při němž dokázal Texas provést přesilou Seveřanů z Richmondu až na otevřený Atlantik, musel to být velmi statečný muž.“

Pitt překonal pocit posvátné úcty, otočil kulatou klikou a otevřel dveře. Náhle ho Perlmutter chytil za ruku.

„Počkej!“

Pitt se na něj překvapeně podíval: „Proč? Čeho se obáváš?“

„Myslím, že najdeme něco, co by nikdo neměl spatřit.“

„Může být něco hroznější, než co jsme už viděli?“ otázal se Giordino.

„Víte něco, o čem my nevíme, Juliene?“

„Já – neřekl jsem vám, co jsem našel ve Stantonových tajných dokumentech.“

„Řekneš nám to později,“ odbyl ho Pitt netrpělivě. Namířil svítilnu dovnitř a rázně vkročil do kajuty.

Kajuta se ve srovnání s moderní kapitánskou kajutou zdála malá a těsná. Obrněnce z doby občanské války však nebyly určené pro dlouhý pobyt na moři. Za bojů na řekách a v mořských zátokách opouštěly přístav na dobu zřídka delší než několik dnů.

Jako z ostatních místností, i odtud zmizely všechny předměty a zařízení, které nebyly přišroubované nebo jinak pevně připojené. Tuaregové, kteří nebyli vybavení nářadím, ignorovali v kajutách všechno, co bylo napevno zabudované nebo připevněné. Takže v kapitánské kajutě zůstaly k lodní přepážce přišroubované police i barometr, třebaže s rozbitým sklem. Z nepochopitelného důvodu také houpací křeslo, stejně jako stolička v kormidelně.

Svítilna vrhla světlo na dvě těla. Jedno odpočívalo na lůžku, druhé jakoby dřímalo v houpacím křesle. Nahá mrtvola na lůžku ležela na boku, otočená ke stěně, tak jak ji lupiči nechali, když ji svlékli a vytáhli žíněnku a lůžkoviny. Na hlavě a tváři byly zřetelné chomáče ryšavých vlasů a vousů.

Giordino se připojil k Pittovi, který pozorně studoval mrtvé tělo v křesle. V jasném světle svítilny se tmavohnědá barva kůže a její struktura podobaly pokožce Kitty Mannockové. Mumifikovalo je suché horko pouště. Muž byl oblečený ve staromódním jednodílném spodním trikotu.

I vsedě působil mrtvý dojmem dosti velikého muže. Obličej měl velmi vyzáblý, s výraznou bradou a vousem, odstávající uši. Oči měl zavřené, jako by právě usnul, obočí husté a krátké, na koncích jako zastřižené v šíři očí.

„Ten muž jako by vypadl z oka Lincolnovi,“ poznamenal Giordino.

„To je Abraham Lincoln,“ ozval se Perlmutter ode dveří. Přestože se opíral o lodní přepážku, pomalu klesl k zemi. Připomínal velrybu, dosedající na mořské dno. Jako hypnotizovaný zíral na mrtvolu v houpacím křesle.

Pitt se na Perlmuttera skepticky a zároveň starostlivě podíval. „Jako renomovaný historik jsi teď úplně mimo, uvědomuješ si to?“

Giordino si k němu ihned klekl a podal mu láhev s vodou. „To je tím horkem.“

Perlmutter mávnutím vodu odmítl. „Bože, ó Bože! Sám tomu nemohu uvěřit. Ale Stanton, Lincolnův ministr války, ve svých tajných dokumentech tu pravdu přiznal.“

„Jakou pravdu?“ zeptal se Pitt.

Ticho. Pak se ozval šepot. „Lincoln nebyl zastřelen Johnem Wilkesem Boothem ve Fordově divadle. On sedí tady, v tom houpacím křesle.“

63

Pitt pozoroval Perlmuttera a nedokázal pochopit dosah jeho slov. „Atentát na Lincolna je jednou z nejdůležitějších a také nejdůkladněji zpracovanou událostí amerických dějin. V divadle bylo více než sto svědků. Jak můžeš tvrdit, že se to nestalo?“

„K atentátu skutečně došlo, ale jeho obsazení naplánoval Stanton jinak. Použil k tomu herce, který se velmi podobal Lincolnovi. Den před zinscenovaným atentátem zajali Lincolna konfederovaní a propašovali ho přes linii Seveřanů do Richmondu, kde ho drželi jako rukojmí. Tato část příběhu se opírá o jinou výpověď na smrtelném lůžku. Učinil ji kapitán kavalerie konfederovaných, který únos provedl.“

Pitt se podíval na Giordina a zase na Perlmuttera. „Nejmenoval se ten jižanský kapitán náhodou Neville Brown?“

Perlmutterovi klesla brada. „Jak to víš?“

„Od starého amerického prospektora, pátrajícího po Texasu a jeho zlatém pokladu. Řekl nám o Brownovi.“

Giordino vytřeštil oči. „Brali jsme to jako povídačku od táboráků prospektorů.“

„Mně můžete věřit,“ Perlmutter nedokázal odtrhnout oči od těla v křesle. „Nejde o pohádku. Plán únosu vypracoval pobočník prezidenta Konfederace v naději, že zachrání Jih. Generál Grant utahoval smyčku kolem Richmondu a Sherman pochodoval na sever, aby udeřil na Leeovu virginskou armádu zezadu. To znamenalo, že je válka pro Konfederaci prohraná, a každý to věděl. Nenávist k odtrženým státům nebyla v Kongresu žádným tajemstvím. Davis a jeho vláda se obávali, že po vítězství se Sever Konfederaci krutě pomstí. Pobočník – jeho jméno se nedochovalo – přišel s divokým nápadem zajmout Lincolna a použít ho pro nátlak při vyjednávání o podmínkách kapitulace.“

„Nebyl to tak špatný nápad,“ usoudil Giordino a posadil se na zem.

„Kromě pro starého Edwina Stantona. Ten plán zmařil.“

„Nechtěl se dát vydírat,“ konstatoval Pitt.

„Ano, a měl i další důvody. K Lincolnovu dobru přičtěme, že naléhal, aby Stanton v jeho kabinetu zastával funkci ministra války. Byl přesvědčený, že Stanton je pro tu práci nejlepší. Přestože Lincolna neměl rád, a dokonce se o něm vyjádřil, že je ‚primitivní gorila‘. Stanton v prezidentově zajetí viděl spíše výhodnou příležitost než pohromu.“

„Jak Lincolna unesli?“ zeptal se Pitt.

„Vědělo se, že prezident si skoro denně dopřává projížďku kočárem do okolí Washingtonu. Jižanští kavaleristé v uniformách Unie, vedení kapitánem Brownem, při jedné z projížděk přemohli Lincolnův vojenský doprovod a propašovali ho přes řeku Potomac na území pod kontrolou Konfederace.“

Pitt si dával fakta dohromady obtížně. Že by byl historický fakt, který měl od dětství vštípený jako evangelium, podvodem? „Jaká byla Stantonova první reakce?“

„Naneštěstí pro Lincolna byl Stanton první, kdo se o události od přeživších členů ozbrojeného doprovodu dozvěděl. Předvídal paniku a rozhořčení občanů, kdyby se dozvěděli, že prezident byl zajat nepřítelem. Rychle neštěstí zastřel pláštíkem tajemství a vymyslel krycí legendu. Šel tak daleko, že Mary Todd Lincolnové řekl, že její manžel odjel s tajným posláním do štábu generála Granta a několik dní se nevrátí.“

„Těžko uvěřit, že se z plánu nic neprozradilo,“ skepticky namítl Giordino.

„Stanton byl nejobávanějším mužem ve Washingtonu. Když někoho zavázal k dodržení tajemství, pak je dotyčný úzkostlivě zachoval až do smrti, protože jinak si mohl být jistý, že Stanton jeho smrt urychlí.“

„Nevyšel by komplot najevo, až by Davis oznámil, že Lincolna zajali, a sdělil svoje podmínky kapitulace?“

„Stanton byl velmi vychytralý. Uhodl záměry nepřítele do několika hodin po Lincolnově zajetí. Zalarmoval generála velícího obraně Washingtonu, a jakmile Davisův kurýr překročil s bílým praporem bitevní linii, dal si ho ihned předvést. Viceprezident Johnson, státní tajemník William Henry Seward ani jiný člen vlády neměli tušení, co se stalo. Stanton v tajné odpovědi na Davisovy návrhy odmítl jakékoli vyjednávání a vzkázal mu, že utopí-li Lincolna v James River, jen tím všem prospěje.

Davise Stantonova odpověď ohromila. Představte si jeho dilema. Konfederace zaniká v plamenech. On má vůdce Unie v zajetí. Vysoce postavený člen vlády Spojených států mu sděluje, že pokud jde o ně, může si Davis Lincolna nechat. Před Davisem náhle vyvstala hrozba, že ho možná vítězní Yankeeové oběsí. Když selhal jeho plán na záchranu Jihu a nechtěl-li mít na svědomí Lincolnovu smrt, musel dočasně vyřešit situaci tím, že ho poslal jako zajatce na palubu Texasu. Davis doufal, že obrněnec prorazí námořní blokádu, odveze do bezpečí zlatý poklad a současně i Lincolna mimo dosah Unie. Někam, kde by mohl sloužit jako rukojmí pro případ budoucího vyjednávání, až na Severu převládnou hlavy chladnější než Stantonova. Pro Jih bohužel nic z toho nevyšlo.“

„Stanton zinscenoval atentát a Texas zmizel v Atlantiku.“

„Ano,“ potvrdil jeho domněnku Perlmutter. „Jeffersona Davise po válce na dva roky uvěznili. O Lincolnově únosu nikdy nepromluvil. Obával se hněvu Unie a odplaty vůči Jihu. Rozhodně nechtěl narušit rodící se proces jeho obnovy.“

„Jak dokázal Stanton sehrát divadlo s Lincolnovou vraždou?“ zeptal se Giordino.

„Podivnější příběh v americké historii neexistuje. Ohromující skutečností je, že Stanton najal Johna Wilkese Bootha, aby akci zrežíroval i sehrál. Booth znal herce postavou podobného Lincolnovi. Stanton do plánu zasvětil generála Granta a společně oznámili, že se s Lincolnem sejdou ono odpoledne a Grant odmítne pozvání jít do Fordova divadla. Stantonovi agenti také podali Mary Todd Lincolnové drogu. V době, kdy se nepravý Lincoln objevil, aby ji pozval do divadla, byla natolik omámená, že záměnu nepoznala.

Obecenstvo v divadle, dost vzdálené od prezidentské lóže, než aby podvod odhalilo, domnělého Lincolna přivítalo potleskem. Booth splnil, co měl, nic netušícího herce střelil zezadu do hlavy a pak skočil na jeviště a unikl. Smrtelně postřeleného pak odnesli do domu přes ulici naproti divadlu, s obličejem zakrytým šátkem. Stanton se postaral o zbytek scény.“

„U úmrtního lože přece byli svědci,“ namítl Pitt. „Vojenští lékaři, ministři a Lincolnovi pobočníci.“

„Lékaři byli Stantonovi přátelé a agenti,“ unaveně vysvětlil Perlmutter. „Nikdy se nedozvíme, jak byli oklamáni ostatní. Stanton se o tom nezmiňuje.“

„A konspirace za účelem zabití viceprezidenta Johnsona a státního sekretáře Sewarda? Nepatřila také ke Stantonovu plánu?“

„Kdyby je odstranil, stal by se nástupcem v prezidentském úřadě on. Ale muži, které Booth najal, svůj úkol zpackali. Po nástupu Johnsona i Stanton několik týdnů vystupoval jako diktátor. Vedl pátrání po spiklencích, jejich, zatčení a vyšetřování, dirigoval bleskový soudní proces a popravu. Rozšířil také v zemi zprávu, že Lincoln byl zavražděn agenty Jeffersona Davise v zoufalém pokusu o zvrácení vývoje války.“

„Stanton dal zabít také Bootha, aby nemohl mluvit,“ usoudil Pitt.

Perlmutter zavrtěl hlavou. „Ve stodole Garrettovy farmy, zničené požárem, zastřelili někoho jiného. Pitvu a identifikaci zfalšovali. Booth uprchl a žil mnoho let. Nakonec v roce 1903 spáchal v Enidu v Oklahomě sebevraždu.“

„Někde jsem se dočetl, že Stanton spálil Boothův deník,“ poznamenal Pitt.

„To je pravda,“ potvrdil Perlmutter. „Stanton podnítil veřejné mínění proti poražené Konfederaci. Lincolnovy plány na pomoc a obnovu Jihu skončily v hrobě ve Springfieldu.“

„Ta mumie tady v houpacím křesle,“ zašeptal Giordino s upřímnou úctou, „v obrněnci Konfederace, zasutém písečnou dunou uprostřed Sahary, je tedy opravdu Abraham Lincoln?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ odpověděl Perlmutter. „Anatomické vyšetření totožnost nepochybně potvrdí. Pokud si pamatujete, do Lincolnova hrobu vnikli lupiči, ale byli zadrženi dříve, než mohli tělo uloupit. Utajeno přitom zůstalo, že úřední činitelé, kteří měli připravit tělo k pohřbení, objevili, že mají co dělat s jinou mrtvolou. Z Washingtonu však přišel příkaz, aby mlčeli a hrobku upravili tak, aby už nikdy nemohla být otevřena. Na rakve Lincolna a jeho syna Tada navršili sto tun betonu, aby prý už nikdo nemohl hrob znesvětit. Tak zněla oficiální verze. Ve skutečnosti šlo o pohřbení svědectví o hrdelním zločinu.“

„Uvědomuješ si, co to znamená?“ zeptal se Pitt.

„Co si mám uvědomit?“

„Chystáme se změnit minulost. Jakmile oznámíme, co jsme zde objevili, musí se přepsat nejtragičtější událost v dějinách Spojených států.“

Perlmutter se na Pitta zděšeně podíval. „Nevíš, co říkáš. Abraham Lincoln je ctěný jako svatý i jako prostý muž, je nejen součástí americké historie, ale i lidové víry, historických knih, básní a románů. Ti, kdo ho zavraždili, z něj učinili mučedníka, který bude uctíván po staletí. Když zveřejníme, že atentát byl Stantonovou inscenací, otřese to Lincolnovým obrazem v myslích lidí a Amerika bude duchovně chudší.“

Pitt vypadal velmi unavený, ale výraz jeho tváře neztratil nic z neochvějnosti a oči mu zářily přesvědčením. „Nikdo nebyl pro svou poctivost uctíván více než Abraham Lincoln. Nikdo neměl tak pevné morální zásady a necítil s lidem tolik jako on. Že zemřel za tak zrádných a nespravedlivých okolností, ho zabilo dvakrát, protože se tak stalo jako protiklad všemu, co zastával on. Jeho ostatky si zasluhují poctivý pohřeb. Jsem přesvědčený, že by si přál, aby příští generace lidu, kterému tak věrně sloužil, znaly pravdu.“

„Souhlasím s tebou,“ prohlásil pevně Giordino. „Budu poctěn, když budu stát vedle tebe, až se zvedne opona.“

„Vzbudí to pobouření,“ Perlmutter lapal po dechu, jako by mu někdo svíral hrdlo. „Dobrý Bože, Dirku, cožpak to nechápeš? Je to věc, kterou je lépe nechat zahalenou tajemstvím. Národ se to nesmí nikdy dozvědět.“

„Teď mluvíš jako arogantní politik nebo byrokrat, hrající si na boha, když chce před veřejností zatajit pravdu pod scestnou záminkou národní bezpečnosti, nemluvě o řečech, že jde o národní zájmy.“

„Tak vy to chcete udělat,“ promluvil Perlmutter přiškrceným hlasem. „Chcete ve jménu pravdy vyvolat národní pobouření.“

„Juliene, ty podceňuješ Američany, stejně jako to dělávají muži a ženy v Kongresu a v Bílém domě. Lidé se s objevem vyrovnají a Lincolnův obraz zazáří jasněji než kdykoli předtím. Lituji, příteli, ale já si odhalení pravdy nedám vymluvit.“

Perlmutter pochopil, že je nepřesvědčí. Složil ruce na velkolepém břiše a povzdechl si. „Tak dobře, přepíšeme poslední kapitolu války Severu proti Jihu a postavíme se spolu před popravčí četu.“

Pitt se podíval na postavu v křesle, studoval ty dlouhé nohy a ruce, unavený a vznešený obličej. Když promluvil, zněl jeho hlas tiše, sotva slyšitelně.

„Byl tu uvězněný sto třicet let. Myslím, že přišel čas, aby se starý Poctivý Abe vrátil domů.“

64

20. června 1996

Washington D.C.

Zpráva o objevení Lincolnových ostatků a odhalení Stantonova podvodu vzrušily celý svět. Tělo bylo se všemi poctami vyzvednuto z lodi a dopraveno do Washingtonu. Ve všech amerických školách se děti učily nazpaměť a recitovaly gettysburský projev, stejně jako jejich prarodiče.

V hlavním městě následovala jedna oslava za druhou. Pět žijících exprezidentů i prezident vládnoucí složili hold dávno zesnulému předchůdci u otevřené rakve na katafalku v rotundě Kapitolu. Projevy byly nekonečné, politici se předháněli v prokládání svých řečí citáty z Lincolna a z Carla Sandburga, jeho největšího životopisce.

Tělesné pozůstatky šestnáctého prezidenta nepřevezli na hřbitov do Springfieldu. Na prezidentův příkaz byl připraven hrob přímo v Lincolnově památníku před slavnou sochou z bílého mramoru. Neprotestoval nikdo, dokonce ani kongresmani z Illinois. Den pohřbu byl vyhlášen za státní svátek a miliony lidí v celé zemi sledovaly v televizi smuteční obřady ve Washingtonu. S posvátnou úctou se dívaly do obličeje muže, který vedl zemi v jejích nejtěžších časech.

Od rána do noci se na obrazovce stěží objevil jiný pořad, programy se zcela přizpůsobily velké události. Moderátoři prožívali horečné chvíle.

Kongres projevil vzácnou shodu a odhlasoval financování projektu na vyproštění Texasu z písku pouště a na jeho dopravu z Mali do Spojených států, kde po konzervaci zaujme trvalé místo na washingtonském Mallu. Ostatky členů posádky byly slavnostně a za zvuků vojenské kapely hrající Dixie pohřbeny na hřbitově Konfederace v Richmondu.

Kitty Mannockovou i s jejím letounem dopravili do Austrálie, kde její ostatky davy lidí slavnostně a bouřlivě přivítaly. Byla pohřbena v canberrském Vojenském muzeu. Věrný fairchild byl restaurován a je vystaven vedle Jižního kříže, slavného letadla sira Charlese Kingsford-Smitha, který v něm vykonal proslulé dálkové lety.

Až na přítomnost několika fotografů a dvou reportérů proběhl ceremoniál na počest Haly Kamil a admirála Sandeckera za jejich zásluhy o zneškodnění rudé skvrny v oceánu a záchranu života na planetě bez pozornosti veřejnosti. Mezi řadou projevů stačil prezident předat oběma čestné medaile, udělené jim zvláštním usnesením Kongresu. Hala se vrátila do New Yorku, kde bylo na její počest svoláno mimořádné zasedání Spojených národů. Neubránila se dojetí, když ji Valné shromáždění odměnilo nejdelšími ovacemi ve své historii.

Sandecker se vrátil do NUMA, obnovil si kondici v tělocvičně a začal plánovat nový projekt podmořského výzkumu. Začal pro něj běžný pracovní den.

Doktor Darcy Chapman a Rudi Gunn byli nominováni jako společní kandidáti na Nobelovu cenu, ale pochybovali, že ji získají, a z poprasku kolem nominace se rádi vrátili do vod jižního Atlantiku, aby studovali další důsledky rudé skvrny na mořský život. Doktoru Franku Hopperovi se podařilo uniknout z nemocnice, aby se mohl společně s nimi nalodit na výzkumnou loď. Tvrdil, že se nikde lépe nezotaví.

NUMA udělila Hiramu Yaegerovi tučnou prémii a deset dní mimořádné dovolené. Vzal rodinu do Disney Worldu a sám se zúčastnil semináře o využití počítačů v archivech.

Generál Hugo Bock dohlédl, aby vojáci, kteří přežili teď už legendární bitvu o Fort Foureau, a příbuzní padlých obdrželi medaile za statečnost a velkorysou finanční odměnu. Sám se rozhodl na vrcholu své kariéry odejít na odpočinek a usídlil se v krásné vesničce v bavorských Alpách.

Jak Pitt očekával, plukovník Levant byl povýšen na generála, Organizace spojených národů mu udělila medaili za zásluhu o mír a byl jmenován nástupcem generála Bocka.

Když se kapitán Pembroke-Smythe v rodinném sídle v Cornwallu zotavil ze svých zranění, byl povýšen na majora a vrátil se ke svému pluku. Přijala ho královna a udělila mu řád za statečnost před nepřítelem. V současné době slouží ve speciální jednotce.

St. Julien Perlmutter měl radost, že se při odhadu reakce americké veřejnosti na převratný objev nejmilovanějšího prezidenta a na Stantonovu zradu mýlil a křivdil jí. Četné historické společnosti a instituce výrazně ocenily jeho podíl na objevu – jejich čestnými uznáními mohl pokrýt celou jednu stěnu ve svém domě.

Alu Giordinovi se podařilo vypátrat pianistku, se kterou se setkal na Massardeově lodi na Nigeru. Naštěstí byla svobodná a z jakéhosi nepochopitelného důvodu, jak se alespoň Pittovi zdálo, v Giordinovi našla zalíbení a přijala jeho pozvání na výlet za potápěním v Rudém moři.

Pokud jde o Dirka Pitta a Evu Rojasovou…

65

25. června 1996

Monterey, Kalifornie

Na poloostrově Monterey znamenal červen vrchol turistické sezóny. Auta a rekreační vozidla se po vyhlídkové trase Seventeen-Mile Drive mezi Monterey a Carmelem pohybovala nárazník na nárazníku. Na Cannery Row se tlačili výletníci a lidé na dovolené prokládali nákupní horečku návštěvami malebných restaurací, nabízejících rybí a jiné mořské speciality spolu s výhledem na moře.

Přijížděli, aby si zahráli golf na Pebble Beach, viděli Big Sur a vyfotografovali si na Point Lobos západ slunce. Procházeli se mezi vinnými sklepy, obdivovali letité cypřiše a potloukali se podél zátok. Dávali se unášet hřmícím příbojem, pohledem na elegantní let pelikánů a podivovali se štěkajícím tuleňům.

Evini rodiče zůstávali k nádhernému okolí už téměř imunní, protože žili v rustikálním domě v Pacific Grove už třicet dva let. Štěstí, že bydlí na tak nádherném místě kalifornského pobřeží, považovali za samozřejmost. Jen když Eva přijela domů, přinášela s sebou vzruch. Vždyť poloostrov stále viděla očima teenagera, který se dívá na své první, opravdu vlastní auto.

Kdykoli přijela, vytáhla rodiče z pohodlí jejich domu a donutila je, aby s ní obdivovali nové krásy okolí. Tentokrát však její návštěva měla jiný ráz. Nenutila rodiče ani na vyjížďky na kole, ani aby si s ní šli zaplavat do svěžích vln Pacifiku. Neměla náladu na nic kromě apatického bloumání kolem domu.

Evu z nemocnice propustili před dvěma dny a zatím se pohybovala na kolečkovém křesle. Zotavovala se ze zranění, která utrpěla ve Fort Foureau. Zubožené tělo, vyčerpané pobytem v Tebezze, rychle okřálo pořádnými dávkami zdravého jídla. Přidalo jejímu štíhlému pasu jeden palec na objemu, ale až jí vyhojené zlomeniny dovolí, přírůstku se cvičením rychle zbaví.

Tělo se sice zotavovalo, ale duši trápila absence zpráv od Pitta. Od okamžiku, kdy je všechny z trosek legionářské pevnosti převezli letadlem do Mauretánie a odtud do nemocnice v San Francisku, jako by se propadl do hlubin kosmu. Zatelefonovala admirálu Sandeckerovi, ale dozvěděla se pouze, že Pitt je stále ještě na Sahaře.

„Pojď mě doprovodit na golf,“ zval ji otec ráno. „Ať se dostaneš trochu z domu.“

Podívala se do přimhouřených šedých očí a usmála se. Tátovy neposlušné šediny žádný kartáč nezkrotí, pomyslela si. „Vždyť se ani nedokážu trefit do míčku.“

„Myslel jsem, že bys mohla jezdit v golfovém vozíku.“

Zamyslela se a přikývla. „Proč ne?“ Zdravou rukou si promasírovala prsty na nohou. „Ale jen když mě necháš řídit.“

Matka jí pomohla přestoupit do rodinného chrysleru. „Dej na ni pozor, ať si neublíží!“ nabádala důtklivě manžela.

„Slibuju, že ji dovezu zpět ve stavu, v jakém ji unáším,“ zažertoval.

Na městském golfovém hřišti odpálil pan Rojas míček ke čtvrté jamce po hracím poli, táhnoucím se kolem majáku Point Pinos. Pozoroval míček, který dopadl do písečné překážky. Zakroutil hlavou a uložil hůlku do pytle.

„Slabý úder,“ zabručel zklamaně.

Eva si sedla za volant vozíku a ukázala na lavičku na vyhlídce. „Nebude ti, tati, vadit, když vynechám pět příštích jamek? Je tak krásný den. Ráda bych si sedla a jen tak se dívala na oceán.“

„Ale jistě, zlato. Stavím se pro tebe, až se budu vracet ke klubovně.“ Pomohl jí usadit se pohodlně na lavičce, mávl na pozdrav a odjel ve vozíku se třemi spoluhráči.

Nízko nad hladinou ležela lehká mlha, ale Eva dobře viděla křivku pobřeží zátoky, načrtnutou až k Monterey a dál, téměř přímou čarou na sever. Moře bylo tiché a vlny se převalovaly jako hřbety zvířat, hrabajících se v rozlehlých polích chaluh. Vdechovala vzduch nasycený pronikavou vůní mořských řas, zachycených na skalnatém pobřeží, a pozorovala artistické kousky mořské vydry, dovádějící mezi chaluhami.

Vzhlédla, když nad ní klouzavým letem přeletěl skřehotající mořský racek. Pomalu za ním otáčela hlavu a její zrak utkvěl na muži, stojícím opodál.

„Ty a já a zátoka Monterey,“ řekl tiše.

Pitt se šťastně usmíval a v jeho pohledu byla nesmírná láska, když se na něj překvapená Eva nevěřícíma a současně radostnýma očima dlouze zadívala. Ale to už seděl vedle ní a objal ji.

„Ach Dirku, Dirku! Ani jsem nedoufala, že přijedeš. Myslela jsem, že všechno skončilo –“

Zavřel jí ústa polibkem a podíval se do zářivých, jasně modrých očí, které se začínaly mlžit slzami, stékajícími po zrůžovělých tvářích.

„Měl jsem ti dát vědět, ale můj život byl ještě před dvěma dny chaos.“

„Je ti odpuštěno,“ řekla vesele. „Ale jak jsi zjistil, kde jsem?“

„Díky tvé matce, je tak milá. Nasměrovala mě. Najal jsem si golfový vozík a objížděl hřiště, dokud jsem nezahlédl opuštěný balíček polámaných kostiček, jak se smutně dívá na moře.“

„Jsi blázínek,“ zajásala a šťastně ho znovu políbila.

Opatrně Evu uchopil a zvedl. „Rád bych se tu s tebou díval na vlny, jak se valí z Pacifiku, ale čeká nás cesta. Bože, s tou sádrou jsi ale těžká!“

„Proč odtud spěcháš?“

„Musíme si zabalit věci a chytnout letadlo,“ odpověděl a uložil ji do vozíku.

„Letadlo? A kam?“

„Do malé rybářské vesnice na západním pobřeží Mexika.“

„Ty mě chceš unést do Mexika?“ zasmála se s uslzenou tváří.

„Na palubu lodi, kterou jsem najal.“

„Pojedeme na zábavní plavbu?“

„Svého druhu ano,“ usmál se záhadně. „Poplujeme na ostrov zvaný Clipperton Island a budeme hledat poklad.“

Po cestě na parkoviště u klubovny prohlásila: „Myslím, že jsi ten nejprohnanější, nejošemetnější a nejpoťouchlejší muž, jakého jsem kdy poznala –“ Odmlčela se, když zastavil vedle podivně vypadajícího auta se světle fialovým lakem. „Co to je?“ užasla.

„Automobil.“

„To vidím, ale nějaký neznámý model?“

„Avions Voisin, dar od mého starého přítele Zateba Kazima.“

Podívala se na něj ohromeně. „Tohle jsi sem dostal z Mali?“

„Vojenským dopravním letadlem. Prezident mi dost dlužil, tak jsem si dovolil požádat ho o malou laskavost.“

„Kde ho zaparkuješ, když nám letadlo neuletí?“

„Přemluvil jsem tvou matku, aby mi ho nechala v garáži do srpnové soutěže elegance na Pebble Beach.“

Potřásla nevěřícně hlavou. „Jsi nenapravitelný.“

Pitt vzal Evinu hlavu něžně do dlaní, usmál se a řekl: „Proto se se mnou nebudeš nikdy nudit.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai