Spartský poklad

Clive Cussler

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Clive Cussler představuje své nejnovější hrdiny, manžele, kteří pracují v týmu a proslavili se jako lovci pokladů – dokonce i za cenu ohrožení svých životů…

Před dvěma a půl tisíci let se dvě supervelmoci starověkého světa utkaly ve válce a poklad nezměřitelné hodnoty byl na dlouho ztracený.

V roce 1800 Napoleon Bonaparte se svou Velkou rezervní armádou při přechodu Penninských Alp náhodou učinil překvapivý objev. A protože ho nedokázal odnést, vytvořil na dvanácti etiketách lahví vzácného vína kódovanou mapu. Když Napoleon zemřel, lahve zmizely – a po pokladu se opět na dlouhou dobu slehla země.

Až do nynějška. Manželé a lovci pokladů Sam a Remi Fargovi při pátrání v bažinách u řeky Pocomoke v Marylandu naleznou německou miniponorku z druhé světové války. Uvnitř pak objeví láhev z Napoleonovy proslulé Ztracené vinotéky a fascinováni svým objevem se rozhodnou najít i zbytek sbírky. Ale v patách jim je další zasvěcenec, kterému jde o vlastní cíle a Ztracená vinotéka je klíčem k jejich dosažení.

Tím mužem je Hadeon Bondaruk. Milionář napůl ruského, napůl perského původu, rozhodnutý zmocnit se pokladu za každou cenu.

SPARTSKÝ POKLAD

A GRANT BLACKWOOD

SPARTSKÝ POKLAD

Přeložil Zdeněk Hofmann

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2010

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Spartan Gold

(Published by G. P. Putnam’s Sons, New York, 2009)

přeložil © 2010 Zdeněk Hofmann

Redakce textu: Jiří Pacek

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-776-3

PODĚKOVÁNÍ

Rádi bychom poděkovali za laskavou nabídku odborné pomoci. Naše díky si zaslouží:

Yvonne Rodoni Bergerová, Stanford Society, Archaelogical Institute of America; Martin Burke; Christie B. Cochrellová, organizátorka výstav, Stanford University Press; K. Kris Hirst, Archeology Section, About.com.

Dr. Patrick Hunt, ředitel Stanford Alpine Archaelogy Project 1994-2009 a National Geographic Society Hannibal Expedition 2007-2008, Stanford University; Tom Iliffe, profesor mořské biologie, Texas A&M University; D. P. Lyle, M. D., Katie McMahonová, odkazová knihovnice, Newberry Library, Chicago; Connell Monette, asistent Al Akhawayn University v Ifrane, Maroko; Eric Ross, docent Al Akhawayn University v Ifrane, Maroko; Jo Stoop; Stephen Toms; Tim Vandergrift, znalec vína a manažer technických služeb, Winexpert Ltd.

A nakonec, rozhodně však ne v poslední řadě, Janet za její připomínky a postřehy.

PROLOG

VELKÝ PRŮSMYK SV. BERNARDA, PENNINSKÉ ALPY KVĚTEN 1800

Náhlý poryv větru zvířil sníh kolem nohou hřebce Styrieho, až neklidně zafrkal a zatancoval na pěšině, než na něj jezdec párkrát zamlaskal a uklidnil ho. Napoleon Bonaparte, francouzský císař, si zvedl límec širokého pláště a zamžoural proti padajícímu dešti se sněhem. Na východě zahlédl matný obrys více než čtyři a půl kilometru vysokého Mont Blanku.

Předklonil se v sedle a poplácal Styrieho po krku. „Už jsi viděl horší, starý příteli.“

Arabský hřebec Styrie, kterého se Napoleon zmocnil před dvěma lety při egyptském tažení, byl vynikající válečný oř, jenže chlad a sníh odporovaly jeho nátuře. Styrie se narodil a vyrostl v poušti a byl zvyklý, že ho pokrýval spíš písek než sníh a led.

Napoleon se obrátil a mávl na svého pobočníka Constanta, který stál tři metry za ním a držel otěže dlouhé řady mul. A za ním se míle dolů po klesající stezce táhl zástup čtyřiceti tisíc vojáků Napoleonovy záložní armády s jejich koni, mulami a vozy.

Constant odvázal vedoucí mulu a pospíšil si dopředu. Napoleon mu podal Styrieovy otěže, sesedl a zabořil se až po kolena do sněhu.

„Dopřejeme mu odpočinek,“ řekl. „Myslím, že ho už zase tlačí ta podkova.“

„Podívám se na ni, generále.“ Zatímco doma Napoleon dával přednost titulu první konzul, během tažení generál. Zhluboka se nadechl a narazil si pevněji na hlavu dvourohý klobouk, pak vzhlédl k žulovým vrcholům tyčícím se všude kolem nich.

„Krásný den, že, Constante?“

„Když to říkáte, generále,“ zabručel pobočník.

Napoleon se pousmál. Constant, který s ním byl už mnoho let, patřil k několika málo podřízeným, od kterých snesl tu a tam mírný sarkasmus. Koneckonců, pomyslel si, Constant je již stařec a chlad mu zalézá přímo do kostí.

Napoleon Bonaparte byl středního vzrůstu, měl silnou šíji a široká ramena. Orlí nos seděl vysoko nad pevnými ústy a hranatou bradou, a výrazné šedé oči jako by pronikaly vším okolo, lidmi i věcmi.

„Žádná zpráva od Laurenta?“ zeptal se Constanta.

„Ne, generále.“

Général de division či generálmajor Arnaud Laurent, jeden z Napoleonových nejdůvěryhodnějších velitelů a nejbližších přátel, předešlého dne při průzkumné misi vtáhl s oddílem vojáků hlouběji do průsmyku. I když nebylo pravděpodobné, že by tu narazili na nepřítele, Napoleon se dávno naučil být připravený i na nemožné. Příliš mnoho velkých mužů padlo jen kvůli špatnému odhadu. Zde však byly jejich nejhoršími nepřáteli počasí a terén.

Velký průsmyk sv. Bernarda, nacházející se ve dvou a půl kilometrech nad mořem, sloužil už staletí cestovatelům jako křižovatka. Tyčil se na hranicích Švýcarska, Itálie a Francie a vrchy Penninských Alp zažily, jak jím procházejí nejrůznější armády: Galové v roce 390 př. n. l. na cestě za zničením Říma; Hannibalův proslulý přechod Alp se slony v roce 217 př. n. l.; Karel Veliký roku 800, když se vracel z korunovace v Římě jako první císař Svaté říše římské.

Úctyhodná společnost, pomyslel si Napoleon. Dokonce i jeden z jeho předchůdců francouzský král Pipin Krátký překročil na cestě za papežem Štěpánem II. Penninské Alpy.

Ale kde ostatní králové selhali ve své velikosti, já uspěju, připomněl si Napoleon. Jeho říše překoná i nejdivočejší sny těch, kdo tu byli před ním. Nic mu v tom nezabrání. Žádná armáda, počasí ani hory – a rozhodně ne arogantní Rakušané.

Loňského roku, zatímco se svou armádou dobýval Egypt, se Rakušané drze znovu zmocnili italského území, které připojil k Francii smlouvou z Campo Formio. Jejich vítězství však nepotrvá dlouho. Nebudou čekat útok v tuto brzkou roční dobu a ani si nedokážou představit, že by se nějaká armáda mohla vůbec pokusit o zimní přechod Penninských Alp. A celkem oprávněně.

Penninské Alpy s tyčícími se kamennými stěnami a hadovitými soutěskami byly zeměpisnou noční můrou i pro osamělé cestovatele, natož pro čtyřicetitisícovou armádu. Průsmyk od září ucpávalo deset metrů sněhu a teploty tu běžně klesaly pod bod mrazu. Závěje vysoké jako deset mužů se nad nimi nakláněly za každou zatáčkou a hrozily, že je pohřbí i s koňmi. Dokonce i za nejslunečnějšího dne je halila až do odpoledne mlha. Často se bez varování přihnaly vichřice a proměnily klidný den ve vyjící noční můru plnou sněhu a ledu, takže neviděli na krok. A nejhorší ze všeho byly laviny – vodopády sněhu široké někdy až půl míle, které se s burácením řítily z horských svahů a pohřbily každého, kdo měl smůlu a stál jim v cestě. Až doposud k nim byl Bůh milostivý a s výjimkou dvou set Napoleonových mužů je ušetřil.

Obrátil se ke Constantovi. „Hlášení proviantního důstojníka?“

„Zde je, generále.“ Pobočník vytáhl z kabátu svazek listin a podal je Napoleonovi, ten přelétl čísla pohledem. Armáda ve skutečnosti bojovala podle stavu svého žaludku. Jeho muži dosud spotřebovali 19 817 lahví vína, tunu sýra a 900 kilogramů masa.

Vpředu z průsmyku se ozval pokřik předsunutých hlídek: „Laurent, Laurent…!“

„Konečně,“ zamumlal Napoleon.

Ze sněhové hradby se vynořila skupina dvanácti jezdců. Byli to silní vojáci, nejlepší, které měl, stejně jako jejich velitel. Nikdo z nich se v sedle nepředkláněl, jeli vzpřímeně se vztyčenými hlavami. Generál Laurent zastavil koně před Napoleonem, zasalutoval a sesedl. Napoleon ho objal, pak ustoupil a kývl na Constanta, ten se vrhl vpřed a podal Laurentovi lahev brandy. Laurent si dal doušek, pak další a lahev mu vrátil.

Napoleon řekl: „Hlášení, starý příteli.“

„Pokryli jsme sto třicet kilometrů, pane. Po nepříteli ani stopa. Počasí se směrem do nížiny zlepšuje, stejně tak množství sněhu. Usnadní nám to odchod odtud.“

„Dobře… velmi dobře.“

„Jedna zajímavost,“ dodal Laurent, vzal Napoleona za loket a odvedl ho kousek z doslechu. „Něco jsme objevili, generále.“

„A byl bys tak laskav a vysvětlil mi, o co se jedná?“

„Bude lepší, když to uvidíš na vlastní oči.“

Napoleon se zkoumavě zahleděl na Laurenta; měl v očích záblesk sotva skrývaného očekávání. Znal Laurenta od doby, kdy jim bylo oběma šestnáct a sloužili jako poručíci u dělostřeleckého regimentu La Fère. Laurent neměl sklony ani k přehánění, ani k ukvapenosti. Ať našel cokoli, bylo to důležité.

„Jak daleko?“ zeptal se Napoleon.

„Čtyři hodiny jízdy.“

Napoleon pohlédl na oblohu. Bylo již pozdní odpoledne. Nad vrcholky zahlédl frontu temných mračen. Blížila se bouře. „Dobrá,“ přikývl a poplácal Laurenta po rameni. „Vyjedeme za rozbřesku.“

– -–--–

Podle svého zvyku spal Napoleon pět hodin, vstal v šest, ještě před úsvitem. Posnídal, pak si pročetl nad hrnkem hořkého černého čaje noční hlášení od brigádních velitelů. Laurent dorazil se svým oddílem krátce před sedmou; sestoupili do údolí a vydali se po cestě, po které se Laurent předešlého dne vrátil.

Bouřka z minulé noci navála jen trochu nového sněhu, ale prudký vítr vytvořil další závěje – tyčící se bílé zdi, které vytvořily okolo Napoleona a jeho jezdců úzký průsmyk. Koním šla od nozder pára a při každém kroku se do vzduchu vznášel jemný sníh. Napoleon nechal Styriemu volno, důvěřoval arabskému koni, že najde cestu, a mezitím si fascinovaně prohlížel závěje a jejich hrany větrem vytvarované do vírů a spirál.

„Až trochu děsivé, že, generále?“ prohodil Laurent.

„Je tu ticho,“ zamumlal Napoleon. „Ještě nikdy jsem neslyšel takové ticho.“

„Je to nádherné,“ přikývl Laurent. „A taky hrozivé.“

Jako bitevní pole, pomyslel si Napoleon. Možná až na chvíle v posteli s Josefinou se cítil právě na bitevním poli víc než kde jinde jako doma. Dunění děl, práskání mušket, pach černého střelného prachu ve vzduchu… Všechno to miloval. A za několik dní, pomyslel si, hned jak se vymotáme z těch zatracených hor… Pousmál se.

Jezdec vpředu zvedl nad hlavu zaťatou pěst, signál, aby zastavili. Napoleon sledoval, jak muž sesedl a brodí se až po pás sněhem s hlavou zvednutou vzhůru a prohlíží si sněhové stěny.

„Co hledá?“ zeptal se Napoleon.

„Úsvit patří k nejhorším dobám na laviny,“ odpověděl Laurent. „Vítr přes noc změní povrch sněhu v ledovou krustu, pod ní ale zůstane sníh měkký. Když se pak vysvitne slunce, začne led tát. Často nás varuje jen zvuk – jako by z nebes zařval sám Bůh.“

Za několik minut se muž vrátil po cestě. Dal Laurentovi signál, že je vše v pořádku, nasedl na koně a pokračovali dál.

Jeli přes dvě hodiny kroutícím se údolím dolů k úpatí hor. Brzy dorazili k úzké rokli z rozeklané šedé žuly pokryté ledem. Jezdec v čele opět signalizoval, ať zastaví, a sesedl. Laurent rovněž seskočil z koně a Napoleon ho následoval.

Napoleon se rozhlédl. „Tady?“

Jeho generálmajor se uličnicky usmál. „Tady, generále.“ Laurent odepjal od sedla pár olejových luceren. „Kdybyste šel za mnou.“

Vydali se po cestě a minuli šest koní s vojáky zdravícími v pozoru svého velitele. Napoleon každému vážně pokývl, dokud nedošli do čela oddílu, kde se s Laurentem zastavili. Uplynulo pár minut, než se voják – vedoucí jejich výpravy – vynořil zpoza skály na levé straně a začal se brodit sněhem zpět k nim.

Laurent řekl: „Generále, možná si vzpomínáte na seržanta Pelletiera.“

„Ovšem,“ odpověděl Napoleon. „Jsem vám k dispozici, Pelletiere. Veďte nás.“

Pelletier zasalutoval, vzal ze sedla kotouč lana a pak sešel z cesty a vydal se stopou, kterou předtím prošlápl v návějích hlubokých až po prsa. Vedl je vzhůru svahem k základně žulové stěny, u které pak zahnul a kráčel podél ní dalších padesát metrů, než se konečně zastavil u pravoúhlého výklenku ve skále.

„Krásné místo, Laurente. Na co se to vlastně dívám?“ zeptal se Napoleon.

Laurent kývl na Pelletiera, ten zvedl vysoko nad hlavu mušketu a udeřil pažbou do kamenů. Namísto nárazu dřeva o skálu zaslechl Napoleon zvuk tříštícího se ledu. Pelletier udeřil ještě čtyřikrát, než se na povrchu ukázala svislá puklina. Byla přes půl metru široká a asi metr osmdesát vysoká.

Napoleon nahlédl dovnitř, ale neviděl nic, jen temnotu.

„Pokud můžeme soudit,“ řekl Laurent, „v létě vchod zakrývají křoviny a popínavé rostliny, v zimě ho pak zavalí závěje. Mám podezření, že je někde uvnitř zdroj vláhy, který způsobuje ten tenký pokryv ledu. Nejspíš se vytváří každou noc.“

„Zajímavé. A kdo to objevil?“

„Já, generále,“ odpověděl Pelletier. „Zastavili jsme, aby si koně odpočinuli a potřeboval jsem… no, měl jsem nutkání…“

„Rozumím, seržante, prosím, pokračujte.“

„Ano, nejspíš jsem se zatoulal příliš daleko, generále. Když jsem skončil, opřel jsem se o skálu, abych se oblékl, a led praskl. Podíval jsem se kousek dovnitř a nic zvláštního jsem nenašel, dokud jsem neuviděl… No, bude lepší, když se na to podíváte sám, generále.“

Napoleon se obrátil k Laurentovi. „Byl jsi uvnitř?“

„Ano, generále. Já a seržant Pelletier. Nikdo jiný.“

„Výborně, Laurente, půjdu za vámi.“

– -–--–

Vstupní chodba do jeskyně pokračovala ještě sedm metrů a zužovala se, až se museli skrčeně prodírat vpřed. Náhle se tunel rozšířil a Napoleon si uvědomil, že stojí ve sluji. Laurent s Pelletierem, kteří šli před ním, ustoupili, aby mohl projít, a pak zvedli lucerny; žlutá mihotavá záře osvítila stěny.

Sluj měřící zhruba patnáct na osmnáct metrů připomínala ledový palác, led pokrýval stěny i podlahu, někde byl silný metr i víc, jinde tak tenký, že Napoleon viděl šedou skálu prosvítající pod ním. Ze stropu visely zářící stalaktity tak dlouhé, že se spojovaly se stalagmity čnícími z podlahy a vytvářely ledové útvary podobné přesýpacím hodinám. Na rozdíl od stěn a podlahy byl led na stropě hrubý a odraz světla luceren připomínal oblohu s hvězdami. Odněkud z hlubin jeskyně se ozýval zvuk padající vody a z ještě větší dálky slabé hvízdání větru.

„Velkolepé,“ zamumlal Napoleon.

„A tady je to, co Pelletier objevil hned za vchodem,“ řekl Laurent a přešel ke stěně. Napoleon zamířil k místu, kde se Laurent zastavil a osvítil lucernou předmět na zemi. Šlo o štít.

Byl asi metr a půl vysoký, šedesát centimetrů široký a měl tvar osmičky; byl proutěný a potažený kůží s vybledlým vzorem červenočerné šachovnice.

„Je prastarý,“ zamumlal Napoleon.

„Podle mě nejméně dva tisíce let,“ prohlásil Laurent. „Nejsem nijak zvlášť honěný v historii, ale myslím, že se mu říká gerón. Používala ho lehká perská jízda.“

„Mon dieu…“

„Je toho tu ještě víc, generále. Tudy.“

Laurent prokličkoval lesem stalaktitů a odvedl ho do zadní části sluje k ústí dalšího tunelu, který měl přibližně oválný tvar vysoký metr dvacet.

Za nimi Pelletier hodil na zem lano a konec přivázal ve světle lucerny k základně jednoho ze sloupů.

„Polezeme dolů, že?“ zeptal se Napoleon. „Do hlubin pekel?“

„Dnes ne, generále,“ odpověděl Laurent. „Jen na druhou stranu.“

Laurent zamířil lucernu do tunelu. Asi metr uvnitř byl ledový most široký jen půl metru; táhl se nad puklinou a pak mizel v dalším tunelu.

„Tys ho přešel?“ zeptal se Napoleon.

„Je celkem pevný. Pod ledem je ještě skála. Ale opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Uvázal provaz kolem pasu nejprve Napoleonovi, potom sobě. Pelletier naposledy zatáhl za uvázaný konec a kývl na Laurenta, který řekl: „Dejte pozor, kam šlapete, generále,“ a vkročil do tunelu. Napoleon chvilku počkal a pak se vydal za ním.

Pomalu postupovali přes puklinu. Když byli uprostřed, podíval se Napoleon dolů, uviděl však jen tmu. Průsvitné zdi namodralého ledu spadající do nicoty.

Konečně přešli na druhou stranu. Zamířili do druhého tunelu, který se klikatil dobrých sedm metrů a ústil do další ledové sluje, menší než první, ale s vysokým klenutým stropem. Laurent s vysoko zdviženou lucernou došel doprostřed a zastavil se vedle něčeho, co vypadalo jako dvojice ledem pokrytých stalagmitů. Oba byly tři a půl metru vysoké a na vrcholech rozvětvené.

Napoleon k jednomu přistoupil. Pak se zarazil. Přimhouřil oči. Zjistil, že to není stalagmit, ale pevný sloup ledu. Položil na něj ruku a naklonil se k němu.

Z ledu na něj hleděla tvář ženy ze zlata.

KAPITOLA 1

VELKÁ BAŽINA POCOMOKE, MARYLAND SOUČASNOST

Sam Fargo vstal ze dřepu a podíval se na svou ženu, která stála až po pás v černém bahně. Jasně žlutá nepromokavá kombinéza jí ladila s třpytivě hnědými vlasy. Ucítila jeho pohled, otočila se k němu, našpulila rty a odfoukla si pramen vlasů z tváře. „Co je, čemu se tak směješ?“ zeptala se.

Když si poprvé oblékla kombinézu s nepromokavýma botama, udělal chybu a prohlásil, že vypadá jako velrybářka a vysloužil si od ní zničující pohled. Sice kvapně dodal „sexy velrybářka“, ale situaci už nezachránil.

„Tobě,“ odpověděl nyní. „Vypadáš nádherně – Longstreetová.“ Když se na něj Remi zlobila, říkávala mu příjmením a on jí vždy odpovídal jejím dívčím jménem.

Zvedla ruce pokryté až k loktům bahnem a pak prohlásila s potlačovaným veselím: „Šílíš? Mám obličej samý štípanec od komárů a vlasy zplihlé jako papír.“ Poškrábala se na tváři a zůstala jí tam šmouha od bahna.

„To ti jen dodává na přitažlivosti.“

„Lháři.“

Přestože se tvářila znechuceně, Sam věděl, že je Remi ten nejspolehlivější druh ve zbrani. Jak se jednou upnula na nějaký cíl, žádné nepohodlí ani nástrahy ji nedokázaly odradit.

„No,“ poznamenala, „musím přiznat, že ty taky vypadáš k nakousnutí.“

Sam v odpověď ťukl do potrhaného slamáku na hlavě a pak se vrátil ke své práci, prohledávání bahna kolem potopeného dřeva, které, jak doufal, patří k pokladu.

Poslední tři dny se pachtili v bažině a pátrali po něčem, co by jim prozradilo, že nejsou na falešné stopě. Ani jeden z nich se nezmínil o konečném úspěchu – při hledání pokladu se musí úspěch předpokládat –, ale nakonec je vždy lepší poklad skutečně najít.

V tomto případě se jejich výprava zakládala na nejasné legendě. Zatímco blízké zálivy Chesapeake a Delaware jsou prý pohřebištěm téměř čtyř tisíců vraků, Sam s Remi pátrali na pevnině. Před měsícem Ted Frobisher, spřátelený lovec pokladů, který nedávno nechal řemesla, aby se věnoval svému krámku se starožitnostmi v Princess Anne, jim ukázal brož nanejvýš zajímavého původu.

Brož ze zlata a nefritu měla hruškovitý tvar a prý patřila místní usedlici Henriettě Bronsonové, jedné z prvních obětí proslulé banditky Marthy „Patty“ (alias Lukrécie) Cannonové.

Podle legendy byla Martha Cannonová tvrdá a nelítostná žena, která ve dvacátých letech devatenáctého století se svou bandou terorizovala nejen divočinu na hranicích Delaware a Marylandu, přepadala a vraždila stejně tak bohaté jako chudé, ale také vedla zájezdní hostinec, který se tehdy jmenoval Johnson’s Corners neboli dnešní hotel Reliance.

Cannonová uvítala v hostinci pocestné, nakrmila je, pobavila a uložila do postele, aby je potom uprostřed noci zavraždila. Těla odtáhla do sklepa, obrala o cennosti a pak je házela na hromadu jako palivové dříví, dokud jich nenashromáždila dost, poté je naložila na vůz a odvezla do blízkého lesa, kde mrtvoly pohřbila do hromadného hrobu. Už to samo o sobě bylo hrůzné, ale později se Cannonová přiznala ještě k něčemu, co mnozí pokládali za její vůbec nejhorší zločin.

Cannonová totiž zřídila to, co místní historici nazvali „zpáteční podzemní dráha“ – unášela osvobozené jižanské otroky, držela je svázané a s roubíky v početných tajných místnostech hostince a v provizorním podzemním vězení a pak je pod rouškou noci převážela do Cannon Ferry, kde je prodala a nahnala na lodi plující na jih po řece Nanticoke na otročí trhy v Georgii.

V roce 1829 při orání pole na jedné z jejích farem objevil čeledín několik polorozpadlých těl. Cannonová byla vzápětí obviněna ze čtyř vražd, shledána vinnou a odsouzena do vězení. Čtyři roky nato zemřela ve své cele, nejspíš se otrávila arzenikem.

Postupem let se zločiny Cannonové i její náhlá smrt staly námětem legend, v nichž se jí buď podařilo z vězení uprchnout a až do devadesáti pokračovat ve vraždění a loupení, anebo jako duch dodnes straší na poloostrově Delmarva a přepadává důvěřivé výletníky. Pár lidí se začalo zajímat o její poklad – ze kterého, jak známo, utratila jen zlomek –, který se nikdy nenašel. Odhaduje se, že jeho dnešní hodnota se pohybuje mezi 100 000 až 400 000 dolarů.

Sam s Remi pochopitelně slyšeli legendu o pokladu Patry Cannonové, neměli však žádná vodítka, aby si ji založili do spisu „K vyřízení“. Ale objev brože Henrietty Bronsonové a přesná datace byly pro ně hozenou rukavicí, a tak se rozhodli záhadu rozlousknout.

Po podrobném prostudování historické topografie Pocomoke, pečlivém srovnání možných skrýší Cannonové s místem, kde byla nalezena brož, zúžili pátrání na oblast pěti čtverečních kilometrů, většina této plochy ležela v nitru bažiny, labyrintu cypřišů porostlých mechem a křovinatých močálů. Podle jejich zkoumání byla tato oblast, v roce 1820 ještě suchá, místem jednoho z úkrytů Cannonové – polozřícených chatrčí.

Zájem o poklad Cannonové nijak nesouvisel s penězi – alespoň ne pro jejich vlastní prospěch. Hned při prvním poslechu legendy se totiž Sam s Remi shodli, že pokud se jim někdy podaří poklad najít, většinu odevzdají Národnímu středisku pro zpáteční podzemní dráhu a boj za svobodu v Cincinnati v Ohiu; taková ironie by jistě přivedla Cannonovou k nepříčetnosti, kdyby byla naživu. Anebo, jestli se na ně usměje štěstí, rozzuří jejího ducha.

„Remi, jak zněla ta báseň… ta o Cannonové?“ zavolal Sam. Remi měla téměř fotografickou paměť na detaily, a to jak na podstatné, tak i bezvýznamné.

Chvíli přemýšlela a pak zarecitovala:

„Zavři pusu a jdi spát,

o staré Patty bude se ti zdát

má sedmihlavý gang

otroky i svobodné honí

jezdí ve dne v noci

na uhlově černém koni.“

„To je ono,“ přikývl Sam.

Kolem nich z vody vyčnívaly obnažené kořeny cypřišů jako vytasené drápy velkého okřídleného dinosaura. Minulý týden se přes poloostrov přehnala bouře a zanechala po sobě hromady ulámaných větví jako nepořádně postavené bobří hráze. Nad hlavami obloha zvučela symfonií kvákání, bzučení a šumotu křídel. Sam, amatérský ornitolog, dokázal občas rozeznat zpěv a říct jméno ptáka Remi, která ho vždy obdařila šibalským úsměvem a řekla: „To je moc pěkné.“

Sam zjistil, že takové cvičení pomáhá jeho hraní na piano „podle sluchu“, tento talent zdědil po matce. Remi pro změnu slušně hrála na housle, což výborně využila při jejich častých improvizovaných duetech.

Přes své technické zaměření byl Sam intuitivní člověk přemýšlející pravou hemisférou, zatímco Remi, absolventka bostonské univerzity v oboru antropologie-historie, byla pevně zakořeněna v logickém, levohemisférním myšlení. Taková protikladnost z nich sice dělala vyrovnaný a milující se pár, ale také vedla k vášnivým debatám na nejrůznější témata od anglické reformace přes spor, který herec nejlépe ztělesnil Jamese Bonda, až po to, jak se má správně zahrát Vivaldiho Léto. Jejich debaty většinou končily smíchem a dalším přátelským škorpením.

Sam v předklonu tápal pod hladinou a ohmatával dřevo, dokud nenarazil na něco kovového… něco hranatého s obloučkem ve tvaru písmene U.

Visací zámek, pomyslel si a v mysli se mu vynořily obrazy prastarých petlic obrostlých korály a vilejši. „Něco mám,“ ohlásil.

Remi se k němu otočila, zabahněné ruce jí visely podél těla.

„Ha!“ vytáhl předmět z vody. Jak z něj steklo bahno a s plesknutím skáplo do vody, spatřil záblesk rzi a stříbra a pak i vystupující písmena…

M-A-S-T-E-R-L-O-C-K.

„No?“ ozvala se Remi skeptickým tónem. Už si zvykla na Samovo někdy hodně předčasné nadšení.

„Drahoušku, našel jsem starý visací zámek, zhruba z roku devatenáct set sedmdesát,“ odpověděl a pak zvedl z vody i kus dřeva, ke kterému byl připnutý. „Takhle dohromady to vypadá jako starý sloupek od vrat.“ Odhodil obojí zpět do vody a pak se se zasténáním narovnal.

Remi se na něj usmála. „Můj neohrožený lovče pokladů. No, rozhodně jsi našel víc než já.“

Sam se podíval na hodinky Timex Expedition, které nosil jen na výpravy. „Šest hodin,“ oznámil. „Neměli bysme to už odpískat?“

Remi si přejela zablácenou rukou předloktí, nanesla na kůži vrstvičku bahna a široce se na něj usmála. „Už jsem myslela, že se nikdy nezeptáš.“

– -–--–

Posbírali si věci a vrátili se půl kilometru ke člunu, který uvázali k cypřišovému pařezu. Sam ho odvázal a odstrčil na větší hloubku, dobrodil se k němu po pás ve vodě, zatímco Remi nastartovala šňůrou motor. Se zaburácením naskočil a Sam se vyhoupl k ní.

Zabočila na volnou vodu a přidala plyn. Nejbližší město a základna pro jejich výpravy byl Snow Hill pět kilometrů proti proudu řeky Pocomoke. Ubytovna, kterou si vybrali, měla překvapivě slušný výběr vín a podávali tam krabí polévku, která předešlý večer vynesla Remi do kulinářského nebe.

Pluli mlčky, ukolébáni tichým bubláním motoru, a dívali se na nebe. Náhle se Sam pootočil na sedadle a pohlédl doprava.

„Remi, zpomal.“

Přiškrtila plyn. „Co se děje?“

Vytáhl z batohu dalekohled a zvedl ho k očím. Padesát metrů od nich byla na břehu mezera v podrostu – další skrytá zátoka, propátrali jich už tucty. Ústí částečně zakrývala změť větví polámaných při bouři.

„Co vidíš?“ zeptala se znovu.

„Něco tam je… nejsem si jistý,“ zamumlal. „Myslím, že jsem ve vegetaci něco zahlédl… zaoblený tvar. Nevypadal jako přírodní. Nemůžeš mě tam zavézt?“

Otočila kormidlem a nasměrovala člun k ústí zátočiny. „Same, nemáš halucinace? Vypil jsi dnes dost vody?“

Přikývl, pozornost upřenou na mezeru. „Víc než dost.“

Člun narazil s tichým žuchnutím přídí na větve. Průrva byla širší, než vypadala, téměř patnáct metrů. Sam přivázal loďku k velké větvi a pak se přehoupl přes bort a sklouzl do vody.

„Same, co to děláš?“

„Hned se vrátím, zůstaň tady.“

„To určitě.“

Než stačila říct víc, Sam se nadechl, potopil pod hladinu a zmizel. O dvacet vteřin později Remi zaslechla na opačné straně větví šplouchnutí následované Samovým nadechnutím.

Zavolala: „Same, jsi –“

„Jsem v pořádku. Za minutku se vrátím.“

Minuta se protáhla na dvě, pak na tři. Konečně Sam zavolal skrz zeleň: „Remi, můžeš, prosím tě, přijít sem za mnou?“

Zaslechla v jeho hlase zadostiučinění a pomyslela si Propána. Milovala manželovy dobrodružné sklony, ale už se viděla naložená v horké vaně. „Co je to?“ zeptala se.

„Potřebuju tě tady.“

„Same, zrovna jsem začala schnout. Nemůžeš –“

„Ne, určitě to budeš chtít vidět. Věř mi.“

Remi si povzdychla a skočila do vody. Deset vteřin nato již rozčeřila vodu vedle něj. Stromy na obou březích zátočiny vytvořily nad vodou téměř souvislý baldachýn a uzavřely je do zeleného tunelu. Tu a tam proniklo až na řasami pokrytou hladinu slunce.

„Ahoj, dobře, že ses stavila,“ zašklebil se a pohladil ji po tváři.

„Dobrá, chytráku, tak co –“

Poklepal klouby na zkroucenou kládu, kterou objímal jednou rukou, ale místo dutého zvuku zaslechla kovové zadunění.

„Co je to?“

„Zatím nevím. Je to jen část – nejsem si jistý jaká, dokud se nepotopím a nedostanu dovnitř.“

„Část čeho? Dovnitř čeho?“

„Tudy, pojď.“

Sam ji popadl za ruku a bokem napřed se brodili do hlubší vody v ohybu, kde se zátočina zúžila na sedm metrů. Zastavil se a ukázal na zarostlý cypřišový kmen u břehu. „Tady. Vidíš to?“

Zamžikala, naklonila hlavu nalevo, pak napravo. „Ne. Co mám jako vidět?“

„Tu větev, co vystupuje z vody a končí jako písmeno T…“

„Ano, vidím ji.“

„Podívej se pozorněji. Zamrkej. To pomáhá.“

Udělala to a přimhouřila oči, až si konečně uvědomila, na co se vlastně dívá. Vyjekla: „Dobrý Bože, to je přece… to není možné.“

Sam s úsměvem od ucha k uchu přikývl. „Jo. Je. Tohle, má drahá, je periskop ponorky.“

KAPITOLA 2

SEVASTOPOL, UKRAJINA

Hadeon Bondaruk stál u francouzských oken své pracovny a díval se na Černé moře. Místnost byla temná, jen tlumená stropní světla vrhala slabou záři do rohů místnosti. Na Krymský poloostrov se snesla noc, ale na západě nad rumunským a bulharským pobřežím poslední paprsky zapadajícího slunce ještě osvětlovaly frontu bouřkových mračen směřujících na sever nad vodu. Vždy po několika vteřinách mraky zazářily zevnitř a přes horizont vyšlehly paprsky blesků. Dorazí sem tak za hodinu a Bůh buď milostiv těm, koho černomořská bouře zastihne na lodi.

Anebo, pomyslel si Bondaruk, k nim Bůh nebude milostivý. Na tom nezáleží. Bouře, nemoci a ano, dokonce i války jsou přirozeným způsobem, jak udržovat stádo zdravé. Měl pramalý soucit s lidmi, kterým chyběl zdravý rozum nebo síla chránit se před nástrahami života. Tuto lekci dostal už jako dítě a nikdy na ni nezapomene.

Bondaruk se narodil v roce 1960 ve vesnici jižně od Ašchabadu v Turkmenistánu, vysoko v pohoří Kopet Dag. Matka, otec a jejich předkové byli rolníci a pastýři žijící v této sporné zeměpisné oblasti mezi Íránem a bývalým Sovětským svazem a jako všichni usedlíci z Kopet Dagu byli tvrdí, samostatní a zuřivě nezávislí a žádnou zemi nepokládali za svou vlast. Nicméně studená válka měla s Bondarukem a jeho rodinou jiné plány.

S íránskou revolucí v roce 1979 a sesazením šáha začal Sovětský svaz do pohraničí severně od Íránu vysílat víc jednotek a Bondaruk, tehdy devatenáctiletý, byl svědkem, jak jeho vesnice pozbyla svou nezávislost, když v kdysi mírumilovném horském domově začaly vyrůstat základny Rudé armády a protiletadlová raketová hnízda.

Sovětské jednotky se chovaly k horalům z Kopet Dagu jako k zaostalým divochům, vojáci podnikali nájezdy do vesnic, brali si jídlo a ženy, pro zábavu stříleli dobytek a zatýkali „proíránské revoluční živly“ a bez soudu je popravovali. A nezáleželo na tom, že Bondaruk a jeho lid věděli pramálo o okolním světě a světové politice. Muslimská víra a blízkost Íránu z nich dělaly podezřelé.

O rok později se na kraji vesnice objevily dva tanky spolu se dvěma oddíly vojáků Rudé armády. Noc předtím byla poblíž přepadena ze zálohy vojenská jednotka, sdělil velitel Bondarukovi a ostatním vesničanům. Osmi mužům prořízli útočníci hrdla a obrali je o šaty, zbraně a osobní věci. Stařešinové vesnice mají pět minut na vydání pachatelů, jinak bude pykat celá vesnice.

Bondaruk slyšel historky o turkmenském hnutí odporu, jehož bojovníkům v horách pomáhají íránská komanda, ale pokud věděl, nikdo z vesničanů k nim nepatřil. Náčelník vesnice nemohl vydat viníky zodpovědné za útok, a když prosil sovětského velitele o milost, ten ho zastřelil pro kladení odporu. V příští hodině zasypaly tanky vesnici palbou, až byly všechny domy v troskách a hořely. V nastalém zmatku se Bondaruk oddělil od zbytku rodiny a spolu s tlupou hochů a mužů utekli výš do hor, dost daleko, aby byli před vojáky v bezpečí, ale ne dost daleko, aby v noci neviděli, jak jejich domovy srovnávají se zemí. Další den se vrátili do vesnice a začali pátrat po těch, kdo přežili. Našli však víc mrtvých než živých včetně Bondarukovy rodiny, která hledala útočiště v mešitě, ta se však zřítila a pohřbila je zaživa.

Něco se v něm změnilo, jako by Bůh zatáhl za předchozím životem temnou oponu. Shromáždil nejsilnější a nejodhodlanější vesničany, muže i ženy, a odešli do hor jako partyzáni.

Během šesti měsíců Bondaruk povýšil nejen na velitele svých bojovníků, ale mezi Turkmeny na venkově se stal legendou. Bondarukovi lidé útočili pod pláštěm noci, přepadali sovětské hlídky a konvoje a pak zase jako duchové mizeli v Kopet Dagu. Za rok po vyhlazení jeho vesnice vypsali na Bondurakovu hlavu odměnu. Začalo se o něj zajímat sovětské vedení v Moskvě, které nyní muselo čelit nejen napjatým vztahům s Íránem a otevřené válce v Afghánistánu, ale také partyzánskému odboji v Turkmenistánu.

Krátce po jednadvacátých narozeninách se k Bondarukovi doneslo, že agenti íránské zpravodajské služby rozhlašují, že by jeho bojovníci z Kopet Dagu získali v Teheránu spojence, stačí se jen sejít a promluvit si, což udělal v malé kavárničce za Ašchabadem.

Muž, se kterým se setkal, byl plukovníkem elitní íránské polovojenské organizace známé jako Pásdárán neboli Strážci revoluce. Plukovník nabídl Bondarukovi a jeho bojovníkům zbraně, munici, výcvik a nezbytné zásoby pro válku se Sověty. Bondaruk ostražitě zapátral po nějakém háčku v dohodě – po nějaké podmínce, kvůli které by jen vyměnili sovětské jho za íránské. Ale muž ho ujistil, že žádná taková podmínka neexistuje. Máme společné předky, víru a nepřítele. Jaké další důvody jsou ještě třeba? Bondaruk nabídku přijal a po dalších pět let se svými bojovníky a pod vedením íránského plukovníka pomalu zatlačoval sovětské okupanty.

Bondaruka to uspokojovalo a právě vztah s plukovníkem měl na něj největší vliv. Plukovník, než ho povolali sloužit revoluci, byl zřejmě učitel perských dějin. Perská říše, vysvětlil mu, trvala více než tři tisíce let a na svém vrcholu zahrnovala oblasti Kaspického a Černého moře, Řecko, severní Afriku a většinu Středního východu. Bondaruk se také dozvěděl, že Xerxés I., Xerxés Veliký, jenž napadl Řecko a rozdrtil Sparťany v bitvě u Thermopyl, se narodil ve stejných horách, které byly i Bondarukovým domovem, a prý zplodil v Kopet Dagu tucty dětí.

To byla myšlenka, která se pevně usídlila v Bondarukově mysli, když se svými partyzány pokračoval v boji proti Sovětům, až konečně v roce 1990 po deseti letech, kdy vstoupili do Kopet Dagu, se Rudá armáda z pohraničí stáhla. Krátce nato se Sovětský svaz zhroutil.

Po ukončení bojů se již Bondaruk nechtěl vrátit zpět k životu obyčejného pastevce, a tak se s podporou spřáteleného íránského plukovníka přestěhoval do Sevastopolu, který se po rozpadu sovětské říše stal Divokým západem Černomoří. A když tam byl, přirozené velitelské schopnosti a sklon k brutalitě a přímočarému násilí mu zajistily místo nejprve na ukrajinském černém trhu a pak i v ukrajinské Krasnoj mafiji, Rudé mafii. Ve svých pětatřiceti Hadeon Bondaruk již ovládal prakticky veškerý organizovaný zločin na Ukrajině a byl mnohanásobným milionářem.

S tímto postavením, mocí a zajištěným bohatstvím obrátil Bondaruk pozornost k myšlence, kterou si po mnoho let hýčkal v mysli: Narodil se Xerxés Veliký a vyrostl skutečně v horách Kopet Dagu, v jeho domovině? Chodili snad on a Xerxés, chlapci, které dělila staletí, po stejných stezkách a kochali se stejnými horskými výhledy? Mohl by pocházet z perské královské linie?

Odpověď nezískal snadno, vyžádala si pět let, miliony dolarů a horlivý tým historiků, archeologů a genealogů, ale když dosáhl čtyřicítky, byl si Hadeon Bondaruk již jistý: Skutečně je přímým pokrevním potomkem Xerxa I., vládce perské říše Achaimenovců.

Od té chvíle Bondarukova zvědavost rychle přešla v posedlost vším perským; využíval veškerou moc svého bohatství a vlivu, aby nashromáždil sbírku perských artefaktů od poháru, z nějž se pilo při svatebním obřadu Kýaxara, přes kamenný stupínek užívaný při zoroastrických rituálech sassánovské dynastie až po drahokamy vykládaný štít, který měl sám Xerxés u Thermopyl.

A sbírka už byla téměř kompletní. Až na jednu drahocennost, připomněl si. Soukromé muzeum, nacházející se v nitru jeho sídla, bylo zázrakem, o který se s nikým nedělil; částečně proto, že nikdo nebyl hoden jeho velkoleposti, ale hlavně proto, že ještě nebylo kompletní.

Ještě ne, pomyslel si znovu. Ale už brzy to napraví.

Jako na povel se dveře studovny otevřely a vešel tajemník. „Promiňte, pane.“

Bondaruk se otočil. „Co je?“

„Máte hovor. Pan Archipov.“

„Přepojte mi ho.“

Tajemník odešel a tiše za sebou zavřel dveře. Chvíli nato zazvonil na Bondarukově stole telefon. Zvedl sluchátko. „Pověz, že máš pro mě dobrou zprávu, Grigoriji.“

„Mám, pane. Podle mých zdrojů ten muž vede místní obchod se starožitnostmi. Internetová stránka, na které zveřejnil ten obrázek, je dobře zavedené fórum pro obchodníky se starožitnostmi a lovce pokladů.“

„Projevil o ten úlomek někdo zájem?“

„Ano, ale nic vážného. Zatím se všichni domnívají, že jde jen o střep lahve, nic víc.“

„Dobře. Kde jsi?“

„V New Yorku, čekám na svůj let.“

Bondaruk usmál. „Vždy projevuješ iniciativu, to se mi líbí.“

„Za to mě taky platíte,“ odpověděl Rus.

„Jestli se ti podaří ten kus získat, dostaneš ještě prémii. Jak si plánuješ, že s tím mužem, s tím obchodníkem se starožitnostmi navážeš kontakt?“

Rus se na okamžik odmlčel a Bondaruk téměř viděl krutý úsměv křivící Archipovovy rty.

„Podle mě je přímá akce vždy nejlepší, co vy na to?“

Archipov se v přímých akcích vyzná a má výsledky, pomyslel si Bondaruk. Bývalý ruský zvláštní agent je chytrý, nemilosrdný a vytrvalý. Za dvanáct let práce pro Bondaruka Archipov nikdy neselhal, jedno v jak špinavé záležitosti.

„Dobrá,“ odpověděl Bondaruk. „Nechám to tedy na tobě. Hlavně buď nenápadný.“

„To jsem vždycky.“

Měl pravdu. Mnoho a mnoho Bondarukových nepřátel podle policejních zpráv prostě zmizelo z povrchu země.

„Zavolej mi, hned jak budeš něco mít.“

„Jistě.“

Bondaruk se právě chystal zavěsit, když se mu v hlavě vynořila další otázka. „Jen tak pro zajímavost, Grigoriji, kde má ten muž svůj obchod? Blízko místa, které jsme si vytypovali?“

„Velmi blízko. V malém městě s názvem Princess Anne.“

KAPITOLA 3

SNOW HILL, MARYLAND

Sam Fargo stál pod schody, opíral se o zábradlí, nohy překřížené v kotnících a ruce založené na prsou. Remi se jako vždy opozdila, na poslední chvíli se rozhodla, že černá róba od Donny Karan je pro restauraci přece jen příliš nóbl, a vrátila se do pokoje převléknout. Sam se znovu podíval na hodinky; neměl ani tak strach o jejich rezervaci jako o svůj prázdný žaludek, který hlasitě protestoval od chvíle, kdy se vrátili na ubytovnu.

Vstupní hala byla malebná téměř až ke kýčovitosti, zařízená s typicky americkou omšelou elegancí a se stěnami pomalovanými krajinkou, kterou vyvedli místní umělci vodovými barvami. V krbu praskal oheň a ze skrytých reproduktorů se ozývaly tiché tóny keltské lidové hudby.

Sam náhle zaslechl zaskřípání schodů a vzhlédl právě včas, aby spatřil Remi scházející dolů v krémových kalhotách od Ralpha Laurena, v roláku z nepravého kašmíru a červenohnědým šátkem zakrývajícím ramena. Kaštanové vlasy měla vyčesané do volného ohonu, pár volných pramenů jí spadalo na půvabnou šíji.

„Omlouvám se, nepřijdeme pozdě?“ zeptala se, sestoupila dolů a zavěsila se do něj.

Sam na ni několik vteřin jen mlčky hleděl a pak si odkašlal. „Jak se na tebe dívám, mám strach, že se zastavil i čas.“

„No tak, zase přeháníš.“

Ale to, jak mu stiskla paži, odporovalo jejím slovům, a ať už byl jeho kompliment zastaralý, nebo ne, rozhodně padl na úrodnou půdu.

„Pojedeme, nebo se projdeme?“ zeptala se.

„Půjdeme pěšky. Je nádherný večer.“

„A navíc tím neriskuješ další pokutu.“

Cestou do města Sam hnal pronajaté BMW až příliš rychle, což vzbudilo nelibost místního šerifa, který se snažil za poutačem u silnice v klidu sníst boloňský sendvič.

„To taky,“ přiznal Sam.

Vzduch v sobě sice měl trochu jarního chladu, ale ne tolik, aby to bylo nepříjemné, a z křoví podél chodníku se ozývalo žabí kvákání. Restaurace patřila místnímu Italovi, pyšnila se zeleno-bílou kostkovanou markýzou a nacházela se jen dva bloky daleko, tedy pět minut chůze. Poté, co se usadili, chvíli studovali vinný lístek a shodli se na bordeaux z francouzské oblasti Barsac.

„Takže,“ spustila pak Remi, „jak moc si tím jsi jistý?“

„Myslíš tím-víš-čím?“ zašeptal spiklenecky Sam.

„Myslím, že klidně můžeš mluvit nahlas, Same. Pochybuju, že by nás někdo odposlouchával.“

Usmál se. „Je to ponorka. Tím jsem si jistý. Musíme se k ní pochopitelně dostat, ale nedokážu si představit, že by mohlo jít o něco jiného.“

„Ale co tam dělá? Tak daleko na řece.“

„To je právě záhada, které musíme přijít na kloub, ne?“

„A co Petty Cannonová?“

„Ta může pár dní počkat. Zjistíme, o jakou ponorku se jedná, nasadíme Selmu a ostatní na odhalení jejího tajemství a pak se vrátíme k naší sociopatické vraždící otrokářce.“

Remi chvíli uvažovala, pak pokrčila rameny. „Proč ne? Život je krátký.“

Selma Wondrashová, generálský typ, byla údernou pěstí tříčlenného týmu Sama a Remi v San Diegu. Selma byla vdova, před deseti roky ztratila při leteckém neštěstí manžela, zkušebního pilota. Počátkem devadesátých let se potkali v Budapešti, ona vysokoškolská studentka, on fanda letectví na dovolené. Přestože Selma žila již přes patnáct let ve Spojených státech, nikdy se nezbavila přízvuku.

Když získala titul v Georgetownu a stala se americkou občankou, pracovala na ředitelství zvláštních sbírek Knihovny Kongresu, až dokud ji Sam a Remi nepřetáhli k sobě. A ještě víc než jako vedoucí výzkumu se Selma osvědčila coby vynikající cestovní agentka a logistický guru, když s vojenskou efektivitou organizovala jejich přesuny sem a tam.

Zatímco Sam a Remi měli rádi výzkumnou práci v terénu, Selma a její tým se jí vyhýbali jako čert kříži a žili tím, že se během pátrání objeví nějaký pohřbený fakt, těžko postižitelná stopa, neřešitelná hádanka. Selma a její tým již nesčetněkrát Sama s Remi při jejich práci podrželi, aby nesešli ze správné cesty.

„Práce“ pochopitelně nebylo zcela správné slovo pro to, co Sam s Remi podnikali. Nešlo jim totiž o zisk, ale spíš o dobrodružství a uspokojení z toho, že nadace Fargových vzkvétá. Nadace, která rozdělovala příspěvky mezi ochranu zvířat, péči o přírodu a sociálně znevýhodněné a zneužívané děti, v posledních deseti letech skokově narůstala a rozšiřovala se; v loňském roce darovala nejrůznějším organizacím téměř pět milionů dolarů. Rozhodující část těchto peněz pocházela přímo od Sama a Remi a zbytek od soukromých dárců. Jejich činy vzbudily v dobrém i ve zlém velkou pozornost médií, což k nim naopak přitáhlo bohaté a prominentní dárce.

Skutečnost, že Sam a Remi dělají to, co mají rádi, bylo dobrodiní, které ani jeden z nich nepokládal za předem dané, protože oba tvrdě pracovali, aby si takový život zajistili.

Remiin otec, nyní v důchodu, býval soukromým podnikatelem, který stavěl na zakázku letní vily podél novoanglického pobřeží; její matka pediatrička napsala řadu bestsellerů o výchově dětí a péči o ně. Remi se vydala v otcových stopách a šla na jeho alma mater Bostonskou univerzitu a ukončila ji s titulem z antropologie a historie se zaměřením na staré obchodní cesty.

Samův otec, jenž zemřel před několika lety, byl jedním z vedoucích inženýrů NASA v programech Mercury, Gemini a Apollo a také sběratelem vzácných knih; tuto srdeční záležitost předal Samovi již v útlém věku. Samova matka Eunice bydlí na Kay Westu, kde, i když je jí téměř sedmdesát, stále řídí charterovou loď specializující se na potápění a podmořský lov ryb.

Stejně jako Remi kráčel i Sam v otcových stopách; když už ne ve výběru studijního oboru, pak ve stejném povolání a získal inženýrský diplom s vyznamenáním na Kalifornské technice a také sbírku cen v lakrosu a fotbale.

V posledních měsících studia na technice Sama oslovil muž, o kterém později vyšlo najevo, že je z DARPA, Agentury pro pokročilé obranné výzkumné projekty, kde státní orgány vyvíjely a testovaly nejnovější a nejlepší hračky jak pro vojenské, tak i zpravodajské účely. Nabídli mu plat hluboko pod tím, jaký by získal v běžném civilním zaměstnání, ale lákadlo čistě tvůrčí práce kombinované se službou vlasti Samovi volbu usnadnilo.

Po sedmi letech Sam z DARPA odešel s mlhavým tušením, že si odnese některé ze svých divokých představ a uskuteční je, a přestěhoval se zpět do Kalifornie. A právě tam se o dva týdny později setkal s Remi v Majáku, jazzovém klubu na Hermosa Beach. Sam si zašel do klubu na vychlazené pivo a Remi tam oslavovala úspěšnou výpravu za pověstmi o potopené španělské lodi u Abalone Cove.

I když ani jeden z nich nikdy neřekl o jejich prvním setkání, že šlo o „lásku na první pohled“, oba se shodli, že se určitě jednalo o „moc krásnou první hodinu“. Šest měsíců nato se vzali tam, kde se poprvé setkali, při komorním obřadu v Majáku.

S Remiinou podporou se Sam vrhl po hlavě do vlastního podnikání a během roku si získal slávu a bohatství argonovým laserovým skenerem, který dokázal najít a na dálku rozlišit smíšené kovy a slitiny od zlata a stříbra až po platinu a palladium. Lovci pokladů, univerzity, korporace a těžební společnosti se prali o licenci k Samovu objevu a Fargo Group do dvou let měla čistý roční zisk tři miliony dolarů a za čtyři roky se o ni začaly zajímat zazobané korporace. Sam a Remi přijali nejvyšší nabídku a prodali společnost za tolik peněz, že mohli až do smrti vést luxusní život a neohlížet se zpět.

„Zatímco jsi byla ve sprše, udělal jsem menší průzkum,“ řekl Sam. „Podle toho, co jsem zjistil, si myslím, že jsme možná vážně na něco narazili.“

Přišel číšník s košíkem teplých ciabatt a miskou olivového oleje Pasolivo a přijal jejich objednávky. Pro začátek si dali kalamary s červenou omáčkou a houbičkami Porcini. Jako první chod Sam vybral pastu z darů moře s mušlemi a humrem restovanými na pestu, zatímco Remi zvolila ravioly plněné garnáty a krabím masem v bílé krémové bazalkové omáčce.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Remi. „Copak není ponorka jako ponorka?“

„Proboha, ženská, že ti neupadne jazyk,“ zabědoval s hraným zděšením Sam.

Zatímco Remiinou silnou stránkou byla antropologie a historie dávnověku, Sam horoval pro dějiny druhé světové války, další vášeň, kterou zdědil po otci, který sloužil u mariňáků během pacifického tažení Spojených států při jejich postupu z ostrova na ostrov. Skutečnost, že Remi naprosto nezajímá, kdo přesně potopil Bismarcka, anebo proč byla bitva v Ardenách tak důležitá, nikdy nepřestávala Sama šokovat.

Remi byla bezkonkurenční antropoložka a historička, ale měla sklon pohlížet na věci analyticky, zatímco pro Sama historie vždy znamenala příběhy o reálných lidech dělajících skutečné věci. Remi pitvala, Adam snil.

„Omlouvám se za blamáž,“ řekla Remi.

„Vše odpuštěno. Je tu jedna věc: podle velikosti zátoky nemůže jít o normálně velkou ponorku. Navíc i ten periskop mi připadal nějaký malý.“

„Takže miniponorka.“

„Správně. Ale na periskopu bylo příliš nánosu. Přinejmenším za několik desetiletí. A ještě něco: pokud vím, komerční ponorky – vědecké, kartografické a jiné – nemají periskopy.“

„Je tedy vojenská,“ dodala Remi.

„Musí být.“

„Vojenská miniponorka pětatřicet kilometrů od ústí řeky Pocomoke…,“ zamumlala Remi. „Dobrá, přiznávám se. Dostals mě. Jen hořím zvědavostí.“

Sam se na ni usmál. „To je moje holka. Tak co říkáš? Po večeři si zajedeme do Princess Anne a poslechneme si, co nám poví Ted. Zná víc legend o téhle oblasti, než si pamatují všichni ostatní dohromady. Jestli nám někdo může poskytnout vodítko, oč se jedná, je to on.“

„Já nevím… Už je dost pozdě a víš přece, jak Ted nesnáší návštěvy.“

Ted Frobisher přes svého génia a dobře skrývanou dobrosrdečnost nebyl právě společenský. Jeho obchod neprospíval díky komunikačním schopnostem, ale pro šíři znalostí a profesionální bystrost.

Sam s úsměvem řekl: „Menší překvápko mu jen prospěje.“

KAPITOLA 4

Po dezertu – tiramisu tak výtečném, že na chvíli ztratili řeč – se vrátili zpět do ubytovny, vzali si z pokoje klíčky od BMW a vyrazili do Princess Anne; zamířili na severozápad po dálnici Dvanáct na předměstí Salisbury, pak zabočili na jihozápad na dálnici Třináct. V podvečer ještě jasná obloha se zatáhla nízkými dešťovými mraky a BMW se ponořilo do jemné, ale nepřerušované mlhy.

Remi se zamračila. „Mám pocit, že jedeš moc rychle.“ Líbilo se jí vozit se v BMW, ale už mnohem méně pochopení měla pro manželovy dřímající závodní sklony.

„Držím předepsanou rychlost. Žádný strach, Remi. Copak jsem už někdy boural?“

„No, třeba tenkrát v Bombaji –“

„Ale ne. Jen si vzpomeň, pneumatiky byly skoro bez vzorku a pronásledoval nás ten hrozně naštvaný chlap v obrovským náklaďáku. A navíc jsem neboural. Jen jsem… uhnul ze silnice.“

„I takhle se to dá říct.“

„Podle mě jde o přesný popis.“

„No dobře, a pak ještě ve Skotsku…“

„Tak jo, to byla moje chyba.“

„Netrap se tím, Same. Ten mizera se tam najednou objevil bůhví odkud.“

„Moc legrační.“

„Ale dostals nás z toho, a to se počítá.“

Ano, dostal. Pomocí kusu provazu, heveru, pařezu, větve jako páky a využití základních fyzikálních zákonů.

Jeli mlčky a sledovali, jak kolem nich ubíhala stále temnější venkovská krajina, až se nakonec půl kilometru před nimi rozzářila světla Princess Anne. Město – nebo spíš vesnice, jak na tom mnoho místních trvalo – bylo nazváno podle dcery krále Jiřího II. a rozrostlo se na dva tisíce dvě stě duší kromě studentů, kteří pokládali za svůj domov Marylandskou univerzitu Eastern Shore. Když sem Sam a Remi přijeli před lety na první výlet, shodli se, že kdyby nebylo aut na ulicích a elektrického osvětlení, klidně by si dokázali představit, že se nějak přenesli zpět do Marylandu předrevolučních dob, tak malebné bylo Princess Anne.

Sam zajel po dálnici Třináct ke středu městečka, pak zahnul na východ na Mount Vernon Road a asi po kilometru a půl odbočil na sever na East Ridge Road. Nyní už byli na okraji Princess Anne. Frobisherův obchod, nad nímž v patře i bydlel, se nacházel tři sta metrů od dálnice v dlouhé ulici lemované javory.

Jak do ní Sam zahýbal, vyrazil z uličky černý sedan Buick Lucerne a rozjel se po Mount Vernon Road. Když reflektory BMW olízly přední sklo protijedoucího vozu, všiml si Sam Teda Frobishera na sedadle spolujezdce.

„To je on,“ vyhrkla Remi.

„Ano, já vím,“ zamumlal nepřítomně Sam.

„Co se děje?“

„Nevím… Tvářil se nějak divně.“

„O čem to mluvíš?“

„Vypadal… vyděšeně.“

„Ted Frobisher vždycky vypadá vyděšeně. Anebo naštvaně. Jinak se tvářit ani neumí, vždyť ho znáš.“

„Jo, možná,“ utrousil Sam, prudce zabrzdil, vycouval z uličky, otočil BMW a vydal se za buickem.

„A jé,“ ozvala se Remi, „zase v něčem lítáme.“

„Jen si ze mě utahuj. Nejspíš o nic nejde.“

„Dobře. Ale jestli zahnou na IHOP, slib mi, že to otočíš a necháš toho ubožáka jeho osudu.“

„Platí.“

– -–--–

Jenže buick nezahnul na IHOP ani nezůstal moc dlouho na dálnici, ale již po pár kilometrech odbočil na Black Road. Pouliční světla už dávno zůstala za nimi, takže se Sam s Remi ocitli v neproniknutelné tmě. Mrholení se změnilo v úporný déšť a stěrače BMW rytmicky vrzaly na předním skle.

„Jak jsi na tom s nočním viděním?“ zeptal se Sam Remi.

„Dobře… proč?“

Sam místo odpovědi zhasl reflektory BMW a zrychlil, aby zkrátil odstup od zadních světel buicku.

Remi se podívala na manžela a přimhouřila oči. „Máš o něj vážně starost, co?“

Se zaťatými zuby přikývl. „Je to jen pocit. Doufám, že se mýlím.“

„Já taky. Začínáš mě děsit, Same.“

Natáhl paži a pevně jí sevřel ruku. „Copak jsem nás už někdy dostal do problémů –“

„No, pamatuju doby –“

„– abych nás z nich zase nedostal?“

„Ne.“

„Je tu signál?“ zeptal se.

Remy vyndala mobil a zkontrolovala displej. „Ani ťuk.“

„Sakra. Pořád ještě máme tu mapu?“

Remi začala prohrabávat přihrádku, našla mapu a rozložila ji. Po třiceti vteřinách prohlásila: „Same, tady dál nic není. Žádné domy, farmy – míle a míle vůbec nic.“

„Je to čím dál podivnější.“

Vpředu brzdovky buicku blikly, pak ještě jednou, nato odbočily doprava a zmizely za stromy. Sam začal brzdit a zpomalil právě včas, aby zahlédl, jak brzdovky buicku znovu zatáčejí asi o sto metrů dál, tentokrát vlevo na stezku odbočující ze silnice. Vypnul motor a stáhl okénko u spolujezdce. Skrz stromy sledovali, jak brzdovky buicku zhasly, a uslyšeli klapnutí otevíraných dveří a po deseti vteřinách ještě jedno.

Pak se ozvalo: „Hej… ne!“

Frobisherův hlas. Zřetelně na pokraji paniky.

„No, tak je to jasný,“ zasykl Sam.

„Jo,“ přikývla Remi. „Co chceš udělat?“

„Zajeď k nejbližšímu domu nebo na místo, kde budeš mít příjem, a zavolej policii. A já zatím –“

„Ne, ty nic nedělej, Same.“

„Remi, prosím tě –“

„Řekla jsem ne, Same.“

Sam zasténal. „Remi –“

„Jen ztrácíme čas.“

Sam znal manželku až příliš dobře, aby nepoznal ten tón a vzdorovitě vysunutou bradu. Umanula se a nic s ní už nehnulo.

„Dobrá,“ rezignoval, „ale žádné hlouposti, ano?“

„To ale platí i o tobě.“

Zašklebil se na ni a zamrkal. „Já jsem přece ztělesnění opatrnosti, ne?“ A dodal: „Nemusíš odpovídat.“

„Když jednou začneš…,“ spustila Remi.

„… tak si pak nestěžuj,“ dokončil Sam.

KAPITOLA 5

Sam se pomalu se zhasnutými světly rozjel s BMW po silnici a snažil se vyhýbat výmolům, až se dostali na padesát metrů k příjezdové cestě, pak vypnul motor.

„Počkala bys teď, prosím tě, v autě?“ řekl.

Remi se na něj zamračila. „Hele, zřejmě se ještě neznáme.“ Natáhla k němu ruku na přivítanou. „Jsem Remi Fargová.“

Sam si jen povzdechl. „Jedna nula pro tebe.“

Rychle vymysleli plán „co kdyby“ a nejhorší scénář, pak jí Sam podal svou bundu a vystoupili.

Sešli z cesty do příkopu, který po obou stranách lemovala vysoká tráva. Vedl až k příjezdové cestě, kde ústil do stoky.

Plížili se sehnutí příkopem k příjezdové cestě a každých pár kroků se zastavili a poslouchali, pak vylezli na břeh a začali se prodírat mezi stromy. Po sedmi metrech porost zřídnul a ocitli se na kraji mýtiny.

Prostor byl obrovský, téměř hektar plochy pokrývaly rozeseté válcovité tvary, některé velikosti garáží, jiné aut, tyčící se v nejrůznějších úhlech, jako když dítě rozhází kostky. Když se Samovy oči přizpůsobily tmě, uvědomil si, že se dívá na skládku topných kotlů. Odkud a proč se vzaly právě zde, uprostřed marylandského venkova, netušil, ale bylo tomu tak. Podle jejich velikosti odhadl, že pocházejí z nejrůznějších zdrojů – lokomotiv, lodí a továren. Padající déšť ševelil v listech kolem nich a tiše bubnoval na ocel kotlů, až k nim doléhala od hradby stromů tlumená ozvěna.

„No, tak to je poslední, co bych čekala, že tu najdu,“ zašeptala Remi.

„Já taky.“ Něco jim to prozradilo o Tedově únosci. Buď se tu dobře vyzná, anebo se na akci dobře připravil. Ani jedna z možností Samovi nepřišla uklidňující.

Buick Lucerne stál uprostřed mýtiny, ale po Frobisherovi ani řidiči nebylo nikde ani stopy. Jistě zašli hlouběji do kotlového bludiště. Ale proč sem vůbec přijeli? uvažoval Sam. První, co ho napadlo, mu zmrazilo krev v žilách. Sice nevěděl, co má Tedův únosce v plánu, ale jedno bylo jisté: ten muž hledal soukromí. Anebo místo, kde může nechat tělo. Anebo obojí. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

„Prohledáme větší oblast, když se rozdělíme,“ navrhla Remi.

„Na to zapomeň. Nevíme, co je ten chlap zač ani čeho je schopný.“

Právě chtěl vyjít zpod ochrany stromů, když se mu v hlavě vylíhl nápad. Buick Lucerne. Buick… GMC. Stáhl Remi zpět mezi stromy a řekl: „Počkej tady, hned se vrátím.“

„Co –“

„Prostě tu zůstaň. Nebudu daleko.“

Ještě se naposledy rozhlédl a zapátral po náznaku pohybu, ale když nic neuviděl, rozběhl se k buicku. U dveří řidiče se skrčil, v duchu se rychle pomodlil a zkusil kliku. S cvaknutím povolila. Vnitřek auta ozářilo tlumené světlo. Zase dveře rychle přibouchl.

K čertu! Alespoň, že vůz neměl alarm „klíčky v zapalování“.

Bude to muset risknout.

Sam otevřel dveře, vklouzl dovnitř a zavřel za sebou, pak počkal třicet vteřin a přitom skrčený pošilhával přes přístrojovou desku ven. Nikde se nic nehýbalo. Pustil se do prohlídky kabiny a téměř ihned objevil, co hledal. Na přístrojové desce bylo tlačítko označené OnStar. Sam ho stiskl. Uplynulo dvacet vteřin, pak se reproduktorů ozval hlas.

„Tady je Dennis ze služby OnStar, jak vám mohu pomoci?“

„Ehm, sláva,“ zasténal Sam. „Měl jsem nehodu. Jsem zraněný. Potřebuju pomoc.“

„Pane, víte, kde jste?“

„Ee… ne.“

„Vydržte, pane.“ Uplynulo pět vteřin. „V pořádku, pane. Zaměřil jsem vás poblíž Black Road, západně od Princess Anne v Marylandu.“

„Jo, to bude ono.“

„Zavolal jsem na dispečink pohotovosti ve vaší oblasti. Pomoc je na cestě.“

„Jak dlouho?“ zachraptěl Sam a co nejlépe hrál zraněného řidiče.

„Šest až sedm minut, pane. Zůstanu na příjmu…“

Ale Sam už dál nečekal, vyklouzl z auta a zavřel dveře. Kapesním nožem prořízl levou zadní pneumatiku hned vedle ventilu. Pak se proplížil na druhou stranu a zopakoval totéž i na druhé pneumatice, nakonec se rozběhl zpět a vrátil se k Remi.

„OnStar?“ zeptala se s úsměvem.

Sam ji políbil na tvář. „Chytrá holka.“

„Kdy dorazí kavalerie?“

„Za šest sedm minut. Rád bych, kdybysme do té doby zmizeli. Nemám náladu odpovídat na otázky.“

„Já taky ne. A dala bych si horkou brandy.“

„Připravena na hru na schovávanou?“

„Veď mě.“

– -–--–

Měli jen malou šanci, že by mohli v bahně sledovat stopy, takže s Remi přeběhli paseku a proplétali se uličkami a tunely na hřbitově kotlů. Sam našel dva kusy silných drátů a podal kratší Remi, sám si nechal delší a těžší. Asi po sedmnácti metrech k nim dolehl přes šumot deště slabý hlas.

„Nevím, o čem to mluvíte… jaký kousek?“

Byl to Ted.

Mužský hlas mu něco odpověděl, ale ani Sam ani Remi nerozeznali slova.

„Tohle? Jde jen o střep lahve. Nic důležitého.“

Sam pootočil hlavu, snažil se lépe zachytit hlasy a určit, odkud přicházejí. Mlčky ukázal Remi dopředu doleva na výklenek utvořený kotlem, který se napůl svalil na sousední. Přikývla. Jak se dostanou pod klenbu, uslyší zřetelněji.

„Chci, abys mi řekl, kde přesně jsi ho našel,“ promluvil neznámý. Jeho hlas měl buď východoevropský, nebo ruský přízvuk.

„Už jsem řekl, že si nevzpomínám. Někde na řece.“

„Na Pocomoke?“

„Ano,“ odpověděl Ted.

„A kde?“

„Proč tohle děláte? Nechápu, co –“

Ozvalo se plesknutí, jak něco tvrdého udeřilo do masa. Ted zasténal a následovalo šplouchnutí, nepochybně upadl do blátivé louže.

„Vstaň!“

„Nemůžu!“

„Povídám vstaň!“

Sam pokynul Remi, ať počká, a plížil se vpřed, přitisknutý k boku kotle, pak pokračoval vpřed, dokud neviděl za jeho ohyb.

Tam, v prostoru mezi dvojicí sběrných kotlů velkých jako kamiony, spatřil Teda Frobishera. Klečel s rukama svázanýma za zády. Únosce stál před ním, v levé ruce držel baterku, v pravé svíral revolver. Mířil na Tedovu hruď.

„Řekni mi, kdes to našel, a já tě odvezu zase domů,“ řekl muž. „A na tohle můžeš zapomenout.“

Jestli jsem někdy slyšel lež, tak je to tahle, pomyslel si Sam. Ať už byl ten muž kdokoli, nepřivezl Teda až sem, aby ho pak zase vzal domů a uložil bezpečně do postele. Je mi to všechno líto, dobrou noc… Ať už ten muž dostane, co chce, anebo ne, pokud něco rychle nepodniknou, Tedův osud bude zpečetěn.

Sam pár vteřin uvažoval a sestavil základní plán. Dal by přednost elegantnějšímu řešení, ale neměli na ně ani čas, ani prostředky. Kromě toho nejjednodušší bývá často i nejelegantnější. Proplížil se zpět podél kotle a vrátil se k čekající Remi.

Popsal jí nejdřív scénu, které byl svědkem, a pak svůj plán.

„Zní to, jako by sis vybral nebezpečnější roli,“ namítla Remi.

„Mám naprostou důvěru ve tvou mušku.“

„A v moje načasování.“

„To taky. Hned se vrátím.“

Sam zmizel na půl minuty mezi stromy, pak se znovu objevil a podal jí kámen velký jako grapefruit.

„Myslíš, že tam dokážeš vylézt jen s jednou rukou?“ zeptal se a kývl na rezavý údržbářský žebřík, opřený o bok nejbližšího kotle.

„Až uslyšíš ze tmy hlasitou ránu, budeš znát odpověď.“ Naklonila se dopředu, popadla ho za košili a přitáhla k sobě a spěšně políbila. „Poslouchej, Fargo: Zkus vypadat neškodně a pro spásu boží buď opatrný. Jestli tě zabije, nikdy ti to neodpustím.“

„Tak to budeme dva.“

Sam potěžkal masivní drát a odběhl zpět, odkud přišel, pak zabočil doprava a udělal kolečko. Zastavil se, aby zkontroloval hodinky. Od hovoru s OnStar uplynulo šest minut. Nemůže už déle čekat.

Drát si zastrčil vzadu za pásek, pak se vydýchal a vykročil; obešel kotel a ve tmě se objevilo světlo. Sam se zastavil a zavolal.

„Hej, vy tam, je všechno v pořádku?“

Cizinec se otočil a zamířil baterku Samovi do očí. „Kdo jste?“

„Jen jsem jel kolem,“ vysvětlil Sam. „A zahlédl jsem auto. Tak mě napadlo, jestli nemáte poruchu. Hele, proč mi tak svítíte do očí?“

Z dálky se ozval slabý zvuk sirén.

Muž se otočil se zvednutou zbraní k Tedovi a pak zpět k Samovi.

„No tak, příteli, k čemu je ta zbraň?“

Sam rozpažil a opatrně udělal krok vpřed.

„Ani hnout! Zůstaňte na místě!“

„Hele, jen se vám snažím pomoct.“ Sam se zatajeným dechem udělal další krok dopředu a zkrátil vzdálenost na sedm metrů.

Buď připravená, Remi…

Pozvedl hlas, aby se ujistil, že ho bude slyšet i přes déšť, a zavolal: „Jestli chcete, abych zase odešel, tak klidně…“

Remi pochopila narážku a Sam spatřil, jak vpravo se proti obloze na kotli vztyčil tmavý stín. Vypadalo to, že kámen visí nekonečně dlouho ve vzduchu, až konečně přistál s odporným křupnutím na mužově pravé noze. Remina muška byla smrtelně přesná. I když by zásah do hlavy věci zjednodušil, mohl muže snadno zabít a tuto komplikaci nepotřebovali.

Hned jak muž zasténal a zapotácel se, Sam se vrhl vpřed, vytáhl levou rukou zpoza opasku drát. Muž zamával rukama, jak se snažil udržet rovnováhu a téměř se mu to podařilo, když ho Samův dokonale načasovaný zvedák zasáhl naplno do brady. Zbraň a baterka mu vylétly z ruky, první šplouchla do bahna, druhá se odkutálela k Tedovi. Sam koutkem oka zahlédl, jak se za Tedem vynořila Remi. Zvedla ho na nohy a společně se dali na útěk.

Cizinec ležel na zádech, napůl zapadlý do bahna, a sténal. Tvrdý chlapík, pomyslel si Sam. Ta rána ho měla bezpečně uspat. Sam si přehodil drát do pravé ruky.

Sirény se přiblížily, zbývaly jim necelé dvě minuty.

Sam zvedl baterku a přejížděl světlem sem a tam, až uviděl pár metrů stranou mužovu pistoli zapadlou do bahna. Špičkou nohy ji vyprostil, pak ji podebral a odkopl daleko ke stromům.

Obrátil se a posvítil muži zblízka do obličeje. Ten se přestal hýbat a zašilhal proti světlu. Měl hubenou ošlehanou tvář, malá zlá očka a několikrát přeražený a křivě srostlý nos. Od kořene nosu přes pravé obočí až ke spánku se mu táhla bílá jizva. Nejen tvrdý, opravil se v duchu Sam, ale taky krutý. Pohled na něj mu prozradil dost.

Oslovil neznámého: „Předpokládám, že mi asi neřeknete, kdo jste nebo co tu děláte, že?“

Muž zamžikal, jak se pokoušel vzpamatovat, zaostřil oči na Sama a zasyčel nějaké slovo. Rusky, pomyslel si Sam. I když jeho ruština stačila na turistiku, tomuhle nerozuměl. Nicméně by se vsadil, že popisovalo buď jeho matku, anebo jeho intimní partie, nejspíš obojí.

„To od vás není moc hezké,“ namítl. „Zkusme to ještě jednou. Kdo jste a co chcete od našeho přítele?“

Další nadávka, tentokrát rozvedená do věty.

„To si nemyslím,“ ujistil ho Sam. „No dobře, příště víc štěstí, kámo.“

Naklonil se dopředu a prudce švihl drátem, zasáhl muže za ucho, doufal, že přiměřenou silou. Těžký drát není příliš jemná zbraň. Muž zachroptěl a omdlel.

„Doufám, že se už nikdy nesetkáme,“ dodal Sam, pak se obrátil a dal se na útěk.

KAPITOLA 6

„Na, Tede, vypij to,“ řekl Sam a podal Frobisherovi sklenku teplé brandy.

„Co je to?“ zabručel Frobisher. Sama a Remi nepřekvapilo, že Tedovi ani dobrodružství na hřbitově kotlů nijak nevylepšilo náladu. A navíc, Ted by nebyl Tedem, kdyby se začal usmívat.

„Prostě to vypij,“ připojila se Remi a poplácala ho po ruce.

Frobisher si dal lok, zašklebil se a znovu upil.

Sam přihodil poleno na oheň a pak si přisedl k Remi na široké křeslo. Frobisher seděl naproti nim v houpacím křesle čerstvě vykoupaný a zabalený do flanelového plédu.

Poté, co zanechali Frobisherova záhadného muže ležet v blátě, Sam se rozběhl zpět k BMW, které mezitím Remi otočila a zajela s ním k příjezdové cestě. Rozhodnutí zmizet ještě před příjezdem policie udělal instinktivně: Přestože neprovedli nic špatného, zatažení do policejního vyšetřování by je zároveň spojilo s Frobisherovým únoscem. Samovi však intuice napovídala, že čím větší vzdálenost bude mezi nimi a oním mužem, tím lépe.

Když byl Sam zpět v autě, vyrazili rychle po Black Road a pak se stočili na západ po Mount Vernon Road. Půl minuty nato spatřili blikající světla, jak za nimi zahýbají na Black Road. Remi na Samův pokyn rychle obrátila, zajela ke kraji a zhasla světla; počkali, dokud pohotovostní tým – policejní vůz a požární auto – nedojel na hřbitov kotlů. Pak znovu nastartovala a zamířila zpět k Princess Anne. Čtyřicet minut nato už byli zase ve svém pokoji na ubytovně.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Sam Frobishera.

„A jak asi myslíš? Unesl mě a pak zmlátil.“

Pětašedesátník Frobisher byl holohlavý až na stříbrný mnišský kroužek vlasů. Na nose měl půlené brýle à la Benjamin Franklin a za nimi svítily bleděmodré oči. Avšak kromě toho, že byl promočený, podchlazený a otřesený, jeho jedinou památkou na přestálé utrpení byla ošklivě zhmožděná pravá tvář, kam ho muž udeřil pistolí.

„Unesený a zmlácený je pořád lepší než unesený, zmlácený a zabitý,“ poznamenal Sam.

„Nejspíš jo,“ odpověděl Frobisher a pak si pro sebe něco zamumlal.

„Cože, Tede?“

„Jen jsem říkal, že děkuju za záchranu.“

„No, to tě muselo bolet,“ usmála se Remi.

„Ani nevíš jak. Ale myslím to vážně. Děkuju. Vám oběma.“ Dopil brandy a napřáhl sklenku pro další. Remi mu nalila.

„Takže co se stalo?“ zeptal se Sam.

„Spal jsem jako zabitý a probudilo mě bušení na dveře. Zeptal jsem se, kdo to je, a on řekl, že Stan Johnson ze sousedství. Že prý Cindy – jeho žena – je nemocná a nefunguje mu telefon.“

„A existuje nějaký Stan Johnson?“ zeptal se Sam.

„Ovšemže existuje Stan Johnson. Hned sousední farma na severu.“

Sam věděl, že to je důležité. Soudě podle útočníkova přízvuku se dalo předpokládat, že není místní, což znamená, že si nájezd na Tedův dům pečlivě naplánoval a dokonce si pro svůj trik zjistil i jména sousedů.

Během služby v DARPA se Sam dost stýkal s agenty z tajné služby CIA, aby věděl, jak myslí a jak pracují. Všechno, co Frobisherův únosce udělal, doslova křičelo „profesionál“. Ale kdo ho poslal? A za jakým účelem?

„Takže jsi otevřel dveře…,“ napověděla Remi Frobisherovi.

„Takže jsem otevřel dveře a on vtrhl dovnitř, srazil mě na zem a strčil mi k obličeji pistoli. Začal mi klást otázky a řvát na mě –“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli nějakému skleněnému střepu. Nic to není, jen úlomek lahve od vína. Chtěl vědět, kde ho mám, tak jsem mu to řekl. Pak mi nějakou páskou svázal ruce a šel do obchodu, všechno tam přehraboval – bůhví co všechno přitom porozbíjel – nakonec se s tím střepem vrátil a začal se mě vyptávat, kde jsem ho našel.“

„A kdes ho našel?“

„To si už přesně nepamatuju. Vážně ne. Někde na Pocomoke, nejspíš jižně od Sněžného vrchu. Rybařil jsem a –“

„Ty rybaříš?“ vyhrkl Sam. „A odkdy?“

„Odjakživa, hlupáku. Myslíš, že jen celé dny dřepím v krámě, leštím tácy a ostatní harampádí? Jak povídám… chytal jsem ryby a něco zasekl. Byla to bota, stará kožená bota. A ten střep byl uvnitř.“

„A máš ještě tu botu?“

„Copak jsem vetešník? Ne, hodil jsem ji zpátky. Byla to jen stará shnilá bota, Same.“

Sam konejšivě rozpažil. „Dobrá, dobrá. Pokračuj. Začal na tebe řvát otázky a –“

„A pak zazvonil telefon.“

„To jsem byl já.“

„Zeptal se, jestli čekám hovor, a já řekl, že jo, počítal jsem, že odejde. Ale neodešel. Odtáhl mě do auta a zavezl na to hrozné místo. A to je všechno. Zbytek znáte.“

„Měl to u sebe,“ zamumlal Sam. „Škoda, že jsem ho neprohledal.“

„Kolikrát to musím opakovat, Same? Ten střep byl bezcenný. Nebyla na něm etiketa, nápis – jen taková divná značka.“

„Jaká značka?“

„Už si nevzpomínám. Ale mám na internetové stránce její obrázek. Zveřejnil jsem ho tam, jestli snad někdo nebude vědět, o co jde.“

„Remi, mohla bys?“ zeptal se Sam.

Už byla na nohou, vytáhla jejich notebook, postavila ho na stolek a zapnula. Třicet vteřin nato řekla. „Tady, je to ono, Tede?“ Otočila k němu notebook, aby se podíval.

Pohlédl na obrazovku a pak přikývl. „Jo, to je ono. Vidíte, o nic nejde.“

Sam se přitiskl k Remi a podíval se na obrázek. Jak ho Ted popsal, vypadalo to jako kus vydutého dna vinné lahve ze zeleného skla. Uprostřed byla značka. Remi obrázek zvětšila, až ji dokázali rozeznat:

Sam poznamenal: „Vůbec nic mi to neříká. A tobě?“

„Ne,“ odpověděla Remi. „A co tobě, Tede?“

„Ne, už jsem vám to pověděl.“

„A neměl jsi ohledně toho nějaké divné telefonáty nebo e-maily? Nikdo se o to nezajímal?“

Frobisher zasténal. „Ne, ne a ne. Už se můžu vrátit domů? Jsem utahanej.“

Sam namítl: „Tede, podle mě to není dobrý nápad.“

„Cože? Proč?“

„On ví, kde bydlíš –“

„Pche, byl to jen cvok. Nejspíš ještě zdrogovanej. Tohle je přece jen střep flašky od vína, panebože, a on ho už má. Je po všem.“

O tom pochybuju, pomyslel si Sam. A také nevěřil, že by ten muž byl narkoman. Někdo se z neznámého důvodu domníval, že ten střep, ten kus zelené lahve od vína je velice důležitý. Tak důležitý, že kvůli němu stojí za to zabíjet.

O sedmdesát kilometrů dál ležel Grigorij Archipov pod nízkými větvemi stromu, tvář měl pokrytou bahnem a sledoval zástupce somersetského šerifa a řidiče odtahové služby, který dokončoval nakládání jeho buicku. Primitivní částí mozku toužil něco udělat, jednat, ale potlačil nutkání a soustředil se, aby se ani nepohnul. Bylo by to tak jednoduché – a navíc i uspokojující – přepadnout policistu a řidiče ze zálohy, odstranit je a pak si vzít jeden z jejich vozů a zmizet ve tmě, ale věděl, že by mu to přineslo víc problémů než potěšení. Vražda policejního důstojníka by vyvolala velký hon spojený se silničními zátarasy, namátkovými kontrolami a objevila by se možná dokonce i FBI a nic z toho by mu jeho úkol neusnadnilo.

Z omračujícího úderu do hlavy ho probrala až jasná záře světel a houkání sirén, a když otevřel oči, zjistil, že se dívá přímo do dvojice předních reflektorů. Zůstal nehnutě ležet, jistý si, že uvidí postavy běžící k němu, ale když se nikdo neobjevoval, pomalu se překulil na břicho a začal se plížit pryč za kotle a pak mezi stromy, kde ležel teď.

Nehýbej se, poručil sám sobě. Musí zůstat tady, být neviditelný a počkat, až odjedou. Auto si pronajal na falešný řidičský průkaz a padělanou kreditní kartu, nic z toho policii nezavede na jeho stopu. Déšť proměnil odkladiště v bažinu, takže nezůstaly žádné stopy zápasu, které by vzbudily pozornost policie. V této chvíli jediné, co měli, bylo opuštěné auto, a nejspíš usoudili, že se jednalo o kanadský žertík nějakých výrostků.

Chytrý trik, pomyslel si Archipov, to, jak ho zaskočili. Bylo to samozřejmě ponižující, ale jako profesionál dokázal ocenit prohnanost celé akce. A její chladnokrevnost. Noha mu pulzovala bolestí, ale neodvážil se ji zkontrolovat, dokud nebude sám. Bahno ztlumilo většinu nárazu, ale malíček a prsteníček má nejspíš zlomené. Je to bolestivé, avšak nevyřazuje ho to. Zažil už mnohem horší věci. Ve zvláštních jednotkách zlomeniny jen zřídkakdy ošetřoval lékař. A v Afghánistánu… mudžahedíni byli zuřiví bojovníci, kterým nic neudělalo větší radost než zabíjení zblízka na nože, a utržené jizvy mu to připomínaly. Grigorij Archipov dobře věděl, že bolest nestojí za pozornost, jde jen o projev mysli, nic víc.

Takže, kdo byli, zamyslel se, ti tajemní zachránci? Rozhodně ne náhodní milosrdní samaritáni, tím si byl jistý. Prokázali zkušenost a odvahu. A také duchapřítomnost. Dalo se hádat na nějaké Frobisherovy přátele. Šlo jen o bezvýznamnou epizodku, kterou moc rád blíž prozkoumá. A zvládne to. Najde je – při troše štěstí dřív, než celý incident bude muset nahlásit svému zaměstnavateli.

Zjevně si byli s tím starožitníkem hodně blízcí. Proč by jinak riskovali život? Takže dvě a dvě jsou čtyři. Když nechtěl spolupracovat Frobisher a říct mu, kde našel ten střep, třeba ten muž se ženou budou sdílnější.

A jestli ne, tak dobrá, prostě srovná skóre a půjde dál. A když prokázali při jeho přepadu takovou vynalézavost, bude jen spravedlivé, když jim to oplatí stejnou mincí.

KAPITOLA 7

ŘEKA POCOMOKE

„Jaká je podle tebe šance, že Ted zůstane stranou?“ zeptala se Remi a zatáhla za startovací šňůru motoru.

Sam naskočil do člunu a odstrčil ho nohou od břehu. „Myslím, že jsem se mu dostal trochu pod kůži, ale u Teda nikdy nevíš. Ten obchod je celý jeho život.“

Poté, co se předešlé noci snažili z Frobishera ještě půl hodiny něco vypáčit, nakonec se ke své spokojenosti přece jen dozvěděli celý příběh. Sam pak z recepce objednal skládací lehátko a uložil na ně Teda, který byl po třech rundách brandy víc než jen trochu podnapilý.

Příštího rána po snídani ho přesvědčili, aby si vzal dovolenou, a pak se dali do telefonování a nakonec sehnali dům na pláži na Fenwickově ostrově, jenž patřil příteli přítele jednoho jejich přítele. Nebylo pravděpodobné, že by Frobishera někdo dokázal vystopovat až tam. Nevěděli ovšem, jestli tam Ted skutečně zůstane, ale kromě toho, že by ho přivázali na řetěz, už víc nemohli udělat.

Otázkou ale zůstávalo, mají-li se tou záležitostí dál zabývat. Ted ze své povahy i kvůli svobodomyslným ideálům odmítl jejich návrh, aby o všem informovali policii. Neměl pro úřady dobrého slova a prohlásil, že kdyby se věci ujala policie, stejně by je jen vyslechli a sepsali hlášení, s čímž museli Sam a Remi jen souhlasit. Pochybovali, že by Tedův únosce zanechal dost stop, aby se měli detektivové čeho chytit.

Zatímco to probírali ze všech stran, rozhodl se Sam, že budou pokračovat v původním plánu najít miniponorku uvězněnou v rameni řeky, a pak se vrátí k pátrání po pokladu Patty Cannonové.

Remi nastartovala, otočila člun a namířila po proudu; v chladném ranním vzduchu motor tiše pobublával.

„Jediný den a jaký rozdíl,“ poznamenala a vzhlédla k obloze.

„Ámen,“ souhlasil Sam.

Déšť z předchozí noci ustal těsně před úsvitem a nebe teď bylo jasně modré jen s několika obláčky jako vyfouknutými z bavlny. Podél břehů zpívali ptáčci a poletovali z větve na větev. Vodní hladina potažená vznášející se lehkou mlhou byla dokonale hladká až tu a tam na vlnku, jak vyplula ryba, aby chytila neopatrnou mouchu nebo vodoměrku.

„Poslyš,“ ozvala se Remi, „už jsem ti někdy řekla, jak jsem na tebe hrdá?“

„A proč? Že jsem dnes ráno dokázal sehnat ty croissanty?“

„Ne, hlupáčku. Kvůli včerejší noci. Zachoval ses jako hrdina.“

„Ano, to už jsi mi řekla. Díky. Ale nezapomeň, že jsem měl fantastickou pomocnici. Bez tebe bych to nedokázal.“

Remi pokrčila rameny a usmála se lichotce. „A navíc jsi vypadal děsně sexy, celý pokrytý bahnem a s tím drátem v ruce. Tak divošsky.“

„Uf-uf.“

Remi se rozesmála.

„Mimochodem, omlouvám se za ten svetr.“

Její kašmírový rolák nepřežil noční dobrodružství, i po uschnutí vydával neodstranitelný zápach mokrého kozla.

„Je to jen svetr. Dá se nahradit – na rozdíl od lecčeho jiného,“ prohlásila Remi a láskyplně se usmála.

„Jako bych to nevěděl,“ odpověděl Sam.

– -–--–

„Předpokládám, žes podnikl kroky, aby se to už neopakovalo?“ zeptal se Hadeon Bondaruk.

Archipov zaťal prsty do sluchátka a přitiskl si ho k uchu tak pevně, až mu zbělely klouby. „Ano. Teď už tu jsou tři nejlepší z mých lidí. Myslím, že mají před námi tak hodinový náskok.“

„Jak se jmenují?“ zajímal se Bondaruk.

Jak Archipov předpokládal, zjistit totožnost Frobisherových zachránců bylo relativně snadné.

Poté, co zástupce šerifa s řidičem odtahovky odjeli, Archipov napůl odskákal, napůl odkulhal po cestě k nejbližší farmě, kde našel za stodolou starý náklaďák chevy s klíčky v zapalování. Odjel zpět k Frobisherovu obchodu a zaparkoval hned za garáží, pak vešel dovnitř a obrátil dům vzhůru nohama; to, co potřeboval, našel za deset minut. Frobisher měl v adresáři jen pár tuctů jmen, polovinu z nich obchodních, polovinu osobních a z nich jen osm byly páry. Stačilo už jen rychle zapátrat na Googlu a měl, co chtěl.

Od Frobisherova domu ke stanici autobusu v Princess Anne bylo pouhých pět minut jízdy. Náklaďák nechal v boční uličce a poznávací značky zastrčil do nejbližší popelnice pod kávové kelímky a pytel kuřecích kostí z KFC.

Dvacet minut nato si vyzvedl ruksak z tamní úschovny a ubytoval se v nejbližším motelu na jiný řidičský průkaz a kreditní kartu.

„Sam a Remi Fargovi,“ oznámil nyní Archipov Bondarukovi. „Jsou to –“

„Vím, co jsou zač. Lovci pokladů a dost dobří. Sakra! To je špatné znamení. To, že jsou tam, nemůže být náhoda. Frobisher si očividně dal dohromady, co má, a zavolal jim.“

„Tím si nejsem tak jistý. Kdysi jsem vyslýchal spoustu lidí a poznám, když někdo lže. Frobisher mi říkal pravdu, na to bych přísahal.“

„Možná máš pravdu, ale předpokládejme, že lhal. Předpokládejme, že Fargové jdou po tomtéž, co my, zařiď se podle toho.“

„Ano, pane.“

„Kdy vyplujete?“

„Čluny už jsou připravené.“ Když znali jméno Fargových a podrobnosti o nich, bylo snadné vystopovat jejich kreditní karty až k půjčovně lodí na Sněžném vrchu. „Dostat je nezabere moc času.“

– -–--–

Sam pečlivě zaznačil na mapě polohu říčního ramene, takže ho našli téměř bez potíží. Déšť předchozí noci do jeho ústí nanesl ještě víc větví. Nyní vypadalo spíše jako lovecký bunkr, spleť překřížených větví a listů jak mrtvých, tak živých a zelených. Remi proplula kolem zátarasu, pak připoutala úvazové lano k pevné větvi. Nechali člun splývat, dokud se lano nenapnulo a Sam si byl jistý, že drží pevně; Remi pak sklouzla do vody a začala se brodit ke břehu. Sam k ní doplaval a podal jí dva pytle s výstrojí, potom ji chytil za ruku a také vylezl na břeh.

Přehodil si přes každé rameno jeden vak a prošlapával cestu vysokou trávou a křovisky podél břehu a pak asi sedm metrů dál od něj, až se ocitli u ústí ramene. Po levé straně teď měli náplavy, které obešli, a za nimi prosvítalo hlavní koryto řeky. Přítok působil tak jako den předtím přízračně – tunel zeleně oddělený od zbytku světa.

No ovšem, usoudil Sam, ten pocit nejspíš souvisí s periskopem pokrytým řasami a trčícím z vody jen pár metrů před nimi jako krk nějakého pravěkého mořského hada.

„Trochu strašidelný, co?“ zašeptala Remi a chytila se zkříženýma rukama za ramena, jako by se snažila zahnat zimu.

„Víc než jen trochu,“ přikývl Sam, pak odložil vaky s výstrojí a zamnul si nedočkavě ruce. „Ale žádný strach, Fargovi jsou tady.“

„Slib mi jen jedno,“ ozvala se Remi.

„A co?“

„Po tomhle si vezmeme dovolenou. Opravdovou dovolenou.“

„Sama si vybereš kde, paní Fargová.“

– -–--–

Jejich prvním úkolem bylo potopit se a zjistit, v jakém je ponorka stavu, najít znaky, podle kterých by se dala identifikovat, a pak doufat, že najdou vstupní poklop. O posledním úkolu Sam ještě Remi nic neřekl, věděl, že by mu zakázala vlézt do vraku, což bylo nejspíš opravdu moudré. Sam byl však pevně přesvědčený, že jeho potápěčské schopnosti a Remiina spolehlivost se dokáží vypořádat se vším, co by se jim mohlo postavit do cesty.

Pro takový případ si s sebou přinesli i potápěčskou masku, pár zkrácených potápěčských ploutví, vodotěsné svítilny s náhradními bateriemi, čtyři kotouče nylonového vysoce pevného lana a tři rohatky, napínací kladky na zafixování ponorky, kdyby se během Samovy prohlídky uvolnila. Pokud se vůbec dostanou tak daleko.

Navíc den předtím požádal Selmu, ať mu pošle trojici nouzových minilahví, každá z nich se vzduchem na zhruba šedesát nádechů, dvě až pět minut.

„Znám tenhle tvůj výraz, Fargo,“ řekla Remi. „Chceš se dostat dovnitř, co?“

„Jedině, když to bude bezpečné. Věř mi, Remi, svou dávku adrenalinu jsem dostal už včera v noci. Nebudu se pouštět do žádných pitomostí.“

„Dobře.“

Sam sklouzl ze břehu do vody a pak se přebrodil k místu, kde z vody trčel periskop. Pevně ho popadl a několikrát za něj zatáhl. Zdál se pevný. Remi mu hodila konce dvou provazů, pevně je uvázal kolem periskopu. Remi zatím opačné konce připevnila k rohatkám a pak k nejbližším stromům. Sam se k ní vrátil a společně pak otáčeli navijáky, až se provazy napjaly. Sam za každý ještě zatáhl.

„Teď už nám nikam neuplave. Dobře, trochu ji obhlédnu. Tři minuty, ne víc.“

„Nechceš, abych mezitím –“

„Psst,“ zasyčel Sam a položil si prst na ústa.

Natočil hlavu a zaposlouchal se. Uplynulo pět vteřin a pak k nim z dálky dolehl slabý zvuk lodního motoru.

„Míří sem,“ řekl.

„Jen nějací rybáři.“

„Nejspíš.“ Ale po včerejší noci…

Jedna věc Sama nenechávala v klidu, a to blízkost jejich ponorky a místa, kde Ted tvrdil, že našel skleněný střep. Nebylo pravděpodobné, že by obojí spolu nějak souviselo, ale ne tak nepravděpodobné jako to, že by si Tedův únosce vybral k pátrání po nich právě tento úsek Pocomoke.

Sehnul se k jednomu z vaků, zahrabal v něm a vytáhl dvojici dalekohledů. S Remi v patách oběhl zátaras z větví zpět k místu, kde uvázali člun. Klekli si do vysoké trávy a Sam se podíval dalekohledem na řeku.

Za několik vteřin se ze zákrutu vyřítil silný motorový člun. Seděli v něm čtyři muži. Jeden u řízení, jeden na bortu a dva na zadní sedačce. Sam zaostřil jejich obličeje.

Zjizvená tvář. „Je to on,“ zamumlal.

„Děláš si legraci?“ vyjekla Remi.

„Kéž by.“

KAPITOLA 8

„Člun!“ vyhrkl Sam potichu. „Honem!“

Sklouzl rovnou po břiše do vody. Čtyři sta metrů proti proudu stočil Zjizvená tvář loď k ústí jiného říčního ramene, které začal muž na bortu propátrávat dalekohledem. Sam zaslechl ozvěnu jeho hlasu nesoucí se přes hladinu a pak nějaký jiný hlas řekl: „Nět.“

Skvělé, další ruští zabijáci.

Sam se dobrodil k místu, kam uvázal člun, rychle povolil uzel a pak několika tempy přeplaval k němu a chytil ho za oporku. Ohlédl se přes rameno. Zjizvená tvář právě obracel loď směrem k nim.

„Same…“

„Vidím je.“

Omotal si provaz kolem dlaně a pak se s Reminou pomocí vyškrábal na břeh. „Tahej,“ zašeptal. „Tahej, co můžeš!“

Společně zabrali za lano. Člun najel na břeh a pak se začal vysunovat z vody.

Motorový člun byl tři sta metrů před nimi. Zdálo se, že se muži soustředí na protější břeh, Sam však věděl, že se to může každým okamžikem změnit. Jeden pohled jejich směrem a jsou vyřízení.

„Tahej, Remi.“

Znovu zabrali za lano. Sam se rozkročil a zabořil paty do hlíny a tahal, až mu na krku naběhly žíly. Příď člunu vyjela na břeh, ale nyní bez nadnášení vodou zaúřadovala gravitace a elektrický motor je začal převažovat. Člun se o kousek svezl zpět.

„Ještě jednou a naplno,“ zasupěl Sam. „Na tři. Raz… dva… tři!“

Člun vyjel vzhůru, přehoupl se přes okraj koryta a sklouzl za něj o něco níž. Sam s Remi svorně couvali a odtáhli člun hlouběji do trávy.

„Dolů, Same.“

Remi padla na břicho a Sam ji vzápětí následoval. Leželi tiše a snažili se dýchat co nejpomaleji.

„Myslíš, že jsme to stihli?“ zašeptala Remi.

„To se hned dozvíme. Kdyby se to vyvinulo špatně, chci, abys běžela co nejrychleji pryč. Utíkej do lesa a neohlížej se.“

„Ne, Same –“

„Psst.“

Motor silného člunu byl vteřinu od vteřiny hlasitější, zjevně mířil přímo k nim.

Pak se ozval hlas Zjizvené tváře: „Máš něco?“

„Nic. V čem vlastně plujou?“

„Lehký člun asi čtyři metry dlouhý.“

„Tak tady nemůže být,“ ozvalo se. „Nic tady není. Musíme ho hledat u druhého břehu. Je tam spousta bočních ramen, kde se mohou ukrývat.“

„Dobře.“

Hluk motoru se začal vzdalovat, slábl přes vodu, až Sam s Remi slyšeli jen vzdálený ozvuk.

„Odpluli do jiného kanálu,“ zajásal Sam, klekl si a podíval se přes vrcholky trávy. „Jo. Už je nevidím. Jsou pryč.“

Remi se překulila na záda a vydechla. „Díky bohu.“

Sam si lehl vedle ní. Položila mu hlavu na rameno.

„Tak co říkáš?“ zeptal se. „Zůstat, nebo zmizet?“

Ani nezaváhala. „Dostali jsme se příliš daleko. Byla by hanba nechat záhadu nerozřešenou.“

„To je žena, kterou miluju,“ prohlásil Sam.

„Jaká? Neklidná a chybující?“

„Ne, odvážná a rozhodná.“

Remi potichu začala zpívat: „Ty říkáš brambora, já říkám bandora…“

„No tak, zpátky do práce.“

– -–--–

Sam plivl do masky, potopil se do vody a pak si ji nasadil. Remi stála na břehu, opírala se rukama o stehna a ve tváři měla ustaraný výraz.

„Jen to tam dole obhlédnu,“ uklidnil ji. „Musím šetřit vzduch pro případ, že bychom lezli dovnitř. Sice se to nestane, ale kdyby se začala naklánět na mou stranu, zatímco budu dole, stačí jen přitáhnout rohatky, dokud se zase nevyrovná. Jestli se nevynořím do, řekněme, čtyř až šesti hodin, můžeš si začít dělat starosti.“

„Komediante.“

„Hlídej pevnost, hned se vrátím.“

Sam zapnul svítilnu, zhluboka se nadechl a ponořil se pod hladinu. S nataženou levou rukou klesal pomocí ploutví dolů. Během pár metrů se voda plná řas změnila v temně zelené příšeří a viditelnost klesla na minimum. V kuželu světla se vznášely usazeniny a kousky vegetace a Sama přepadl pocit, že uvízl uvnitř strašidelného těžítka se sněžící krajinou.

Nahmatal něco pevného, trup. Pokračoval dál a ohmatával bok ponorky, až se konečně ve světle objevilo dno říčního ramene. Kýl spočíval na změti potopených kmenů, sice ne příliš pevně, ale dost stabilně, aby Sam pocítil příliv úlevy a jistotu, že se na něj ponorka najednou nepřekotí. Bolest v plicích přešla v pálení, a tak se raději opět vynořil.

„Všechno v pořádku?“ zajímala se Remi, hned jak popadl dech.

„Jo. Dobré zprávy. Sedí vzpřímeně, více či méně. Dobrá, jdu znovu pod vodu.“

Opět se potopil, tentokrát odhadoval průměr trupu, jak klesal dolů kolem něj. U kýlu se obrátil k zádi. Asi v polovině délky narazil na jakousi konzolu vystupující z hladké křivky, vedoucí v ose plavidla. Chvíli si neuvědomil, na co vlastně hledí. Ale něco takového viděl už dřív… na obrázku ze svých dřívějších výzkumů. Když mu došlo, oč se jedná, pocítil, jak se mu stahuje žaludek.

Torpédová hlaveň.

Přestal plavat a přejel světlem po dně a znovu si je prohlédl novýma očima. Nejsou náhodou zjevně neškodné potopené kmeny něčím úplně jiným?

Pokračoval v plavbě k zádi, až světlo vykrojilo z přítmí zaoblený doutníkový konec plavidla, z něhož vyčnívaly vodorovné plochy kormidla. Když se dostal na jejich úroveň, vzpřímil se a nechal vynášet vodou vzhůru kolem trupu, až na místo zapadl i poslední díl skládačky. Vzadu z horní části vyrůstala další roura asi půl metru dlouhá s průměrem na šířku ramen.

Vstupní poklop.

Sam se opět vynořil na hladinu a přebrodil se ke břehu, tam už mu z vody pomohla Remi. Sundal si ploutve a masku a na okamžik se zamyslel.

„Tak co?“ nevydržela napětí Remi.

„V jednom z vaků jsou plátěné desky. Mohla bys mi je, prosím, přinést?“ Za půl minuty byla zpátky. Sam v nich několik minut pátral a obracel volné listy, až nakonec jeden z nich vybral a podal Remi.

„Molch,“ přečetla. „Co to proboha je…?“

Jak četla dál, odmlčela se.

Sam řekl: „‚Molch‘ znamená ‚mlok‘. Byla to třída trpasličích ponorek vyráběných nacisty v roce 1944.“

– -–--–

Pro Kriegsmarine je stavěla brémská firma A. G. Weser a mlok byl duchovním dítětem doktora Heinricha Dragera. Ponorky měřily deset metrů na délku, metr od paluby ke kýlu a dva metry na šířku a byly sestrojeny, aby nesly jednoho člena posádky a dvě torpéda G7, dokázaly se ponořit do hloubky třiceti šesti metrů a dosahem devadesáti dvou kilometrů při maximální rychlosti pod vodou tři uzle, což je středně rychlý pochodový krok.

Mlok jakožto útočná zbraň byl stejně jako většina ostatních německých miniponorek fiaskem: obtížně se ovládal, téměř se s ním nedalo potápět a s tak omezeným akčním radiem závisel na doprovodných plavidlech ohledně podpory a rozmístění.

„Jsi si jistý, Same?“ zeptala se Remi.

„Jsem. Všechno souhlasí.“

„A jak se pro všechno na světě dostala až sem?“

„Také to vůbec nechápu. Podle všeho, co jsem kdy přečetl, byly tyhle stroje nasazeny jen v Holandsku, Dánsku, Norsku a Středomoří. A neexistují vůbec žádné záznamy, že by se mloci dostali až takhle daleko na západ.“

„Kolik jich vůbec vyrobili?“

„Skoro čtyři sta a většina z nich se ztratila, buď se potopily, anebo prostě zmizely. Byly to smrtící pasti, Remi. Do služby v miniponorkách se dobrovolně hlásili jen blázni.“

„Říkal jsi, že měly uvnitř člověka. Myslíš, že je…“

„To se dozvíme, až se podívám dovnitř.“

„A ještě jsi použil jedno hezké slovo – torpédo.“

„To je ta riskantní část. Podle mě ji takhle daleko do vnitrozemí odneslo víc než šedesát let přívalů a povodní. Obě torpéda – pokud jimi vůbec byla původně vybavena – nejspíš už dávno někde ztratila.“

„No, aspoň nějaká útěcha,“ odpověděla Remi. „Ale je mi líto toho chudáka rybáře, co je jednou vyloví.“

„Musíme o tom někomu říct – pobřežní stráži nebo námořnictvu. Ale jak se s tím vypořádají, nemám ponětí.“

„Hezky jedno po druhém.“

„Správně. Takže zaprvé: Přesvědčme se, že nesedíme na dvojici šedesát let starých a ještě aktivních torpéd.“

KAPITOLA 9

Sam s použitím jedné z malých vzduchových lahví propátral dno pod mlokem od přídě až po záď a potápěčským nožem proklepal všechny podezřelé kmeny a modlil se, aby se neozval kovový zvuk. Ale měli štěstí; jediné, co slyšel, bylo měkké zadunění hnijícího dřeva.

Podle vzhledu kmenů na vrcholu hromady, na kterých ještě mnohde zůstaly zbytky kůry, Sam odhadl, že mloka do tohoto ramene zanesla z hlavního řečiště teprve nedávno nějaká bouře. Takže pokud ponorka měla torpéda, nejspíš je ztratila v hlavním řečišti Pocomoke mezi tímto místem a ústím asi třicet dva kilometrů na jih.

Dobrá teorie, nicméně stále jen teorie, připomněl si Sam.

Dokončil prohlídku dna a pak přešel k dalšímu úkolu. I když neviděl na trupu mloka žádné poškození, neznamenalo to, že není zatopený, a pokud ano, štěstí se k nim obrátilo zády. I když byl mlok ve srovnání s ostatními ponorkami maličký, nešlo o lehkou váhu, měl jedenáct tun. Navíc k tomu ještě váha vody v nejspíš zatopeném trupu – tato trpasličí ponorka mohla být přes veškeré jejich provazy a rohatky nedostupná jako Titanic.

Sam postupoval od zádi k přídi a každých pár metrů zaklepal na trup a poslouchal ozvuky. Všechny zněly dutě. Hrome, vážně mohou mít takové štěstí…?

Vynořil se na hladinu a vylezl zpět na břeh.

„Dobrá a špatná zpráva,“ oznámil. „Kterou chceš slyšet první?“

„Dobrou.“

„Jsem si na devadesát procent jistý, že tam dole nejsou žádná torpéda, a na devadesát devět, že není zatopená.“

„A ta špatná?“

„Jsem si jistý jen na devadesát procent, že tam ta torpéda nejsou.“

Remi chvilku přemýšlela a pak prohlásila: „No, jestli se mýlíš, tak alespoň umřeme spolu – a s velkou parádou.“

– -–--–

Sam strávil pár příštích hodin přivazováním lan k ponorce, kontrolou a opětovnou kontrolou jejich umístění, úhlů a bodů ukotvení pro tři rohatky, které rozmístili ve výhodných úhlech podél břehu, každou z nich připevněnou k základně statného stromu. Sam přivázal konce k úvazovým oporkám mloka okolo vstupního poklopu a pak okolo pohonné hřídele.

Dvakrát během příprav znovu zaslechli rachocení lodního motoru a proplížili se trávou k pozorovacímu stanovišti, aby obhlédli řeku. Ukázalo se, že v prvním člunu sedí otec se synem, co se vydali na štiky. V druhém člunu, který se objevil jen pár minut nato, byli Zjizvená tvář a jeho posádka a mířili zpět ke Sněžnému vrchu. Jako předtím zpomalovali u každého ústí bočního ramene u protějšího břehu a Zjizvená tvář do něj zabočil, zatímco jeden z ostatních mužů v pokleku zkoumal břehy dalekohledem. Po deseti minutách zmizeli za zákrutem řeky. Sam a Remi počkali dalších pět minut, aby se ujistili, že jsou skutečně pryč, a pak se vrátili zpět k práci.

I když byla ponorka plná vzduchu, pohnout jí vyžadovalo potřebnou dávku síly použitou správným způsobem. Sam si naškrábal výpočty do zápisníku. Spočítal vektory síly a vztlakové proměnné, dokud nebyli tak připravení, jak jen mohli být.

„Zjistíme to hned, jak se odlepí z těch kmenů,“ poznamenal Sam. „Když se potopí, je po všem. Otevření poklopu by ji jen zaplavilo. Ale jestli poplave, jsme stále ve hře.“

Znovu si prošli svůj plán a pak zaujali pozice. Sam u prostřední rohatky, Remi u zadní.

„Připravená?“ zavolal Sam.

„Připravená.“

„Hned jak uvidíš, že sklouzává z kmenů, začni přitahovat.“

„Dobře.“

Sam pomalu navíjel a každou vteřinu naslouchal, jak lano zvučí napětím a ocel sténá. O třicet vteřin a čtyřicet klapnutí západky později se ozvalo z vody tiché křupnutí a pak jako ve zpomaleném filmu se k nim začal přibližovat periskop mloka.

Zaznělo další tlumené zapraskání a Sam v duchu viděl, jak se kmeny pod kýlem prolamují. Ucítil pod nohama slabý otřes a pak provaz povolil.

„Teď, Remi, co nejrychleji!“

Společně začali přitahovat. Po deseti vteřinách Samův provaz znovu povolil. Rozběhl se k příďové rohatce a utahoval ji, dokud se provaz opět nerozzvučel napětím. Ohlédl s po Remi a viděl, že její lano také vibruje.

„Dobrá, dost!“

Remi strnula.

„Teď pomalu zacouvej do trávy, tam si lehni na břicho a počkej, až ti řeknu, že je to bezpečné.“

Kdyby se některý z takto napjatých provazů přetrhl, švihl by zpět smrtící silou.

Sam přešel dopředu a dlaní lehce přejížděl po laně a cítil, jak se chvěje. Dosáhl okraje vody a podíval se dolů.

„Zbožňuju fyziku,“ zašeptal.

Mlok ležel ve třicetistupňovém úhlu zapřený o břeh, periskop měl zachycený mezi větvemi stromu a bahnem pokrytý vstupní poklop vyčníval nad hladinu.

Vedle Sama se objevila Remi. „Páni,“ vydechla.

„Jo, přesně tak: Páni.“

– -–--–

K poklopu přivázali ještě jedno lano a pak pomalu uvolnili lana na přídi a na zádi, zdvojili je a znovu uvázali k blízkým stromům. Jedno použili k zajištění plavidla proti překocení do strany a pak už Sam dychtivě vylezl na palubu mloka. Trup tiše zasténal, zachvěl se a o pár centimetrů podklesl, ale jinak držel.

„Chceš mít tu čest?“ zeptal se Sam a kývl směrem k poklopu.

„Jasně.“

„Tady máš.“

Sam jí hodil kladivo, Remi ho chytila v letu a pak také vylezla na palubu a klekla si. Silně udeřila do každého ze čtyř madel poklopu, pak odložila kladivo a zkusila jimi pootočit. Ani se nehnuly. Celý postup musela třikrát opakovat, než si konečně madla dal říct a se zaskřípěním se otočila kolem společné osy.

Remi se nadechla, pohlédla na Sama a bez sebe vzrušením zvedla poklop. Okamžitě nakrčila nos a ucukla zpět. „Panebože, to je příšerný…“

„Počítám, že máme odpověď na otázku, jestli je posádka ještě uvnitř,“ zajíkl se Sam.

„Jo, teď už o tom není pochyb,“ odpověděla Remi, stiskla si nos a nahlédla do otvoru. „Dívá se mi přímo do očí.“

– -–--–

Tělo mělo na hlavě vojenskou čepici a bylo oblečené do tmavě modré kombinézy. I když slovo „tělo“ bylo žalostně nevhodným popisem toho, na co se Sam a Remi dívali.

Mrtvola v suchém a uzavřeném prostoru mloka, kde nebyl žádný vzduch, prošla proměnou, kterou mohl Sam popsat jen jako zčásti zkapalnění a zčásti mumifikaci.

„Celkem s jistotou můžeme předpokládat, že se udusil,“ prohlásila Remi. „A pak se tělo začalo rozkládat, jenže bez kyslíku se proces zastavil a nechal ho… napůl upečeného, jestli chceš.“

„No to je báječné, drahá. Teď už si tu představu ponesu v sobě navždy.“

Poloha ostatků ležících na palubě pod žebříkem s jednou rukou zaklíněnou o příčku jasně vypovídala o mužových posledních hodinách nebo minutách. Uvězněný uvnitř setmělého trupu a vědom si toho, že po něm každým lokem vzduchu stále neodvratněji sahá smrt, jen se přirozeně vzpínal k jedinému východu a napůl doufal, že se stane nějaký zázrak, ale v srdci věděl, že k tomu nikdy nedojde.

„Vadilo by ti hodně, kdybys tu chvíli zůstala, zatímco se porozhlédnu uvnitř?“ zeptal se Sam.

„Jen si posluž.“

Rozsvítil baterku a pak vsunul nohy do průlezu a tápal, dokud nenahmatal příčku žebříku; potom začal sestupovat dolů. Necelý metr nad podlahou Sam těsně nad tělem seskočil ze žebříku a spustil se na palubu jen pomocí rukou.

Okamžitě ucítil všude kolem sebe sevření bahnité vody. Nebyl nijak zvlášť klaustrofobický, ale tohle bylo něco jiného. Prostor nebyl tak velký, aby se v něm mohl narovnat, a široký sotva na rozpažené ruce, připadal si v něm jako v podzemní kobce. Přepážky natřené bezvýraznou šedí pokrývaly kabely a trubky vedoucí očividně nikam a kamkoli zároveň.

„Jaké to tam je?“ zavolala dolů Remi.

„Dá se to popsat jediným slovem: nechutný.“

Sam si klekl vedle mrtvého a opatrně ho prošacoval. Našel jedině peněženku v náprsní kapse. Podal ji nahoru Remi, pak se obrátil a vydal se dál.

Podle několika dochovaných popisů vnitřku mloka, které dokázal najít, se v přední části nacházela hlavní baterie a za ní mezi dvěma plochými balastními nádržemi sedadlo obsluhy se základním ovládáním řízení, navigace, rychlosti, energie a ponoru a také s primitivním hydrofonem pro vyhledávání nepřátelských plavidel.

Pod sedadlem Sam objevil malou krabici na nářadí a kožené pouzdro s pistolí Luger a náhradním zásobníkem. To si strčil do kapsy.

K příčce pod oběma balastními nádržemi byly přivázány řemeny čtvercové skříňky. V jedné našel půl tuctu lahví na vodu, všechny prázdné, a dvojnásobné množství prázdných plechovek od jídla. Ve druhé koženou aktovku a dvojici lodních deníků v tvrdé vazbě z černé kůže. Strčil je do aktovky a naposledy se rozhlédl kolem. Vtom si něčeho všiml: zpoza skříňky vyčuhoval kousek látky. Klekl si a uviděl, že jde o plátěný pytel; uvnitř se skrývala dřevěná krabice s víkem na panty, velká a zaoblená asi jako bochníček chleba. Vzal si krabici pod paži a vrátil se k žebříku, tam nejdřív předal všechny věci Remi a pak vylezl nahoru. U poklopu se zastavil a podíval se dolů na mrtvého.

„Postaráme se, abyste se dostal domů, kapitáne,“ zašeptal.

Pak na horní palubě podržel lano nehybně, aby usnadnil Remi skočit na břeh. Jak si narovnával nohy, zavadil o kožený pytlík. Uvnitř tlumeně zacinkalo něco skleněného.

Oba si zvědavě klekli na horní palubu. Remi otevřela pytlík a vytáhla krabici, byla hladká, bez nápisů či ornamentů. Dychtivě zápolila s mosaznou petlicí a náhle se víko zvedlo a odhalilo balíček v něčem, co vypadalo jako prastaré voskované plátno. Remi ho rozbalila.

Nekonečných deset vteřin mlčky zírali na předmět zářící na slunci. Pak Remi zamumlala: „To není pravda. Je to možné?“

Byla to lahev, lahev vína ze zeleného skla.

Sam neodpověděl, namísto toho pravým ukazováčkem nadzvedl lahev, takže viděli dno.

„Panebože…,“ vyjekla Remi.

Značka vytlačená do skla jim byla až příliš povědomá:

KAPITOLA 10

LA JOLLA, KALIFORNIE

„Chudák,“ prohlásila Remi. „Taková smrt… ani si to nedokážu představit.“

„Já si to hlavně nechci představit,“ opáčil Sam.

Seděli v pohodlných zahradních křeslech v soláriu, obklopeni palmami v květináčích a kapradím, polední slunce zdůrazňovalo každý barevný odstín toskánských dlaždic. Byla to jejich oblíbená místnost v domě, měla nicméně silnou konkurenci.

Dům Fargových a současně základna pro jejich operace čněl na útesu nad Goldfish Point a indigovými vodami Pacifiku; bylo to čtyřpodlažní sídlo ve španělském slohu o jedenácti stech metrech čtverečních s klenutými stropy z javorových trámů, spoustou francouzských a střešních oken, jejichž umytí zabralo muži z úklidové čety a údržby každý měsíc nejméně osm hodin.

V horním patře měli Sam s Remi hlavní pokoje, o patro níže se nacházely čtyři hostinské pokoje, obývací pokoj, jídelna a kuchyňský kout, který přečníval nad útes. V prvním patře si zřídili tělocvičnu s aerobikem a nářadím pro komplexní trénink, saunu, bazének se skokanským můstkem HydroWorx a sto metrů čtverečních parket, kde Remi mohla cvičit šerm a Sam judo.

Přízemí pak zabíralo dvě stě metrů čtverečních kanceláří pro Sama a Remi a také pro Selmu se třemi počítači Mac Pro s LCD monitory o úhlopříčce osmdesát jedna centimetrů a u jižní zdi stála Selmina pýcha a chlouba – čtyřmetrové akvárium se slanou vodou o objemu téměř dvou tisíc litrů.

Sam řekl Remi: „Stále se můžeme utěšovat tím, že zemřel rychle a pokojně.“

Dotyčný muž, ubožák, kterého objevili zhrouceného u paty žebříku mloka, měl díky deníkům, které našli na palubě, již jméno: Manfred Boehm. Korvettenkapitän (velitel) Manfred Boehm. Jeden ze zápisníků byl lodní deník mloka, druhý Boehmův soukromý deník začínající prvními dny druhé světové války.

Sam s Remi, vybaveni počítačovým překladačem, se po hlavě vrhli do jeho četby a rychle získali dojem, že jde o poslední vůli a závěť jak Boehma, tak jeho ponorky; té brzy dokázali dát jméno: UM-34 – U-Boot Mlok, výrobní číslo třicet čtyři.

Sam se soustředil na deník UM-34 a pokusil se poskládat dohromady, odkud vyplula a jak mohla skončit polapená v bočním ramenu řeky Pocomoke, zatímco Remi pracovala s Boehmovým deníkem a zjišťovala další informace o muži kromě jeho uniformy a hodnosti.

Poté, co naložili člun a nechali mloka za sebou, usoudili, že bude moudré vyhnout se Sněžnému vrchu a Maxinině půjčovně lodí, protože tam bude Zjizvená tvář s kumpány číhat na jejich návrat. Místo toho odpluli sedmnáct kilometrů po proudu a vystoupili na břeh jižně od Willow Grove, kde se k sobě nejvíc přibližovaly řeka Pocomoke a dálnice 113. Odtamtud nejdřív zavolali do Pocomoke City pro taxi a potom Maxině. Samovo vysvětlení bylo krátké a obecné a nabídl jim velkorysé spropitné, když za nimi zajedou a převezmou si člun. A nakonec zavolal i řediteli jejich ubytovny a ten slíbil, že jim jejich věci pošle do Kalifornie.

Pět hodin nato už na Norfolkském mezinárodním letišti nastupovali do letadla mířícího domů.

Lahev z UM-34 hned po návratu předali Selmě, ale od té doby od ní neměli žádné zprávy, zavřela se se svými asistenty, milenci Petem Jeffcoatem a Wendy Cordenovou (oba z nich už slyšeli snad všechny vtipy o Peteru Panovi a Wendy Cordenové), k maratonu detektivního pátrání, které neskončí, dokud nezískají odpověď.

Zevnějškem byli Pete a Wendy průměrní mladí Kaliforňané – opálení a štíhlí s nakažlivými úsměvy a světlými vlasy vyšisovanými sluncem – ale intelektuálně na nich nebylo vůbec nic průměrného, oba absolvovali s výtečnými známkami Univerzitu Jižní Kalifornie, Pete s bakalariátem z archeologie a Wendy s diplomem ze společenských věd.

Ať už Sam a Remi objevili cokoli, nebylo pochyb, že obrázek hmyzu na jejich lahvi se dokonale shoduje s tím na Tedově střepu, a také nebylo pochyb o původu lahve. Nápis na etiketě byl ve francouzštině, napsaný rukou.

Rychle se tedy vynořila otázka: Jaké je mezi těmito dvěma věcmi spojení? Co značka znamená? Byly snad původně obě lahve na palubě UM-34, a pokud ano, jak se dostaly od sebe? A konečně, proč by někdo kvůli dvěma lahvím chtěl vraždit?

Sama a Remi trápilo už od odjezdu z Marylandu, co udělat s UM-34 a pozůstatky Boehma. Přestože se nacházely v podstatě v šedé zóně, dalo se namítnout, že ponorka je vlastně archeologický objev, což by z nich dvou dělalo v jistém smyslu vykradače hrobů. Uklidňovali se tím, že si slíbili, že hned, jak skončí s pátráním, všechny Boehmovy věci vrátí právoplatnému majiteli, ať už německé vládě, anebo Boehmově přeživší rodině či jeho potomkům.

Aby byla mezi nimi a UM-34 co největší vzdálenost, zvlášť když teď bylo jasné, že po nich Zjizvená tvář jde, zavolali svému právníkovi a ten je ujistil, že ponorka může být nalezena odpovědnou stranou a že příslušné úřady by poplašila možnost, že na dně Pocomoke mohou ležet torpéda.

„Měl ženu a syna,“ řekla Remi, aniž by vzhlédla od stránek deníku. „Friedu a Helmuta, v Arnsburgu u Düsseldorfu.“

„To je fantastické. Pak existuje velká šance, že tam ještě má rodinu. A pokud ano, najdeme ji.“

„Jak pokračuje čtení deníku?“

„Pomalu. Začal jsem mapovat jeho koordináty, ale zdá se, že 34 patřila k pomocné mateřské lodi, které Boehm říkal Gertruda.“

„Gertruda? Nepojmenovávala Kriegsmarine lodě podle –“

„Ano, musí jít o kód.“

„Tajné kódy, ztracené ponorky a záhadné lahve s vínem. Zní to jako z dobrodružného románu.“

„Možná, až vyřešíme celou hádanku…“

Remi se rozesmála. „Myslím, že už takhle toho máme až až.“

„Jednou to musíme všechno sepsat. Bude to skvělá knížka.“

„Jednou. Až budeme staří a šediví. Mimochodem, mluvila jsem s Tedem. Je pořád na svém místě.“

„Díkybohu. Jak ses rozhodla? Zeptáš se ho na ponorku?“

„Ne.“

Frobisher si zakládal na svém spořádaném životním rytmu a setkání se záhadným únoscem bylo tak největší dobrodružství, které ještě dokázal zvládnout. Kromě toho Sam Teda znal: Jakmile se objev ponorky dostane do zpráv, bude se o případ zajímat a pokoušet se je najít a zjistit, jestli střep a ponorka spolu nějak souvisejí. Spojí se s nimi, jestli nemá něco dalšího cenného, co by se k tomu dalo přidat.

„Hele, poslechni si tohle,“ řekla Remi a přejížděla při čtení prstem po stránce. „‚Wolfi mi dal dnes dvě lahve vína, dvě ze tří, které přinesl. Povídal, že to na konci mise spolu oslavíme.‘“

„Wolfi,“ opáčil Sam. „Víme, kdo to je?“

„Ne. Měla jsem spoustu práce. Ale začínám pátrat. Je toho víc: ‚Wolfi řekl, že si zasloužím dvě, protože mám těžší úkol.‘ Zajímalo by mě jaký.“

„Nemám ponětí, alespoň však víme, odkud se vzal Tedův střep. Boehm cestou jednu z lahví někde ztratil.“

Interkom na zdi nad Remiinou hlavou se probudil se zapraskáním k životu.

„Pane a paní Fargovi?“ Přes opakované pokusy se jim nepodařilo přesvědčit Selmu, aby jim tykala.

Remi sáhla nahoru a stiskla knoflík. „Ano, Selmo?“

„Ehm, něco pro vás mám… Víte, zjistila jsem…“

Sam s Remi si vyměnili udivené pohledy. Za deset let práce se Selmou od ní vždy slyšeli jen kategorická a úsečná hlášení.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Remi.

„Ehm… no, co kdybyste sešli sem dolů a já vám to zkusím vysvětlit.“

„Už jsme na cestě.“

– -–--–

Našli Selmu, jak sedí u hlavního pracovního stolu, oči upřené na lahev vína stojící před ní. Petera a Wendy nikde neviděli.

Selmin vzhled působil jako směs metafor. Měla účes, kterému Remi přezdívala „varianta mikáda z šedesátých let“, zatímco želvovinové brýle, které nosila kolem krku na řetízku, když je zrovna neměla nasazené, pocházely přímo z padesátých let. Její vkus obvykle prozrazovaly khaki kalhoty, tenisky a zjevně nekonečná zásoba batikovaných triček. Selma nepila alkohol, nekouřila, neklela a měla jen jeden zlozvyk: ovocné čaje, které pila po konvicích. Jednu skříň v kanceláři zasvětila svým čajíkům, většinu jejich názvů nedokázali Sam s Remi ani vyslovit.

Sam se jí zeptal: „Kde jsou Pete a Wendy?“

„Poslala jsem je už domů. Myslela jsem, že byste si tohle chtěli vyslechnout v soukromí. Později se rozhodněte, jestli jim to chcete říct.“

„Dobrá…,“ protáhla Remi.

„Prosím vás, neříkejte, že ta lahev byla plná tekuté eboly,“ neudržel se Sam.

„Ne.“

„Tak o co jde?“

„Nevím, odkud začít.“

„Odkud chcete,“ pobídl ji jemně Sam.

Našpulila rty, chvíli přemýšlela a konečně spustila: „Tak zaprvé, ta značka na dně, ten hmyz… Nemám ani ponětí, co znamená. Pardon.“

„To je v pořádku, Selmo. Pokračujte.“

„Takže zpět. Mluvme teď o samotné skříňce: panty a petlice jsou z mosazi a dřevo pochází z odrůdy buku, která se vyskytuje jen na pár místech na světě. Jeho největší koncentrace je v Pyrenejích na jihu Francie a v severním Španělsku.

Pokud jde o látku uvnitř, to je sám o sobě objev. Záleží ještě na přesném datování, ale možná jde o nejranější evropský výskyt voskovaného plátna. Jedná se o teletinu – šestivrstvou – napuštěnou lněným olejem. Vrchní dvě vrstvy jsou vyschlé a mírně slisované, ale vnitřní čtyři jsou v dokonalém stavu.

Sklo je také celkem pozoruhodné a charakteristické – špičková kvalita a navíc dost silné, téměř dva a půl centimetru. I když nehodlám tu teorii testovat, jsem si jistá, že by snesla i hodně hrubé zacházení.

Etiketa na lahvi: ručně vydělávaná kůže přilepená na sklo a ještě nahoře a dole ovázaná konopným provázkem. Jak vidíte, nápis na etiketě je vyrytý přímo do kůže a pak vybarvený inkoustem – velice vzácným inkoustem. Jde o směs Aeonium arboreum ‚Schwartzkopfʻ –“

„Anglicky, prosím,“ vpadla Remi.

„Je to odrůda černé růže. Inkoust je směsí z jejích lístků a drcených brouků prskavců vyskytujících se jen na ostrovech v Ligurském moři. A pokud jde o podrobnosti o etiketě…“ Selma si přitáhla lahev blíž a počkala, až k ní Sam s Remi přistoupí, pak na ni zaměřila halogenovou lampu. „Podívejte na tuhle frázi… mesures usuelles – francouzsky ‚obyčejové měrné jednotky‘. Je to systém, který se neužívá už víc než sto padesát let. A to slovo tady… demis – to znamená ‚půlky‘, což je zhruba ekvivalent anglické pinty, necelý půllitr.“

„To není moc na lahev téhle velikosti,“ poznamenala Remi. „Musí to být tloušťkou skla.“

Selma přikývla. „A teď se podívejme na samotný inkoust: jak vidíte, je etiketa místy ošoupaná, takže dalo trochu času restaurovat původní podobu, ale vidíte ta dvě písmena v pravém a levém horním rohu a dvě čísla v pravém a levém dolním rohu?“

Fargovi přikývli.

„Ta čísla uvádějí rok. Jedna a devět. Devatenáct.“

„Devatenáct set devatenáct?“ upřesnila Remi.

Selma však zavrtěla hlavou. „Osmnáct set devatenáct. A ta písmena – H a E – jsou iniciály.“

„A patří komu…?“ pobídl ji Sam.

Selma se zaklonila a odmlčela. „Dobrá, ale uvědomte si, že si tím nejsem úplně jistá. K tomu bych potřebovala ještě další výzkum –“

„Je nám to jasné.“

„Myslím, že iniciály patří Henrimu Archambaultovi.“

Sam s Remi vstřebali jméno, podívali se na sebe a pak na zpět na Selmu, ta se na ně rozpačitě usmála a pokrčila rameny.

Remi řekla: „Dobrá, takže jestli si rozumíme: Mluvíme o tom Henrim Archambaultovi, ano?“

„O tom a žádném jiném,“ odpověděla Selma. „O Henrim Emilovi Archambaultovi – hlavním vínoznalci Napoleona Bonaparta. A jestli se nemýlím, objevili jste lahev z Napoleonovy Ztracené vinotéky.“

KAPITOLA 11

SEVASTOPOL

Bažant s proužkem kolem krku vyrazil z podrostu a rozletěl se po obloze, divoce tloukl křídly v ostrém ranním větru. Hadeon Bondaruk si počkal, nechal ptákovi slušný náskok, pak přiložil brokovnici k rameni a vypálil. Bažant ve vzduchu nadskočil, ztuhl a začal padat k zemi.

„Dobrá rána,“ pronesl uznale Grigorij Archipov stojící o pár kroků dál.

„Přines!“ vyštěkl Bondaruk ve farsí.

Dvojice labradorských retrívrů sedících pokojně u jeho nohou vyskočila a rozběhla se za padajícím ptákem. Zem u Bondarukových nohou pokrýval nejméně tucet bažantích těl, všechna roztrhaná psy.

„Nesnáším jejich maso,“ vysvětlil Bondaruk Archipovovi a špičkou boty odkopl jeden krvavý kus. „Ale psi tohle cvičení milují. Co vy, Cholkove, líbí se vám lov?“

Vladimir Cholkov, který stál kousek za Archipovem, naklonil hlavu na stranu a zamudroval: „Záleží na kořisti.“

„Dobrá odpověď.“

Cholkov a Archipov sloužili většinu doby spolu ve Specnazu, Archipov jako velitel a Cholkov jako jeho oddaný výkonný důstojník, a tento vztah přetrval i do civilního života žoldáků pracujících za nejvyšší nabídku. A v posledních čtyřech letech přicházely zdaleka nejvyšší nabídky od Hadeona Bondaruka a z Archipova se postupně stal boháč.

Poté, co ohlásili Bondarukovi, že se jim nepodařilo najít Fargovy, Cholkova s Archipovem šéf povolal sem, do svého venkovského sídla na úpatí hor Krymského poloostrova. I když Bondaruk dorazil již předešlé odpoledne, ještě se o celém incidentu ani nezmínil.

Archipov se nikoho nebál – o tom se Cholkov přesvědčil snad tucetkrát na bitevním poli – ale oba poznali nebezpečného muže, když se s ním setkali, a Bondaruk byl od jejich příjezdu přímo vtělené nebezpečí. Přestože ho Archipov nikdy neviděl páchat nějaké násilí, nepochyboval, že je Bondaruk schopen všeho. Nebyl to strach, co je udržovalo v pohotovosti, když byl Bondaruk nablízku, ale jejich tvrdě vydobytá a zdravá opatrnost. Bondaruk byl nevypočitatelný jako žralok. Flegmaticky plul kolem nich, ničeho si nevšímal a přitom vše registroval, připravený v mžiku zaútočit. I nyní, zatímco spolu hovořili, Cholkov věděl, že jeho velitel stále sleduje zkušeným pohledem ostříleného vojáka Bondarukovu brokovnici a odhaduje příští pohyby hlavně, jako by byl v chřtánu lidožravého žraloka.

Cholkov věděl jen minimum o Bondarukově mládí v Turkmenistánu. Skutečnost, že jeho nynější šéf nejspíš během konfliktu na íránském pomezí zabil tucty jeho krajanů – možná dokonce muže, které znal –, ho nezajímala. Válka je válka. Nejlepší vojáci, ti, kteří vynikli a přežili, obvykle brali zabíjení nepřátel nevzrušeně, jen jako práci.

„S dobrou puškou je lehké přesně střílet,“ poznamenal Bondaruk, cvakl závěrem a vyhodil prázdnou nábojnici. „Tuhle vyrobily na zakázku Hambrusch Jagdwaffen v Rakousku. Odhadneš, jak je stará, Grigoriji?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Archipov.

„Sto osmdesát let. Patřila samotnému Ottovi von Bismarckovi.“

„To není možné.“

„Je to živoucí kus historie,“ navázal Bondaruk, jako by Archipov nic neřekl. „Podívej se tam dolů.“ Ukázal na jihovýchod na nížinu u pobřeží. „Vidíš tu řadu nízkých vršků?“

„Ano.“

„V roce 1854 během krymské války se tam odehrála bitva u Balaklavy. Jistě znáš Tennysonovu báseň Útok lehké kavalerie, ne?“

Archipov pokrčil rameny. „Myslím, že jsme ji četli na základní škole.“

„Skutečnou bitvu báseň zastínila – natolik, že dnes průměrní lidé nevědí, jak to doopravdy bylo. Sedm set britských vojáků – kavaleristů ze čtvrtého a třináctého oddílu lehkých dragounů, sedmnáctého oddílu kopiníků a osmého a jedenáctého oddílu husarů – zaútočilo na ruské pozice chráněné děly. Když se kouř rozptýlil, zbylo naživu necelých dvě stě mužů. Jsi voják, Vladimire. Jak bys to nazval? Hrdinstvím, anebo hloupostí?“

„Těžko říct, co se honilo hlavou jejich velitelům.“

„Další příklad živoucí historie,“ řekl Bondaruk. „V historii jde o lidi a jejich odkazy. O velké činy a velké ambice. A pochopitelně i o velké chyby. Pojďte se mnou, oba dva, projdeme se.“

Bondaruk se s puškou přehozenou přes ruku vydal vysokou trávou a sem tam zastřelil bažanta, který se ukázal.

„Nevyčítám vám, že jste je ztratili,“ prohlásil Bondaruk. „Přečetl jsem si o těch Fargových. Mají zálibu v dobrodružství. A v nebezpečí.“

„Najdeme je.“

Bondaruk mávl přezíravě rukou. „Víte, proč jsou ty lahve pro mě tak důležité?“

„Ne.“

„Po pravdě lahve i víno v nich a jejich původ jsou mi lhostejné. Jak poslouží svému účelu, můžete je pro mě za mě klidně rozbít.“

„Tak proč? Proč je tolik chcete?“

„Jde o to, kam nás mohou dovést. O to, co skrývaly dvě stě let – a předtím dva tisíce let. Kolik toho víš o Napoleonovi?“

„Něco ano.“

„Napoleon byl mazaný taktik, nelítostný generál a mistr strategie – v tom se shodují všichni historikové, ale pokud jde o mě, jeho největší předností byla předvídavost. Vždy viděl deset kroků napřed. Když pověřil Henriho Archambaulta, aby vytvořil to víno a lahve na něj, myslel do budoucna, za bitvy i politiku. Myslel na svůj odkaz. Naneštěstí ho dostihly dějiny.“ Bondaruk pokrčil rameny a usmál se. „Jenže neštěstí jednoho může znamenat štěstí pro druhého.“

„Tomu nerozumím.“

„Já vím, že ne.“

Bondaruk se obrátil k odchodu, zavolal na své psy, pak se náhle zastavil a obrátil zpět k Archipovovi. „Sloužil jsi mi opravdu dobře, Grigoriji, a mnoho let.“

„Bylo mi potěšením.“

„Jak jsem řekl, nevyčítám ti, že jsi ztratil stopu Fargových, ale potřebuji tvůj slib, že se to už znovu nestane.“

„Máte ho, pane Bondaruku.“

„Můžeš mi to odpřísáhnout?“

Archipovovi se poprvé v očích mihla nejistota. „Ovšem.“

Bondaruk se usmál, ale oči zůstaly chladné. „Dobrá. Tak zvedni pravou ruku a přísahej.“

Archipov jen chvilku zaváhal a pak zvedl pravici do úrovně ramene. „Přísahám, že –“

Bondarukova brokovnice se bleskurychle pootočila a z hlavně vyšlehl oranžový plamen. Archipovova pravá ruka i se zápěstím se změnila na krvavou spršku. Bývalý příslušník Specnazu se zapotácel dozadu, chvíli zíral na pahýl, z nějž stříkala krev a pak zasténal a klesl na kolena.

Cholkov stojící pár kroků za ním a stranou uskočil s očima upřenýma na Bondarukovu brokovnici. Archipov chabě zatápal po pahýlu a pak vzhlédl k Cholkovovi. „Proč…?“ zachraptěl.

Bondaruk došel k Archipovovi a podíval se dolů na něj. „Nic ti nevyčítám, Grigoriji, ale život je řetěz příčin a následků. Kdybys pracoval s Frobisherem rychleji, Fargovi by neměli čas zasáhnout.“

Bondaruk znovu pozvedl brokovnici, zamířil na Archipovův levý kotník a stiskl spoušť. Noha zmizela. Archipov vykřikl a přepadl dopředu. Bondaruk zlomil pušku, vyndal z kapsy další dva náboje a pak metodicky ustřelil Archipovovi i zbývající ruku a nohu; potom pozoroval, jak se jeho podřízený svíjí na zemi. Po třiceti vteřinách Archipov znehybněl.

Bondaruk pohlédl na Cholkova. „Chceš jeho práci?“

„Cože?“

„Nabízím ti postup. Přijímáš?“

Cholkov se zhluboka nadechl. „Musím se přiznat, že mě váš styl velení zaráží.“

Bondaruk se usmál. „Archipov nezemřel proto, že udělal chybu, Vladimire. Zemřel proto, že udělal chybu, která se nedá napravit. Nyní jsou do věci zataženi Fargovi a takovou komplikaci si nesmíme dovolit. Můžeš udělat chyby – ale ne nenapravitelné. Chci slyšet tvou odpověď.“

Cholkov přikývl. „Přijímám.“

„Výborně! Dáme si snídani.“

Bondaruk se otočil a vydal se zpět k domu, psi se mu rozběhli v patách, ale pak se zastavil a obrátil se zpět.

„Mimochodem, až se vrátíme do domu, měl by ses podívat na americké stránky se zpravodajstvím. Slyšel jsem, že jeden z místních, vlastně marylandský policista, narazil na napůl potopenou německou miniponorku.“

„Vážně?“

„Zajímavé, že?“

KAPITOLA 12

LA JOLLA

„To nemyslíte vážně,“ obvinil Sam Selmu. „Napoleonova Ztracená vinotéka neexistuje… Je to jen –“

„Legenda,“ dořekla Remi.

„Správně.“

„Možná ne,“ namítla Selma. „Zaprvé si trochu zopakujme historii, ať se dostaneme do obrazu. Vím, že oba znáte Napoleonův příběh, ale mějte se mnou trpělivost. Nebudu vás nudit celým jeho životopisem, přeskočme rovnou k jeho prvnímu velitelském postu.

Napoleon, rodilý Korsičan, získal ostruhy při obležení Toulonu v roce 1793 a jmenovali ho brigádním generálem, pak generálem Západní armády, velitelem centrálních armád a nakonec velitelem francouzské armády v Itálii. Během několika příštích let svedl sérii bitev v Rakousku a pak se vrátil do Paříže jako národní hrdina. Když strávil několik let na Středním východě při egyptském tažení – které skončilo přinejlepším jen částečným úspěchem – vrátil se do Francie a zúčastnil se státního převratu, ze kterého vyšel jako první konzul nové francouzské vlády.

Rok nato se vydal s armádou přes Penninské Alpy na druhé italské tažení –“

Remi vpadla: „Z té doby pochází proslulý portrét na koni…“

„Správně,“ odpověděla Selma. „Jak sedí na vzpínajícím se koni, rty má zaťaté a ukazuje do dálky… Pravda je však trochu jiná. Především si většina lidí myslí, že se ten kůň jmenoval Marengo, ale tehdy mu ještě říkal Styrie; jméno mu změnil až po bitvě u Marenga pár měsíců nato. A teď bomba: Napoleon ve skutečnosti většinu tažení strávil v sedle muly.“

„To příliš nesedí k jeho obrazu.“

„Ne. Nicméně po tažení se Napoleon vrátil do Paříže a byl doživotně jmenován prvním konzulem – šlo v podstatě o časově neomezenou umírněnou diktaturu. Dva roky poté se sám prohlásil za císaře.

Další zhruba desetiletí sváděl bitvy, uzavíral spojenecké smlouvy a tak podobně, až roku 1812 udělal chybu a podnikl tažení do Ruska. Nedopadlo to, jak si naplánoval, a musel nařídit zimní ústup, který zdecimoval jeho Velkou armádu. Vrátil se do Paříže a příští dva roky strávil boji s Pruskem a Španělskem nejen za hranicemi, ale také na francouzské půdě. Brzy nato padla Paříž. Senát vyhlásil Napoleonovo císařství za mrtvé a na jaře roku 1814 musel předat vládu Ludvíku XVIII. z rodu Bourbonů. Měsíc poté čekalo Napoleona vyhnanství na Elbě a jeho žena a syn uprchli do Vídně –“

„Byla to Josefína, že?“ zeptal se Sam.

„Správně. Po vzoru Jindřicha VIII. se s ní Napoleon v roce 1809 rozvedl, protože mu nedala dědice trůnu. Pak se oženil s dcerou rakouského císaře Marií Louisou a té se podařilo porodit mu syna.“

„Dobrá, pokračujte.“

„Asi po roce Napoleon z vyhnanství utekl, vrátil se do Francie a shromáždil armádu. Ludvík XVIII. uprchl a Napoleon se znovu ujal vlády. To byl začátek toho, čemu historikové říkají stodenní císařství – i když netrvalo ani tak dlouho. Ani ne o tři měsíce později v červnu byl Napoleon zaskočen Brity a Prusy v bitvě u Waterloo. Napoleon znovu abdikoval a Britové ho odvezli na Svatou Helenu – skalnatý ostrov jen dvakrát větší než město Washington, přímo uprostřed Atlantiku mezi západní Afrikou a Brazílií. Tam strávil zbývajících šest let života a zemřel v roce 1821.“

„Na rakovinu žaludku,“ nadhodil Sam.

„To je obecně přijímaná teorie, ale mnoho historiků se domnívá, že byl zavražděn – otráven arzenikem.

Takže,“ shrnula Selma, „to nás přivádí zpět ke Ztracené vinotéce. Tenhle mýtus se pojí s rokem 1852 a údajnou zpovědí na smrtelné posteli, kterou udělal pašerák jménem Lionel Arienne; tvrdil, že v červnu roku 1820, jedenáct měsíců před Napoleonovou smrtí, ho v krčmě v Le Havru oslovil Napoleonův agent. Voják – o kterém Arienne mluvil prostě jako o ‚majorovi‘ – najal Arienna a jeho loď Faucon, aby ho odvezl na Svatou Helenu, kde měli cosi naložit a pak to dopravit na místo, které jim bude sděleno, až odplují z ostrova.

Když po šesti týdnech dorazili na Svatou Helenu, čekal je podle Arienna v malé zátoce osamělý muž ve veslici, který jim podal na palubu dřevěnou bednu asi šedesát centimetrů dlouhou a třicet centimetrů širokou. Major se otočil zády k Ariennovi, otevřel bednu, prozkoumal obsah, zavřel ji a pak náhle tasil kord a probodl muže ve člunu. Zatížil tělo kotevním řetězem a hodil ho přes palubu. Člun dal potopit.

V tomto bodu vyprávění prý starý pašerák náhle zemřel uprostřed věty a vzal si s sebou do hrobu tajemství obsahu bedny i místa, kam ji měl major dopravit. A to by mohl být konec celého příběhu,“ řekla Selma, „kdyby nebylo Lacanau.“

„Jméno Napoleonovy soukromé vinice,“ ujistil se Sam.

„Správně. Zatímco Arienne a záhadný major nejspíš pluli na Svatou Helenu, vinice v Lacanau – kterou francouzská vláda velkoryse ponechala v Napoleonově vlastnictví – byla vypálena do základů neznámou osobou či osobami. Réva, výrobna vína, sudy – vše bylo úplně zničeno. Dokonce i půdu znehodnotili, posypali ji solí a louhem.“

„A stejně tak i sazenice, že?“ zeptala se Remi.

„Ty také. Vlastně jméno ‚Lacanau‘ bylo jen krycí. Lacanauská réva pocházela z korsického regionu Ajaccio Patrimonio. Napoleon najal Archambaulta, aby mu křížením vypěstoval lacanauskou odrůdu.

Ale vraťme se zpět, když byl Napoleon ještě u moci, nařídil, aby setba pro lacanauskou vinici byla uschována v tajných skladištích v Amiensu, Paříži a Orleansu. Podle legendy zatímco v Lacanau řádil požár, réva se záhadně ztratila a předpokládalo se, že byla zničena. Lacanauské hrozny, které rostly jen v té pobřežní oblasti Francie, tak navždy zmizely.“

Remi řekla: „Předpokládejme jen v rámci diskuze, že všechno tohle není jen povídačka. A dostaneme se k tomuhle: Napoleon z exilu přes tajného posla, poštovního holuba nebo prostě nějak nařídil Henrimu Archambaultovi, svému soukromému výrobci vína, aby stočil poslední zbytek lacanauské odrůdy a dopravil ho na Svatou Helenu, poručil svým věrným ve Francii zničit vinici, otrávit půdu, odnést a zničit sazenice. A pak, pár měsíců nato nařídil tohle… Major měl odplout na Helenu a tajně – beze svědků – odvézt víno na neznámé místo.“ Remi pohlédla na Sama a pak na Selmu. „Pochopila jsem to správně?“

„Zní to logicky,“ připustil Sam.

Všichni tři se na deset vteřin odmlčeli a hleděli na lahev na stole novýma očima.

„Jakou má asi cenu?“ zeptala se Remi Selmy.

„No, podle vyprávění bylo v bedně, kterou odvezli major a Arienne ze Svaté Heleny, dvanáct lahví a je pravděpodobné, že se jedna z nich již rozbila. Kdyby bedna byla neporušená… řekl bych devět nebo deset milionů dolarů – pochopitelně u správného zájemce. Jenže bedna není netknutá, což pochopitelně její cenu snižuje. Kdybych měl hádat… řekl bych, že by každá z lahví mohla mít cenu mezi šesti až sedmi sty tisíci dolarů.“

„Za lahev vína,“ vydechla Remi.

„A to nemluvím o historické a vědecké hodnotě,“ dodal Sam. „Mluvíme přece o odrůdě vína, která s největší pravděpodobností již neexistuje.“

„Takže co chcete udělat?“ zeptala se Selma.

„Musíme předpokládat, že Zjizvená tvář jde spíš po víně, než po UM-34,“ prohlásil Sam.

„Mně však nepřipadala jako znalec vína,“ namítla Remi.

„Což znamená, že pracoval pro někoho jiného. Obvolám pár lidí, co mi dluží laskavost, a uvidíme, jestli se nám podaří něco zjistit. Mezitím, Selmo, zavolejte Peteovi a Wendy a zasvěťte je. Remi?“

„Dobrá. Selmo, jděte dál po té lacanauské stopě. Potřebujeme vědět všechno o tom vínu, lahvi, Henrim Archambaultovi – víte, co máte dělat.“

Selma si udělala pár poznámek. „Jdu na to.“

Sam řekl: „Až sem dorazí Pete s Wendy a dostanou se do obrazu, nasaďte je na Napoleona a jeho tajemného majora. Ať zjistí, co se dá.“

„Jistě. Ještě tu je jedna věc, co mi nedá spát. Inkoust na etiketě pochází z hmyzu z Toskánských ostrovů v Ligurském moři.“

Sam si uvědomil, kam Selma míří. „To je vedle Elby.“

„Kde,“ vpadla Remi, „trávil Napoleon svůj první exil. Šest let předtím, než Arienne s majorem připluli na Svatou Helenu pro víno.“

„Buď to Napoleon plánoval už od Elby, anebo si přivezl inkoust na Svatou Helenu,“ řekl Sam. „To se nejspíš už nikdy nedozvíme. Selmo, začněte ze svého konce.“

„Dobře. A co vy dva?“

„My se pustíme do čtení,“ odpověděla Remi. „Ta lahev byla na palubě UM-34, vzal ji tam Manfred Boehm. Musíme zjistit, odkud UM-34 s Boehmem vyplula, a tak zjistíme, jak se k němu lahev dostala.“

– -–--–

Pracovali na Boehmově deníku a lodním deníku UM-34 až do noci, Remi si dělala poznámky, které jim podle jejího názoru mohly pomoci onomu muži lépe porozumět; Sam se pokoušel vystopovat kurz UM-34 zpět k místu jejího vyplutí.

„Tady,“ prohlásila Remi, narovnala se v křesle a poklepala na deník. „To hledáme: Wolfgang Müller. Poslechni si tenhle zápis: ,3. srpna 1944: Zítra poprvé s Wolfim vyplujeme společně jako bratři ve zbrani. Modlím se k Bohu, ať uspějeme a dokážeme, že si zasloužíme být veliteli.‘“

„Bratři ve zbrani,“ zopakoval Sam, „a muž s druhou lahví. Takže Müller také sloužil u Kriegsmarine – Boehm jako kapitán UM-34, Müller jako kapitán… čeho? Třeba Gertudy? Boehmovy mateřské lodi?“

„Možná.“ Remi zvedla domácí telefon a zavolala dolů do pracovny. „Selmo, můžete pro nás využít své magické schopnosti? Potřebujeme všechno, co dokážete vyhrabat o námořníkovi Kriegsmarine z druhé světové války jménem Wolfgang Müller. V létě nebo na podzim roku 1944 mohl velet nějaké lodi. Ano, děkujeme.“

Selma dostála své pověsti a zavolala jim zpět za třicet minut. Remi ji přepojila na hlasitý odposlech.

„Našla jsem ho,“ oznámila jim. „Chcete krátkou, anebo dlouhou verzi?“

„Prozatím krátkou,“ odpověděl Sam.

„Fregattenkapitän Wolfgang Müller, narozený roku 1910 v Mnichově. Do Kriegsmarine vstoupil roku 1934. Běžný služební postup, žádné disciplinární prohřešky. V roce 1944 byl jmenován kapitánem doprovodné lodi Lothringen. Jako domovský přístav je uveden Bremerhaven, oblast působení Atlantik. Podle německé databáze námořního archivu byl Lothringen původně francouzský trajekt jménem Londres. Němci jej zajali v roce 1940 a přeměnili na minonosku. V červenci roku 1944 ho převeleli ke ‚zvláštní službě‘, ale o podrobnostech nikde ani zmínka.“

„Minonoska?“ zeptala se Remi. „Proč by –“

„V téhle fázi války už Němci prohrávali a uvědomovali si to – všichni kromě Hitlera,“ vysvětlila Selma. „Byli zoufalí. Doprovodné lodě, které by předtím využili k transportu UM-34, byly buď potopeny, anebo je přestavěli pro transport vojáků.

Také jsem našla webovou stránku věnovanou přeživším z Lothringenu a slušné množství blogů k tomuto tématu. Zdá se, že Lothringen v září roku 1944 u Virginia Beach za bouře napadl a poškodil americký torpédoborec.“

„To je asi osmdesát kilometrů jižně od ústí Pocomoke,“ poznamenala Remi.

„Správně. Útok přežila asi jen polovina posádky Lothringenu. Strávili zbytek války ve Wisconsinu v zajateckém táboře Camp Lodi. Lothringen odtáhli do Norfolku a po válce ho prodali Řecku. Pokud vím, nikde není záznam o tom, že by ho někdy dali do šrotu.“

„A co Müller? Nemáte tušení, co se s ním stalo?“

„Zatím ne. Pořád ještě hledám. Jeden z blogů věnovaných Lothringenu, který vede pravnučka jednoho z přeživších jménem Froch, je jakýmsi jeho lodním deníkem. Ze zápisků se dá hodně dozvědět o týdnech před útokem. Pokud jim budeme věřit, Lothringen strávil asi měsíc přestavbou na tajné německé základně na Bahamách, zatímco posádka laškovala s místními děvčaty. Říkali tomu místu Rumový ostrov.“

„Selmo, měl Lothringen vybavení na svou přestavbu?“

„Ani náhodou. Nejlepší, co mohli zvládnout svépomocí, bylo naložit ji na palubu UM-34, zamaskovat plachtou před nepovolanýma očima a pak ji převézt přes Atlantik.“

„To by vysvětlovalo, proč ty záhadné úpravy, ať už šlo o cokoliv, neudělali na moři,“ přikývla Remi.

„Správně, ale proč je neudělali před vyplutím z Bremerhavenu? Třeba moc pospíchali. Jak jsem řekla, byli tehdy už dost zoufalí.“

„Počkejte moment,“ vyhrkl Sam, popadl lodní deník UM-34 a začal v něm spěšně listovat. „Tady, tady to je! Na začátku deníku se Boehm zmiňuje o jednom místě, ale uvádí jen iniciály: R. O.“

„Rumový ostrov,“ zamumlala Remi.

„To musí být on.“

„Sedí to,“ souhlasila Selma.

Sam tázavě pohlédl na Remi, ta se usmála a přikývla. „Dobrá, Selmo, je čas nasadit si čepici agentky cestovní kanceláře. Zamluvte nám nejbližší let do Nassau.“

„Ovšem.“

„A pronajměte nám auto,“ dodal Sam. „Nějaké rychlé a sexy.“

„Líbí se mi tvůj styl,“ usmála se potutelně Remi.

KAPITOLA 13

NASSAU, BAHAMY

Selma si čepici agentky cestovní kanceláře rozhodně zasloužila. Se svou typickou zdatností jim rezervovala dvě místa v první třídě na poslední noční let ze San Diega na východ. Po sedmi hodinách a mezipřistání dosedli krátce po poledni na přistávací dráhu nassauského mezinárodního letiště. Už méně štěstí měli s pronajatým vozem, museli se spokojit s jasně červeným volkswagenem broukem, o kterém se Selma dušovala, že je to nejvíce sexy a nejrychlejší auto na Bahamách. Sam podezíral Remi, že šéfku jejich výzkumu podplatila, ale mlčel, dokud nevyjeli z parkoviště a neprosvištěla kolem nich korveta s nálepkou Avis.

„Vidělas to?“ vyhrkl a ohlédl se přes rameno.

„Je to pro tvoje dobro, Same,“ řekla Remi konejšivě a poplácala ho po kolenu. „Věř mi.“ Chytila bílý slamák, aby jí neulétl z hlavy, zaklonila se a nastavila tvář tropickému slunci.

Sam v odpověď něco nezřetelně zamumlal.

„Co to mělo znamenat?“ zajímala se Remi.

„Ale nic.“

V recepci hotelu Four Seasons už na ně čekal vzkaz:

Mám informace. Zavolejte co nejdřív na pevnou linku.

R.

„Rube?“ zeptala se Remi.

Sam přikývl. „Co kdyby sis šla na chvíli odpočinout? Zjistím, co nám chce, a pak se k tobě připojím.“

„Dobrá.“

Sam si našel ve vstupním vestibulu tiché místo a zmáčkl na satelitním telefonu předvolbu. Rubin Haywood se ozval hned při prvním zazvonění.

„To jsem já, Rube.“

„Vydrž, Same.“ Ozvalo se cvaknutí následované syčivým zvukem, jak Rube zapojil podle Samova odhadu nějaké šifrovací zařízení. „Jak se máš?“

„Skvěle. Díky za zavolání. Jsem tvým dlužníkem.“

„Ne, nejsi.“

Heywood a Sam se seznámili před dvanácti lety, když Sam začínal u DARPA; setkali se ve výcvikovém táboře CIA Camp Perry ve virginské divočině poblíž Williamsburgu. Haywood, vysoký důstojník na velení operací CIA, zde procházel výcvikem pro tajné úkoly. Sama tam poslali ze stejného důvodu, avšak v souvislosti s experimentálním programem určeným pro nejlepší a nejbystřejší pracovníky DARPA, aby si vyzkoušeli reálné scénáře toho, co prožívají agenti CIA při skutečném nasazení. Idea byla prostá: čím lépe inženýři z DARPA pochopí, jaká je práce agentů – a to na vlastní kůži –, tím lepší pro ně budou vyvíjet vynálezy a nástroje, které budou odpovídat reálným potřebám a výzvám.

Sam a Rube si hned padli do oka, přátelství stvrdili během šesti nekonečných týdnů výcviku a od té doby zůstali ve styku. Jednou ročně se na podzim spolu vídali a vyráželi na tři dny na pěší túru přes Sierru Nevadu.

„Všechno, co ti řeknu, je bez utajení – alespoň oficiálně.“

Sam dokázal číst mezi řádky. Poté, co mu zatelefonoval, Rube obvolal pár svých lidí a nažhavil kontakty a zdroje i mimo agenturu. „Dobrá. Ve vzkazu stálo ‚co nejdřív‘.“

„Jo. Mám jméno toho chlapa, kterému říkáš Zjizvená tvář, použil k pronajmutí člunu ve Sněžném vrchu solidně zabezpečenou kreditní kartu s napojením na fiktivní konta, takže to dalo trochu práce. Jmenuje se Grigorij Archipov. Bývalý příslušník ruských speciálních jednotek, strávil dost času v Afghánistánu a Čečensku. On a jeho pravá ruka, muž jménem Cholkov, odešli ve čtyřiadevadesátém z armády a začali podnikat na volné noze. Archipova už znáš, ale pošlu ti na mail i fotku Cholkova. Jestli jsi ho ještě neviděl někde poblíž, tak ho jistě uvidíš. Pokud víme, od roku 2005 pracovali jen pro jednoho muže, opravdu nebezpečného grázla jménem Hadeon Bondaruk.“

„To jméno jsem už slyšel.“

„Překvapilo by mě, kdyby ne,“ odpověděl Rube. „Je to klíčová postava ukrajinské mafie a hvězda sevastopolské smetánky. Pořádá několikrát do roka na svém panství večírky a lovecké víkendy a zve na ně jen ty nejbohatší – politiky, celebrity, evropskou šlechtu… Nikdy nebyl obviněn ze žádného zločinu, ale podezřívají ho z desítek vražd – většinou jiných šéfů podsvětí a goril, kteří ho z nějakého důvodu rozzuřili. Kromě nepodložených povídaček se o jeho minulosti nic neví.“

„Povídačky zbožňuju,“ prohlásil Sam. „Rád si je poslechnu.“

„Takže během těch zmatků na rusko-íránském pomezí prý velel partyzánské buňce v Turkmenistánu. Pohyboval se v horách jako duch, přepadal hlídky a kolony a nikdy nenechal nikoho naživu.“

„Učiněný samaritán.“

„Jo. Takže proč se vaše cesty zkřížily?“

„Myslím, že jde po stejné věci jako my.“

„A to je?“

„Radši, když to nebudeš vědět, Rube. Už takhle jsi nasadil krk až až.“

„Same, no tak –“

„Nech to být, Rube. Prosím tě.“

Haywood se odmlčel a pak si povzdychl. „Dobrá, ty jsi tady šéf. Ale poslouchej: Až doteď jsi měl štěstí, ale to tě může kdykoliv zase opustit.“

„Já vím.“

„Necháš mě aspoň, abych ti pomohl? Znám tam dole jednoho muže, se kterým by ses měl vidět. Máš u sebe pero?“ Sam popadl z okraje pultu podložku a napsal si jméno a adresu, které mu Rube odříkal. „Věřím mu. Zajeď za ním.“

„Dobrá.“

„A pro spásu boží, dávej na sebe pozor, slyšíš mě?“

„Slyším. Už jsme s Remi prošli několika hodně ošklivými situacemi. A zvládneme i tuhle.“

„A jak přesně?“

„Snadno. Musíme zůstat krok před nimi.“

– -–--–

O tři hodiny později sjel Sam s broukem z pobřežní cesty na malé štěrkové parkoviště a zastavil vedle zrezavělé plechové vojenské ubikace s větrným pytlem na střeše a otlučenou ručně psanou cedulí: LETADLA SAMPSON. Padesát metrů napravo byla další a větší plechová stavba a za posuvnými dvoukřídlými vraty zahlédli nos letadla. Na druhé straně hangáru se táhla přistávací plocha pokrytá drcenými mušlemi.

„To je ono?“ zeptala se Remi a přimhouřila nedůvěřivě oči.

Sam zkontroloval mapu. „Jo, to je ono. Selma přísahá, že je tohle nejlepší půjčovna letadel na ostrově.“

„Když to říká.“

„Opravdu si chceš vzít tuhle věc?“ kývla k předmětu zabalenému do deky, který ležel na podlaze Samovi mezi nohama.

Když Sam dotelefonoval s Rubem, vrátil se do jejich bungalovu a probral jejich rozhovor s Remi, která mu pozorně naslouchala a nekladla žádné otázky.

„Nechci, aby se ti něco stalo,“ řekla nakonec a popadla ho za ruce.

„A já nechci, aby se něco stalo tobě. Život by pro mě ztratil smysl.“

„Nesmí se stát nic nám oběma. Jak jsi řekl, budeme se držet o krok před nimi. A kdyby se věci vyvinuly příliš drsně –“

„Zavoláme na pomoc hodné hochy a pojedeme domů.“

„Přesně to uděláme,“ odpověděla.

– -–--–

Dřív než se vypravili na letiště, zajeli z hotelu na adresu, kterou jim dal Rube; šlo o opravnu obuvi v centru Nassau, a když tam dorazili, zjistili, že majitel a Rubeův kontakt Guido už na ně čeká.

„Rubin si nebyl jistý, jestli přijdete,“ přivítal je se slabým italským přízvukem Guido. „Prý jste oba hrozně tvrdohlaví.“

„A on snad není?“

„Ale je, taky.“

Guido přešel ke dveřím, pověsil na ně cedulku Jsem na obědě a pak je odvedl do zadního pokoje a dolů po kamenných schodech do sklepa osvětleného jedinou holou žárovkou. Na polici mezi botami v nejrůznějším stadiu rozkladu ležel 38mm revolver s krátkou hlavní.

„Oba umíte zacházet se zbraněmi, že?“

„Ano,“ ujistil ho Sam i za Remi.

Remi byla ve skutečnosti skvělý střelec a neměla ze zbraní strach, ale snažila se jim vyhýbat, pokud to jen bylo možné.

„Výborně,“ zaradoval se Guido. „Na revolveru nejsou sériová čísla. Je nevysledovatelný. Až skončíte, můžete ho klidně zahodit.“ Zabalil zbraň spolu s krabicí s padesáti náboji do ručníku a pak ji podal Samovi. „Prokázali byste mi laskavost?“

„Mluvte,“ vyzval ho Sam.

„Nikoho tím nezabijte.“

Sam se usmál. „To je poslední věc na světě, kterou bysme chtěli udělat. Co jsme vám dlužní?“

„Ne, prosím, vůbec nic. Rubinův přítel je i můj přítel.“

– -–--–

Sam se zeptal: „Chceš, abych se toho zbavil?“

„Ne, raději ne. Lépe být připravený, než pak litovat.“

Vystoupili, vzali si z kufru batohy a pak vešli do budovy. Za pokladnou trůnil v zahradním lehátku asi sedmdesátiletý černoch a z úst mu trčel doutník.

„Zdravím vás, vážení,“ řekl a vyhrabal se na nohy. „Jsem Sampson, majitel, provozovatel a vrchní číšník.“ Mluvil dokonalou oxfordskou angličtinou.

Sam se představil a pak dodal: „Vy ale nejste odtud, že ne?“

„Narodil jsem se v Londýně. Sem jsem přiletěl před deseti lety, abych tu vedl pokojný život. Takže vy chcete na Rumový ostrov?“

„Správně.“

„Za obchodem, nebo pro potěšení?“

„Obojí,“ prohlásila Remi. „Pozorujeme ptáky… a fotíme je. Však víte.“

Sam mu podal svůj pilotní průkaz a vyplnil požadované formuláře. Sampson je přelétl pohledem a přikývl. „Přes noc?“

„Nejspíš.“

„Zamluvili jste si tam hotel?“

Sam zavrtěl hlavou. „Jsme zvyklí na polní podmínky. Včera vám měla přijít zásilka – stan, balená voda, tábornické vybavení…“ Podle jednoho z tuctů seznamů, které uchovávala v hlavě, jim Selma sehnala úplné vybavení pro jejich výlet, od naprostých nezbytností až po „co kdyby náhodou“.

Sampson přikývl. „Přišla. Už je to na palubě.“ Sundal z hřebíku na zdi rozpis, podíval se na něj a pak ho opět pověsil. „Dal jsem vám Bonanzu G36, je odzkoušená a natankovaná.“

„Má plováky?“

„Jak jste žádali. Běžte do hangáru a Charlie vás odbaví ke startu.“

Otočili se a zamířili ke dveřím. Sampson za nimi zavolal: „Jaký druh ptáků tam chcete najít?“

Obrátili se.

Sam pokrčil rameny a usmál se. „Všechny, které tam žijí.“

KAPITOLA 14

RUMOVÝ OSTROV, BAHAMY

Sam s Remi věděli, že ostrov má plochu necelých osmdesát kilometrů čtverečních a že skrytá základna může běžným výletníkům na první pohled připadat jak naprosto nevinné místo, ale již předtím podnikli několik podobných cest a znali zdejší pobřeží tvořené stovkami malých zátočin a fjordů, takže ve skutečnosti byla jeho délka nejméně šestkrát delší než hrubý obvod.

Místní indiáni Lukajové mu říkali Mamana, Kryštof Kolumbus ho překřtil na Santa Maria de la Concepción a své moderní jméno získal, když španělští objevitelé našli na jedné z jeho bělostných pláží vyplavený osamělý soudek rumu.

Port Nelson, jediná místní vesnice, jež stála za zmínku, se nacházela na severozápadě ostrova a obklopovaly ji kokosové palmy. Podle posledního sčítání v roce 1990 měl Rumový ostrov padesát až sedmdesát duší – většina žila právě v Port Nelsonu – a jeho hlavním, ne-li životně důležitým artiklem byl turistický ruch následovaný produkcí ananasů, soli a sisalu, během desítiletí střídavě rostoucí a opět klesající. Ostatní usedlosti, dávno již opuštěné a zarostlé, nesly exotická jména jako Černá Skála a Ginový Vrch. Ostrov obklopovaly působivé útesy, korálové kaňony a hluboké průlivy, které dělaly z ostrova oblíbené útočiště dávných pirátů – alespoň to uváděl cestovní průvodce, kterého si Remi koupila v Nassau.

„Je tu dokonce i slavný lodní vrak,“ poznamenala, když Sam stočil bonanzu napravo a kopíroval pobřežní linii ostrova.

Jakkoli bylo nepravděpodobné, že objeví hledaný cíl již ze vzduchu, oba usoudili, že je prozíravé ostrov alespoň obletět, aby získali lepší představu, co je čeká.

„Černovous?“ zeptal se Sam. „Kapitán Kidd?“

„Ani jeden z nich. Loď Jejího Veličenstva Dobyvatel, první britská bitevní loď poháněná lodním šroubem. Potopila se tu roku 1861, leží v hloubce asi deseti metrů v korálovém příkopu poblíž útesu Sumner Point.“

„To zní, že by mohlo stát za to se sem vrátit.“

Rumový ostrov nabízel několik luxusních hotelů a dokonce i pár plážových bungalovů k pronajmutí. A místní azurová voda, malebné zelené vršky a relativní soukromí přišly Samovi jako dokonalé útočiště před rušným světem.

„Támhle je přistávací dráha,“ upozornila Remi a ukázala z okna.

Pár kilometrů od Port Nelsonu se táhla jeden a půl kilometru dlouhá dlážděná ranvej tvořící bílé T uprostřed lesa, který vypadal, že ji brzo opět pohltí. Sam zahlédl na povrchu z dehtového makadamu dělníky jako mravence, jak klestí mačetami podrost. Východně od přistávací dráhy uviděli Solné jezero a pár kilometrů severně od něj jezero Jiřího.

I když se Sam nebál přistát na zemi, požádali Selmu, ať jim zamluví letadlo vybavené plováky. Průzkum ostrova autem by zabral přinejmenším týdny a vyžádal by si mnohakilometrové prosekávání džunglí. S plováky mohli kopírovat pobřeží ostrova a rovnou přistát a prozkoumat slibná místa, která uvidí ze vzduchu.

Sam sestoupil na šest set metrů, spojil se s kontrolou v Port Nelsonu, která mu schválila letový plán a vydala povolení, pak oblétl severovýchodní mys a obrátil se podél pobřeží na jih. Šlo o nejméně obydlenou část ostrova, proto s Remi usoudili, že je to nejlepší místo, odkud začít pátrat. Protože západní půle ostrova byla dobře prozkoumaná a víc zalidněná – alespoň na poměry Rumového ostrova –, objev tajné základny by byl již dávno ohlášen. Selma však na žádnou podobnou zprávu nenarazila a Sam s Remi to pokládali za dobré znamení. Tedy pokud tajná základna nebyla jen pouhým výmyslem německé Kriegsmarine v posledním tažení.

„Zdá se, že tohle bude dobrý výchozí bod pro další akce,“ prohlásil Sam a kývl směrem k podkovovité zátoce s cukrově bílou pláží. Nejbližší budova, která vypadala jako opuštěný plantážnický dům, stála asi deset kilometrů ve vnitrozemí.

Sam znovu zatočil a snižoval rychlost a výšku, až klesli na šedesát metrů nad vlny, pak vyrovnal nos bonanzy. Rychle se přesvědčil, že nepřehlédl skrytý útes, pak se snesl dolů, v poslední chvíli přidal plyn a nechal plováky klesnout na hladinu. Znovu přiškrtil plyn a pustil letoun, ať je chvíli nese vpřed. Plováky zasyčely, když najely na písek, a letoun se zvolna zastavil dva metry na suché zemi.

„Dokonalé přistání, pane Lindberghu,“ pochválila ho Remi a odepnula si bezpečnostní pás.

„Rád bych, aby všechna má přistání byla tak hladká.“

„Taky že jsou, miláčku. Až na tamto v Peru…“

„To se nepočítá.“

Remi vyskočila na pláž a Sam jí podal ruksaky a tašky s tábornickou výstrojí. Rozezněl se mu satelitní telefon a on přijal hovor.

„Pane Fargo, tady Selma.“

„Přesně načas. Zrovna jsme přistáli. Moment.“ Zavolal Remi zpět a přepnul na hlasitý odposlech. „Nejdřív to nejdůležitější: Máte zapnutý alarm?“

Když jim Rube sdělil, co jsou Bondaruk, Archipov a Cholkov zač, nařídil Sam Selmě, Peteovi a Wendy, aby se přestěhovali do domu v Goldfish Point a měli stále zapnutý bezpečnostní alarm, který Sam nainstaloval před dvěma roky, aby uspokojil svou inženýrskou duši; věděl, že ten systém by dal pohotovostnímu týmu CIA příležitost zasloužit si jeho plat. Šťastným řízením osudu asi půl kilometru od domu bydlel komisař sandiegské policie a Samův kolega z kurzů džuda, které se konaly třikrát týdně. A všude v okolí křižovala spousta hlídkových vozů, jež by rychle zareagovaly.

„Jsme v bezpečí,“ ujistila ho Selma.

„Jak válčíte?“

„Už jsme blízko. Až se vrátíte, máme pro vás moc zajímavé čtení. Nejdřív pár dobrých zpráv: Zjistila jsem, co je to za hmyz na lahvi. Pochází z Napoleonova rodinného erbu. Na jeho pravé straně je něco jako včela. I když o tom historikové stále vedou spory, většina z nich je přesvědčena, že vůbec nejde o včelu, ale o zlatou cikádu – nebo alespoň zpočátku tomu tak bylo. Tato značka byla poprvé objevena roku 1653 v hrobce Childerika I., prvního krále merovejské dynastie. Zosobňuje nesmrtelnost a znovuzrození.“

„Nesmrtelnost a znovuzrození,“ opáčila Remi. „Prcek jeden nafoukaný – ale co, vždyť mluvíme o Napoleonovi.“

„Ještě si to ujasním,“ vpadl Sam. „Napoleonův osobní emblém je kobylka?“

„Skoro, ale ne přesně,“ řekla Selma. „Je to jiná čeleď. Cikády jsou příbuzné spíš pidikřískům a pěnodějkám.“

Sam se rozesmál. „Jak výstižné, císař pidikřísek.“

„Cikáda a značka Henriho Archambaulta – nepochybně jde o lahev ze Ztracené vinotéky.“

„Dobrá práce,“ pochválil ji Sam. „Co dalšího?“

„Také jsem dokončila překlad deníku Manfreda Boehma. Je tam zmínka o Kozí hlavě…“

„Vzpomínám si na ni,“ odpověděla Remi. Předpokládali se Samem, že šlo o nějakou krčmu na Rumovém ostrově, kam chodil Boehm se svými kumpány.

„Dobrá, trochu jsem zapracovala na překladu, použila Hochdeutsch i Platzdeutsch a myslím, že Kozí hlava je spíš nějaký orientační bod – nejspíš k navigaci. Problém je, že jsem pátrala jako divá, ale nedokázala jsem objevit zmínku o Kozí hlavě v souvislosti s Rumovým ostrovem – a vlastně ani s žádným jiným v té oblasti.“

„Budeme mít oči otevřené,“ ujistil ji Sam. „Jestli máte pravdu, bude to nejspíš nějaký skalní útvar.“

„Souhlasím. A konečně, dlužím vám dvěma omluvu.“

„Za co?“

„Za chybu.“

„Tomu nevěřím.“

Selma dělala chyby jen výjimečně, a pokud ano, byly téměř vždy jen drobné. I tak ale byla na všechny přísná – a nejvíc ze všech právě na sebe.

„Trochu jsem se zmýlila při překladu výpisu z německých námořních archivů. Wolfgang Müller nebyl kapitánem Lothringenu. Byl cestujícím, stejně jako Boehm. Dalším kapitánem miniponorky. Přidělili ho k miniponorce UM-77.“

„Takže Boehma a Müllera s jejich plavidly dopravil Lothringen přes Atlantik a vysadil je na Rumovém ostrově, kde ho čekalo doplnění zásob a přestavba –“

„To je slovo, jež použil na svém blogu ten námořník – Froch – správně?“

„Správně. Přestavba.“

„A pak, týden nato, Boehmova ponorka UM-34 skončila v řece Pocomoke a Lothringen potopili. Což nás přivádí k otázce, kde je Müllerova ponorka UM-77?“

„Podle německých archivů je vedena jako pohřešovaná. Podle archivů amerického námořnictva po zajetí Lothringenu na něm nic zvláštního nenašli.“

Remi odpověděla: „To znamená, že UM-77 už nejspíš vyplula na svou misi – a vsadím se, že podobnou jako Boehmova mise.“

„Souhlasím,“ připojil se Sam, „ale existuje ještě třetí možnost.“

„A jaká?“

„Že je pořád ještě tady. Zaujalo mě to slovo ‚přestavba‘. Jak dlouhý byl Lothringen, pětačtyřicet metrů?“

„Přibližně,“ potvrdila Selma.

„Přestavba takhle velké lodi by vyžadovala pořádně velký dok – tak velký, že by ho od té doby určitě už někdo objevil. Od začátku si myslím, že se ta přestavba týkala spíš UM-34 a UM-77, a jestli máme pravdu, že jejich mise byly přísně tajné, rozhodně by ji neprováděli nikde na povrchu – ne když tu stále přelétala americká hlídková letadla směr Portoriko.“

„A to znamená…,“ zeptala se Remi.

„To znamená, že si nejspíš budeme muset oprášit speleologii,“ odpověděl Sam.

– -–--–

Skončili vykládání bonanzy, pak ji pevně ukotvili k zemi a vydali se hledat tábořiště. Do soumraku zbývalo už jen pár hodin. Alespoň začnou ráno hezky načisto.

„Máme tu konkurenta,“ upozornila Remi a ukázala na pláž.

Sam si dlaní zastínil oči a zamžoural. „No, tak tohle se nevidí každý den.“

Asi čtyři sta metrů od nich, usazená mezi stromy lemujícími severní stranu zátoky, se nacházela stavba, která ze všeho na světě nejvíc připomínala hollywoodskou verzi domorodé polynéské chýše, a to včetně kónické rákosové střechy a plaňkových stěn. Mezi dvěma předními kůly bylo napjaté visuté lůžko a na něm se povalovala postava s nohou klimbající přes okraj, kterou rozhoupávala síť sem a tam. Postava na ně zamávala, aniž by zvedla hlavu, a zavolala: „Ahoj.“

Sam s Remi přešli vzdálenost, která je dělila. Před chýší bylo ohniště obklopené kládami k sezení ohlazenými vodou. „Vítejte,“ zahlaholil muž.

Vypadal úpravně, i když trochu ošlehaně, měl bílé vlasy, elegantně sestřiženou kozí bradku a zářivě modré oči.

„Nechceme vás rušit,“ pospíšil si Sam.

„Nesmysl. Poutníci jsou vždycky vítáni a vy dva na ně rozhodně vypadáte. Posaďte se.“

Sam a Remi odhodili zavazadla do písku a usadili se na kládu. Sam je představil hostiteli a on jen řekl: „Mám radost, že jste tady. Vlastně vám to tady chci přenechat. Nejvyšší čas se zase pohnout dál.“

„Ale my vás nevyháníme,“ namítla Remi.

„Ale nic takového, drahá dámo. Mám nějaké řízení v Port Henry. Pár dní budu pryč.“

Muž se otočil a zmizel mezi stromy a pár vteřin nato se objevil a tlačil skútr Vespa. „Tady jsou rybářské pruty, návnady, hrnce, pánve a všechno ostatní je uvnitř,“ prohlásil. „Buďte tu jako doma. Támhle jsou padací dveře a pod nimi vinný sklípek. Poslužte si a ochutnejte lahvinku.“

Sam si byl podivně jistý, že tomuto cizinci může důvěřovat, a tak se zeptal: „Neslyšel jste náhodou nějaké povídačky o tajné základně někde tady?“

„Ponorková základna nacistů, co?“

„Přesně ta.“

Muž vyhoupl skútr na stojan. Vešel do chýše a objevil se s něčím, co vypadalo jako plechový čtverec o velikosti tácu. Podal ho Samovi.

„Podnos na večeři?“ hádal Sam.

„Kormidlo, chlapče. A podle vzhledu je z nějaké hodně malé ponorky.“

„Kde jste to našel?“

„U skály Svobody na severu ostrova poblíž Port Boyd.“

„To vypadá jako dobré místo, odkud začít.“

„Vytáhl jsem to z laguny. Podle mě to vyplavila nějaká podzemní řeka. Tady na východní straně ostrova všechny tečou z jihu na sever. Problém je, že nejsou dost silné, aby vyplavily něco těžšího než tenhle kousek.“

„Bez urážky,“ ozvala se Remi, „ale když víte, že jde o součást ponorky, proč jste po ní nepátral sám?“

Muž se usmál. „Já se už napátral dost. Napadlo mě, že se tu dřív nebo později objeví někdo se správnýma otázkama. No, a tady jste.“ Muž se vrátil ke skútru, pak se zarazil a otočil. „Víte, kdybych byl německý námořník, co tady hledá bezpečný úkryt, moc by mě potěšila nějaká podmořská jeskyně.“

„Mě taky,“ odpověděl Sam.

„Naštěstí je jich na Rumovém ostrově plno. Jen podél tohohle pobřeží desítky, a většinou neprozkoumané – a skoro všechny jsou napojené na podzemní řeky.“

„Díky. Mimochodem, neslyšel jste o něčem, co se jmenuje Kozí hlava?“

Muž se poškrábal na bradě. „Tak to nemůžu sloužit. No nic, už mizím. Dobrý lov.“

Muž nasedl na skútr a odjel.

Sam a Remi ještě chvíli mlčeli a pak Sam vyhrkl: „No to mě podrž!“

„Co je?“

„Ani jsme se nezeptali, jak se jmenuje.“

„Podle mě to ani není třeba,“ řekla Remi a ukázala na chýši. Vedle dveří visela dřevěná cedule. Ručně napsaná červená písmena hlásala CASA DE CUSSLER.

KAPITOLA 15

„Na tohle bych si rychle zvykl,“ prohlásil Sam a hleděl do ohně.

„Moje řeč,“ přikývla Remi.

Rozhodli se přijmout pozvání svého hostitele a strávit v chatě noc. Jak slunce spělo k obzoru, Sam prošel pláž a posbíral vyplavené vyschlé dříví, zatímco Remi použila bambusový skládací rybářský prut a z příboje vytáhla tři ryby. Než padla noc, leželi už opření o klády u praskajícího ohně a žaludky měli plné dušeného rybího masa ochuceného mořskou solí. Noc byla bezmračná a temná s nebem posetým hvězdami zářícími jako diamanty. Až na syčivé šumění příboje a občasné zašustění palmových listů vládlo naprosté ticho.

Jejich hostitel ohledně vinného sklípku nežertoval, a i když byl sotva větší než skříň, vešly se do něj dva tucty lahví. Vybrali si Jordan Chardonnay, aby vhodně doplnili Remiin úlovek.

Seděli, popíjeli a pozorovali hvězdy, až nakonec Remi řekla: „Myslíš, že nás najdou?“

„Kdo? Archipov a Cholkov? Nejspíš ne.“

Na platby za letenky, hotel a pronájem auta použili kreditní karty z hrazení nákladů nadace Fargových, dvakrát převedené na jiné majitele. I když Sam nepochyboval, že Bondarukovi sekerníci mají prostředky, aby nakonec vystopovali tuto finanční cestu, doufal, že se jim to povede, až když budou pryč a v bezpečí.

„Pokud,“ dodal, „už nemají nějakou stopu, která je dovede sem.“

„To je radostná vyhlídka. Same, napadlo mě, co Ted? Ten Rus – Archipov – ho chtěl zabít, že?“

„Nejspíš ano.“

„Kvůli vínu. Co za člověka udělá něco takového? Jestli má Rube pravdu, je Bondaruk nechutně bohatý. Peníze, které by získal prodejem Ztracené vinotéky, by pro něj byly jen kapesným. Proč by kvůli ní chtěl zabíjet?“

„Remi, pro něj je vražda jako nic. Není to poslední možnost, ale banalita.“

„Asi máš pravdu.“

„Ale úplně přesvědčená nejsi.“

„Nějak mi to nesedí. Je Bondaruk sběratel vína? Anebo milovník Napoleona?“

„To nevím. Zkusíme to zjistit.“

Jen zavrtěla ztrápeně hlavou. Po chvíli ticha se zeptala: „Tak odkud začneme?“

„Musíme si ujasnit pár věcí,“ odpověděl Sam. „Zaprvé, že Selma měla pravdu a Kozí hlava je orientační bod v krajině, a zadruhé, že Boehm a jeho tým by si zvolili k vybudování základny nejméně obydlenou část ostrova. Tohle pobřeží jistě splňuje všechny požadavky. Hned za úsvitu si naložíme věci do člunu –“

„Ne do letadla?“

„Myslím, že ne. Boehm si vybíral místo z úrovně hladiny. Ze vzduchu by útvar připomínající kozí hlavu vypadal spíš jako kachní šlápota nebo oslí ucho anebo jako vůbec nic.“

„Dobrý postřeh. Ale eroze může být problém. Šedesát let vlivu počasí asi mnohé změnilo.“

„Máš pravdu.“

Sam věděl, že bahamské souostroví je hotový ráj pro speleology a jeskynní potápěče a že zde existují čtyři základní typy jeskynních systémů: modré díry, které ústí do otevřeného moře i na pevnou zemi a v podstatě se jedná o velké trubice táhnoucí se stovky metrů do oceánu anebo do ostrovní skalní vrstvy; zlomové jeskyně, jež kopírují přirozené pukliny ve skalním podloží; krasové jeskyně zformované postupem času dešťovou vodou s rozpuštěnými minerály v půdě, kde vymlela vápencové nebo uhličitano-vápenaté podloží; a konečně běžné podmořské jeskyně vzniklé podél útesů tisíce let dorážejícím příbojem. Zatímco tyto systémy byly zřídkakdy hlubší než pár desítek metrů, na druhé straně byly dost prostorné a nabízely skryté podvodní vstupy – přesně to, co někdo mohl hledat při pátrání po úkrytu pro trpasličí ponorku.

„Na jedno jsi zapomněl,“ namítla Remi. „Myslím ve svých předpokladech.“

„A na co?“

„Že všechno tohle není jen honba za chimérou – anebo přesněji za bájným mlokem.“

– -–--–

Probudili se za úsvitu, posnídali divoké víno, fíky a datle, všechno rostlo v bezprostředním okolí chýše, pak naložili výbavu do nafukovacího člunu a vypluli. Závěsný motor jim rozhodně nepomáhal lámat rychlostní rekordy, ale byl úsporný a dost silný, aby je dostal přes útesy a umožnil jim manévrování v pobřežních vlnách. Než slunce vystoupilo celé nad obzor, už mířili podél pobřeží na sever. Voda byla průzračně tyrkysová, tak čistá, že viděli duhové ryby, jak sedm metrů pod nimi plují u dna tvořeného bělostným pískem.

Zatímco Sam kormidloval, držel se co nejblíž pobřeží, od padesáti do sta metrů, Remi seděla na přídi a střídavě prohlížela útesy dalekohledem a pořizovala záběry digitálním fotoaparátem. Občas zavolala na Sama, aby obrátil a projel znovu kolem skalního útvaru, nakláněla hlavu, mhouřila oči a přitom dělala další snímky, než nakonec potřásla hlavou a pokynula mu, aby pluli dál.

Hodiny i pobřeží ubíhaly, až kolem poledne se přiblížili k ostrovnímu mysu a skále Junkanoo; za nimi na severním pobřeží ležel Port Boyd a pak nejobydlenější západní oblast. Sam tedy otočil člun a zamířili zpět k jihu.

„Nejspíš jsme právě minuli tucty mořských jeskyní,“ poznamenala Remi.

Byla to pravda. Mnoho stěn útesů, které prozkoumali, pokrývalo divoké víno a popínavá vegetace vyrážející z každé skuliny a pukliny. Ze své vzdálenosti se mohli dívat na vchody do jeskyní a nevidět je. Jenže neměli příliš na výběr. Vplout do každého výklenku útesů a prozkoumat každou skálu metr po metru by zabralo roky. A ještě zoufalejší bylo, že většina jejich pátrání až dosud proběhla za odlivu, což jim dávalo největší šance všimnout si případné jeskyně.

– -–--–

Náhle se Remi napřímila a naklonila hlavu, ten postoj Sam důvěrně znal: jeho manželka právě na něco přišla.

„Co je?“ zeptal se.

„Myslím, že jsme to vzali ze špatného konce. Předpokládáme, že Boehm použil Kozí hlavu jako orientační bod pro testování mloka před vlastní misí, je to tak? Chtěli přece vyzkoušet provedené úpravy, ne?“

„Myslím, že ano.“

„A blízko pobřeží by neriskovali, že se ponorka nedopatřením potopí, což znamená, že mlok pravděpodobně neplaval příliš daleko…“

Mlokova mateřská loď Lothringen jistě byla vybavena na svou dobu špičkovým navigačním systémem pro otevřené moře, ale trpasličí ponorka ne, spoléhala na navádění pomocí rychlosti a vzdálenosti a také na vizuální orientaci.

„Znovu správně.“

„Takže jediná chvíle, kdy Boehm potřeboval nějaký orientační bod, byla při návratu zpět – ze zkušebního ponoru.“

„Z volného moře,“ dokončil Sam. „Takhle zblízka nemusí Kozí hlava vůbec připomínat kozí hlavu, ale ze dvou nebo tří kilometrů z moře…“

Remi se usmála a přikývla.

Sam zahnul a obrátil nos člunu od břehu.

– -–--–

Jakmile se dostali na jeden a půl kilometru od pobřeží, zopakovali cestu podél pobřežních útesů zpátečním směrem kolem místa, kde přistáli letadlem, až k jihovýchodnímu cípu ostrova, Signal Pointu a Port Nelsonu, kde se obrátili a zamířili znovu na sever.

V půl čtvrté, unavení, žízniví a mírně spálení i přes široké klobouky a neustálé natírání krémy s UV filtrem, se dostali na půldruhého kilometru k severnímu mysu, když Remi, prohlížející břeh dalekohledem, zvedla zaťatou pěst. Sam ubral plyn a čekal. Remi se obrátila, nahnula dozadu a podala mu dalekohled.

„Podívej se na ten útes,“ ukázala. „Přibližně na dvou stech osmdesáti stupních.“

Sam zamířil dalekohled udaným směrem a přejel po skalní stěně.

„Vidíš dva banyánovníky těsně vedle sebe?“ navázala Remi.

„Počkej… ano, vidím je.“

„Představ si je před šedesáti lety o dvě třetiny nižší a méně košaté. Trochu přidej skalám to, co jim ubrala eroze…“

Sam zapojil obrazotvornost a podíval se znovu, ale po deseti vteřinách jen potřásl hlavou. „Promiň.“

„Přimhuř oči,“ poradila mu.

Udělal to a náhle, jako by mu spadly šupiny z očí, to uviděl. Šedesát let eroze skutečně útes vymlelo, ale nebylo pochyb: výlev horniny společně s párem banyánovníků opravdu tvořily zhruba podobu kozí hlavy z profilu s dvojicí přerostlých propletených rohů.

Bylo však otázkou, jestli nevidí jen to, co chtějí vidět, a nestali se oběťmi vlastní sugesce, anebo jestli je podoba reálná. Pohled na Remiinu tvář Samovi prozradil, že právě myslí na totéž.

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit,“ prohlásil.

– -–--–

Průrva v útesu byla úzká, necelých dva a půl metru, a vzhledem k vysokým vlnám a příboji byla horní hrana korálů ponořena jen natolik, aby z dálky nebyla vidět, ale číhala pod hladinou natolik těsně, že kdyby Sam udělal chybu, rozervala by gumový člun na kusy.

Remi seděla na přídi, opírala se o bok člunu a nakloněná vpřed hleděla upřeně do vody. „Doleva,… doleva,… doleva,“ zavolala. „Dobře, teď rovně. Pomalu…“

Po obou stranách člunu viděl Sam přes pěnu břitvově ostré korály skrývající se těsně pod tyrkysovou hladinou. Manévroval kormidlem a motorem, hledal křehkou rovnováhu mezi nejmenší rychlostí, kdy je člun ještě ovladatelný, a přílišným přidáním plynu. Pokud by rychlost klesla, stal by se člun hříčkou vln, pokud by příliš vzrostla, nedokázal by včas zareagovat na Remiiny povely.

„Dobře… ostře doprava!“

Sam přetočil kormidlo a člun uhnul, právě když se o útes rozbila vlna a nadnesla ho stranou a srazila kormidlo zpět. „Drž se!“ Přidal plyn a pohyb vyrovnal.

„Doleva… ještě trochu… ještě…“

„Kolik zbývá?“

„Tak tři metry a jsme tam.“

Sam se ohlédl přes rameno. Sedm metrů za nimi se zdvihala vlna a pohlcovala vnější okraj útesu.

„Musíme to stihnout,“ zavolal Sam. „Drž se!“

„Už jsme skoro tam… doprava, teď rovně… dobře. A teď plný plyn!“

Sam stlačil plyn až nadoraz, právě když člun nadzvedla vlna. Ucítil žaludek až v krku. Vrtule motoru se na krátký okamžik se zaječením vynořila z vody a pak člun dopadl zpět – již na klidnou hladinu laguny.

Remi klesla naznak na příď a vydechla: „Řeknu to znova, Same Fargo, ty vážně umíš děvče potěšit.“

„Dělám, co můžu. Vítej v laguně Kozí hlavy.“

KAPITOLA 16

„Ráj přímo před námi,“ zahlásil Sam a srovnal nos člunu.

Poté, co strávili uplynulých osm hodin na horkém slunci a navigací skrz průrvu v útesu ve tvaru žraločí tlamy, připadala jim stinná laguna jako opravdový ráj. Měla v průměru asi třicet metrů, ze severu a jihu chráněná pásy země jako ohnutými dlaněmi prorostlými zakrslými borovicemi a palmami. Útes, který se tyčil deset metrů nad hladinu, pokrývalo divoké víno, popínavé rostliny a přečnívající banyánovníky – dva největší tvořily kozí rohy. Nalevo od útesu se prostírala půlkruhovitá pláž z bílého písku o rozloze běžného domu. Se sluncem klonícím se k západu tonula laguna v hlubokém stínu. Hladina byla hladká jako sklo. Shora k nim doléhala symfonie zvířecích hlasů a bzukotu hmyzu.

„Dobré místo, kde se dá trávit noc,“ pronesla Remi. „Není to grandhotel, ale má svůj půvab. Otázkou je, jestli jsme na správném místě.“

„Na to neznám odpověď, ale jedno vím jistě: Máme tu i jeskyni.“ Sam ukázal ke břehu a pak otočil kormidlem a zamířil ke skalní stěně a u ní ubral plyn.

Voda zde sotva viditelně vytvářela pomalý vír ve směru hodinových ručiček a pableskovala tlumenými duhovými barvami, což znamenalo, že tam někde vyvěrá čerstvá voda. Sam vydoloval z batohu ležícího u nohou potápěčské brýle, nasadil si je na oči a ponořil hlavu do vody; přestože ji celý den zahřívalo slunce, byla hodně studená. Pod hladinou plavaly desítky rybek a soupeřily o neviditelné kousíčky potravy zviřované slabým prouděním čerstvé vody.

Sam vytáhl hlavu. Namočil do vody prst a olízl ho. Voda chutnala jen ze třetiny tak slaně jako běžná mořská.

„Podzemní řeka?“ zeptala se Remi.

„Musí tu někde být,“ odpověděl a oklepal si vodu z vlasů.

I když nešlo o běžný jev, mořské jeskyně v této oblasti občas ústily do erodovaných i puklinových jeskyní, které se opět napojovaly na podzemní prameny ostrova.

„Musím se podívat do mapy. Myslím, že jsme jen pár kilometrů od jezera Jiřího. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby tenhle systém pramenil právě tam. Anebo dokonce až v Solném jezeru.“

„Mě taky ne, ale kdyby ti to nevadilo, raději odložíme další dobrodružství na neurčito.“

„Platí.“ Sam se podíval na hodinky. Do vrcholu přílivu zbývalo třicet minut. Pokud chtějí zkoumat jeskyni, musí to stihnout do hodiny, než začne odliv. V ideálním případě vplují dovnitř na konci přílivu, využijí třičtvrtěhodinové až hodinové okno relativně klidné vody k průzkumu jeskyně a pak se s pomocí odlivu dostanou zase ven. Jenže tady nešlo o typickou uzavřenou mořskou jeskyni. Podzemní řeka mohla vytvářet nestabilní proudy, které by je buď uzavřely uvnitř, anebo vtáhly do tunelů vytvořených skalními puklinami, vedoucích do nitra ostrova. Ani jedna z možností se Samovi nelíbila.

Zeptal se na to Remi a ta odpověděla: „Raději bychom měli počkat, ale znám tenhle tvůj pohled: Chceš jít dovnitř.“

„Lepší, když zjistíme hned, jestli jsme na správné stopě. Máme třiadvacetimetrové lano. Přivážeme jeden konec k tomuhle banyánovníku a druhý konec k mému bezpečnostnímu pásu. Kdybych se dostal do potíží, dokážu se přitáhnout zpátky.“

„A co když tam narazíš hlavou a ztratíš vědomí?“

„Každou minutu třikrát zatáhnu za lano. Když se neozvu, vytáhneš mě člunem.“

„Časový limit?“

„Deset minut, ani o vteřinu víc.“

Remi to chvíli zvažovala, pak na něj pohlédla, přimhouřila oči a povzdechla si. „Dobře, Jacquesi Cousteaue. Ale nezapomeň, co jsem řekla: Jestli umřeš, nikdy ti to neodpustím.“

Sam se usmál a mrkl na ni. „Platí.“

– -–--–

Deset minut nato byl již oblečený v neoprénu a seděl na přídi. Remi doplula opatrně až k útesu. Sam vstal a přivázal lano k vystupujícímu kořenu, pak si znovu sedl a připevnil druhý konec ke kruhu na svém bezpečnostním pásu. Remi s člunem couvla a zastavila se tři metry od stěny, pak ubrala plyn tak, že se zastavili na místě.

Sam plivl do masky, rozetřel slinu po sklu, pak brýle ponořil do vody a nasadil si je, prozatím těsně nad obočí. Pak si navlékl ploutve a stiskl regulátor, aby vyzkoušel přívod vzduchu, nakonec kývl na Remi.

„Zlom vaz,“ popřála mu.

„Hned se vrátím.“

Stáhl si brýle přes oči a překulil se po zádech do vody.

– -–--–

Chvíli se jen bez pohybu vznášel, užíval si náhlý pocit beztíže a dech beroucí průzračnost vody všude okolo. Čekal, až se bubliny a pěna zcela vyčistí, pak se narovnal a potopil ke dnu; již cítil tlak proudu. Nechal se jím unášet a převalil se na bok, takže zahlédl na pár vteřin sluncem osvětlenou hladinu, než dospěl k okraji útesu, a pak ho pohltilo šero.

Ústí jeskyně tvořilo přibližný půlkruh, oblouk tři a půl metru široký a sedm metrů vysoký. Za odlivu se jeho vrchol nejspíš ocitl pár centimetrů nad hladinou laguny – to spolu s vegetací pokrývající stěnu útesu činilo jeskyni prakticky neviditelnou. Kdyby neměli jako vodítko Kozí hlavu, nikdy by jeskyni neobjevili.

Zabral ploutvemi a doplaval ke dnu, prsty se dotkl písku. Asi po sedmi metrech dno náhle zmizelo v temnotě. Znovu se přetočil na bok a posvítil si vzhůru; spatřil, že tunel zmizel a nahradil ho odraz od hladiny. Podíval se na hodinky a třikrát rázně škubl za lano kolem pasu: Všechno je v pořádku, Remi.

Náhle ho obklopila chladná voda a ucítil, jak ho nese nový proud, tentokrát doprava. Uvědomil si, že se stále téměř nepozorovatelně otáčí, jako by s ním neviditelná ruka kroužila piruetu. Vír, pomyslel si se záchvěvem paniky. Proudy laguny a podzemní řeky se spolu střetly, chladnější voda se dostávala pod teplejší a dohromady vytvářely hydraulické tornádo. Ocitl se na okraji víru, takže proud nebyl silný, právě tak zvládnutelný pomocí ploutví – odhadl ho téměř na dva uzly –, ale věděl, že uprostřed je silnější. Obrátil se směrem, kterým doufal, že je stěna, a zabral ploutvemi jednou, dvakrát a pak vyplaval na hladinu.

Natažená ruka nahmatala skálu, tápal po ní nad vodou, až prsty konečně našly pevný úchyt. Zastavil se, nohy se mu pohybovaly ve vířivém proudu. Znovu prudce třikrát zatahal za lano, pak se podíval na hodinky: uplynuly dvě minuty, osm ještě zbývalo. Kromě tichého zurčení vody proudící kolem stěn a kapek z větší hloubky jeskyně vládlo strašidelné ticho.

Pomocí zubů si z volné ruky stáhl rukavici. Roztáhl prsty, ihned ucítil na vlhké kůži závan chladného vzduchu. To bylo dobré znamení. I když to považoval za nepravděpodobné, propojení jeskyně s podzemní řekou přinášelo možnost znečištění, viděli by známky toxických látek ve výtoku – anebo úbytek ryb, odbarvené korály, mrtvé houby – a existovala také možnost hromadění plynů. Ale v silném průvanu byla taková možnost nepravděpodobná. Vyndal si z úst regulátor a nadechl se. Všechno v pořádku. Dal signál lanem a pak si opět natáhl rukavici a rozsvítil.

Dva metry nad hlavou spatřil první důkaz toho, že jsou na správné stopě: napříč jeskyní se táhl plaňkový most zavěšený na zrezivělých ocelových lanech a končil na protější stěně nad provizorním dřevěným molem stojícím na dřevěných pilířích zaražených do dna. Uprostřed se na něj napojoval druhý můstek a vedl kolmo k zadní stěně. Toto uspořádání nebylo v žádném ohledu nějak promyšlené, někdo však zjevně na stavbu vynaložil hodně úsilí a soudě podle rzi na lanech a slizu pokrývajícím dřevěná prkna to už bylo hodně dávno.

Jeskyně měla oválný tvar o průměru asi patnáct metrů a klenutý, stalaktity pokrytý strop zdvihající se sedm metrů nad Samovu hlavu. Zamířil světlo tam, kde měla být zadní stěna, ale viděl jen tmu. Představoval si, že propojení s podzemní řekou tvoří jen nějaká zející puklina, skrz kterou prýští voda, nyní si však uvědomil, že tato jeskyně je pouhou předsíní. Kromě zúžení bočních stěn na deset metrů ji nic neoddělovalo od dalšího pokračování podzemního systému. Kam vedl a jak daleko, to se nedalo říct.

Stačil ochoz a molo k přestavbě miniponorky nebo dvou? Sam se zamyslel. Záleželo by na tom, jaký druh a rozsah práce to vyžadovalo, usoudil. To vedlo k další otázce: Proč neprovedli úpravy na moři na palubě Lotbringenu? To je otázka pro Selmu.

Lano u pasu sebou začalo divoce škubat, a přestože si s Remi nesmluvili žádný nouzový signál z její strany, instinktivně poznal, že přesně to se mu snaží sdělit.

Strčil si regulátor zpět do úst, pustil kyslík a potopil se, pak rychle vyrazil k východu a ručkoval po laně. Jak se objevilo světlo z hladiny laguny, zvedl se ke stropu a přetočil na záda, používal ploutve, aby se držel od stěny. Proklouzl vstupním otvorem a vynořil se pod příkrovem popínavých rostlin.

Potlačil nutkání zavolat Remiino jméno a rozhlédl se.

Laguna byla prázdná.

Člun zmizel a s ním i Remi.

KAPITOLA 17

Rostoucí zděšení se změnilo v okamžitou úlevu, když spatřil, jak se zpod příkrovu rostlin na opačné straně laguny vynořila ruka. Napřáhla se k němu a vztyčenou dlaní signalizovala čekej. Vteřinu nato se zpoza rostlinného příkrovu vynořila Remiina tvář. Poklepala si na ucho, ukázala k nebi a zatočila nad hlavou ukazováčkem. Uplynulo deset vteřin, pak dvacet. Celá minuta. A potom to zaslechl: rachot helikoptéry, zprvu slabý, jak se přibližuje. Sam prostrčil hlavu popínavým příkrovem a pohlédl vzhůru, pokoušeje se zvuk zaměřit.

Přímo nad nimi se nad vrcholky útesu objevily rotující vrtule a vzápětí klenuté plexisklo kabiny zářící ve slunci. Hladina laguny se rozvlnila tlakem rozvířeného vzduchu a zvedla se nad ní jemná tříšť. Sam honem zatáhl hlavu zpět a také Remi zmizela z dohledu.

Připadalo jim to jako minuty, ale helikoptéra se vznášela nad lagunou nejspíš jen necelých třicet vteřin, potom odlétla na jih podél pobřeží. Sam čekal, dokud zvuk motorů neodumřel, pak se ponořil a přeplaval přes lagunu, břichem se dotýkal písečného dna. Vynořil se a spatřil těsně před obličejem Remiinu nataženou ruku; popadl ji a s její pomocí vklouzl pod ochrannou stěnu vegetace.

„Jsou to oni?“ vydechla.

„Nevím, ale raději předpokládejme, že ano, můžeme pak být jen příjemně překvapeni. Navíc jde o hodně drahého ptáčka – myslím Bell 430. Nejméně čtyři miliony.“

„Ideální pro hlavouna ukrajinské mafie.“

„A dost velkého, aby se do něj vešel ruský zabiják a osm jeho nejlepších přátel. Viděli tě?“

„Nejsem si jistá. Poprvé prolétli okolo rychle, ale skoro hned se vrátili a udělali ještě dva přelety. Buď je to tu zaujalo, anebo věděli, že jsme tady.“

„Kde je náš člun?“

Remi ukázala vlevo a Sam zahlédl pár centimetrů šedé gumy prosvítající skrz vegetaci. „Zajela jsem s ním co nejrychleji do úkrytu.“

„Dobře.“ Sam chvíli přemýšlel. „Přemístíme se do jeskyně. Jestli se tu rozhodnou přistát a porozhlédnout, je to naše nejlepší skrýš.“ Sam s ušima nastraženýma na sebeslabší zvuk vracející se helikoptéry svlékl kombinézu a podal ji Remi, ta si ji začala navlékat.

„A co budeš dělat ty?“ zeptala se.

„Přeplav lagunu, dostaň se do jeskyně a počkej tam na mě. Je tam proud proti směru hodinových ručiček, tak si dávej pozor. Přivaž se na lano a zůstaň poblíž ústí.“

„Tři škubnutí znamenají nouzový stav; dvě, že je všechno v pořádku, tak zůstaň na příjmu.“

„Dobře. Já přijedu se člunem a pokusím se proplout dovnitř. Počkáme do tmy a uvidíme, co bude potom.“

Remi přikývla, dokončila oblékání, naposledy se rozhlédla a pak sklouzla do vody a ponořila se. Sam sledoval stopu bublin postupující napříč lagunou; záhy zmizely v jeskyni. Potom se prodral zeleným příkrovem k místu, kde Remi ukryla člun. Znehybněl, zavřel oči a zaposlouchal se, ale neslyšel nic.

Poté, co schoval všechnu jejich výbavu do dvou vodotěsných batohů SealLine a zajistil je v člunu, přivázal si třímetrový úvaz člunu k opasku, vklouzl do vody a začal plavat prsa přes lagunu. Byl už v polovině, když náhle od pláže zaslechl rachocení rotorů. Když se ohlédl přes rameno, objevil se nad palmami bell a zastavil se nad lagunou. Dveře kabiny byly otevřené, ven se vykláněla postava v tmavé kombinéze a dívala se přímo na něj. Nebyl to Frobisherův únosce Archipov, to si Sam hned uvědomil, ale ten druhý, jehož fotografii mu odmailoval Rube – Cholkov. A ani o krátkém tlustém válci v Cholkovových rukou nebylo pochyb: masivní samopal.

Sam se rychle nadechl a ponořil; hlava mu zmizela pod hladinou, právě když bočnice člunu s hlasitým zasyčením praskla. Voda nad ním se rozvlnila a koutkem oka spatřil kulky pronikající vodou a zanechávající za sebou stopu bublinek a tříště. Člun se otřásal pod zásahy kulek, zmítal se a syčel, pak zplihl a klesl pod hladinu závěsným motorem napřed.

Sam udělal prudké tempo nohama a široce rozpaženýma rukama zamířil pod vodou k otvoru jeskyně. Palba na dvě vteřiny ustala – Sam usoudil, že kvůli nabíjení – a pak spustila znovu, kropila hladinu jako krupobití, kulky pronikaly metr a půl pod hladinu, než ztratily energii a neškodně klesly ke dnu. Když vklouzl pod kamenný oblouk, všechno kolem potemnělo. Rachot střelby a burácení rotorů se ozývalo již jen tlumeně.

Přetočil se a odrazil vzhůru, rukou se vzepřel o strop. Lano… lano… no tak. Cítil, jak se mu něco otřelo o nohy: člun. Když se potopil, zachytil ho spodní proud z jeskyně. V pase ucítil tah, jak se úvaz napjal, a začalo ho to táhnout pryč. Byl si vědom, že nezřetelná střelba venku dál pokračuje. Popadl lano, vytáhl z pochvy nůž a přeřezal ho. Proud ho znovu začal unášet ven.

S rozbolavělými plícemi a hlavou bušící nedostatkem kyslíku Sam zápolil a snažil se ovázat provaz kolem rukojeti nože. Nůž mu vyklouzl z prstů a narazil mu do hrudi. Zachytil ho a zkusil to znovu, podařilo se mu uvázat uzel, pak máchl nohama a vyplaval na vzduch. Koutkem oka zahlédl napravo Remi opírající se o kamennou stěnu. Cítil, jak se ho zmocňuje závrať a jak ho proud unáší dál.

„Same, co se –“

„Povol, co nejvíc můžeš!“

Sam hodil nůž vysokým obloukem, vznesl se vzhůru a přeletěl přes můstek. Když spadl zpět do vody, rychle se natáhl po lanu. Ale náhle ho to strhlo zpět ke stěně, jak se člun dostal do silnějšího zpětného proudu.

„Remi, provaz, hoď mi ho!“

„Hned!“

Zaslechl šplouchnutí a uviděl, jak se vrhla za ním. Člun teď představoval velkou mrtvou váhu. A zatahoval Sama pod hladinu; do úst a nosu se mu vevalila voda.

„Chytej!“ zavolala Remi. „Přímo před tebou!“

Sam ucítil, jak se mu něco otřelo o tvář, a rychle po tom hmátl. Prsty se dotkly provazu a pevně ho sevřel. Podařilo se mu zastavit.

Nadechl se, počkal, až jiskření v očích přestane, a pak se ohlédl přes rameno. Remi visela napůl vytažená z vody na druhém konci provazu. Na opasku jí visela potápěčská svítilna, kývala se a vrhala na stěny jeskyně tančící stíny.

„Dobrá trefa,“ pochválil ji Sam.

„Díky. Jsi v pořádku?“

„Jo, a ty?“

„Jakž takž.“

Chvíli tak jen viseli a sbírali síly a pak Sam navrhl: „Vytáhnu tě nahoru na můstek. Pak tam přivážeš provaz a já vyšplhám k tobě.“

„Dobře.“

Teď se zúročily Remiiny devadesátiminutovky power jógy a pilates, když vyšplhala jako opice po provaze a překulila se na můstek. Prkna ostře zaskřípala a pak se ozvalo slabé praskání. Remi znehybněla.

„Roztáhni ruce a nohy,“ zavolal Sam. „Rozlož co nejvíc váhu – pomalu.“

Poslechla ho a pak na kolenou a loktech vyzkoušela pevnost jednotlivých prken a spokojeně zjistila, že žádné z nich nepovolilo. „Myslím, že jsme za vodou.“ Sundala si ploutve, připevnila si je k opasku a pak odvázala provaz.

„Mám k opasku zaháknutý člun a veškerou naši výstroj,“ zasípěl Sam. „Pokusím se ji zachránit.“

„Dobře.“

Od Remiina uzlu ho dělilo jen sedm metrů napjatého provazu; zbytek se ztrácel v proudu. Sam se kymácel na třech metrech tenkého lana přivázaného provizorně k opasku s výstrojí a pak čistě jen po hmatu ho zajistil lodní smyčkou kolem pasu a zauzleného konce uvazovacího lana. Pravou rukou sevřel provaz nad hlavou a uvolnil smyčku na opasku. Lano se s vlhkým zasvištěním napnulo. Vylétlo zpod hladiny, pár vteřin se chvělo jako struna a pak zůstalo napjaté.

„Myslím, že vydrží,“ zavolal Sam, pak vylezl po provaze a svalil se na můstek vedle Remi. Pevně ho objala a na tvář mu klesly její vlhké vlasy.

„Myslím, že ta střelba zodpověděla naši otázku,“ zašeptala.

„Taky bych řekl.“

„Určitě nejsi zraněný?“ zeptala se Remi a prohlížela a ohmatávala mu hruď, paže a břicho.

„Určitě ne.“

„Měli bychom raději zmizet. Něco mi říká, že s námi ještě neskončili.“

I když Sam věděl, že má Remi téměř jistě pravdu, uvědomoval si také, že nemají mnoho na výběr: vyjít ven cestou, kterou přišli, najít jinou cestu ven, bojovat, anebo se ukrýt. První možnost byla nepoužitelná – vběhli by svým pronásledovatelům přímo do rukou; druhá možnost představovala velkou neznámou – jeskynní systém pro ně nemusel být průchodný, a to by byla jejich smrt; třetí byla také nepoužitelná. Měli jen revolver obuvníka Guida, osmatřicítku s krátkou hlavní. Cholkov se svými muži byli ozbrojeni samopaly. Zbývala čtvrtá možnost, někde se skrýt – jediná schůdná alternativa, jak z této situace vyváznout.

Otázkou bylo, jak dlouho budou jejich pronásledovatelé čekat, než proniknou až sem? Sam si při pohledu na hodinky uvědomil, že mají přece jen jednu výhodu. Končil příliv, za několik minut se proud obrátí a proniknout dovnitř bude obtížné.

„Takže to tu vypadá na tajný nacistický dok pro přestavbu ponorek,“ ozvala se Remi a svlékla ze sebe zbytek výstroje.

„Nejspíš ano, ale nemůžeme to tvrdit s jistotou, dokud nenajdeme –“

„Ne, Same, to nebyla otázka. Podívej.“

Sam se otočil. Remi posvítila na skalnatou stěnu nad molem. Visel tam obdélník metr dvacet na metr, podomácku vyrobený z rozklepaných plechovek; barvy už dávno vybledly, ale i tak se dalo poznat, oč jde.

„Nacistická vlajka Kriegsmarine,“ vydechl Sam. Při prvním zběžném průzkumu jeskyně ji přehlédl. „Nejspíš ji udělali z hrdosti, že mají takovýhle palác.“

Remi se rozesmála.

Opatrně krok za krokem zkoumali, jestli prkna unesou jejich váhu, a postupovali přes můstek k molu; prkna až na několik nervy drásajících zavrzání a zapraskání držela pevně. A nosná lana přes tlustý povlak slizké rzi byla podobně solidní, uchycená ke stropu a kamenným zdem na palec silnými oky. Ve vítaném kuželu světla Remiiny svítilny Sam přešel můstek, popadl lano a vrátil se na molo a přivlekl potopený člun. Společnými silami ho vytáhli na molo. Zatímco samotný člun byl zničený, motor a nádrž jako zázrakem přežily jen s několika škrábanci od kulek. Podobně dopadly i jejich dva vodotěsné vaky; jeden byl proděravělý asi tuctem zásahů, druhý nedotčený.

„Probereme je a podíváme se, co půjde zachránit,“ rozhodl Sam.

Došli až na konec, aby si prohlédli zadní stěnu. Druhá jeskyně tvořila, jak Sam předpokládal, puklinový systém. Tisíce let vodní eroze ohladily stěny hlavní jeskyně, druhá však byla plná zubatých výstupků a ostrých hran. Na konci se černaly dva tunely rozbíhající se do širokého V; levý stoupal vzhůru, pravý naopak klesal dolů. Z levého se valila voda, polovina proudila do hlavní jeskyně, druhá se ztrácela v pravém tunelu.

„Tady je tvoje řeka,“ pronesla Remi.

„Nemůže tu téct dlouho,“ podotkl Sam. „Zdi jsou příliš hrubé.“

„A jak dlouho podle tebe?“

„Řekl bych, že ne víc než sto let. Dej mi světlo a chyť mě za pásek, ano?“ Remi udělala, oč ji požádal a zaklonila se, když se Sam nahnul dopředu. Posvítil si do pravého tunelu a pak ji vyzval: „Dobře. Stačí, přitáhni mě.“

„Tak co?“ zeptala se Remi.

„Tunel zatáčí ještě víc doprava. A hned za rohem jsem zahlédl další molo a můstky.“

„Nějak se nám to komplikuje.“

KAPITOLA 18

Z veškerého provazu, který jim zbyl – osmnáct metrů z třiadvaceti –, vyrobili slaňovací systém pro sebe i svou výstroj, aby se spustili do pravého tunelu. Remi šla první a Sam ji jistil lanem přivázaným k pilíři mola, až se dostala do nižšího patra.

„V pořádku!“ zavolala. „Řekla bych, že je to jen deset metrů.“

Sam si přitáhl lano, přivázal k němu motor, člun (nechtěli, aby ho jejich pronásledovatelé našli a zjistili, že jejich kořist je stále někde v jeskyni), oba nepromokavé vaky a nakonec i potápěčskou výstroj. Když to udělal, začal vše spouštět, dokud nezaslechl Remi zavolat: „Dobře, držím ho.“ Pak k němu dolehlo její hekání, jak lovila z vody výstroj. „Odvazuju!“

Od vstupu do jeskyně Sam uslyšel zabublání následované výmluvným výdechem a zasyčením regulátoru nad hladinou. Vrhl se na břicho a znehybněl, tvář přitisknutou k prknům mola. Zazářila svítilna a přejela po stěnách a stropu. V jejím světle Sam zahlédl mužskou hlavu; vedle ní se vznášel oválný předmět – poznal v něm baterií poháněný vodní skútr. Ve spojení s dobrými ploutvemi a silnýma nohama dokázal táhnout devadesátikilového muže rychlostí čtyř až pěti uzlů. Takže odliv nám nepomůže, pomyslel si Sam.

Muž vyhodil na můstek něco jako lodní hák, zatáhl za přivázané lano a vykřikl s ruským přízvukem: „Všude čisto, poplavte!“ Pak otočil skútr k doku a vydal se přes jeskyni.

Sam už déle nad ničím nepřemýšlel ani nebádal, třemi škubnutími za provaz vyslal nouzový signál, překulil se přes okraj a potopil se do vody. Proud ho zachytil a odnesl tunelem dolů. Za pár vteřin uviděl druhé molo. Remi klečela na jeho konci a navíjela lano. Sam si položil prst na ústa, Remi přikývla a pomohla mu nahoru.

„Zlí hoši,“ zašeptal.

„Kolik máme času?“

„Jen tak tak někam se schovat.“

Sam se rozhlédl. Jeskyni překlenoval systém můstků ve tvaru písmene E a spojoval jejich molo s jiným u protější stěny; na obou stály skupiny dřevěných beden se znakem Kriegsmarine.

I když byla jeskyně téměř dvakrát rozlehlejší než předchozí, patřila k puklinovému typu, což znamenalo, že na mořské straně nenajdou žádný východ. Anebo ano? Sam horečně uvažoval a svítil kolem sebe. Ze stropu v opačném koutě viselo cosi, co v první chvíli pokládal za mimořádně dlouhý stalaktit. Ale v kuželu světla nyní rozeznal, že se ve skutečnosti jedná o vyschlý pletenec kořenů a popínavých rostlin táhnoucí se téměř k hladině.

„Cesta ven?“ zeptala se Remi.

„Možná. Proud je tu pomalejší.“

„Tak půl uzlu, víc ne,“ přikývla.

Z první jeskyně zaslechli dvojici hlasů, které se o něčem dohadovaly, potom se přidal třetí. Z tunelu zazněla ozvěna výstřelu, pak dalšího a nakonec desetivteřinová dávka ze samopalu.

„Střílejí do vody,“ zašeptal Sam. „Snaží se nás vyplašit.“

„Koukni sem, Same.“

Obrátil světlo a zaměřil ho na vodu na místo, na které ukazovala. Těsně pod hladinou rozeznal zaoblený tvar.

„Trup ponorky,“ pošeptala mu Remi.

„Nejspíš máš pravdu.“

„Možná jsme zrovna našli UM-77.“

„To máme spoustu práce.“

Vysvětlil jí únikový plán, pak zabalili motor a zbytek vybavení do splasklého člunu a vše převázal provazem; celý balík potopili pod molo. Nato uřízli desetimetrový kus provazu a každých pár metrů na něm uvázali smyčky. Když byli hotovi, Sam se zeptal: „Jak si to rozdělíme?“

„Ty se potápěj, já polezu.“

Kvapně ho políbila, popadla provaz a začala střídavě utíkat a plížit se přes můstek.

Sam si vzal vodotěsnou svítilnu, sklouzl z mola do vody a ponořil se.

– -–--–

Okamžitě si uvědomil, že nejde o miniponorku třídy Mlok. Byla až příliš malá, nejméně o dva metry kratší a o polovičním průměru UM-34. Usoudil, že jde o třídu Marder, v podstatě dvojici torpéd spojených vertikálně, horní přestavěné na kokpit s baterií vybavenou pohonnou jednotku s kopulí z akrylového skla, spodní torpédo pak bylo aktivní a dalo se vypustit na cíl.

Sam sledoval zakřivení trupu až dolů a hned viděl, že spodní torpédo chybí, šlo jen o trup kokpitu nakloněný na bok, kopule byla napůl zabořená do písku. Ponořil se dolů až k ní, odložil svítilnu do písku a zkusil uvolnit zajišťovací západku. Ale držela jako přivařená.

Čas, Same, čas…

Začaly ho pálit plíce. Popadl západku oběma rukama, vzepřel se nohama o trup a zabral. Nic. Znovu. Opět nic.

Skrz vodu zaslechl znovu tlumeně hlasy, tentokrát blíž. Zhasl baterku, rozhlédl se, zorientoval a pak se odrazil od ponorky a plaval ke vzdálené stěně. V šeru se objevily pilíře mola, proklouzl mezi nimi a zahnul vpravo podél stěny. Za molem začal stoupat a opatrně se vynořil nad hladinu.

Na protější straně jeskyně od proudící řeky uviděl, jak po zdech tancují světla – Cholkov a jeho muži došli na konec horního mola; již brzy dorazí i sem. Tři metry nalevo od něj visel k hladině trs kořenů a popínavých rostlin; zblízka byl ještě větší, než původně odhadl, objemný asi jako dvousetlitrový sud. Doplaval k němu a chvíli tápal po jeho povrchu, než našel Remiino lano. Začal po něm lézt nahoru.

Minutu nato o pět metrů výš nahmatal Remiinu nohu odpočívající ve smyčce. Konejšivě ji stiskl, v odpověď jí zavrtěla. Také vsunul nohu do smyčky, totéž udělal i s pravou rukou a našel si co nejpohodlnější polohu.

„Podařilo se?“ zašeptala.

„Ne. Bylo to zaseklé.“

„A co teď?“

„Teď zbývá jen čekat.“

– -–--–

Nemuseli čekat dlouho.

Cholkovovi muži postupovali rychle a použili v podstatě stejný provazový systém jako Sam a Remi, aby se dostali k nižšímu molu. Sam skrz rostlinný kryt napočítal šest mužů. Jeden z nich přešel po molu, přejel světlem po bednách, posvítil si do vody a na můstky.

„Kde k čertu jsou?“ vyštěkl.

Sam zjistil, že je to sám Cholkov.

„Vy čtyři je najděte!“ poručil Cholkov a pak kývl na zbývajícího muže a řekl: „A ty pojď se mnou!“

Zatímco Cholkov s mužem prohlíželi bedny, ostatní se seřadili na kraj mola a začali pálit krátké cílené dávky do vody. Asi po minutě Cholkov rozkázal: „Ukončit palbu, ukončit palbu!“

„Pod vodou nikdo není,“ zavolal jeden z mužů a svítil do vody.

Cholkov k nim přešel, chvíli se díval s ním a pak ukázal na dva muže. „Dobrá! Vemte si výstroj a přesvědčte se.“

Muži se vrátili za pět minut a za dalších pět minut byli připraveni se potopit.

„Nejdřív prohledejte jeskyni,“ poručil jim Cholkov. „A ujistěte se, že se tu nikde neschovávají.“

Muži zmizeli v záplavě bublin pod hladinou. Sam sledoval, jak jejich světla přejíždějí po dně, pod oběma moly i podél stěn, než se nakonec oba opět vynořili.

„Nejsou tam,“ ohlásil jeden z nich. „A není se kam schovat.“

Sam úlevně vydechl. Nevšimli si potopené výstroje.

„Možná se spustili dál říčním tunelem,“ navrhl muž stojící vedle Cholkova.

Cholkov to chvíli zvažoval. „Jste si jistí, že tam dole nejsou?“ zeptal se potápěčů.

Oba přikývli a Cholkov se obrátil k muži navrhujícímu prozkoumat říční tunel. „Vezmi si Pavla, spusťte se tam a prohledejte ho, jestli tam po nich nenajdete stopy.“

Muž přikývl, došel nakonec mola a začal odvíjet lano.

„Prohledejte ponorku,“ poručil Cholkov potápěčům, ti si znovu nasadili regulátory a potopili se.

Sam se díval, jak se jejich světla pohybují podél trupu, až se zastavila, nejspíš u bubliny kokpitu. Pak se začala pohybovat na místě a otřásat a ozval se slabý zvuk nárazů kovu na kov. Po třech dalších minutách se jeden z mužů vynořil na hladinu a vyndal si z úst regulátor.

„Je to Marder,“ ohlásil. „Sedmdesát sedmička.“

„Dobře,“ odpověděl Cholkov.

„Ale západky jsou zarezlé. Potřebujeme páčidlo.“

Jeden z mužů na molu si klekl k vaku s výstrojí a vytáhl tyč. Potápěč k němu připlaval, vzal si ji a opět se ponořil.

Uběhlo dalších pět minut tlumeného cinkání kovu o kov, následovalo několik vteřin ticha a pak hladinu náhle rozvlnila obrovská bublina.

Po několika minutách se konečně oba potápěči opět vynořili. Jeden z nich zahalekal a zvedl z vody nějaký podlouhlý předmět.

„Podej mi to!“ poručil Cholkov. Když doplavali k molu, klekl si a převzal předmět, Sam v něm nyní poznal důvěrně známou bochníkovitou dřevěnou krabici. Cholkov si ji plnou minutu prohlížel, obracel sem a tam a pozorně ji studoval zblízka, než opatrně zvedl víko a nahlédl dovnitř. Pak víko zase zaklapl a přikývl.

„Dobrá práce.“

Z říčního tunelu se ozval křik: „Pomoc! Vytáhněte mě! Vytáhněte mě!“

Několik mužů se rozběhlo po molu a začalo ruku přes ruku přitahovat provaz. Po deseti vteřinách se na jeho konci objevil muž. Posvítili na něj. Byl silně otřesený a polovinu obličeje měl zalitou krví. Vytáhli ho nahoru a položili naznak na prkna.

„Kde je Pavel?“ vyštěkl Cholkov. Muž zamumlal něco nesouvislého. Cholkov mu vlepil políček a popadl ho za bradu. „Tak odpověz! Kde je Pavel?“

„Peřeje… lano se přeřízlo… Narazil hlavou o stěnu. Snažil jsem se ho zachytit, ale byl pryč. Jednu chvíli tam byl, a pak zmizel. Je po něm.“

„Sakra!“ Cholkov se obrátil, došel do poloviny mola a pak se otočil zpět. „Dobrá, vy dva ho odneste zpátky do laguny.“ Ukázal na dalšího muže. „My se vystřídáme na hlídce. Jestli nejsou už mrtví, pohřbíme tu Fargovy zaživa! Tak pohyb!“

KAPITOLA 19

Cholkov a jeho muži odešli. Sam zamával na Remi, ať ho následuje, a slezl po provazu; přenášel přitom váhu dopředu a dozadu, aby je rozhoupal, a pak kývl na Remi – seskočila na můstek a on za ní. Dopadli do pokleku téměř současně.

„Poslyš, myslel to vážně?“ zašeptala Remi.

„Pochybuju, že mají dost výbušnin, aby nás tu pohřbili, ale určitě můžou zavalit vstupní vchod. Dívala ses, jestli tam není nějaký východ?“ zeptal se a kývl nahoru ke svazku kořenů.

Přikývla. „Jen puklina – široká nejvýš deset centimetrů a na povrch jsou to ještě dobré dva metry.“

„Ale vidělas denní světlo?“

„Ano, zrovna zapadalo slunce.“

„Dobře, východ, nebo ne, alespoň tu máme přívod vzduchu – ale oni získali tu zatracenou lahev.“

„Jedno hezky po druhém, Same.“

„Máš pravdu. A zmizme z můstku dřív, než sem někdo –“

Jako na povel zaznělo z hlavní jeskyně zadunění následované vzápětí dalšími dvěma.

„K zemi!“

Sam povalil Remi na zem a lehl si na ni. Za pár vteřin ucítili, jak se přes ně převalila vlna chladného vzduchu. Z tunelu vyrazil oblak prachu a naplnil jeskyni, těžší částečky se snášely na hladinu jako déšť. Sam s Remi zvedli hlavu.

„Ach, konečně sami,“ zamumlala Remi.

Sam se zakřenil, vstal, oprášil se a pomohl jí na nohy. „Nechceš se tu ještě chvíli zdržet?“

„Ne, díky.“

„Dobrá, tak raději zapracujme na záchranném člunu.“

Remi si dala ruce v bok. „O čem to mluvíš?“

Sam si od pasu odepnul baterku a posvítil do vody na trup miniponorky. „Mluvím o tomhle.“

„Vysvětli to, Fargo.“

„Chci si být jistý, ale je pravděpodobné, že se ven nedostaneme cestou, kterou jsme přišli, a nikdo neví, kde jsme, takže nemůžeme spoléhat, že nás někdo zachrání. Zbývá nám tedy jediná možnost: dolů po řece.“

„Aha, myslíš dolů tunelem, který zabil jednoho z Cholkovových mužů a odnesl ho do podzemí? Podzemní řekou?“

„Někam musí vést. Tunel má průměr dobrých patnáct metrů a voda tam teče rychle a klidně. Kdyby se někde níž zužoval, viděli bychom zpětné proudy nebo na stěnách stopy po vyšším přílivu. Věř mi, musí někam ústit – buď na povrch do jezera nebo laguny, anebo do další mořské jeskyně.“

„A jseš si tím jistý?“

„V rozumné míře ano.“

„To je ten nejsubjektivnější názor, který jsem od tebe kdy slyšela.“ Remi si chvíli kousala ret. „A co tohle: Zapracuješ svou inženýrskou magií na jedné z kyslíkových bomb a prorazíš díru ve stropu, kde je puklina.“

„Na to nemáme dost síly a navíc by se nám mohl zřítit celý strop na hlavu.“

„To je pravda. Dobrá, počkáme na úsvit a potom ty kořeny zapálíme. Bude to kouřový signál –“ sama se zarazila a zamračila. „Zapomeň na to. Udusili bychom se dřív, než by dorazila pomoc.“

„Máš za sebou stejně tolik sestupů do jeskyní jako já,“ prohlásil Sam. „A vyznáš se v geologii. Ta řeka je naše nejlepší šance. Jediná šance.“

„Dobře. Je tu však jeden problém: náš záchranný člun je plný vody a leží pět metrů pod hladinou.“

Sam přikývl. „Ano, to je problém.“

– -–--–

Když se přesvědčili, že je hlavní jeskyně skutečně neprostupně zavalená, vrátili se do druhé jeskyně a dali se do práce; nejdřív vyzvedli ze dna svou výstroj, pak prohlédli bedny Kriegsmarine, jestli v nich nenajdou něco užitečného. Kromě obsáhlé sady nářadí, většinou zrezivělého, objevili čtyři svítilny a tucet silných, nejspíš kostelních svící, které se rozsvítily na první škrtnutí Samova zapalovače. Brzy bylo molo a okolní voda matně ozářené blikajícím žlutým světlem. Zatímco Remi třídila zbývající výstroj a nalezené nářadí, Sam stál na okraji mola a díval se nepřítomně do vody.

„Dobrá,“ shrnula Remi. „Máme dvě kyslíkové bomby, jednu ze dvou třetin plnou a druhou úplně plnou; dvě baterky, obě funkční; revolver je suchý, ale za náboje bych nedala ruku do ohně; dvě polní lahve s vodou a trochu promáčených hovězích plátků; lékárničku; tvůj univerzální nástroj Gerber Nautilus; jeden z vodotěsných vaků je v dobrém stavu, jeden jako ementál; a nakonec dva mobily, které jsou suché, fungují, jsou plně nabité, ale tady uvnitř k ničemu.“

„A motor?“

„Vysušila jsem ho, co to šlo, ale dokud ho nevyzkoušíme, tak nevím. A pokud jde o nádrž s palivem, nenašla jsem v ní žádné díry a všechny ventily jsou zavřené, takže myslím, že je v pořádku.“

Sam přikývl a znovu se zahleděl do vody.

Po deseti minutách si odkašlal a řekl: „Dobře, dokážeme to.“ Odvrátil se a posadil se vedle Remi.

„Tak povídej,“ vyzvala ho.

Pustil se do vysvětlování. Když skončil, Remi našpulila rty, svraštila čelo a přikývla. „Odkud začneme?“

– -–--–

Jako první čekala Sama nebezpečná a klaustrofobní plavba. Neměl problémy ani s těsnými prostory, ani s vodou, ale jejich kombinace se mu nezamlouvala.

Pouze s brýlemi a potápěčským pásem provedl nejdřív několik tréninkových ponorů, aby si ověřil kapacitu plic, pak strávil plnou minutu nad hladinou cviky hlubokého dýchání, aby si okysličil krev na maximum.

Naposledy se nadechl a ponořil se ke dnu. S napřaženou baterkou se protáhl do kabiny ponorky a otočil se na záď. Ze svého internetového studia Kriegsmarine u řeky Pocomoke věděl, že přední část miniponorky třídy Marder obsahuje jen sedadlo a pár základních ovladačů na řízení směru a ponoru. To, co hledal – ponorné ventily –, bude v zadní části. Protlačoval se podél trubek u stěn a cítil, jak se kolem něj svírají válcové stěny, cítil temnotu a vodu tlačící na něj a drtící ho. Cítil, jak mu v hrudi narůstá panika. Potlačil ji a soustředil se: Ponorné ventily, Same. Ponorné ventily.

Posvítil si doleva, doprava, dopředu. Hledal nějakou páčku nebo válcovitý kohoutek vystupující z trupu… A pak ji náhle zahlédl, byla tam, vpředu a trochu vlevo. Natáhl se, popadl páčku a zatáhl. Ani se nehnula. Vytáhl potápěčský nůž, vrazil ho mezi páčku a trup a zapáčil. Se zaskřípěním a v oblaku rzi se páčka poddala. S protestujícími plícemi se otočil k ventilu na protilehlé zdi a postup zopakoval; pak vycouval ven a vynořil se na hladinu.

„Jsi v pořádku?“ zavolala Remi.

„Definuj ‚v pořádku‘.“

„Bez smrtelného zranění.“

„Tak to jsem vážně v pořádku.“

– -–--–

Další část plánu jim zabrala tři hodiny, většinu věnovali třídění a splétání provazů, které po sobě zanechali Němci; polovina z nich byla buď úplně shnilá, nebo tak oslabená, že jim Sam nemohl věřit. Řekl Remi, že mají jen jediný pokus. Pokud neuspějí, budou se muset vrátit k jejímu nápadu se signálním ohněm a doufat, že pomoc dorazí dřív, než je kouř zabije.

Po čtyřech hodinách, podle Samových hodinek téměř ve dvě v noci, byli v podstatě připraveni. Postavili se na kraj mola a zkontrolovali výsledek svého snažení.

Dvě čtyřnásobně zesílená lana, jedno připevněné k přídi a druhé k záďovým plochám, se zdvihala z vody ke stropu, kde je Remi, skvělá lezkyně, provlékla oky nosníků můstků. Každé z lan klesalo opět dolů a bylo připevněno ke kabelu pod můstkem. Svislá nosná lana mezi sebou navzájem propojovala pečlivě spletená pavučina provazů. K jednomu z kabelů – nejvzdálenějšímu od lan připevněných k ponorce – Sam přivázal jejich kyslíkovou lahev.

„Tak,“ prohlásila Remi. „Ještě si to projděme: Střelíš do lahve, výbuch přetrhá kabely, můstek se zřítí, vyzvedne miniponorku na hladinu a vyteče z ní voda. Správně?“

„Víceméně. Lahev nevybuchne, ale vyletí jako raketa. Pokud jsem to dobře sestavil, torze by měla roztrhnout oslabené kabely. A dál už to je jenom matematika a teorie chaosu.“

Při odhadování váhy ponorky s vodou uvnitř a také kombinované váhy můstků a maximální zátěže kabelů se Samovi div nerozskočila hlava, ale výsledkům věřil. Starou a zrezavělou, ale stále použitelnou pilkou na kov, kterou našli v bedně s nářadím, napůl nařízl jedenáct z osmnácti závěsných kabelů můstku.

„A gravitace,“ dodala Remi a zavěsila se do něj. „Ať už vyhrajeme, nebo prohrajeme, jsem na tebe hrdá.“ Podala mu revolver. „Je to tvůj vynález. A vavříny budou taky tvoje.“

Vlezli si za ochranný kryt z beden, který postavili na opačném konci doku, a přesvědčili se, že je všechno připravené včetně Samovy střílny.

„Tak co?“ zeptal se jí.

Remi si zacpala uši a přikývla.

Sevřel pistoli, opřel si ruku o předloktí druhé paže, zamířil a stiskl spoušť.

Výstřel z revolveru vzápětí přehlušilo ohromné zadunění, záblesk světla, sténání trhané oceli a hromové šplouchnutí.

Sam a Remi vyhlédli zpoza improvizovaného krytu, ale celých deset vteřin neviděli nic, jen hustou mlhu naplňující jeskyni. Pomalu se pročistila. Vstali, přešli k okraji mola a pohlédli dolů.

„Nikdy jsem o tobě nepochybovala,“ zamumlala Remi.

Trpasličí ponorka třídy Marder UM-77, která strávila posledních šedesát let své existence na dně mořské jeskyně, nyní trůnila dokonale rovně na hladině a z ventilů jí proudila voda.

„Nádhera,“ bylo jediné, nač se Sam zmohl.

KAPITOLA 20

S dunivou ozvěnou doznívající Samovi i Remi v uších narazila miniponorka na balvan, pak tvrdě na molo, potom se vyrovnala a zamířila vpřed do hlavního říčního proudu. Voda zalila akrylovou kupoli, zamlžila na chvíli Samovi výhled, pak stekla dolů. Zapnul baterku a posvítil si dopředu, ale viděl jen kamenné stěny po obou stranách ubíhající dozadu a zpěněnou vodu narážející na příď plavidla. Smrtelně nebezpečný pokus bez návratu rozhodně nebude žádnou procházkou růžovou zahradou, usoudil Sam.

„Jsi tam vzadu v pořádku?“ zavolal.

Remi, která ležela za sedadlem kokpitu rukama vzepřená o stěny, odpověděla: „Pohoda! Jak dlouho už plujeme?“

Sam se podíval na hodinky. „Dvacet minut.“

„Panebože, teprve?“

Poté, co se vzpamatovali z příjemného šoku, že jejich plán opravdu vychází, Sam s Remi skočili do vody, zavěsili se na lano přivázané k přídi ponorky, nadzvedli je o pár centimetrů nad hladinu a nechali zbytek vody vytéct. Remi pak vlezla dovnitř a uzavřela oba ventily.

Od té chvíle toho už neměli moc na práci: prozkoumat ponorku kvůli průsakům a umístit dovnitř několik pečlivě vybraných prken z můstku jako vzpěry. Dvousetlitrové vyrovnávací nádrže – deseticentimetrová trubka procházející celou délkou lodě po obou stranách – byly plné a dobře plavidlo vyvažovaly.

S pocitem, že jsou připraveni, jak je to jen možné, si dopřáli čtyřhodinový spánek v objetí, kolem sebe rozsvícené baterky. Vstali za úsvitu, posnídali vlažnou vodu a vlhké hovězí plátky, pak nanosili do ponorky pár nezbytností a nalodili se. Sam pomocí prkna z můstku dopádloval k ústí říčního tunelu, pak zaklapl kopuli a pevně se chytil.

Zatím se zesílený hliníkový trup ponorky držel dobře, ale oba věděli, že i geologie je na jejich straně: Zatímco stěny tunelu byly stále plné ostrých výstupků, skálu a kameny v kanálu samotném již dávno ohladila eroze a nezůstaly na nich žádné hrany, které by mohly rozervat trup.

„Drž se!“ zavolal Sam. „Velký balvan!“

Nos ponorky narazil přímo do kamene, nadzvedla se, přehoupla přes výčnělek a pak se stočila vlevo. Proud zachytil její ocas, otočil ji a přirazil bokem na stěnu.

„Au!“ vykřikla Remi při nárazu.

„Dobrý?“

„Jen další modřina do mojí sbírky.“

„Až se vrátíme do hotelu Four Seasons, objednám ti švédskou masáž.“

„Beru tě za slovo!“

– -–--–

Uběhla hodina, dvě, Sam a Remi sjeli peřeje, ponorka se odrážela od stěn, přehupovala se přes kameny a švenkovala ve vodě z jedné strany na druhou. Občas se ocitli v širších a klidnějších částech řeky, kdy Sam mohl otevřít kupoli a vpustit dovnitř čerstvý vzduch místo kyslíku, který Remi tu a tam vpouštěla do těsného prostoru ze zbylé potápěčské lahve.

Ponorka se železnou pravidelností narážela každých pár minut na vystupující balvany a pak se ocitali na suchu; ponorka buď ležela na boku, anebo balancovala nad přepadem jako houpačka. Pokaždé ji nakláněním jemně rozkývali, až vklouzla zpět do kanálu, anebo musel Sam odklopit kupoli a odtlačit ji prknem jako pádlem zpět.

Když se přiblížila již třetí hodina jejich plavby, šumění proudící vody náhle utichlo. Ponorka zpomalila a začala se líně otáčet.

„Co se děje?“ zavolala zezadu Remi.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Sam.

Přitiskl obličej ke sklu a zjistil, že se dívá na velkou, klenutou, stalaktity pokrytou jeskyni, zaslechl skřípání a podíval se vlevo; spatřil hradbu popínavých rostlin přehrazující jeskyni jako kymácející se závěs v automatické myčce aut. Do jeskyně pronikalo denní světlo a naplňovalo ji žlutou září.

„To je slunce?“ vykřikla Remi.

„Na to vem jed!“

Trup zaskřípal o písek, zpomalili a pak jemně zastavili. Sam se podíval dopředu. Najeli na mělčinu další laguny.

„Remi, myslím, že jsme u cíle.“

Odjistil kupoli a odklopil ji. Dovnitř pronikl chladný vzduch vonící solí. Vysunul ven ramena a ruce, nechal je volně viset, zaklonil hlavu a vystavil tvář slunečnímu světlu.

Zleva zaslechl nějaký zvuk, otevřel oči a otočil hlavu. Asi tři metry od nich seděl na písku mladý pár v neoprenových kombinézách a s potápěčskými ploutvemi. S otevřenými ústy zírali strnule na Sama. Muž byl opálený jako farmář a žena měla zářivé blond vlasy – lidé ze Středozápadu na tropickém dobrodružství.

„Dobré ráno,“ pozdravil je Sam. „Vidím, že jste se potápěli do jeskyní.“

Pár jako na povel přikývl a neřekl nic.

„Dejte pozor, ať se tu neztratíte,“ poradil jim Sam. „Může být těžké najít cestu zpátky. A mimochodem, jaký je teď rok?“

„Nech ty hodné lidi na pokoji, Same,“ zašeptala zezadu Remi.

KAPITOLA 21

„Nebe,“ zamumlala Remi. „Prostě sedmé nebe.“

Sam po jejich návratu do hotelu Four Seasons dostál svému slovu a poté, co si dali dlouhou společnou koupel, objednal nejprve opulentní oběd z mořských plodů a pálivého kořeněného chleba, doplněný mísou tropického ovoce, potom dvojici masérek, které strávily hodinu jejich masírováním horkými kameny a pak přešly k hloubkové švédské masáži. A teď leželi Sam s Remi vedle sebe na verandě a kolem nich se lehké závěsy dmuly ve slabé tropické bríze. Dole na pláži příboj tiše šuměl tam a zpět jako přírodní ukolébavka.

Sam na pokraji spánku jen zamumlal v odpověď: „Tomu říkám život.“

– -–--–

Šokovaný pár, který potkali u východu z jeskyně, skutečně pocházel ze Středozápadu – Mike a Sarah z Minnesoty tu trávili líbánky. Teprve na třetí pokus na Samovu otázku „Kde to jsme?“ odpověděli, že na severním pobřeží Rumového ostrova mezi útesem Junkanoo a skálou Svobody. Podle Samových výpočtů upluli ponornou řekou téměř patnáct kilometrů.

Mike se Sarah jim laskavě nabídli, že je svezou – a také odtáhnou miniponorku, ke které Sam docela přirostl – ve svém pronajatém člunu dolů na pobřeží. Čtyřicet dva hodin poté, co přistáli na Rumovém ostrově, se Sam a Remi ocitli zpět na své pláži. Jejich hostitel, záhadný plážový povaleč, nebyl nikde v dohledu, a tak ponorku vytlačili do podrostu a nechali mu na stěně chýše vzkaz: Prosíme vás, pohlídejte ji. Vrátíme se pro ni. Sam ještě neměl vymyšleno, co dál, ale přišlo mu špatné ponechat plavidlo jen tak jeho osudu.

Pak nastoupili do bonanzy a zamířili na hlavní ostrov a do svého hotelu.

– -–--–

Sam s Remi po masážích chvíli jen tak leželi a odpočívali, pak vstali a vrátili se do pokoje. Selmě poslali už před časem textovou zprávu „Jsme v pořádku“ a teď jí Sam zavolal a přepojil hovor na hlasitý poslech. Stručně ji seznámil s jejich jeskynní odyseou.

„Vida, nikdo nemůže obvinit Fargovy, že si naplánovali nudnou dovolenou,“ zareagovala Selma. „Možná jsem našla odpověď na jednu záhadu – proč se za vámi vydal Cholkov. Volal mi Rube: Grigorije Archipova našli mrtvého na jednom jaltském parkovišti; chyběly mu ruce a nohy. Ustřelené brokovnicí. Rube mi řekl, ať vám vyřídím, abyste…“

„… byli opatrní,“ dořekl Sam. „A jsme, ne?“

„Otázkou je, jak vás Cholkov dokázal najít.“

„Sami si s tím lámeme hlavu. Prověřila jste naše –“

„Žádné zkoušky kreditů na účtu, který jste použili, a všechny naše počítače jsou zabezpečené, takže pochybuji, že by zjistili váš cestovní plán z nich. Totéž s vašimi záznamy v pasech, vláda si je hlídá.“

Ozvala se Remi: „Takže zbývají letecké společnosti nebo…“

„Nějaký způsob, o kterém nevíme,“ dokončil Sam. „Což ale vyvolává otázku, proč už ty jeskyně nevyloupili před námi?“

„Ještě na tom pracuju,“ řekla Selma, „ale myslím, že od nás to nemají.“

„Prozatím budeme předpokládat nejhorší a stále se ohlížet přes rameno,“ prohlásila Remi.

„Dobrá. Tak něco o té ponorce…“

„UM-77,“ napověděl Sam.

„Správně. Chcete, abych ji dala převézt sem?“

„To bude lepší,“ odpověděla, „jinak se z ní Sam zblázní.“

„Je to kus historie,“ zareptal.

Domluvili se, že až bude po všem, oznámí jak německým, tak bahamským úřadům vše o přístavištích pro ponorky a nechají je, ať si to vyřídí mezi sebou.

„A co když ji nikdo nebude chtít?“ zeptala se Remi.

„Dáme si ji nad římsu nad krbem.“

Remi zasténala. „Přesně toho jsem se bála.“

Selma řekla do telefonu: „Zjistím to. Možná nad tím strávím pár dnů, ale zjistím to. Takže Cholkov má další lahev.“

„Bojím se, že ano. Máte pro nás něco nového?“

„Ano, vlastně si myslím, že by vás pár věcí mohlo zajímat. Hádejte, co jiného kromě brouka prskavce se vyskytuje jen na Toskánských ostrovech?“

Remi odpověděla jako první. „Naše černá růže.“

„Zase správně. Musíme doplnit časovou linii, ale vypadá to, že se ten inkoust používal na etikety v době Napoleonova pobytu na Elbě.“

„Anebo potom a měl ho u sebe,“ dodal Sam. „Ať tak, nebo tak, je to další kousek do skládanky.“

„Dobrá, tady je ještě jeden,“ řekla Selma. „Zdá se, že naše lahev je něco jako cibule obalující záhadu. Kožená etiketa není z jednoho kusu, ale ze dvou vrstev přitisknutých k sobě. Podařilo se mi odloupnout vrchní, aniž bych je poškodila.“

„A?“

„Uvnitř není nápis inkoustem, ale další lepty – řada symbolů, osm ve čtyřech řádcích, celkem třicet dva.“

„Jaký druh symbolů?“

„To mi řekněte vy. Všechno od alchymie přes cyrilici až k astrologii a to ostatní mezi tím. Můj odhad: Jde o nově sestavenou šifru, která nesouvisí s původními zdroji. Same, nejspíš se vyznáte v šifrování.“

Měla pravdu. Při výcviku v táboře CIA Perry věnovali tři dny dějinám kryptografie. „Jde v podstatě o substituční šifru,“ vysvětlil Remi. Popadl z nočního stolku papír a tužku a rychle načmáral tři symboly:

□ ■ ○

Pak řekl: „Teď předpokládejme, že první symbol představuje písmeno k, druhý u a třetí s.“

„Kus,“ přeložila Remi. „Vypadá to dost jednoduše.“

„Taky že je, svým způsobem, ale jinak jde v principu o neprolomitelnou šifru. Armáda používá její variantu, nazývá se to jednorázová tabulka. Teorie zní takto: Dva lidé mají stejnou kódovací a dekódovací knihu. Jeden pošle zprávu v substitučním kódu, druhý ho rozluští dosazením písmen za symboly. Bez knihy ale máš jen náhodné symboly. Pro kohokoliv jiného jsou nesmyslné.“

„A my nemáme tu knihu,“ dodala Remi.

„Ne. Selmo, můžete nám poslat –“

„Už je na cestě. Nejde o původní obrázek z etikety, ale Wendy použila vektorový grafický program a překreslila některé ze symbolů. Tohle je jen vzorek.“

Okamžik nato Samovi zapípal e-mail a naskočil obrázek:

„A pokud jde o dekódování, možná mám nápad, jak na ně – nebo alespoň odkud začít,“ prohlásila Selma. „Vzpomínáte si na záhadného ‚majora‘, který si najal pašeráka Arienna k plavbě na Svatou Helenu?“

„Jistě,“ řekla Remi.

„Myslím, že vím, kdo je ten major. Narazila jsem na málo známý německý Napoleonův životopis, napsaný někdy kolem roku 1840. V roce 1779, když bylo Napoleonovi devět let, ho poslali do francouzské vojenské školy do Brienne-le-Chàteau poblíž Troyes. Tam se setkal s hochem, který se jmenoval Arnaud Laurent, a stali se z nich kamarádi – vydrželo jim to i v akademii École Royale Militaire, pak na dělostřelecké kadetce a přátelili se až do Waterloo. Podle autora byl až do poloviny devadesátých let, do prvního italského tažení, Laurent stále o hodnost před Napoleonem. A prý Napoleon v soukromí nebo mezi známými říkal Laurentovi v žertu ‚major‘. Napoleon měl za všechny ty roky jen několik blízkých přátel, ale nikoho tak důvěrného jako Laurenta.“

„A nezůstalo po něm něco?“ zeptal se Sam. „Třeba nějaká knihovna Arnauda Laurenta?“

„Takové štěstí nemáme. O Laurentovi jsem moc nesehnala, ale z toho mála jsem zjistila, že když zemřel v roce 1825, jen čtyři roky po Napoleonovi, pohřbili ho s něčím, co jeden z pramenů označil za ‚jeho nejdrahocennější vlastnictví‘.“

„Což při troše štěstí bude nějaký vykutálený dešifrovací prsten,“ prohlásil Sam.

„Anebo kniha,“ dodala Remi. „Selmo, kde je pohřbený?“

„Poté, co jeho armádu zaskočili u Waterloo, byla Napoleonova kapitulace přijata na palubě lodi královského námořnictva Bellerophon; byl tam se svým štábem, jehož členem byl zřejmě i Laurent, který v té době sloužil jako jeho vojenský poradce. Poté Bellerophon odplul do Plymouthu, kde po dvou týdnech čekání nalodili Napoleona na královskou loď Northumberland – tentokrát samotného bez jeho mužů – k poslední cestě na Svatou Helenu. Když pak Laurent zemřel, Marie, jeho vdova, požádala Brity o dovolení pohřbít ho na Svaté Heleně po boku Napoleona, ale oni odmítli, takže udělala, co pokládala za druhou nejlepší možnost: nechala ho pohřbít na Elbě.“

„Zvláštní,“ poznamenala Remi.

„Je to poetické,“ namítl Sam. „Laurent byl generál, jeho nejlepší přítel, zemřel ve vyhnanství a byl pohřben ve vyhnanství. Vdova to zvolila jako místo…,“ chvíli hledal správný výraz, „symbolické solidarity.“

Remi naklonila hlavu k manželovi. „To je krásné, Same.“

„Mívám světlé chvilky. Selmo, Napoleonovy pozůstatky… nepřevezli je náhodou pryč ze Svaté Heleny?“

„Převezli. To je sám o sobě moc zajímavý příběh. V roce 1830 Bourboni, kteří si po Napoleonově porážce u Waterloo vzali zpět trůn, byli sami svrženi orleánskou dynastií. Proto měli pro Napoleona i větší pochopení a napsali Britům petici, aby jim dovolili převézt jeho ostatky domů. Po sedmi letech sporů Britové souhlasili a pozůstatky byly vyzvednuty ze Svaté Heleny a navráceny do Paříže. Jeho oficiální hrob se nachází pod klenbou Invalidovny.

Laurentův hrob zůstal na Elbě – je to vlastně krypta. Háček je v tom, jak to zvládnete? Předpokládám, že se tam nebudete chtít vloupat a zahrát si na vykradače hrobů.“

„Máte pravdu,“ přikývl Sam.

„Tak potom si budete muset sehnat povolení. A máme štěstí, protože po Laurentovi zůstala pravnučka, ještě si pět nebo šest ‚pra-’ přidejte, a ta žije v Monaku.“

„Ách, Monako na jaře,“ zamumlal Sam. „Kdo by odolal?“

„My určitě ne,“ zašvitořila Remi.

KAPITOLA 22

MONACKÉ KNÍŽECTVÍ, FRANCOUZSKÁ RIVIÉRA

Sam zabočil s pronajatým olivově zeleným SUV Porsche Cayenne na šeříky lemovanou příjezdovou cestu a zastavil před čtyřpatrovou vilou zářící bílým štukem a terakotovou střechou, která shlížela na vody pod Point de la Veille.

Ukázalo se, že vzdálená pravnučka Arnauda Laurenta Yvette Fournier-Desmaraisová je až nechutně bohatá, protože zdědila po zesnulém manželovi podíly v mnoha monackých podnicích včetně půltuctu pláží a motoristických sportovních klubů. Podle místních bulvárních plátků byla v pětapadesáti nejžádanější monackou partií a od smrti manžela před patnácti lety již nashromáždila úctyhodnou sbírku skalpů evropské společenské smetánky od princů přes celebrity až po velkoprůmyslníky. Se všemi z nich chodila, ale nikdy ne déle než čtyři měsíce, a proslýchalo se, že odmítla desítky nabídek k sňatku. Bydlela sama ve své vile s nepočetným služebnictvem a skotským chrtem Henrim.

Sam a Remi si s ní až překvapivě snadno domluvili schůzku; nejprve předložili svá doporučení právníkovi paní Fournier-Desmaraisové v Nice a ten na oplátku slíbil, že kontaktuje svou klientku. A ona jim ještě tentýž den poslala e-mail a trvala na tom, aby za ní hned přijeli.

Vystoupili z porsche na přední nádvoří a došli po cestě mezi dvěma zurčícími fontánami k hlavním dveřím – dvěma třímetrovým mahagonovým deskám se vsazenou barevnou mozaikou. Sam stiskl zvonek na zdi a zevnitř se ozvalo tiché cinkání.

„Marcia de Muneghu,“ řekla Remi.

„Cože?“

„Ta melodie – je to Marcia de Muneghu, Monacký pochod. Jejich státní hymna.“

Sam se usmál. „Vidím, že jsme si v letadle přečetli pár průvodců, že?“

„Kdo chce s vlky žít…“

Dveře se otevřely a v nich se objevil muž ve středním věku, hubený jako tyčka, v modrých námořnických kalhotách a tričku s límcem. „Pan a paní Fargovi?“ Měl britský přízvuk. Nečekal na odpověď, ale ustoupil stranou a pokynul jim bradou.

Vešli do vstupní haly, která byla prostě, ale vkusně zařízená: na podlaze světle šedá egyptská dlažba a na zdech bleděmodrá středomořská omítka. Nad anglickým konzolovým sheratonovským stolkem z devatenáctého století ve tvaru půlkruhu viselo zrcadlo ve stříbrném rámu.

„Jmenuji se Langdon,“ sdělil jim muž a zavřel dveře. „Paní je na verandě. Tudy, prosím.“

Následovali ho halou kolem přijímacích pokojů do soukromé poloviny domu, pak ven francouzským oknem na vícepatrovou terasu z leštěného žilkovaného ořechového dřeva.

„Najdete ji tam,“ oznámil Langdon a ukázal ke schodišti vedoucímu podél vnější zdi vily. „A teď, když mě omluvíte…“ Langdon se otočil a vrátil se francouzským oknem dovnitř.

„Panebože, podívej se na ten výhled,“ vydechla Remi, přešla k zábradlí a Sam se k ní připojil. Pod valem ze skalních útesů, palem a kvetoucích tropických křovin se rozkládala hladina Středozemního moře, indigový koberec rozprostřený pod bezmračnou oblohou.

Zavolal na ně ženský hlas: „Toho výhledu se nikdy nenabažím.“

Otočili se. Na vrcholu schodiště stála žena v prostých lehkých bílých šatech a žlutém slamáku se širokou stuhou. Byla to, jak předpokládali, Yvette Fournier-Dasmaraisová, ale ani Sam, ani Remi by jí nehádali víc než čtyřicet. Tvář pod slamákem měla opálenou, ale ne přehnaně, a kolem oříškových očí sotva znatelné vrásky od smíchu.

„Sam a Remi, že?“ zeptala se, sešla ze schodů a napřáhla k nim ruku. „Jsem Yvette. Děkuji, že jste přišli.“ Její angličtina byla bez chybičky, se sotva znatelným francouzským přízvukem.

Potřásli jí rukou a pak ji následovali nahoru po schodišti a dozadu do otevřeného solária lemovaného pavučinovými závěsy a vybaveného židlemi z týkového dřeva a polohovacími zahradními křesly. Vedle jedné židle seděl ve stínu velký, štíhlý černohnědý pes; když uviděl Sama a Remi, začal vstávat, ale na tichý povel své paní „Henri, sedni“ se opět usadil. „Nejsem taková, jak jste čekal, že?“

Sam odpověděl: „Abych byl upřímný, tak skutečně ne, paní –“

„Yvette.“

„Yvette. Abych byl upřímný, tak jste úplně jiná.“

Rozesmála se a ve slunci se jí zablýskaly bílé zuby. „A vy, Remi, jste byla připravená spíš na nějakou matronu, francouzskou snobku ověšenou šperky s pudlíkem pod paží a sklenkou šampaňského v ruce, že?“

„Promiňte, ale ano, přesně.“

„Proboha, neomlouvejte se. Žena, kterou jsem právě popsala, je tu spíš pravidlem než výjimkou. Jenže ve skutečnosti jsem se narodila v Chicagu. Pár let jsem tam chodila do základní školy, než se rodiče s námi přestěhovali zpět do Nice. Matka a otec byli prostí lidé – celkem bohatí, ale jednoduší. Bez nich jsem mohla skončit přesně jako ten typ, který jste čekali.“

Na schodech se objevil Langdon a postavil na stůl mezi ně tác s karafou ledového čaje a vymražené skleničky. „Děkuji vám, Langdone.“

„Prosím, madam.“ Obrátil se k odchodu.

„Hezky se večer pobavte, Langdone. A mnoho štěstí.“

„Ano, madam, děkuji vám.“

Jakmile byl z doslechu, Yvette se naklonila dopředu a zašeptala: „Langdon se už přes rok schází s jednou vdovou. Chce ji požádat o ruku. Je jedním z nejlepších pilotů formule 1 v Monaku.“

„Vážně?“ podivil se Sam.

„No ovšem. Je velice slavný.“

„Pak by mě ale zajímalo, bez urážky, proč…“

„Mně dělá sluhu?“ Sam přikývl a ona řekla: „Jsme spolu třicet let od chvíle, kdy jsem začala chodit se svým zesnulým manželem. Dobře mu platím a máme se rádi. Není to majordomus, ale spíše… jak je to slovo… v americkém fotbalu by mu říkali –“

„Free safety?“

„Ano, poslední obranná linie. Vyřizuje pro mě spoustu věcí. Langdon patřil ke komandu, než od něj odešel – Britské speciální vzdušné síly. Hodně tvrdý chlapík. No nic, uspořádáme mu tady svatbu i hostinu – tedy pochopitelně, jestli ona řekne ano. Taky byste se mohli připojit, vážně mohli. Dáte si ledový čaj, že?“ zeptala se a nalila jim. „Není to zrovna nápoj bohatých, ale mně chutná.“

Sam a Remi přijali nabízené sklenice.

„Takže Arnaud Laurent… Můj pra-pra-pra a ještě několikrát pradědeček. Zajímáte se o něj, že?“

„Ano a hodně,“ přikývla Remi. „Ale mohu se vás nejdřív zeptat, proč jste souhlasila s naším setkáním?“

„Četla jsem o vás, o vašich dobrodružstvích. A o vaší dobročinné práci. Obdivuji, jak vy dva žijete. Víte, i když to může znít zabedněně, jsou tu rodiny, které jsou až děsivě bohaté, a to tak, že by nemohly utratit všechny své peníze, i kdyby se snažily, a přesto na nich sedí. Pokud vím, tak čím víc lpíte na penězích, tím pevněji vás mají v moci. Nemyslíte?“

„Ano,“ odpověděl Sam.

„No, a proto jsem souhlasila s naším setkáním: věděla jsem, že se mi budete líbit, a měla jsem pravdu a taky mě zajímá, jak Arnaud zapadá do toho, čemu jste na stopě – jste přece něčemu na stopě, že, dalšímu dobrodružství?“

„Víceméně.“

„Báječné. Třeba bych se mohla připojit? Omlouvám se, někdy dřív mluvím, než myslím. Ale nevadilo by vám prozradit mi, na čem vlastně pracujete?“

Remi a Sam si vyměnili pohled a ověřili si, jak se ten druhý tváří. Jejich instinkt, který byl většinou správný, jim napovídal, že Yvette Fournier-Desmaraisové mohou důvěřovat.

Sam řekl: „Narazili jsme na lahev vína, velmi vzácného, které může mít spojitost s Arnaudem –“

„Jde o Napoleonovu Ztracenou vinotéku, že?“

„No, ano, možná.“

„To je fantastické!“ rozesmála se Yvette. „Báječné. Jestli si ji někdo zaslouží najít, jste to vy dva! Pochopitelně vám pomohu, jak to jen půjde. Vím, že uděláte správnou věc. Ale zpátky k Arnaudovi: Abych byla upřímná, musím vám říct, že nejste první, kdo se na něj vyptává. Někdo před pár měsíci volal mému právníkovi –“

„A znáte jeho jméno?“ vpadl Sam.

„Má ho můj právník, ale já si už nevzpomínám. Myslím, že to byl nějaký Rus. Tak jako tak byl ten muž dost neodbytný, a dokonce i trochu hrubý, tak jsem odmítla se s ním setkat. Same, Remi, vidím vám na očích, že to něco znamená. Víte snad, o kom mluvím?“

„Možná,“ odpověděl Sam. „Narazili jsme taky na jednoho nezdvořilého Rusa a podle toho, jak daleko byl ochotný zajít, mluvíme nejspíš o stejné osobě.“

„Neměla jste nevítanou návštěvu?“ zeptala se Remi.

„Ne, ne. A nemám z ní strach. S Langdonem a jeho třemi strážci – někde se tu schovávají –, poplašným systémem a tady Henrim se cítím naprosto bezpečně. A to nemluvím o tom, že umím skvěle střílet z pistole.“

„Tak to jste s Remi dvě,“ poznamenal Sam.

„Je to pravda, Remi? Jste ostrostřelkyně?“

„To bych zrovna netvrdila –“

Yvette se předklonila a poplácala Remi po koleně. „Až se budete moct zdržet déle, vyrazíme si zastřílet, jen my holky. Kousek odtud v Mentonu je báječný plážový klub a mají tam ve sklepě střelnici. Ale zpátky k našemu ruskému zlosynovi: Měl velký zájem o Arnaudovu hrobku na Elbě. Předpokládám, že i vy jste přijeli kvůli ní?“

„Ano,“ řekla Remi.

„No, jemu jsme nic neřekli. Měla jsem podezření, že tam už stejně byl a nenašel, co hledal, a možná proto byl tak nezdvořilý.“

„Jak to myslíte?“

Yvette se naklonila dopředu a ztišila hlas do spikleneckého šepotu. „Před pár lety došlo na Elbě k vandalismu, pár výrostků jen chytil amok, ale já přemýšlela. Když jsem uvážila, kdo byl Arnaud a jak… horliví dokážou být někteří napoleonofilové, rozhodli jsme se Arnaudův sarkofág přemístit.“

„Kam?“ vyhrkl Sam. „Mimo ostrov?“

„Ale ne, pořád je tam. Arnaud by nechtěl opustit Elbu. Ne, našli jsme jiný hřbitov s prázdnou hrobkou a přenesli jsme ho tam. Je tam v bezpečí a klidu. Předpokládám, že vám jde o mé svolení nahlédnout do sarkofágu. Proto jste za mnou přišli, ne?“

Sam se usmál. „Jsem rád, že jste to řekla. Nevěděl jsem, jak se žádá příbuzný, ať nás nechá ohledat pozůstatky svého předka.“

Yvette mávla přezíravě rukou. „Žádný strach. Určitě to uděláte citlivě. A jestli si něco vezmete, zase to potom vrátíte, že?“

„Ovšem,“ ujistila ji Remi. „I když to možná ani nebude nutné. Dozvěděli jsme se, že byl Arnaud pohřbený s nějakými osobními věcmi. Nevíte náhodou, co to je?“

„Ne, bohužel nevím. A jsem si jistá, že jediný, kdo o tom věděl, byla jeho žena Marie. A mohu vás ujistit, že od jeho smrti nebyl sarkofág otevřený. Takže vám teď ráda prozradím, kde najdete jeho hrobku, ale mám podmínku.“

„A jakou?“ zeptal se Sam.

„Oba zůstanete na večeři.“

Remi se usmála. „S radostí.“

„Výborně! Až dorazíte na Elbu, jeďte do Rio Mariny. Odtamtud zamiřte na západ po silnici SP26 do hor…“

KAPITOLA 23

ELBA, ITÁLIE

Sam nechal broučka vylézt po prstu a pak zpět na dlaň, než ho druhým prstem smetl pryč. Vstal z křesla u pěšiny a obrátil se k Remi fotící si moře hluboko pod nimi.

„Dějiny jsou moc zábavné,“ poznamenal.

„Jak to?“

„Třeba tenhle brouček. Z toho, co víme, může jít o potomka jednoho z těch, ze kterých si Napoleon vyráběl inkoust.“

„Poprskal tě?“

„Pokud můžu říct, tak ne.“

„Selma řekla, že se ten inkoust dělal z brouků prskavců.“

„Mluvíš o něčem jiném. Kde je tvůj smysl pro překvapení?“

Remi nechala klesnout fotoaparát a podívala se na něj.

„Promiň,“ dodal s úsměvem, „zapomněl jsem, s kým mluvím.“

„Pochopila jsem, co chceš říct.“ Podívala se na hodinky a pak prohlásila: „Raději bychom už měli jít. Jsou skoro tři. Největší výheň.“

Včerejší večeře s Yvette Fournier-Desmaraisovou se hodně protáhla a skončila třemi lahvemi vína, po kterých je snadno přesvědčila, aby zrušili rezervaci v hotelu a přespali u ní. Ráno se probudili a posnídali spolu na verandě kávu, croissanty, čerstvý ananas a francouzská míchaná vejce s pórkem, zelenými papričkami a mátou, než se vydali na letiště.

Z důvodů, které Sam ani Remi nepochopili, nabízela každodenní lety na Elbu a z ní pouze jediná společnost, InterSky, a to jen ze tří měst: Friedrichshafenu, Mnichova a Curychu. Zbylé dvě aerolinie, SkyWork a Elbafly nabízely více destinací, ale létaly jen tři dny v týdnu. Takže v Nice nastoupili na let Air France do Florencie, pak jeli vlakem do Piombina a konečně se nalodili na trajekt přes šestnáctikilometrový pás moře do Rio Mariny na východním pobřeží Elby.

Auto, které si pronajali – malá Lancia Delta z roku 1991 –, nesneslo srovnání s Porsche Cayenne, ale klimatizace fungovala a motor, i když malý, pracoval hladce.

Podle Yvettiných instrukcí zamířili z Rio Mariny do vnitrozemí, projížděli jedním malebným toskánským městečkem za druhým – Togliatti, Sivera, San Lorenzo – a proplétali se mezi bujnými vršky a vinicemi, stoupali výš a výš do hor, až si nakonec udělali zastávku na vyhlídce na ostrohu, nabízející panoráma východního pobřeží ostrova.

Nebýt Napoleonova vyhnanství, Elba by nedosáhla takové proslulosti, což by podle toho, jak ji Sam a Remi stačili poznat, byla velká škoda, protože měla svou vlastní poutavou historii.

Během svých dlouhých dějin zažila mnoho nájezdů a dobyvatelů od Etrusků a Římanů až po Saracény, pak se v osmnáctém století dostala pod ochranu Pisánské republiky. Od té doby změnila půltuctukrát majitele buď koupí, anebo anexí, počínaje milánskými Viscontii a konče rokem 1860, kdy se stala protektorátem Italského království.

Remi udělala ještě několik snímků, pak se vrátili do auta a pokračovali v cestě.

„Tak kde přesně strávil Napoleon vyhnanství?“ zeptal se Sam.

Remi zalistovala Frommerovým průvodcem opatřeným záložkami. „V Portefarraiu na severním pobřeží. Měl vlastně dvě sídla, ve Ville San Martino a ve Ville dei Mulini. A k tomu mu povolili svitu šesti set až tisíce lidí a titul císař Elby.“

„Přijmi titul, nebo dostaneš do držky?“ zeptal se Sam. „Když měl předtím pod palcem většinu Evropy, tak ho ‚císař Elby‘ musel dost zklamat.“

„Máš pravdu. A další perlička: než odjel na Elbu, pokusil se Napoleon otrávit.“

„Bez legrace?“

„Prokazatelně nosil na krku nějakou lahvičku – směs opia, rulíku a bílé čemeřice. Namixoval si ji už před ruským tažením.“

„Nejspíš nechtěl padnout do rukou kozákům.“

„No, rozhodně ho chápu. Pořád ho ještě nemají rádi. Nakonec jed skutečně vypil, ale byl už několik let starý a příliš slabý. Celou noc se svíjel v křečích na podlaze, ale přežil.“

„Remi, ty jsi úplná studnice vědomostí.“

Ignorovala ho a četla dál: „Ale v čem se dějepisci neshodují, je, jak přesně odtud uprchl. Všude na ostrově byly rozmístěny francouzské a pruské stráže a u pobřeží hlídkovala britská válečná flotila.“

„Prohnaný prcek.“

– -–--–

„Někdo za námi jede,“ oznámil po několika minutách Sam. Remi se otočila a podívala se přes zadní sklo. Asi sedm set metrů níž na horské cestě právě zatáčel krémový peugeot. Na chvíli jim jej zakryl kopec, ale pak se objevil znovu.

„Má nějak naspěch.“

Sam s Remi byli od odjezdu z Baham přecitlivělí na náznaky toho, že je někdo sleduje, ale dosud si ničeho nevšimli. Problém s tak malým ostrovem jako Elba však spočíval v tom, že na něm byl jen omezený počet příjezdových míst, a Bondaruk měl díky svému majetku hodně dlouhé prsty.

Sam sevřel pevněji volant a střídavě se díval do zpětného zrcátka a před sebe na silnici.

O pár minut později se peugeot objevil za nimi a zkrátil vzdálenost, až se ocitl jen pár metrů za jejich zadním nárazníkem. Skrz kouřové sklo se daly uvnitř rozeznat jen obrysy, ale Sam přesto spatřil dvě sedící postavy, obě mužské.

Vystrčil ruku z okénka a mávl na ně, ať je předjedou.

Peugeot nezareagoval, přilepil se na ně, pak ale náhle začal zrychlovat. Sam se připravil dupnout na brzdu. Remi se podívala ven okénkem; silnici lemoval úzký štěrkový pruh přecházející v ostrý sráz. Sto padesát metrů níž viděla pasoucí se kozy; vypadaly z té výšky jako mravenci. Pneumatika na její straně sjela o pár centimetrů napravo. Na bok auta narazilo několik kamínků. Sam uhnul víc doleva, zpět na asfalt. „Jseš přikurtovaná?“ procedil napjatě přes zaťaté zuby.

„Jo.“

„Kde jsou?“

„Už se blíží.“

Peugeot poskočil na úroveň Samových dveří. Na sedadle spolujezdce seděl snědý muž s kníry jako řídítka a díval se na něj. Krátce pokývl, pak motor peugeotu zavyl, vůz vyrazil dopředu a zmizel za zatáčkou.

„Přátelští domorodci,“ úlevně vydechla Remi.

Sam uvolnil sevření volantu a pohnul prsty, aby obnovil průtok krve do nich. „Kolik nám ještě zbývá?“

Remi rozložila mapu a zapátrala v ní prstem. „Osm až deset kilometrů.“

– -–--–

Na místo dojeli pozdě odpoledne. Městečko Rio nell’Elba s devíti sty obyvateli se rozkládalo na svazích Monte Campanello a obklopovaly ho lesy středomořských borovic a jalovcové keře; nad ním se tyčil hrad Volteraio z jedenáctého století a pro zraky Sama a Remi to bylo přímo ztělesnění středověkého toskánského města i s úzkými uličkami dlážděnými kočičími hlavami, stinnými náměstíčky a kamennými balkony přetékajícími orchidejemi a kaskádami dolů splývajících levandulí.

Remi poznamenala: „Říká se, že Rio nell’Elba je centrem toskánského hornického kapitálu. Prý tu jsou stále využívané doly, které se datují až k Etruskům.“

Naproti poustevny svaté Kateřiny si našli místo k zaparkování a vystoupili. Podle Yvette byl jejich kontaktem muž jménem Umberto Cipriani, asistent kurátora Musea dei Minerali, hornického muzea. Remi se zorientovala podle mapy a vykročili, za deset minut již stáli před muzeem. Když přecházeli piazzu, Sam řekl: „Ukaž, vyfotím tě. Postav se před fontánu.“

Udělala, jak ji požádal, usmála se, zapózovala na několik snímků, a pak se připojila k Samovi, který si prohlížel fotografie na LCD obrazovce přístroje. „Měli bysme udělat ještě nějaké, Same, jsem trochu rozostřená.“

„Já vím. Podívej, na co jsem zaostřil. Usmívej se a tvař se spokojeně.“

Remi se zahleděla na fotografii pozorněji. Patnáct metrů za její rozostřenou postavou spatřila kapotu krémového vozu vyčnívajícího z ústí stinné uličky. Za volantem seděl muž a prohlížel si je dalekohledem.

KAPITOLA 24

Remi se jako správná bezstarostná turistka usmála a přitiskla tvář na Samovu a dívali se spolu na LCD obrazovku fotoaparátu. „Naši přátelští domorodci,“ zašeptala s úsměvem. „Jen náhoda?“

„Rád bych si to myslel, ale ten dalekohled mě znervózňuje. Pokud to není místní milovník ptactva –“

„Anebo nepronásleduje svoji bejvalku –“

„Myslím, že bychom měli předpokládat to nejhorší.“

„Zahlédl jsi někde tady i toho druhého, toho s knírkem?“

„Ne. Tak pojď dovnitř. Chovej se nenuceně. A nerozhlížej se kolem.“

Vešli do muzea, zastavili se u recepce a zeptali se na Ciprianiho. Recepční zvedla telefon a řekla do něj italsky pár slov, chvíli nato se ve dveřích po jejich pravici objevil obtloustlý muž s řidnoucími prošedivělými vlasy.

„Buon giorno,“ pozdravil je. „Posso aiutarla?“

„Je to na tobě, Remi,“ řekl Sam. Oba sice hovořili několika jazyky, ale italština mu z nějakého důvodu nikdy nešla; Remi na tom byla stejně s němčinou, která naopak přišla přirozená Samovi.

„Buon giorno,“ opáčila. „Signor Cipriani?“

„Sì.“

„Parla inglese?“

Cipriani se široce usmál. „Ano, mluvím anglicky. Ale vaše italština je moc dobrá. Jak vám mohu pomoci?“

„Jmenuji se Remi Fargová. To je můj manžel Sam.“ Potřásli si rukama.

„Už jsem vás čekal,“ řekl Cipriani.

„Můžeme si tu někde promluvit v soukromí?“

„Jistě. Tudy do mé kanceláře.“

Odvedl je krátkou chodbou do místnosti s výhledem na piazzu. Posadili se a Sam vytáhl z kapsy dopis od Yvette a podal ho Ciprianimu, ten si ho pozorně prohlédl a pak mu ho vrátil.

„Promiňte… ale mohl bych vidět nějaký váš průkaz?“

Sam s Remi mu podali pasy, a když je Cipriani prozkoumal, vzali si je zpět. Zeptal se: „A jak se má Yvette? Doufám, že dobře.“

„To ano,“ odpověděl. „Pozdravuje vás.“

„A co její kočka Moira, je v pořádku?“

„Ve skutečnosti to je pes a jmenuje se Henri.“

Cipriani rozpřáhl ruce a rozpačitě se usmál. „Jsem prostě podezřívavý, možná až příliš. Yvette mi ale tu záležitost svěřila. A já si chci její důvěru zasloužit.“

„Naprosto vás chápeme,“ řekla Remi. „Jak dlouho se už znáte?“

„Tak dvacet let nebo i víc. Má tu vilu, hned za castello. S jejím pozemkem souvisejí i jisté právní povinnosti. A já jí s nimi dokážu pomáhat.“

„Jste právník?“

„Ale ne. Prostě jen znám lidi, co znají další lidi.“

„Chápu. A dokážete pomoci i nám?“

„Ovšem. Chcete jen prozkoumat hrobku? Neplánujete ji přemístit?“

„Ne.“

„Potom to bude jednoduché. Nicméně pro jistotu bychom měli počkat do setmění. My Elbané jsme hrozně zvědaví. Máte zatím kde zůstat?“

„Ještě ne.“

„Pak zůstanete s námi, se mnou a mou ženou.“

Sam spustil: „Nechceme vás nijak –“

„Nejde o žádné obtěžování. Buďte mými hosty. Navečeříme se a pak vás odvezu na hřbitov.“

„Děkujeme.“

„Můžeme chvíli zůstat ve vaší kanceláři?“

„Jistě. Zdržte se, jak dlouho potřebujete.“

Cipriani odešel a zavřel za sebou dveře. Sam vytáhl satelitní telefon a zvolil Selmino číslo, pak počkal dvacet vteřin, zatímco se ze sluchátka ozývalo cvakání a bzučení. Konečně se ozvala Selma: „Pane Fargo. Je všechno v pořádku?“

„Prozatím. A vy nemáte potíže?“

„Všude klid.“

„Potřebuji, abyste mi zkontrolovala jednu poznávací značku. Pro nás je to tady na Elbě obtížné. Kdybyste s tím měla problém, zavolejte Rubemu Haywoodovi.“ Dal jí číslo do Ciprianiho kanceláře.

„Dobrá. Uvidím, co se dá dělat. Za chvíli vám zavolám.“

– -–--–

Zavolala za dvacet minut. „Dalo to sice trochu práce, ale ukázalo se, že italská dopravní databáze není zrovna odolná proti hackerům.“

„To je dobré vědět,“ poznamenal Sam.

„SPZ patří krémovému peugeotu, je to tak?“

„Ano.“

„Tak to mám špatné zprávy. Je registrovaná na strážníka Polizia Provinciale – provinční policie. Zrovna vám posílám podrobnosti.“

Sam čekal tři minuty, dokud e-mail konečně nepřišel, prohlédl si jeho obsah, poděkoval Selmě a zavěsil. Pak zasvětil Remi. „Buď jsem jel nepovolenou rychlostí a nevšiml jsem si toho, anebo se o nás někdo zajímá,“ prohlásil.

„Kdyby šlo o něco oficiálního, zastavili by nás už na trajektu v Rio Marina,“ namítla.

„Máš pravdu.“

„Dobrá, alespoň jsme teď dostali varování.“

„A víme, jak vypadá náš pronásledovatel.“

– -–--–

Na Ciprianiho návrh strávili hodinu prohlídkou Rio nell’Alba, ale byli přitom ostražití a dávali pozor, aby zůstali v hranicích města a blízko ostatním lidem. Po peugeotu a jeho posádce však nebylo ani stopy.

Když se procházeli zavěšeni do sebe, podotkl Sam: „Přemýšlel jsem o tom, co řekla Yvette – že podezírá Cholkova, že tu už jednou byl a pátral po Laurentově hrobce. Bondaruk věděl, že sem nakonec přijedeme. Je to logický krok.“

„A tak mu stačilo jen sedět a čekat, až odvedeme hrubou práci,“ poznamenala Remi.

„Bylo to od něj chytré,“ připustil Sam.

V půl šesté se vrátili do muzea a našli Ciprianiho, jak zamyká hlavní dveře; souhlasili, že ho doprovodí domů.

Jeho dům stál asi kilometr od muzea v olivovníkovém sadu. Signora Cipriani, stejně korpulentní jako její manžel, měla zářivě hnědé oči a uvítala je úsměvem a polibky na obě tváře. Vyměnila si s Umbertem pár vět kulometnou italštinou a on je zavedl na verandu k sestavě několika křesel. Z okapu splývaly girlandy bílých kvítků a vytvářely příjemné zákoutí.

„Omluvte nás na chvíli,“ řekl Umberto. „Žena mě jen potřebuje na něco v kuchyni.“

Sam s Remi se posadili a za pár minut se znovu objevil Umberto s manželkou, kterou jim představil jako Teresu, a nesli podnos se sklenicemi. „Doufám, že vám přijde k chuti limoncello.“

„Určitě,“ ujistil ho Sam.

Limoncello byla lehce oslazená limonáda říznutá slušnou porcí vodky. „Cento anni di salute e felicità,“ pronesl se zdviženou sklenicí Umberto. Když se napili, zeptal se: „Znáte přípitek – Cento anni di salute e felicità?“

Remi chvíli přemýšlela a pak řekla: „Sto let zdraví a spokojenosti?“

„Bravo! Pijte. Brzy bude jídlo.“

– -–--–

Po večeři se vrátili na verandu, usedli v šeru, pozorovali světlušky poletující mezi větvemi stromů a usrkávali espreso. Zevnitř k nim doléhalo cinkání nádobí, které Teresa umývala. Rozhorleně odmítla pomoc, kterou jí Sam s Remi nabídli při úklidu, a vyhnala je utěrkou ven na verandu.

„Umberto, jak dlouho tu bydlíte?“ zeptal se Sam.

„Celý život a předtím moje rodina tak… tři sta let? Ano, tak nějak. Když se k moci dostal Mussolini, otec a strýčci se dali k partyzánům a žili tady v horách několik let. A když se tu konečně v roce 1944 vylodili Britové –“

„Operace Brassard,“ vpadl Sam.

„Ano, přesně tak. Výborně. Když přišli Britové, můj otec bojoval po boku komand Královského námořnictva. Dokonce za to dostal i vyznamenání. Když válka skončila, byl jsem pořád ještě v matčině břiše.“

„A on přežil válku?“ zajímala se Remi.

„Ano, ale strýčkové ne. Zajalo je a popravilo nacistické komando smrti, které sem Hitler poslal, aby rozdrtilo partyzány.“

„To je mi líto.“

Cipriani jen rozpřáhl ruce a pokrčil rameny: Co se dá dělat.

Sam vytáhl z kapsy mobil a pohlédl na Remi, ta přikývla. Už to spolu probrali. „Umberto, říká vám něco tohle jméno?“

Umberto si vzal telefon, chvíli hleděl na displej a pak přístroj vrátil Samovi. „Ano, přirozeně. Carmine Bianco. Nejdřív se vás zeptám: Jak jste na něj narazili?“

„Dnes nás sledovalo jedno auto. Je registrované na něj.“

„To je zlé. Bianco je policista, ale zkorumpovaný. Má ho v kapse Unione Corse – korsická mafie. Ale proč by se zajímala o vás?“

„Myslíme si, že nejde o mafii,“ namítla Remi. „Máme podezření, že prokazuje službu někomu jinému.“

„Aha. Ne že by v tom byl nějaký rozdíl. Bianco je zvíře. Seděl v tom autě sám?“

Sam zavrtěl hlavou. „Ještě s někým: snědý typ a knír jako řídítka.“

„To mi nic neříká.“

„Proč se policie Bianca nezbaví?“ zeptala se Remi. „Říkáte, že je zkorumpovaný. Nemůžou ho zatknout?“

„Na pevnině by to možná udělali, ale tady a na Sardinii a Korsice to není tak jednoduché. Myslím, že znám odpověď, ale musím se zeptat: Nejspíš vás asi nepřesvědčím, abyste hned odjeli? Ještě dnes večer, než Bianco něco podnikne?“

Sam s Remi se na sebe podívali a instinktivně poznali, na co ten druhý myslí. Sam promluvil za oba: „Děkujeme, ale musíme dotáhnout věci do konce.“

Umberto zasmušile přikývl. „Hned jsem si to myslel.“

Remi dodala: „Nechceme vás ani Teresu vystavit nebezpečí. Stačí, když nás nasměrujete na –.“

Umberto však již vstával. „Nesmysl. Počkejte tady.“ Vešel do domu a za minutu se vrátil a nesl krabici od bot. „Tohle se vám bude hodit,“ řekl a podal jim ji.

Uvnitř Sam objevil originální devítimilimetrovou pistoli Luger z druhé světové války a dva plné zásobníky.

„Otec ji získal od důstojníka gestapa, který popravil mé strýčky. Podle toho, co otec vyprávěl, ji ten chlap už nepotřeboval.“

Umberto se na ně ponuře usmál a zamrkal.

„To nemůžeme přijmout,“ namítl Sam.

„Ale jistěže můžete. Až tu skončíte, zase mi ji vrátíte. Ostatně mám ještě jednu. Otec byl mimořádně úspěšný osvoboditel. Tak pojďte, vyrazíme.“

KAPITOLA 25

Hřbitov, kam Yvette převezla Laurentovy ostatky, neměl jméno, jak jim řekl Umberto, ale byl několik set let starý, datoval se do doby, kdy Elba ještě spadala pod francouzský protektorát. A také nefiguroval na žádné mapě.

Vzali si lancii a vydali se po hlavní silnici na předměstí, pak zabočili na sever, výš do hor, nyní již zcela ve stínu zapadajícího slunce. Po deseti minutách Umberto, který seděl vzadu, požádal: „Prosím vás, zastavte.“

„Co se děje?“ zeptal se Sam.

„Prostě jen zastavte, prosím.“

Sam ho poslechl, vypnul světla a zajel ke kraji. Sam s Remi se otočili a uviděli, jak si Umberto otírá čelo. „Udělal jsem něco strašného,“ zamumlal.

„A co?“

„Vedu vás do pasti.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Remi.

„Dnes odpoledne, když jste byli ve městě, přišel ke mně domů Bianco. Teresa mi volala. Vyhrožoval, že nás zabije, jestli mu nepomůžeme.“

„A proč nám to říkáte?“

„Ta pistole. Otec vzal tu pistoli chlapovi, který vyhrožoval jeho rodině a přátelům. Taky se bál, tím jsem si jistý, zrovna jako teď já, ale bránil se. A já musím udělat to samé. Je mi to moc líto.“

Sam s Remi několik minut mlčeli, pak Remi řekla: „Prozradil jste nám to. To stačí. Už na nás čekají?“

„Ne, ale přijedou.“ Podíval se na hodinky. „Za třicet minut, ne víc. Mám vás pustit do hrobky, abyste našli to, pro co jste přišli, oni vám to pak vezmou a nejspíš vás i zabijí. A mě možná taky.“

„Kolik jich bude?“ zeptal se Sam.

„Nevím.“ Umberto vytáhl z kapsy náhradní zásobník po svůj luger a podal ho dopředu Samovi. „Náboje v tom vašem jsou slepé.“

„Díky, ale proč jste nám tu pistoli vůbec dával?“

„Chtěl jsem si získat vaši důvěru. Doufám, že mi můžete odpustit.“

„Tak za hodinu vám dáme vědět. Jestli nám ještě vstoupíte do cesty –“

„Máte mé svolení mě zastřelit.“

„Beru vás za slovo,“ prohlásil Sam a podíval se mu upřeně do očí.

Remi se zeptala: „A co Teresa? Nebude –“

„Ta je už pryč,“ odpověděl Umberto. „Odjela k bratrancům v Nissportu, oni ji ochrání.“

„Dobrá, máme satelitní telefon. Zavoláme policii. Umberto?“

Ital zavrtěl hlavou. „Nestihne sem dojet včas.“

„Tak se můžeme vrátit, anebo pokračovat dál a hodit sebou, abychom to stihli, než dorazí.“

„Tam a zpátky vedou jen dvě silnice,“ namítl Umberto, „a Bianco bude jistě obě hlídat. Tím si můžete být jistí.“

Remi pohlédla na Sama. „Jsi nějak zamlklý.“

„Přemýšlím.“ Inženýr v něm již hledal elegantní řešení, ale brzy si musel přiznat, že situaci podcenil. Stejně jako při prvním střetnutí s Archipovem na skládce nádrží neměli ani čas, ani prostředky připravit si rozumný plán.

„Štěstí přeje odvážným,“ prohlásil nakonec.

„Ale ne –“

„Kdo se odváží, ten vyhraje,“ dodal Sam.

„Vím, kam míříš,“ povzdechla si Remi.

„Cože?“ zeptal se Umberto. „Co se děje?“

„Vymyslíme plán podle situace.“

Sam nastartoval, zařadil rychlost a vyjeli.

– -–--–

Hřbitov našli na zarostlé louce obklopené ze tří stran kopci s borovicemi a korkovníky. Byl veliký jen asi půl hektaru a obehnaný kovovým plotem do výšky pasu, dávno už zrezivělým a pokrytým popínavým býlím. Nad loukou se příhodně pro jejich úkol vznášela nízká mlha a vířila kolem náhrobních kamenů a hrobek. Obloha byla jasná a zářil měsíc v úplňku.

„Dobrá, přiznávám, že se bojím,“ prohlásila Remi vyhlížející přes čelní sklo, když Sam zastavoval u brány. Vypnul zapalování a světla. Někde ve větvích dvakrát zahoukala sova a pak se rozhostilo ticho. „Jediné, co tu chybí, je vytí vlků,“ dodala šeptem.

„Na Elbě nejsou vlci,“ poznamenal Umberto. „Jen divocí psi. A hadi. Spousta hadů.“

Hřbitov byl uspořádán náhodně bez ohledu na rozestupy nebo symetrii. Pomníky trčely z trávy v podivných úhlech, některé se opíraly o své sousedy, zatímco hrobky všech velikostí a tvarů se tyčily v nejrůznějších stadiích rozpadu, pokryté popínavou vegetací nebo již úplně zhroucené. Naproti tomu bylo několik hrobek čerstvě natřených a tvořily ostrůvky čistě sestřižené trávy a udržovaných květin.

„Moc si to tu nerozplánovali, co?“ nadhodil Sam.

„Je to starobylý hřbitov a úřady do něj nesmějí zasahovat,“ odpověděl Umberto. „Po pravdě si nemohu vzpomenout, kdy tu naposledy někoho pohřbili.“

„Kolik tu je hrobů?“

„Myslím, že mnoho set. Některé jsou hluboké, jiné mělké. Mrtví se tu ukládají jeden na druhého.“

Remi se zeptala: „A kde je Laurentova hrobka?“

Umberto se naklonil dopředu a přes sklo na ni ukázal. „Támhleta na vzdáleném konci, ta s kopulovitou střechou.“

Sam se podíval na hodinky. „Nejvyšší čas zjistit, co umí lancia v terénu.“

Nastartoval, zabočil na příjezd ke hřbitovu, pak otočil volantem a sjel na louku, vysoká tráva šustila po podvozku. Objel plot k zadní části hřbitova a zastavil za Laurentovou hrobkou. Pak znovu vypnul zapalování.

„Kam vede tohle?“ zeptal se Umberta a ukázal přes Remi ven okénkem na její straně. Asi sedm set metrů od nich se táhla dvojice stop po pneumatikách a ztrácela se mezi stromy.

„Nemám tušení. Je to stará hornická cesta. Neužívá se tak sedmdesát osmdesát let – od doby ještě před válkou.“

Remi zamumlala: „Nepoužívaná cesta.“

„Ne nadlouho,“ odpověděl Sam.

Otevřel dveře a vystoupil, Remi s Umbertem ho následovali. Otočil se k Remi: „Co kdybys počkala tady? Vlez si za volant a měj oči otevřené. Vrátíme se za minutku.“

Přešli s Umbertem k plotu a přehoupli se přes něj.

Ve srovnání se svými sousedy byla Laurentova hrobka malá, ne větší než šatní přístěnek, a sotva metr dvacet vysoká, ale když ji Sam obešel dopředu, spatřil, že je zapadlá snad metr v zemi. K nahrubo otesaným dřevěným dveřím vedly tři schody porostlé mechem. Sam vytáhl z kapsy miniaturní LED baterku, posvítil na zámek a Umberto do něj vsunul klíč. Obklopovala je mlha, sovy houkaly, shora svítil jasný měsíc; dveře zaskřípaly, jak je Umberto otevřel. Ohlédl se na Sama a nervózně se usmál.

„Hlídejte tady venku,“ řekl mu Sam.

Sešel po schodech a protáhl se dveřmi, hned za nimi na něj čekal hotový závěs z pavučin. Pavouci, vyplašení modrobílým světlem baterky, se rozběhli pryč ze středu svých sítí a schovali se. Napřaženou dlaní jako mečem Sam pomalu malíkovou hranou roztrhl závěs uprostřed; na kamennou podlahu dopadly mrtvolky vysátých much a můr. Vstoupil dovnitř.

Prostor měřil jen metr a půl na délku a dva a půl metru na šířku a páchl hnilobou a krysími výkaly. Zprava k němu dolehlo tiché zaškrábání drápků na kameni a pak se rozhostilo ticho. Uprostřed na metr vysokém podstavci z červených cihel stál sarkofág bez jediného nápisu či ozdoby. Obešel ho na druhou stranu, dal si baterku mezi zuby a zkusmo zatlačil z boku na víko. Bylo lehčí, než předpokládal, s dutým zaskřípěním se posunulo zhruba o decimetr.

Posunul ho ještě o kousek, pak popadl přečnívající hranu víka a obešel sarkofág, až se víko pootočilo do pravého úhlu. Posvítil si dovnitř.

„Těší mě, že vás konečně poznávám, monsieur Laurente,“ zašeptal. Arnaud Laurent, nyní v podstatě již jen jeho kostra, byl pohřben podle Samova odhadu v kompletní parádní uniformě napoleonského generála i s ceremoniální šavlí. Mezi nohama v černých holínkách ležela dřevěná truhlička velikosti velké knihy v pevné vazbě. Sam ji opatrně zvedl, otřel z ní nános prachu, pak si klekl a položil ji na zem.

Uvnitř našel slonovinový kartáč, zploštělou kulku z muškety s několika zahnědlými skvrnami, o kterých usoudil, že je to nejspíš krev, několik medailí v tenkých hedvábných sáčcích, oválný zlatý medailonek s obrázkem ženy – zřejmě Laurentovy manželky Marie – a nakonec knížečku vázanou v kůži, která se vešla do dlaně.

Sam ji se zatajeným dechem opatrně rozevřel uprostřed a v úzkém kuželu světla z baterky spatřil řádku znaků:

„Zásah,“ zašeptal.

Ostatní předměty vrátil do truhličky a tu položil zpět mezi Laurentovy nohy; právě se chystal zasunout víko, když se ve světle zablýskl nějaký kov. Mezi Laurentovou botou a stěnou sarkofágu bylo zapadlé malé ocelové dlátko o velikosti palce, nebo to tak alespoň vypadalo. Sam ho vyprostil. Poznal, že jde o zápustné razidlo, vlastně typ majzlíku. Jeden konec byl rozšířený jako hlava hřebíku, opačný konec byl konkávní s ostrým obrysem. Posvítil si na razicí plochu. Tvořila obrys cikády.

„Díky, generále,“ zašeptal Sam. „Škoda, že jsme se nepotkali před dvěma sty lety.“

Strčil razidlo do kapsy, zasunul víko a vystrčil hlavu z hrobky.

Umberto nebyl nikde v dohledu.

Sam vystoupal po schodech ven a rozhlédl se. „Umberto?“ zašeptal. „Umberto, kde jste –“

U brány hřbitova se rozzářila dvojice reflektorů a přišpendlila ho do kuželů světel. Zamžikal a zastínil si oči rukou.

„Nehýbejte se, pane Fargo.“ Hřbitovem se rozlehl hlas s ruským přízvukem. „Na vaši hlavu míří puška. Zvedněte ruce.“

Sam poslechl a koutkem úst zamumlal: „Remi, rychle odtud zmiz.“

„To bude asi problém, Same.“

Pomalu otočil hlavu a podíval se přes rameno.

Za lancií u otevřených dveří řidiče stál Carmine Bianco a tiskl Remi ke spánku revolver.

KAPITOLA 26

Bianco hleděl na Sama s dravčím úšklebkem a pistolí stále mířil na Remiinu hlavu. Světlomety zhasly. Sam se podíval k bráně a spatřil dvě přicházející postavy. Za nimi se černal obrys terénní dodávky.

„Remi, jsi v pořádku?“ zavolal Sam přes rameno.

„Ticho!“ vyštěkl Bianco. Sam si ho nevšímal. „Remi?“

„Jsem v pořádku.“

Cholkov se přebrodil trávou vysokou po kolena a zastavil se tři metry od něj. Po jeho pravici držel kníráč u ramene loveckou pušku s dalekohledem a mířil Samovi na hruď.

„Předpokládám, že máte zbraň?“ zeptal se Cholkov.

„Zdálo se mi to prozíravé,“ odpověděl Sam.

„Vytáhněte ji, pane Fargo, velmi opatrně.“

Sam pomalu vyndal z kapsy luger a položil ho na zem mezi ně.

Cholkov se rozhlédl. „Kde je Cipriani?“

„Svázaný s roubíkem ve svém domku,“ zalhal Sam. „Po troše přemlouvání nám řekl o vašem spojenectví.“

„Tak to je pro něho špatný. V každým případě teď jsme tady. Dejte mi tu knihu.“

„Nejdřív odvolejte Bianca.“

„Nemůžete si klást podmínky. Dejte mi tu knihu, nebo napočítám do tří a pak poručím Biancovi, ať ji odpráskne. Potom tady můj přítel zastřelí vás a knihu si vezmeme.“

Tři metry nalevo za Cholkovem se u sousední hrobky vztyčila temná postava a začala se plížit vpřed.

Sam dál upřeně hleděl na Cholkova. „A jak mám vědět, že nás stejně nezastřelíte, až budete mít knihu?“

„Nijak,“ připustil Cholkov. „Jak jsem řekl, nemůžete si klást podmínky.“

Postava se zastavila těsně u Rusa.

Sam se usmál a pokrčil rameny. „Nemůžu souhlasit.“

„Co přesně tím chcete říct?“

„Myslím, že mluví o mně,“ promluvil Umberto.

Cholkov strnul, ale nehnul ani svalem. Avšak kníráč se začal obracet k Umbertovi a ten vyštěkl: „Ještě pohyb a s rozkoší vás zastřelím, Cholkove.“

„Dost!“ poručil Rus.

Kníráč ztuhl.

Umberto řekl: „Omlouvám se, že jsem tak zmizel, Same. Ale viděl jsem je přijíždět a musel jsem se hned rozhodnout.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Sam. Pak se obrátil k Cholkovovi: „Řekněte Biancovi, ať dá Remi pistoli, a připojí se k nám.“

Cholkov zaváhal. Sam uviděl, jak se mu napínají lícní svaly. „Nebudu to opakovat,“ dodal Sam.

„Bianco, dej jí zbraň a přelez přes plot.“

Bianco něco zavolal. I když Samova italština stačila sotva na jednoduchý pozdrav a pár dalších slov, vycítil, že odpověď byla buď sexuální, nebo zvířecí vulgarita, anebo obojí.

„Bianco, hned!“

Sam, aniž by se otočil, zavolal přes rameno: „Remi…?“

„Už mám pistoli. Teď přelézá přes plot.“

„Cholkove, řekněte kníratému příteli, ať vezme pušku za hlaveň a přehodí ji přes plot mezi stromy.“

Cholkov vyštěkl rozkaz a muž ho poslechl. Po Samově levici se objevil Bianco a připojil se k Cholkovovi a kníráčovi.

„A teď vy,“ obrátil se Sam na Cholkova.

„Nejsem ozbrojený.“

„Ukažte.“

Cholkov si svlékl sako, obrátil ho naruby, protřepal a odhodil na zem.

„Košili.“

Cholkov si vykasal košili z kalhot a pomalu se otočil dokola. Sam kývl na Umberta, ten Cholkova obešel a znovu poodstoupil, zastavil se, jen aby sebral ze země luger a podal ho zpět Samovi.

„Figlio illegittimo!“ zasyčel Bianco.

„Co říká?“ zeptal se Sam.

„Vypadá to, že si myslí, že můj otec a matka nebyli manželé, když jsem se narodil.“

„Zabiju tě,“ zasípěl Bianco. „A tvou ženu taky!“

„Sklapni. Teď už ho poznávám – toho s knírem.“

„Kdo je to?“

„Nikdo zvláštní. Jen zlodějíček a taky lupič.“ Umberto zavolal na muže: „Vím, kdo jseš! Jestli tě ještě někdy uvidím, uříznu ti nos!“

Sam řekl: „Cholkove, teď to uděláme následovně: všichni si lehnete na zem a my odjedeme. Jestli nás začnete pronásledovat, tu knihu spálím.“

„Lžete. To neuděláte.“

„Na to nesázejte. Abych nám zachránil životy, udělám to a ani nemrknu.“

Byla to přirozeně lež a Sam věděl, že to ví i Cholkov, ale doufal, že do něj zasadil dostatečné semínko pochybnosti, aby získali potřebný náskok. Zvažoval ještě jiné možnosti – svázat je, rozbít jim auto, zavolat policii, ale všechny instinkty mu napovídaly, aby mezi ně a Cholkova položil co největší vzdálenost, a to co nejrychleji. A kdyby byl někým jiným, měl by ještě čtvrté řešení: všechny hned zabít. Jenže takový nebyl a nechtěl mít na svědomí chladnokrevnou vraždu.

Cholkov byl špičkově vycvičený voják, který dokázal zabít člověka více způsoby, než většina šéfkuchařů uměla připravit jídlo. Každá minuta, kterou s Remi a Umbertem s těmi muži stráví, zvyšovala možnost, že se jejich role opět obrátí.

„Nedostanete se z ostrova,“ zavrčel Cholkov, když si lehal na zem.

„Možná, ale rozhodně se o to pokusíme.“

„I když to uděláte, zase si vás najdu.“

„To nám bylo jasné, už když jsme sem jeli.“

Umberto řekl: „Same, můžu mít prosbu? Rád bych s námi vzal i Bianca. Chci mít jistotu, že už nebude dělat potíže.“

„Proč?“

„Nechte to na mě.“

Sam to zvážil a pak přikývl.

„Jdeme!“ poručil Umberto Biancovi. „Ruce vzhůru!“

Bianco pod dozorem Umbertovy pistole zamířil k plotu. Když se dostali přes něj a zastavili u auta, Umberto vytáhl Biancovi zpoza opasku pouta, zacvakl mu je kolem zápěstí, pak ho prošacoval, strčil na zadní sedadlo a usadil se vedle něj. Remi nastartovala, pak otevřela Samovi dveře a sama vklouzla na sedadlo spolujezdce.

Sam nastoupil, zařadil rychlost, otočil vůz a rozjel se kolem plotu k hlavní cestě.

„Jak dlouho myslíš, že budou čekat?“ zeptala se Remi.

Sam pohlédl skrz boční okno. Cholkov s kníráčem již byli na nohou a utíkali přes hřbitov.

„Asi tak pět vteřin,“ řekl a sešlápl plyn.

KAPITOLA 27

Sam uháněl podél plotu k hlavní bráně. Koutkem oka zahlédl Cholkova a kníráče sprintující stejným směrem, kličkovali mezi náhrobky a za nimi vířila mlha.

„Bude to o fous,“ zamumlal Sam.

„Kam chceš jet?“ zeptala se Remi. „Slyšel jsi Umberta… Bianco bude jistě hlídat cesty.“

„Jakou máš dnes mušku?“

„Cože? Ach.“ Zvedla Biancovu pistoli, jako by si teprve teď uvědomila, že ji svírá. „Dobrou, proč –“

„Projedu kolem jejich auta. Uvidíme, jestli zasáhneš gumy. Umberto, jste si jistý, že ho zvládnete?“

Bianco se krčil v rohu na zadním sedadle a na tváři měl opět odporný úšklebek. Umberto se otočil a lugerem praštil Bianca do spánku; muž se zakymácel a bezvládně padl na podlahu auta. „Jsem si jistý!“

Rychle se blížil roh plotu, deset metrů za ním napravo stál terénní vůz. Cholkov předběhl kníráče a k bráně mu scházely jen vteřiny.

„Připrav se!“ zavolal Sam.

Remi stáhla na své straně okénko, vystrčila ven pistoli a podepřela si ruku o dveře. „Jedeš moc rychle!“

„Musím. Prostě udělej, co můžeš. Jestli nezasáhneš pneumatiky, zkus aspoň čelní sklo. Sakra!“

Cholkov proběhl branou a skluzem zastavil u dveří řidiče SUV. Naskočilo vnitřní osvětlení.

Remi vypálila dvě rány. Kulky zajiskřily na zadním blatníku, ale pneumatiku minuly. „Jedeš moc rychle!“ zavolala.

„Čelní sklo! Rozstřílej ho!“

Remi vypálila v rychlém sledu čtyřikrát a z hlavně vyšlehl oranžový plamen. V čelním skle terénní dodávky se objevily tři otvory obklopené pavoučí sítí prasklin.

„Jseš moje holka!“

Cholkov se náhle vynořil před autem, zaklekl a v ruce se mu objevila pistole. Sam strhl volant prudce vlevo. Lancii ustřelil zadek, přední kola se protočila v mokré trávě, než konečně našla oporu. Autem otřásly dva nárazy kovu o kov, jak kapotu zasáhly Cholkovovy střely. Sam znovu přidal, vyrovnal vůz a zamířil přes louku ke kopcům.

„Všichni v pořádku?“ zeptal se Sam.

Umberto prostrčil hlavu mezi přední sedadla a oznámil: „Ano,“ pak zase zmizel. Remi přikývla a řekla: „Promiň, že jsem minula pneumatiky. Ale jeli jsme moc rychle.“

„To nevadí. Zasáhla jsi čelní sklo, i to je zpomalí. Buď ho budou muset vykopnout, anebo jet s hlavami vystrčenými z bočních oken.“

Remi se na sedadle otočila a spatřila, jak Cholkov s kníráčem stojí na kapotě terénní dodávky a kopou do skla. „Možnost A,“ oznámila. Sklo se propadlo dovnitř; Cholkov s kníráčem si klekli, vytáhli ho ven a odhodili stranou. Za několik vteřin se rozsvítily reflektory a vůz se vyřítil vpřed na louku.

„Už jedou. S pohonem na čtyři kola nás –“

„Já vím,“ zamumlal Sam. „Drž se!“

Lancia sklouzla stranou, když přední kola sjela do vyježděných kolejí na hornické cestě. Sam přišlápl brzdu, vyrovnal skluz volantem, ucítil, jak do výmolů sjela i zadní kola, a přidal znovu plyn. Lancia začala vyjíždět na kopec. Cesta byla užší, než předpokládal, nejvýš dva metry. Když dosáhli hřebenu, obklopily je stromy, větve šlehaly boky auta a vzpínaly se k obloze. Zadní sklo olízlo světlo reflektorů, jak pronásledující SUV začalo vyjíždět kopec.

Sam, nyní již ve sjezdu dolů, začal zrychlovat, ale hned musel opět šlápnout na brzdy, když se cesta stočila vpravo a hlouběji mezi stromy. Za nimi se na hřeben vyhoupl předek SUV, chvíli trčel ve vzduchu a pak klesl dolů.

„Nestihne to,“ zadoufala Remi.

Měla pravdu. Terénní vůz, stále se kymácející po dopadu, přejel zatáčku a smykem zastavil mezi stromy. Sam se podíval do zpětného zrcátka právě včas, aby zahlédl, jak vozu rudě zazářila brzdová světla, vzápětí lancia začala sjíždět z dalšího kopce. Sam zachytil prchavý záblesk zvlněných vyježděných kolejí před nimi a vykřikl: „Držte se.“ Kola prudce narazila a tlumiče na protest zasténaly; lancia se zhoupla na výmolu, pak na dalším, naklonila se na bok a vyrovnala. Sam přidal plyn. Do čelního skla udeřily větve, o kapotu a střechu zabubnovaly borové šišky. Za nimi se objevil SUV, jeho světla divoce poskakovala, jak Cholkov zdolával vyježděné výmoly.

Terénní auto, mnohem vhodnější a silnější než lancia, bylo však také o dobrého půl metru širší, což byla nevýhoda, která nyní, jak Sam viděl, začala nést své ovoce. Tam, kde borové větve pouze pošlehaly lancii, divoce bušily do kapoty SUV a do otvoru, kde bývalo čelní sklo. Větve praskaly, zachytávaly se do mříže chladiče a vytrhávaly se z kmenů a zachycovaly se o stěrače. Reflektory pronásledovatelů se začaly vzdalovat.

„Same, pozor!“

Odtrhl zrak od zpětného zrcátka právě včas, aby spatřil balvan přímo před nimi. Strhl volant vpravo a poslal lancii do smyku. Balvan zaplnil výhled z okénka na jeho straně. Šlápl na plyn a lancia se zhoupla vpřed, ale ne dost rychle. Se zaskřípěním narazila zadním blatníkem na balvan a boční okénko se roztříštilo. Náraz lancii pootočil, sjela z cesty mezi borovice. Narazila bokem do jednoho kmene a zastavila se. Motor zabublal a zhasl. Na čelní sklo se snesla sprška jehličí.

„Že by zastávka na odpočinek?“ poznamenala Remi.

„Jste všichni v pořádku?“ zeptal se Sam. „Remi?“

„V pořádku.“

„Je mi skvěle!“ zavolal zezadu Umberto.

„Bianco?“

„Ještě spí.“

Přes Samovo okno zahlédli světla SUV prosvítající mezi stromy. Sam otočil klíčkem zapalování. Nic.

„Máš pořád zařazenou rychlost,“ připomněla Remi.

„K čertu. Díky.“

Posunul páku na neutrál a opět otočil klíčkem. Motor zachraplal a zasténal, ale nenaskočil. Zkusil to znovu.

„No tak, no tak…“

Na cestě byl SUV již v půlce svahu a blížil se k balvanu.

Motor lancie naskočil, zavyl a pak zhasl.

„Už tu budou, Same,“ procedila Remi skrz zaťaté zuby.

Zavřel oči, odříkal v duchu modlitbu a zkusil to znovu. Motor naskočil. Zařadil rychlost, otočil volantem doprava a vyjel zpět na cestu.

„Umberto, zpomalte je nějak!“

„Dobrá!“

Umberto vystrčil luger z okna a dvakrát vypálil, pak ještě dvakrát. Kulky udeřily do chladiče a jedna rozbila světlo na řidičově straně. SUV odskočilo doleva, zamířilo přímo na balvan, pak uhnulo vpravo. Boční zrcátko narazilo na kámen, utrhlo se a ulétlo do tmy.

Světla pronásledovatelů ozářila vnitřek lancie. Sam zamžikal a pootočil zpětné zrcátko z úhlu. Ohlédl se a spatřil ruku s pistolí, jak se vysunula z díry po rozbitém čelním skle.

„Dolů, všichni dolů!“ zaječel. Remi sklouzla na podlahu.

Pistole ze SUV zaburácela, plamen výstřelu ozářil tmavý vnitřek vozu. Umberto vystrčil hlavu nad sedadlo a řekl: „Zdržím je,“ a vyklonil se s lugerem z bočního okna.

„Ne, nedělejte to!“

Dva další výstřely. Umberto vykřikl a rychle se stáhl zpět do vozu. „Zasáhli mě!“

„Kam?“

„Do paže! Nic to není,“ zasténal.

„K čertu s tím,“ zaklel Sam. „Připoutejte se!“

Dupl na dvě vteřiny na brzdu, pak šlápl znovu na plyn. SUV poskočilo, stočilo se a narazilo do nárazníku lancie. Sam si vše dobře načasoval, těsně před nárazem prudce přidal plyn. Vystřelili před SUV: sedm metrů… deset… čtyři délky auta.

„Johó!“

Náhle stromy po obou stranách zmizely.

Remi vystrčila hlavu. „Ale ne!“

Kola lancie nadskočila na dřevěné výztuži svahu a ocitli se ve vzduchu. Za čelním sklem viděli jen prázdný prostor. Pak lancia dopadla na zem, poskočila, její kola rozstříkla pršku štěrku.

„Balvan!“ vykřikla Remi.

„Vidím ho,“ odpověděl Sam a strhl volant vlevo. Lancii ustřelil zadek. Dal kontra vpravo, vyrovnal smyk a rozjel se rovně. Za Remiiným oknem spadal kamenný násep dobrých sto metrů dolů do rokle.

Cholkovova terénní dodávka se řvoucím motorem přelétla přes výztuž a dopadla na cestu.

„Nezvládne to,“ řekla Remi.

„Doufejme.“

SUV se také dostalo do smyku, ale Cholkov jeho vyrovnání přehnal. Zadní kolo na straně spolujezdce sklouzlo po kamenech u balvanu a sjelo přes okraj. Zadní třetina vozu setrvačností odlétla po blátě a zvolna se přetočila nad propast a zůstala stát.

Sam sundal nohu z plynu a lancia se pomalu zastavila. Patnáct metrů za nimi se auto pronásledovatelů kymácelo na hraně cesty a srázu. Kromě tichého rytmického sténání namáhaného kovu vládlo úplné ticho.

Remi se posadila a rozhlédla.

„Opatrně,“ zašeptal Sam.

„Pomůžeme jim?“ zeptala se.

Z temného nitra vozu se vynořila ruka a chytila se uvolněného stěrače. Z kabiny vyšlehl záblesk.

Do nárazníku lancie udeřila kulka.

„Ať táhnou k čertu,“ zavrčel Sam a šlápl na plyn.

„To je od tebe laskavé,“ pronesla Remi. „Mohli jsme je srazit dolů.“

„Něco mi říká, že ještě budeme litovat, proč jsme to neudělali.“

KAPITOLA 28

GRAND HÔTEL BEAUVAU VIEUX PORT, MARSEILLE, FRANCIE

Hned jak Sam dal poslíčkovi spropitné a zavřel za ním dveře, Remi už volala iPhonem. Selma se ozvala po prvním zazvonění. „Jste v pořádku, paní Fargová?“

„V pořádku,“ odpověděla Remi, sedla si na postel, zula si boty a odkopla je. „A teď mi řekněte, co děláme v Marseille.“

Poté, co opustili Cholkova a jeho kníratého partnera houpající se na srázu, odjeli nejvyšší rychlostí, jaké byla lancia schopná, do Nisporto. Umberto, s předloktím ovázaným vlastní košilí, zavolal mobilem bratranci a oznámil jejich příjezd.

Nisporto, městečko s pár set obyvateli, leželo v zátoce ve tvaru písmene V asi patnáct kilometrů od Portoferraio. Když tam přijeli, Umbertova žena Teresa a jeho bratranci – všech pět – je čekali u zadního vchodu. Zatímco Teresa pečovala o Umbertovo zranění, kdy střela minula kosti i tepny, bratranci odvedli Bianka, který již přišel k vědomí, do garáže. Paní domu, Umbertova teta Brunela, doprovodila Sama s Remi do domu rovnou ke kuchyňskému stolu, kde připravila domácí těstoviny s cibulí, kapary, olivami a červenou omáčkou. Za třicet minut se k nim připojil Umberto s ovázanou rukou.

„Vystavili jsme vás nebezpečí,“ řekl Sam.

„Nesmysl. Pomohli jste mi vrátit mou čest. Myslím, že by na mě otec byl hrdý.“

„Taky si myslím,“ přidala se Remi, naklonila se přes stůl a políbila ho na tvář. „Děkujeme.“

Sam se zeptal: „Má nás zajímat, co uděláte s Biankem?“

„Tady a na Korsice je nedotknutelný. Ale na pevnině…,“ pokrčil rameny Umberto. „Zavolal jsem pár lidem. Myslím, že se správnými důkazy, ať už skutečnými, nebo ne, ho carabinieri vřele přivítají. A ten druhý, jeho partner… je zbabělec. Nic se nám nestane, přátelé. A teď dojezme a pak uvidíme, jak vás dostat z ostrova.“

S vědomím Bondarukova vlivu a Cholkovovy důkladnosti vyloučili letiště Marina di Campo jako příliš riskantní a požádali o pomoc Umbertova bratrance Ermeteho, který měl pronajatou rybářskou loď, aby je převezl zpět do Piombina na italském pobřeží. Odtud se vrátili do Florencie, ubytovali se v Palazzo Magnani Feroni a zavolali Selmě, která je požádala, ať jí pošlou mailem ofocené symboly z Laurentovy šifrovací knihy a pak ať hned zamíří do Marseille. Příštího rána zabalili knihu jako spěšnou zásilku, poslali ji do San Diega a pak se vydali na letiště.

„Proč tolik tajností?“ zeptala se Remi Selmy. Sam si sedl na postel a Remi přepojila telefon na hlasitý odposlech.

„Žádné tajnosti,“ odpověděla Selma. „Jen jsem vyřizovala pár detailů, ale věděla jsem, že se tak jako tak dostanete do Marseille. A mimochodem, Pete s Wendy už pracují na těch symbolech. Je to fascinující záležitost, ale stav knihy je dost špatný –“

Sam ji zarazil: „Selmo.“

„Pardon. Vzpomínáte si na Wolfganga Müllera, kapitána UM-77? Našla jsem ho.“

„Jeho? Chcete říct –“

„Ano, stále ještě žije. Dalo to hodně pátrání, ale ukázalo se, že byl na palubě Lothringenu, když loď zajali. Po válce ho deportovali zpět do Německa přes Marseille. Vystoupil tam z lodi, ale na vlak domů už nesedl. Žije tam se svou vnučkou. Dám vám jejich adresu…“

– -–--–

Příštího rána vstali a šli do kavárny Le Capri pár ulic od Rue Bailli de Suffren. Nabízela jim pohled na Vieux Port neboli Starý přístav plný plachetnic všech velikostí a tvarů, plachty jim pleskaly ve větru od moře. Ve vodě se odráželo jasné ranní slunce. Ústí přístavu na severním a jižním výběžku strážily pevnosti Saint Jean a Saint Nicholas. Nad nimi na horských svazích stálo opatství de Saint Victor a kostely Saint Vincent a Saint Catherine. Dále, už přímo v Marseillské zátoce, ležely čtyři ostrovy tvořící souostroví Frioul.

Sam a Remi byli spolu v Marseille již třikrát, naposledy před několika roky při cestě do Camargue. Vždy v květnu se sem sjelo ze západní i východní Evropy na dvacet tisícovek cikánů na své tradiční oslavy gitane.

Dosnídali a mávli na taxík, řidiči dali adresu v Painier, shluku malebných středověkých uliček tvořených těsně nakupenými, pestře natřenými domky, vtěsnanými mezi radnici a Vieille Charité. Wolfgang Müller bydlel na Rue de Cordelles ve dvoupatrovém krémově žlutém domku s bílými okenicemi. Když zaklepali na dveře, otevřela jim světlovlasá žena okolo pětadvaceti.

„Bonjour,“ pozdravil Sam.

„Bonjour.“

„Parlez-vous anglais?“

„Ano, mluvím anglicky.“

Sam představil sebe a Remi. „Hledáme monsieur Müllera. Je doma?“

„Ano, jistě. Mohu se zeptat, oč jde?“

Už spolu o tom mluvili a rozhodli se, že nejlepší bude upřímnost. Remi odpověděla: „Rádi bychom si s ním promluvili o UM-77 a Lothringenu.“

Žena slabě přikývla a přimhouřila oči. Dědeček jí zjevně vyprávěl o této válečné epizodě. „Okamžik, prosím.“ Nechala otevřené dveře, otočila se, prošla chodbou a zmizela za rohem. Uslyšeli, jak se asi minutu s někým tlumeně domlouvá, a pak se znovu objevila. „Pojďte, prosím, dál. Jmenuji se Monique. Tudy, prosím.“

Odvedla je do obývacího pokoje, kde našli Müllera, jak sedí v houpací židli před televizí se staženým zvukem, v níž běžel francouzský kanál se zprávami o počasí. Měl na sobě šedý svetr zapnutý až po bradu a na klíně deku s modro-žlutým vzorkem. Byl úplně holohlavý, tvář měl plnou hlubokých vrásek a pozoroval je párem flegmatických mírných očí.

„Dobré ráno,“ řekl překvapivě silným hlasem. Pokynul jim roztřesenou rukou na květovanou pohovku naproti sobě. „Prosím. Dali byste si kávu?“

„Ne, děkujeme,“ odpověděla Remi.

„Monique mi řekla, že jste našli Ilsu.“

„Ilsu?“ zarazil se Sam.

„Tak jsem si překřtil Sedmdesátsedmičku. Po své ženě; zemřela při bombardování Drážďan pár měsíců po tom, co jsme vypluli z Bremerhavenu. Našli jste ji v jeskyni na Rumovém ostrově?“

Remi přikývla. „Prováděli jsme tam nějaký výzkum a objevili vchod. A našli jsme ji ležet na dně v téměř nedotčeném stavu.“

„Je pořád tam?“

Sam se usmál. „No, vlastně není. Vyskytl se… problém. Použili jsme ji jako záchranný člun, jak byste řekl vy.“

„Tomu nerozumím.“

„Hlavní vchod se zhroutil. Nastoupili jsme do 77 –“

„Do Ilsy.“

„A sjeli jsme v ní podzemní řeku do další jeskyně.“

Müllerovi zazářily oči a usmál se. „To je báječné. Jsem rád, že vám tak dobře posloužila.“

„Zorganizovali jsme její převoz zpět do USA. Jestli chcete, můžeme ji znovu spustit na vodu –“

Müller zavrtěl hlavou. „To je od vás sice laskavé, ale ne. Hezky se mi o ni však starejte.“ Usmál se a zakýval na ně ukazovákem. „Něco mi říká, že jste nejeli celou cestu, jen abyste mi řekli tohle.“

„Našli jsme také UM-34.“

Müller se předklonil. „A Manfred?“

„Kapitán Boehm byl stále na palubě.“ Sam shrnul jejich objev ponorky, vynechal však jakoukoliv zmínku o Bondarukovi a Cholkovovi. „Nyní ji úřady vyzvedávají.“

„Mein Gott… Vždycky jsme se báli počasí. Ty ponorky nebyly určené na otevřené moře.“ Müllerovy oči dostaly na deset vteřin nepřítomný výraz, pak zamrkal a vzpamatoval se. „Manfred byl můj dobrý přítel. Celou dobu mě trápilo, že jsem nevěděl, co se s ním stalo. Děkuji vám.“

„Jsme tu kvůli tomu vínu,“ ozvala se Remi.

„Vínu? Aha, ty lahve… jistě, chtěli jsme oslavit skončení naší mise. Chcete říct, že to přežily?“

Remi přikývla. „Jedna na palubě 34, jedna na Ilse.“

„A co třetí? Našli jste i tu? Manfred měl svou misi těžší, tak jsem mu dal dvě lahve.“

„Poblíž ponorky jsme nalezli střep. Nevíme, jak se dostala ven z ponorky.“

Müller mávl rukou. „Rozmary války.“

„Jen ze zvědavosti,“ řekl Sam, „můžete nám prozradit, jaká byla vaše mise? Co jste měli s Boehmem udělat?“

Müller se zamračil a přemýšlel. Po chvíli prohlásil: „Předpokládám, že teď už na tom nesejde… Vlastně se jednalo o nesmyslný úkol, pocházel od samotného Führera. Manfred měl doplout do Chesapeake Bay a napadnout námořní základnu v Norfolku. A já měl současně zaútočit na muniční sklad v Charlestonu, ale Ilsa měla potíže s lodním šroubem, takže jsme nabrali zpoždění. Než nás stačili opravit, povolali nás zpět do Bremerhavenu. A zbytek už znáte, o Lothringenu a všem ostatním.“

„Zastavili jste se na Rumovém ostrově k úpravám? Jakým?“

„Větší baterie, aby se prodloužil akční rádius ponorek. Další pitomý nápad. Oba jsme s Manfredem věděli, že jde o sebevražednou misi.“

„Tak proč jste se přihlásili jako dobrovolníci?“

Müller pokrčil rameny. „Povinnost. Mladická nerozvážnost. Nebyli jsme příznivci Hitlera ani jeho strany, ale pořád šlo o naši vlast. Chtěli jsme jí sloužit co nejlépe.“

„Doufali jsme, že byste nám mohl říct víc o těch lahvích,“ řekla Remi. „Jak jste k nim přišli.“

„Proč?“

„Jsme sběratelé. A ukázalo se, že jsou velice staré a hodně vzácné.“

Müller se uchechtl. „To jsme nevěděli. No, mohli jsme tušit, že jsou nějak důležité. Dal mi je můj bratr Karl, než jsme vypluli z Bremerhavenu. Řekl mi, že je našli někde tady – byl v armádě a sloužil u okupačních jednotek.“

„A kde je přesně našel?“

„Nechte mě přemýšlet…“ Müller se poškrábal na hlavě. „Už nemám paměť jako kdysi. Na nějakém hradě… ne, nebyl to hrad. Pevnost.“ Zklamaně si povzdychl, ale pak se mu rozzářily oči. „Na jednom z ostrůvků u pobřeží… Vzpomínáte si na Dumasovu knihu – Hrabě Monte Cristo?“

Jak Sam, tak Remi ji četli. Ihned jim došlo, o kterém místě Müller mluví. „Île d’If?“

„Ano! To je ono. Objevil je v pevnosti d’If.“

KAPITOLA 29

PEVNOST D’IF, FRANCIE

Přes slabost, kterou měli Fargovi pro Marseilles, se jim prozatím nikdy nepodařilo včlenit do cestovního plánu souostroví Frioul a pevnost d’If, a tak si naplánovali napravit opomenutí soukromým nočním výletem. Pochybovali, že by jim personál pevnosti dovolil prozkoumat každý kout a škvíru na ostrově. I když ani jeden z nich nevěděl, co vlastně mají hledat, anebo jestli to poznají, pokud to objeví, zdála se jim tato výprava dalším logickým krokem jejich pouti.

Od Müllerova domu si vzali taxík na Malmousque, pobřežní čtvrť s výhledem na Frioul, a našli si tichou kavárničku. Usadili se pod slunečník na zahrádce a poručili si dvě dvojitá pressa.

Jeden a půl kilometru od břehu viděli pevnost d’If, ošlehanou okrovou skálu se strmými útesy, kolmými hradbami a kamennými pilíři.

Ostrov sám měl necelé tři čtvereční kilometry a pevnost tvořila jen malý čtverec o straně asi třicet metrů a skládala se z třípatrové hlavní budovy ve třech rozích zakončené věžičkami se střílnami pro kanony.

Pevnost d’If začala fungovat na příkaz krále Františka I. roku 1520 jako opevnění chránící město před útoky z moře, tento úkol však neměl dlouhého trvání a změnili ji na věznici pro francouzské politické a náboženské odpůrce. Podobně jako sanfranciský Alcatraz i pevnost d’If měla díky poloze a smrtícím proudům od pobřeží pověst místa, odkud se nedá utéct; narušil ji alespoň fiktivně Hrabě Monte Cristo Alexandra Dumase; v této knize hlavní hrdina Edmond Dantès po čtrnácti letech věznění z d’If uprchl.

Sam přečetl z brožury, kterou si obstaral v turistickém centru Vieux Port: „‚Černější než moře, černější než noc, tyčí se jako přízrak žulového obra a jeho vystupující útesy vypadají jako ruce natažené po své kořisti.‘ Tak to popsal Dantès.“

„Odtud to nevypadá zas tak hrozně.“

„Zkus trčet tucet let ve vězení.“

„Máš pravdu. Co dál?“

„Věznice fungovala podle kastovního systému. Bohatí vězni si mohli zaplatit soukromé cely v horních patrech s okny a krby. A na chudé zbyly podzemní kobky a oubliettes – to jsou –“

„Aha, hladomorny – poslední odpočinek. Vlastně jen díry v zemi s padacími dveřmi.“ Remi přece jen znala francouzštinu lépe než Sam. „Strčí tě tam a zapomenou na tebe – nechají tě shnít.“

Zazvonil telefon a Sam ho vzal. Byla to Selma: „Pane Fargo, něco pro vás mám.“

„Tak povídejte,“ vyzval ji Sam. Přepojil mobil na hlasitý odposlech, aby slyšela i Remi.

„Rozluštili jsme první dva řádky symbolů na lahvi, ale to je zatím všechno,“ spustila Selma. „Ostatní si vyžádají ještě trochu času. Myslím, že nám chybí nějaký klíč. Tak jako tak, ty řádky znějí jako hádanka:

„Pošetilost Kapetovců Sébastien zjevil; město pod kanonem

Ze třetí říše zapomenutých pochází znamení, že věčný šeol padne.“

„Ještě pracujeme na rozluštění –“

„Nemusíte,“ prohlásil Sam. „Řešení je pevnost d’If.“

„Cože?“

Sam jí pověděl o setkání s Wolfgangem Müllerem. „A právě v té pevnosti objevil jeho bratr lahve. Takže odpověď jsem znal předem, stačilo jen zpětně rozluštit zadání. ‚Kapetovci‘ jsou dynastie, ze které pocházel František I., ten dal pevnost postavit. ‚Sébastien‘ je křestní jméno Vaubana, stavitele, který úřadům odhalil, že pevnost je naprosto k ničemu. Z nějakého důvodu ji architekti vystavěli s nejtěžším opevněním a dělostřeleckými posty obrácenými ne na otevřené moře, ale na město – ‚město pod kanonem‘.“

„Působivé, pane Fargo.“

„Píše se to v průvodci. Ale u té druhé řádky nevím.“

„Já asi ano,“ ozvala se Remi. „V hebrejštině znamená ‚šeol‘ příbytek mrtvých čili podsvětí. Jeho opak – věčný šeol – je život věčný. Vzpomínáte na tu cikádu na lahvi…?“

Sam přikývl. „Z Napoleonova erbu: zmrtvýchvstání a nesmrtelnost. A ta předchozí část… ‚třetí říše zapomenutých‘?“

„To je francouzský opis vězení: vězni v hladomorně. Zapomenutí. Jestli nejsme totálně vedle, někde v podzemí pevnosti na nás čeká cikáda, pokud ji najdeme. Ale proč takové hádanky?“ zarazila se Remi. „Proč nenapsal jasně ‚jděte tam a tam a najděte tohle‘?“

„Právě to je na celé věci nejzajímavější,“ odpověděla Selma. „Z toho, co jsem dosud dokázala rozluštit, je Laurentova kniha zčásti deník a zčásti šifrovací klíč. A je celkem jasné, že samotné lahve nejsou konečnou odměnou. Říká jim jen ‚šipky na mapě‘.“

„Šipky k čemu?“ zeptala se Remi. „A kdo má po nich jít?“

„To nepíše. Až dokončím překlad, budeme vědět víc.“

Sam řekl: „Dobrá, je jasné, že to Laurent dělal na Napoleonův rozkaz, a jestli si dali tak záležet na tom, aby lahve ukryli, tak poklad, ke kterému vede mapa, musí být něco výjimečného.“

„A to možná vysvětluje, proč Bondaruk neváhá vraždit,“ dodala Remi.

Ještě pár minut si povídali a pak hovor ukončili.

„A jé,“ procedila Remi koutkem úst a ukázala očima. „Podívej, kdo je tady.“

Sam se otočil. Přes halu k nim kráčel Cholkov s rukama v kapsách saka. Sam s Remi se napjali, připraveni na všechno.

„Jen klid, myslíte, že jsem takový hlupák, abych vás tu za bílého dne odstřelil?“ zeptal se Cholkov a zastavil se před nimi. Vytáhl ruce z kapes a ukázal jim je. „Nejsem ozbrojený.“

„Vidím, že jste vyvázli z menší autonehody,“ rýpla si Remi.

Cholkov si přitáhl židli a posadil se.

Sam suše dodal: „Prosím, přisedněte si.“

„Mohli jste nás z toho srázu snadno shodit,“ řekl Cholkov. „Proč jste to neudělali?“

„Věřte mi, že nás to napadlo. Kdyby nebylo vašeho tak ochotně střílejícího kamaráda, kdo ví?“

„Omlouvám se za něj. Jednal ukvapeně.“

„Nejspíš nám asi neprozradíte, jak jste nás tu našel?“ zeptala se Remi.

Cholkov se usmál, ale oči měl stále chladné. „A vy mi asi nejspíš neřeknete, proč jste přijeli právě sem.“

„To máte naprostou pravdu,“ odsekla Remi.

„Ať už chcete prodat nebo koupit cokoliv, nemáme zájem,“ prohlásil Sam. „Váš kolega unesl, mučil a chyběly jen vteřiny, aby i zabil našeho přítele, a vy jste se nás pokusil zlikvidovat hned dvakrát. Řekněte nám, co tu chcete.“

„Můj zaměstnavatel vám navrhuje spojit se. Jako partneři.“

Remi se tiše zasmála. „Dovolte mi hádat: Pomůžeme vám najít to, co hledáte, a vy nás pak dřív nebo později zabijete.“

„Vůbec ne. Spojíme svoje síly a výtěžek si rozdělíme, osmdesát ku dvaceti.“

Sam namítl: „Vždyť ani nevíme, co vlastně hledáme.“

„Něco, co má ohromnou hodnotu – jak historickou, tak v penězích.“

„A která z nich zajímá Bondaruka víc?“ zeptala se Remi.

„To je jeho věc.“

Sam s Remi si nedělali žádné iluze. Její předpověď toho, co měli Bondaruk s Cholkovem v úmyslu s nimi udělat, byla naprosto přesná. Ať už byly Bondarukovy pohnutky a věc, po které pátrali, jakékoli, nesměli v žádném případě dovolit, aby padla Ukrajinci do rukou.

Cholkov dodal: „Řekněme, že ty předměty představují rodové dědictví. Prostě se jen snaží dokončit něco, co začalo už před hodně dávnou dobou. Pokud nám s tím pomůžete, budeme vám patřičně vděční.“

„Ani náhodou,“ řekl důrazně Sam.

A Remi dodala: „A předejte mu od nás vzkaz: Trhněte si!“

„Raději si to ještě rozmyslete,“ namítl Cholkov. „Rozhlédněte se.“

Sam a Remi ho poslechli. Na opačném konci haly postávali tři Cholkovovi muži – samé známé tváře z jeskyně na Rumovém ostrově.

„Je tu celý gang,“ poznamenal Sam.

„Ne, není. Mám jich víc. Ať půjdete kamkoliv, budeme tam. Tak nebo tak, stejně dostaneme, co chceme. Vy se jen musíte rozhodnout, jestli to chcete přežít.“

„Zkusíme to,“ ujistila ho Remi.

Cholkov pokrčil rameny. „Vaše volba. Předpokládám, že nejste tak pitomí, abyste u sebe měli tu šifrovací knihu, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Sam. „A nejsme ani tak pitomí, abysme ji nechali v hotelu, ale klidně se porozhlédněte.“

„To jsme udělali. Nejspíš ji už má v rukou paní Wondrashová.“

„Buď, anebo je uložená v bezpečnostní schránce,“ řekla Remi.

„Ne, to si nemyslím. Podle mě se ji vaši lidé právě snaží rozluštit. Možná bychom je měli navštívit. Slyšel jsem, že je touhle dobou v San Diegu moc hezky.“

„Tak mnoho štěstí,“ popřál mu Sam nezúčastněně a snažil se zachovat nevzrušenou tvář.

„Spoléháte na svůj bezpečnostní systém?“ mávl přezíravě rukou Cholkov. „Ten nám nedá moc práce.“

„Zřejmě jste zapomněl, kdo jsem,“ připomenul mu Sam.

Cholkov se zarazil. „No ano, inženýr. A specialista na zabezpečovací systémy, že?“

Remi dodala: „A i kdybyste se přes něj dostali, kdo ví, co najdete uvnitř? Jak jste sám řekl: Nejsme idioti.“

Cholkov se zamračil a do očí se mu vloudil záblesk nejistoty, ale hned zase zmizel. „Uvidíme. Máte poslední šanci, pane a paní Fargovi. Pak hozenou rukavici zvednu.“

„Naši odpověď už znáte,“ odpověděl Sam.

KAPITOLA 30

PEVNOST D’IF

Když vyšli z hotelu, začalo mrholit a nyní, jak se blížila půlnoc, mrholení přešlo v setrvalý déšť, ševelící v korunách stromů a čeřící kaluže. Ulice se v tlumeném žlutém svitu pouličního osvětlení leskly. Tu a tam po chodnících přeběhl noční opozdilec s deštníkem nebo novinami nad hlavou a připojil se k hloučkům čekajícím na krytých autobusových zastávkách.

Sam s Remi stáli ve stínu v uličce naproti hotelu a pozorovali vstupní dveře.

Kousek dál parkoval u chodníku šedý Citroën Xsara, v temné kabině se sotva znatelně černaly obrysy dvou postav. Ještě za světla Remi z okna jejich hotelového pokoje zahlédla řidičův obličej; muž byl s Cholkovem v kavárně v Malmousque. Nevěděli, jestli je hlídají ještě další lidé, ale usoudili, že je lepší předpokládat, že ano.

Poté, co se rozešli odpoledne v kavárně s Cholkovem, prochodili Malmousque, pár hodin nakupovali a byli co nejvíc na očích. Cholkova ani nikoho z jeho mužů nezahlédli, dokud se nevydali zpět do hotelu, tehdy se za jejich taxík zavěsili dva muži na motorkách.

Přes svou nonšalantní reakci na Cholkovovy hrozby je Sam s Remi brali vážně. V obavách, že jim napíchli hotelový pokoj, si našli tichý koutek v jinak téměř prázdném hotelovém baru a zavolali mobilem Rubemu Haywoodovi; nebyl už na velitelství CIA v Langley, ale zastihli ho doma.

Sam přepojil mobil na hlasitý odposlech a rychle mu vysvětlil situaci i jejich obavy.

Rube řekl: „Znám jednoho chlapíka v Long Beach – pracoval pro diplomatickou bezpečnostní službu. Teď má vlastní firmu. Chcete, abych vám do domu poslal pár jeho lidí?“

„Byli bychom ti moc vděční.“

„Dejte mi deset minut.“ Ozval se znovu za pět. „Vyřízeno. Budou tam do dvou hodin. Řekněte Selmě, že mají průkazy – Kozal Security Group. Budou se ptát po panu Frenchovi.“

„Chápu.“

„Nemyslíš, že je nejvyšší čas celou věc odpískat?“ zeptal se Rube. „Sami jste viděli, jak daleko jsou ti lidi ochotní zajít. Za to riziko vám nic nestojí.“

„Vždyť ani nevíme, co to vlastně je,“ namítla Remi.

„Přesně o tom mluvím. Mám o vás strach.“

„Ceníme si toho, Rube, ale musíme to dotáhnout do konce.“

Haywood si povzdychl. „Tak mě alespoň nechte, abych vám pomohl.“

„A jak by sis to představoval?“ zeptal se Sam.

„Podíval jsem se ještě jednou na Cholkova. Před pár lety byl v Čečensku; myslíme si, že hrál na černém trhu úlohu prostředníka pro dodavatele AK-47. Nedá moc práce zařadit ho na seznam hledaných teroristů. Pár telefonátů a můžu ho dát na radar DCPJ,“ vysvětlil a dodal, že jde o Direction Centrale Police Judiciaire neboli Ústřední ředitelství kriminální policie, francouzskou obdobu FBI. „Sice ho nemají za co přímo zatknout, ale mohou ho i s jeho lidmi na nějakou dobu zadržet.“

„Udělej to. Pomůže nám každý kousek volného prostoru k nadechnutí.“

„Otázkou je, jestli ho dokážou najít. Při jeho minulosti to pro ně nebude nic snadného.“

Tři hodiny nato jim Rube opět zavolal: DCPJ vydalo oběžník na zadržení Cholkova, ale několik příštích hodin se nedozví nic nového, pokud vůbec někdy. Francouzi, jak jim Rube prozradil, se totiž hrozně neradi dělí o informace.

„Předpokládám, že asi neznáš nějakou francouzskou spojku, co by nám dokázala sehnat něco na obranu?“

„Same, Frantíci jsou posedlí svými zákony o zbraních; nepřál bych ti, aby tě chytili s neregistrovanou bouchačkou. Ale znám chlápka jménem Maurice…“

Nadiktoval Samovi telefonní číslo a pak zavěsil.

– -–--–

Remi si zvedla límec u bundy a přitiskla se pod deštníkem k Samovi. „Nikoho jiného už nevidím.“

„Já taky ne. Vyrazíme?“

Naposledy se rozhlédli, pak vyšli z uličky a vydali se po chodníku pryč.

Využili základní protisledovací taktiky, které se Sam naučil v Camp Perry, proplétali se asi hodinu uličkami severně od přístavu, vraceli se v protisměru, náhle vcházeli do kaváren a vycházeli z nich zadními dveřmi a pátrali po sebemenších známkách toho, že je někdo sleduje. Nakonec spokojení, že jsou sami, mávli na taxík a poručili řidiči, ať je zaveze do Rue Loge na Vieux Port.

Jak jim slíbil zástupce pronajímatelské firmy, na konci mola v severozápadním koutě přístavu našli pětimetrovou loď Mistral, která na ně čekala. I když se jednalo v podstatě o velrybářský motorový člun s prosklenou kormidelní kajutou ne větší než telefonní budka, byl stabilní a vybavený spolehlivým a tichým motorem Lombardi. Doufali, že dobře poslouží jejich záměrům.

Sam klíčem, který jim poslal zástupce firmy po messengerovi, odemkl zámek na uvazovacím lanu a odpoutal loď, zatímco Remi nastartovala motor. Naskočil na palubu a ona otočila loď k ústí přístavu.

– -–--–

Deset minut nato už minuli vlnolam. Světla Marseille za zádí, mlhavá v dešti, se odrážela na zvlněné hladině. Čelní stěrač tiše klapal, jak čistil sklo kormidelní budky od padajících kapek.

Sam stojící vedle Remi u kormidla řekl: „Přemýšlel jsem o tom, co povídal Cholkov.“ Uviděl její výraz a rychle dodal: „Ne o jeho nabídce – o tom, proč se o tu záhadnou věc Bondaruk zajímá. Řekl, že jde o dědictví. Víme, že to myslí smrtelně vážně, proto je odpověď možná ukrytá v historii jeho rodiny.“

„Dobrý nápad,“ přikývla Remi a těsně minula po levoboku bóji. „Nasadíme na to Selmu. Ale nemáš, doufám, nějaké postranní úmysly?“

„Jedině pokud bys sama chtěla.“

Remi se ve tmě usmála, tvář matně ozářenou jen zelenou svítilnou na rámu kormidla. „Už jsme byli v horších situacích.“

„Například…?“

„No, pro začátek třeba tehdy v Senegalu, když jsi urazil místního šamana –“

„Zapomeň, že jsem se ptal.“

– -–--–

Po třiceti minutách se půl kilometru před přídí objevil Île d’If, bílá skála vystupující z tmavého moře. Pevnost se pro návštěvníky zavírala v půl šesté a kromě navigačního majáku, který k noční obloze vysílal červeně blikající paprsek, tonul ostrov v naprosté temnotě.

„V noci nevypadá moc pohostinně, co říkáš?“ zeptala se Remi.

„Ani náhodou.“

Při přípravě na návštěvu po zavírací hodině použili Google Earth, aby na ostrově našli krytá kotviště, která by je skryla nejen před Cholkovem, kdyby je se svými muži přece jen sledoval, ale také před marseillskými pobřežními hlídkami. Objevili slibné místo na pobřeží odvráceném od pevniny.

Nyní tam Remi naváděla loď. Půl hodiny strávili obeplouváním ostrova, pátráním po jiných lodích nebo známkách života. Když nic neuviděli, připluli blíž a pokračovali podél severního břehu. Vpředu se nad hradbami vynořila nejzápadnější věž pevnosti, nejmohutnější ze tří. Remi zahnula do zátoky pod ní, ubrala plyn a nechala mistral doplout setrvačností k základně zdi. V kontrastu k deštěm zčeřené hladině byla tu voda hladká a klidná. Sam vyhodil kotvu, vylezl na břeh a lodním hákem přitáhl mistral blíž ke skalám. Remi přeskočila k němu s uvazovacím lanem v ruce. Upoutal ho kolem kamene velikosti basketbalového míče.

Pak se vydali ruku v ruce podél zdi, skákali z jednoho deštěm kluzkého balvanu na druhý, dokud se nedostali k jednomu zvlášť vysokému, který si vytipovali ze satelitních snímků. Sam na něj vylezl, stoupl si pod střílnu v baště, pak vyskočil a chytil se vnitřní hrany římsy. Přitáhl se a vylezl na zeď, pak pomohl nahoru i Remi a spustil ji na druhé straně dolů. Potom seskočil za ní.

„Díky bohu za špatnou architekturu,“ řekl.

Kdyby nebylo opevnění směřujících obráceně, potřebovali by k tomu, co právě dokázali, vysouvací žebřík.

„Nikoho nevidím,“ ohlásila Remi. „A ty?“

Sam zavrtěl hlavou. Při svém pátrání nenašli žádnou zmínku o provozu na ostrově po zavíracích hodinách, ale pro jistotu budou postupovat, jako by tu nějaký byl.

S Remi v čele se plížili vpřed podél oblé zdi věže, až narazili na rovnou západní hradbu a sledovali ji až nakonec. Kameny vedle nich, nahřívané celý den sluncem a pak nasáklé deštěm, páchly jako křída. Remi nahlédla za roh.

„Vzduch je čistý,“ zašeptala.

Samovi se v kapse rozvibroval mobil. Vytáhl ho a přijal šeptem hovor. Byl to Rube. „Špatné zprávy, Same. DCPJ nemůže najít Cholkova ani jeho kumpány. Vědí, že přijel do země na svůj pas, ale žádný hotel ani firma pronajímající auta o něm nemá záznam.“

„Používá už falešný pas,“ odhadl Sam.

„Nejspíš ano. Takže to shrňme, nejspíš tam někde u vás je. Buďte opatrní.“

„Díky, Rube. Zůstaneme ve styku.“

Sam ukončil hovor a oznámil Remi novinky. „Nejsme na tom hůř než předtím. Že ne?“

„Rozhodně ne.“

Pokračovali podél jižní zdi a kolem další věže k bočnímu vchodu do pevnosti, klenuté chodbě vedoucí na nádvoří.

„Stůj,“ zašeptal Sam. „Velice opatrně se sehni.“ Společně si klekli.

„Co je?“ zašeptala Remi.

„Přímo před námi.“

Sto metrů od nich na opačném konci nádvoří stály dvě přístavby s červenými střechami. Levá vypadala jako tlusté písmeno J, přiléhající ke zdi na severním okraji ostrova. Pod okapem zahlédli čtyři okna, černé obdélníky v šeru. Čekali bez hnutí minutu, dvě. Po třech minutách zašeptala Remi: „Viděl jsi něco?“

„Myslel jsem si to. Ale nejspíš jsem se mýlil. Jdeme.“

„Stůj,“ vydechla. „Nemýlil ses. Támhle v rohu.“

Sam se podíval naznačeným směrem. Chvíli trvalo, než si jeho oči zvykly, ale pak nebylo pochyb. V temnotě se tam rýsoval téměř neviditelný, o něco světlejší ovál lidské tváře.

KAPITOLA 31

Pozorovali tvář plnou minutu; muž stál jako socha, jen tu a tam pootočil hlavu, aby se podíval dozadu a do stran, ale jinak se ani nepohnul.

„Hlídač?“ tipla si Remi.

„Možná. Ale zůstal by nějaký líný hlídač venku na dešti a takhle disciplinovaně tu držel stráž? Ten by přecházel, kouřil nebo se aspoň ošíval.“ Sam co nejpomaleji sáhl pod pláštěnku a vytáhl dalekohled Nikon. Namířil ho na přístavbu a zaostřil na mužovu tvář. „Nevypadá jako jeden z Cholkovových mužů, které jsme už viděli.“

„Jestli to jsou oni, jak se sem dostali? Nezahlédli jsme žádnou loď.“

„Jsou to trénovaní komandos, Remi. Skrývání se je jejich denní chleba.“

Sam prozkoumal okolí, dal si načas, díval se do stínů a temných obrysů dveří, ale nikoho jiného už neviděl. „Mám velké přání k Vánocům,“ poznamenal. „Dalekohled s nočním viděním.“

„Máš ho mít.“

„Nikoho dalšího už nevidím. Počkej…“

Muž pod okapem se náhle pohnul, otočil se, aby se podíval přes rameno. Na rukávu bundy měl záplatu a u pasu baterku a kroužek s klíči.

„Naštěstí můžu prohlásit, že jsem se mýlil,“ zamumlal Sam. „Je to hlídač. Ale i tak bude lepší, když se nenecháme chytit, jak uprostřed noci čmucháme ve francouzské národní památce.“

„Máš pravdu.“

„Až řeknu, jdi pomalu k tunelu a v půlce cesty se zastav. Nechoď na nádvoří. A buď připravená strnout bez hnutí.“

„Rozumím.“

Sam pozoroval hlídače dalekohledem, dokud se opět nepodíval stranou. „Běž.“

Remi se přikrčila a pospíšila do kouta, pak podél zdi a do klenutého průchodu. Sam dál pozoroval muže. Trvalo to další dvě minuty, než se hlídač konečně pohnul a Sam se mohl připojit k Remi.

„Hrozně mi buší srdce,“ přiznala se.

„To je adrenalin.“

Chvíli jen popadali dech, pak se začali plížit tunelem dolů k nádvoří a jen na okamžik se zastavili na pět centimetrů vysokém schodu.

Vlevo od dveří byla krátká zeď a dřevěná lavice. Napravo se podél vnitřní zdi zdvihalo kamenné schodiště lemované železným tepaným zábradlím a pak zatáčelo doleva a stoupalo k věži, kde přecházelo v chodník obepínající nádvoří. Sam a Remi ho prozkoumali, zastavovali se u každých obdélníkových dveří nebo okna a pátrali po pohybu. Ale nic neviděli.

Pokračovali dál, věnovali nádvoří a chodníku ještě poslední pohled a zrovna se chystali odejít, když Sam uviděl vzadu ve stínu pod schody další klenutý průchod.

Nikde se nic nepohnulo. A kromě šumění deště vládlo všude ticho.

Sam se naklonil s očima upřenýma na nádvoří a zašeptal Remi do ucha: „Až řeknu běž, dej se rovnou nahoru po schodech a do věže. Půjdu hned –“

Za nimi se v tunelu objevil kužel světla.

„Remi, běž!“

Remi vyrazila jako sprinter z bloků a pustila se do schodů, brala je po dvou. Sam padl na břicho a znehybněl. Světlo přeběhlo tunelem sem a tam a pak zmizelo a rozhostila se opět tma. Sam se překulil přes schod na nádvoří, vyskočil a doběhl k Remi ve věži.

„Viděl nás?“

„To se hned dozvíme.“

Čekali minutu, pak dvě připraveni, že uvidí hlídače, jak prochází tunelem, ale neobjevil se.

Sam se rozhlédl po setmělém vnitřku věže. „Jsme na správném místě?“

Mapa v průvodci ukazovala několik vchodů do patra s hladomornami a jeden z nich byl přímo v této věži. „Ano, myslím, že tudy dolů,“ prohlásila Remi a kývla k točitému schodišti, dalšímu, které vedlo na bašty.

Začali sestupovat dolů, Remi v čele. Na příštím odpočívadle našli dřevěné padací dveře připevněné ke kamenné obrubě, s petlicí a visacím zámkem. Z ledvinky zavěšené u pasu Sam vyndal malé páčidlo. Z převážně kamenné konstrukce pevnosti a z Müllerových slov, že jeho bratr našel lahve „zastrčené do pukliny“, usoudil, že by se jim nějaké nářadí mohlo hodit.

Zatímco visací zámek vypadal nový, petlice rozhodně ne, léta na ni působil slaný vzduch a byla celá zčernalá a oprýskaná. Remi na ni namířila miniaturní LED svítilnu, ale Sam ji zarazil dřív, než ji rozžala. „Tu si schovej, až na nás nebude vidět.“

Třicet vteřin opatrně pracovali, než petlici uvolnili ze dřeva. Sam pak zvedl poklop a odhalil dřevěný žebřík ztrácející se v temné díře.

„Raději ho vyzkouším já,“ navrhla Remi.

Sedla si, strčila nohy do otvoru a začala slézat dolů. Za deset vteřin zašeptala: „V pořádku. Jsou to asi čtyři metry. Snadný sestup. Žebřík je přivázaný řetězem ke stěně, ale všechno je to staré stejně jako ta zástrčka.“

Sam vlezl za ní, na druhé příčce se sehnul a zavřel za sebou poklop, nechal mezeru tak akorát pro prsty, aby pak mohl padací dveře znovu snadno zvednout; při troše štěstí si toho procházející hlídač nevšimne.

V naprosté temnotě a jen po hmatu Sam začal slézat dolů. Žebřík skřípal a ohýbal se, řetězy se viklaly v kamenných úchytech. Strnul. Na deset vteřin zadržel dech a pak pokračoval.

Náhle se příčka pod jeho nižší nohou s pronikavým zapraštěním zlomila. Začal padat dolů. Pevně sevřel rukama postranice žebříku, aby se zastavil, ale náhlý nápor jeho váhy byl na žebřík už příliš a odtrhl se od stěny. Řetězy se skřípěním povolily a Sam ucítil, jak znovu padá. Těsně před nárazem se stačil skrčit a dopadl na kamennou podlahu zadkem.

„Same!“ zašeptala Remi, vrhla se vpřed a poklekla k němu.

Sam zasténal, zamrkal a pak se překulil na všechny čtyři.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Myslím, že ano. Jen jsem si pošramotil hrdost.“

„A nejspíš i kostrč.“

Pomohla mu na nohy.

Před nimi ležel polámaný žebřík. Postranice byly odtržené jedna od druhé a příčky z nich čněly v roztodivných úhlech.

„No dobře,“ prohlásila Remi, „alespoň víme, kudy se odtud už nedostaneme.“

„Všechno zlé je k něčemu dobré,“ přidal se Sam.

Remi rozsvítila baterku a rozhlédli se kolem. Za nimi se tyčila kamenná zeď, vpředu se chodba sotva vyšší než Sam táhla kamsi do tmy. Na rozdíl od vnějších zdí pevnosti byly tady kameny tmavě šedé a hrubě přitesané se stopami po dlátech, starými víc než čtyři staletí. Nacházeli se v horním patře podzemních kobek, pod nimi se rozprostíralo ještě jedno a pod ním hladomorny – „říše zapomenutých“.

Remi baterku opět zhasnula. Ruku v ruce se vydali chodbou.

Po dvaceti krocích Sam rozsvítil svou baterku, rozhlédl se a také ji vypnul. Na konec chodby nedohlédli. Kráčeli dál. Po dalších dvaceti krocích ucítil, jak mu Remi stiskla ruku.

„Zaslechla jsem ozvěnu,“ zašeptala. „Nalevo.“

Sam opět rozsvítil baterku a objevil se tunel s tuctem kobek, šest po každé straně. Z bezpečnostních důvodů byly odstraněny ocelové mříže, které je uzavíraly. Vešli do nejbližší cely a rozhlédli se.

Zatímco tunely byly prostě jen ponuré, v malých, uhlově černých celách padl na Sama a Remi děs jako z noční můry. Průvodci po pevnosti pravidelně rozdělili výpravy návštěvníků na malé skupinky po třech až čtyřech do jednotlivých kobek a pak zhasli a všichni mlčky zůstali ve tmě třicet vteřin. I když se Sam s Remi do podobné situace dostali už několikrát předtím – naposledy na Rumovém ostrově –, cely v pevnosti d’If vyvolávaly jedinečný pocit děsu, jako by je sdíleli se stále ještě uvězněnými duchy.

„Tak to by stačilo,“ prohlásil Sam a vrátil se zpět do hlavní chodby.

Další tunel objevili v chodbě o kousek dál po pravé straně. Byl o trochu delší a obsahoval dvacet cel. Nyní již trochu rychleji zopakovali celý postup a prošli i další tunely s kobkami, až nakonec dorazili na konec chodby, kde našli dřevěné dveře. Byly zavřené, ale neměly ani závoru, ani zámek. Cedulka vedle nich oznamovala ve francouzštině: ZÁKAZ VSTUPU, JEN PRO PERSONÁL.

„Proč nemají zámek?“ podivila se nahlas Remi.

„Nejspíš ho odstranili, aby se neposlušní turisté nemohli omylem zamknout někde, kde nemají co dělat.“

Prostrčil prst otvorem po závoře a jemně zatáhl. Dveře se o pár centimetrů pootevřely. Panty zaskřípaly. Na okamžik přestal, ale pak se nadechl a otevřel je tak, aby prošli.

Remi se protáhla škvírou dovnitř, následoval ji a zase za nimi zavřel. Chvíli stáli bez hnutí a naslouchali, pak Remi sevřela oběma rukama baterku a rozsvítila ji. Stáli na úzkém odpočívadle metr dvacet na metr dvacet. Vpravo od dveří se táhla římsa, na opačné straně začínalo další točité schodiště, tentokrát vedoucí jen dolů. Společně se podívali dolů pod římsu.

Světlo baterky dosáhlo jen na prvních deset schodů.

KAPITOLA 32

V modrobílém světle LED baterek sestoupili na další odpočívadlo. Stejně jako nahoře tu našli dřevěné dveře vsazené do kamenné zdi a vedle nich cedulku s nápisem Nevstupovat. Očekávali další zaskřípění prastarých pantů. Ale k Samově překvapení se dveře otevřely bezhlučně. Prošli dovnitř.

Dalším tunelem, necelý metr dvacet širokým a metr a půl vysokým, museli jít sehnutí. V jedenapůlmetrových rozestupech se po obou stranách rýsovaly obdélníkové vchody do cel, ale na rozdíl od těch na vyšším podlaží zde zůstaly, jak Sam s Remi usoudili, původní dveře ze svislých mříží, všechny otevřené a zajištěné provazem ke kovovému oku zapuštěnému do kamene. Sam prozkoumal ve světle baterky nejbližší z nich a zjistil, že mají zámek i závoru.

„A zrovna, když jsme si mysleli, že to už nemůže být depresivnější,“ zašeptala Remi.

Dali se do prohlídky stěn a pokračovali chodbou dál. Asi po patnácti až dvaceti metrech nalevo objevili třímetrový postranní tunel. Na jeho konci se do výše pasu černal obdélníkový otvor. Klekli si a nahlédli do něj. Asi metr uvnitř se v podlaze nacházel průlez; Sam do něj posvítil. „Další žebřík,“ zašeptal. „Vede asi dva metry dolů. Myslím, že jsme na správném místě.“

„Půjdu první,“ řekla Remi, sklouzla nohama do průlezu a začala sestupovat. „V pořádku,“ zavolala. „Žebřík vypadá pevně.“

Sam slezl dolů a skrčil se vedle ní. Tento tunel byl ještě užší; jen metr široký a metr dvacet na výšku. Uprostřed na podlaze byly jedny padací dveře za druhými, každé v černém ocelovém rámu s mříží, který jako by pohlcoval světlo baterek.

„Všemohoucí bože,“ zašeptal Sam.

„Kolik myslíš, že jich je?“ zeptala se Remi.

„Jestli je tenhle tunel dlouhý tak jako ty nahoře… čtyřicet až padesát.“

Remi se odmlčela na dobrých deset vteřin. „Zajímalo by mě, jak dlouho trvalo, než se tam dole člověk zbláznil.“

„Záleželo, co byl zač, ale tak za den dva nastane zmatení mysli. Ztratíš pojem o čase, nemáš se podle čeho orientovat, chybí ti vnější podněty… Mluvme raději o něčem jiném. Jak zněl poslední řádek té hádanky…?“

„Ze třetí říše zapomenutých…“

Opatrně našlapovali a došli podél zdi ke třetím padacím dveřím. Ve světle Remiiny baterky Sam prozkoumal mříž. Panty a závora chyběly a mříže byly prorezavělé. Dotkl se jedné; oddrolily se z ní kousky a spadly dolů do hladomorny. Popadl rošt oběma rukama, nadzvedl ho a odložil stranou.

Hladomorna se nacházela na dně úzkého dvoumetrového tunelu, samotná cela byla metr dvacet široká a metr hluboká – ne dost široká, aby si v ní vězeň rovně lehl, a ne dost vysoká, aby se dokázal zpříma postavit. „Půjdu raději já,“ řekla Remi. „Jsem menší a nedokázala bych tě vytáhnout zpátky nahoru.“

Sam se zamračil, ale přikývl. „Tak dobře.“ Z brašny u opasku opět vytáhl malé páčidlo. Sundala si plášť a odložila ho stranou, pak si zastrčila páčidlo za pásek a nechala Sama, ať ji spustí do tunelu, posledních pár decimetrů seskočila. Skrčená na všech čtyřech rozsvítila baterku, strčila si ji mezi zuby a začala zkoumat kamenné stěny a podlahu. Po dvou minutách přelézání sem a tam náhle zamumlala: „Tak tady jsi…“

„Prskavec?“

„Jo, v celé kráse. Je vyrytý do rohu kamene. A kolem něj jsou dost široké škvíry… Vydrž.“

Remi vsunula páčidlo nejdřív do jedné škvíry, pak do druhé a uvolnila kámen ze zdi. S hekáním ho vytáhla ven a odstrčila stranou; potom si lehla na břicho a posvítila do otvoru. „Je pořádně hluboký… Sakra.“

„Co je?“

Remi se vzpřímila do kleku a vzhlédla vzhůru k němu. „Je tam holá skála. Žádné další otvory ani dutiny… Nic tady není, Same.“

– -–--–

Remi si dala načas další dvě minuty, aby se ujistila, že nic nepřehlédla, pak zastrčila kámen zpět na jeho místo. Sam se natáhl dolů a vytáhl ji. Našpulila rty a odfoukla si z očí pramen vlasů. „Toho jsem se bála. Karl Müller tu našel tři lahve. Něco mi říkalo, že tu další už neobjevíme.“

Sam přikývl. „Ať už šlo Laurentovi o cokoliv, není pravděpodobné, že je ukryl všechny pohromadě.“

„No, za pokus to stálo. Jedno ale víme jistě: Laurent opravdu používal razidlo s cikádou.“

„No tak, je čas ukončit party a najít cestu ven.“

– -–--–

Dali zpět mříž a vydali se tunelem pryč od dveří, Remi přitisknutá k jedné zdi, Sam ke druhé. Tři metry od konce Sam nečekaně narazil na výklenek, ztratil rovnováhu a přistál s heknutím na zadku.

„Same?“ zavolala Remi.

„Zdá se, že jsem něco našel.“

Rozhlédl se. Výklenek byl hluboký jen asi metr, zadní polovinu podlahy zabíraly opět padací dveře, tentokrát bez mříží.

Remi obešla vchod do hladomorny mezi nimi a vlezla do výklenku za Samem, který už svítil do otvoru, pak se protáhl dolů následovaný Remi. Sam blikl na chvíli baterkou. Tunel vedl kolmo k hornímu a mizel v temnotě.

Začali se plazit po rukou a kolenou. Remi vpředu a Sam za ní. Nechtěli minout případnou odbočku, a tak každých pár metrů zastavovali a ohmatávali stěny.

Po minutě takového plazení Sam poklepal Remi na stehno, aby se zastavila, a pak opět rozsvítil baterku. Tunel se před nimi rozšiřoval.

„Všiml sis těch zdí?“ zašeptala Remi.

„Ano.“

Zdi průlezu nebyly z kamenných bloků, ale spíš vytesané do skály. Při takovém plazení v temném a stísněném prostoru jim každý centimetr připadal jako metr.

Po dalších třiceti vteřinách lezení se Remi zastavila. „Zeď,“ zašeptala. „Tunel odbočuje doprava.“

Zabočili a plazili se sedm metrů k další zatáčce, tentokrát vlevo. Po krátkém přímém tunelu následovaly další dvě vpravo a vlevo, načež se ocitli pod stropními dveřmi v dutině dost vysoké, aby se Remi mohla postavit a podívat ven. Pak se znovu sklonila a řekla: „Je tam římsa a potom spád do nějaké další místnosti.“

„Zvládneš to?“

„Myslím, že ano.“ Přitáhla se nahoru a zmizela. Deset vteřin nato zavolala: „Je to dobrý.“

Sam se postavil, přelezl přes římsu a spustil se vedle Remi, která už prozkoumávala místnost o rozloze třikrát tři metry. Podobně jako tunel, i stěny a strop místnosti byly vytesané ve skále. Na třech stěnách byly připevněny předměty, které vypadaly jak dřevěné bedny na zbraně, každá rozdělená příčkami na několik vodorovných přihrádek na, jak předpokládali, muškety nebo meče. Ve zdi nalevo se pak černal vysekaný otvor.

„Tohle musí být součást původní pevnosti,“ zašeptal Sam. „Nejspíš poslední útočiště a zbrojnice obránců.“

„Což znamená, že tu musí být ještě jiná cesta ven nebo dovnitř.“

„Pokud ji nezazdili, když pevnost přestavovali na věznici.“

„To neříkej ani v legraci.“

„Můžeme to zjistit jen jedním způsobem.“

Protáhli se otvorem do tunelu.

– -–--–

Ocitli se v hotovém labyrintu. Příští hodinu strávili plazením, vracením se ze slepých tunelů, podkovovitých chodeb a schodišť vedoucích nahoru a zase dolů, až Sam náhle zavelel k odpočinku. Tunel před nimi se rozbíhal do tří chodeb jako paprsky na dřevěném kole.

„Co je to za místo?“ zasípěla Remi.

„Nevím, jak se tomu odborně říká,“ odpověděl Sam, „ale předpokládám, že jde pořád ještě o poslední linii obrany – když až sem dolů proniknou útočníci, ocitnou se v pasti a obránci je tu mohou přepadat ze zálohy.“ Olízl si prst a zvedl ho. „Proudí tu vzduch.“ Otáčel se kolem dokola a pokoušel se najít jeho zdroj, ale nakonec jen zavrtěl hlavou. „Nedokážu určit, odkud přichází.“

Remi ho neposlouchala. Se zavřenýma očima se obracela sem a tam, ruce v bok a prsty střídavě ukazovala vlevo a vpravo. „Vracím se po našich stopách,“ zašeptala nakonec. „Támhle je nádvoří,“ ukázala na levý tunel. „Aspoň myslím. A jestli na něj vede tajná chodba, musí to být tahle.“

„To mi stačí,“ prohlásil Sam.

Vzal ji za ruku a vydali se znovu na cestu.

– -–--–

Z času na čas se tunel znovu dělil a Remi se pokaždé zastavila, opakovala pomalé otáčení se zavřenýma očima a pak ukázala, kudy jít.

Po další hodině jejich tunel náhle skončil – anebo téměř skončil. O zeď se opíral dřevěný žebřík, nahrubo vytesaný zřejmě z červeného dubu, postranice i příčky měl všelijak nakřivo. Posvítili si nahoru. Žebřík byl přes deset metrů vysoký a končil dřevěnými padacími dveřmi.

„Cítíš to?“ zeptala se Remi. „To je déšť, Same. Už jsme blízko.“

Nepřítomně přikývl a upřeně zíral na žebřík. „Je prastarý,“ zamumlal. „Může být původní. Klidně starý několik set let.“

„To je báječné, Same, ale zrovna teď mě spíš zajímá, jestli nás unese.“

Zkoumavě zacloumal žebříkem a pak si stoupl na spodní příčku. Zaskřípala, ale držela. „Podej mi páčidlo, ano?“

Zastrčil si je do brašny u pasu a vyšplhal k poklopu. „Je zamčený,“ zavolal dolů.

Vklínil páčidlo pod okraj a zabral, pak znovu a ještě jednou a závora povolila. Sam nadzvedl poklop. Dovnitř pronikl čerstvý vzduch a proudil dolů podél žebříku.

„Jsme v jedné z věží,“ zašeptal Sam dolů.

Vytáhl se vzhůru a vylezl ven, Remi ho následovala. Jak vystrčila hlavu z otvoru, zaslechli za dveřmi šoupání kroků na kamenech. Sam pomohl Remi ven a společně se doplížili ke dveřím.

Přes zábradlí zahlédli hlídače – nejspíš stejného jako předtím –, jak se loudá přes nádvoří a svítí si na všechny strany. Muž se obrátil, krátce posvítil i na horní chodníky a pak zašel do tunelu.

Dali mu třicet vteřin náskok, aby se dostal do bezpečné vzdálenosti od nich, a pak seskočili na ochoz, sešli po schodišti, přeběhli nádvoří a ocitli se v tunelu, kterým sem přišli.

Venku stále pršelo a teplota klesla o deset stupňů. Roztřásl je chlad. Rozhlédli se okolo po svých věcech; byli tam, kde začali. Vpředu přes nádvoří stála přístavba s červenou střechou. Vzdálenost, o kterou je hlídač napřed, ukazovala jeho baterka; dělilo je asi sto metrů a muž mířil ke vstupní části pevnosti.

„Tak co, nebylo toho plížení na jednu noc až až?“ zeptal se Sam Remi.

„Tak akorát,“ odpověděla Remi. „Kromě toho tě moc dobře znám a jsem si jistá, že jsme to rozhodně nedělali naposledy.“

„To si piš.“

Společně vyšli do deště.

KAPITOLA 33

GRAND HÔTEL BEAUVAU

O hodinu později Sam s Remi čerstvě osprchovaní využili podruhé hotelovou službu Bombay Sapphire Gibson, teď seděli na balkoně a kochali se výhledem na Vieux Port. Světla města se odrážela na vodě a vytvářela mozaiku z červené, žluté a modré, která se v padajícím dešti pomalu vlnila. Z dálky k nim dolehlo smutné houkání mlhové sirény a zblízka občasné zvonění bójí.

Ozval se telefon. Sam pohlédl na displej: byl to Rube. Jen co se vrátili do hotelu, zavolal Haywoodovi, podal mu schválně zjednodušenou verzi jejich nočního dobrodružství a požádal ho, aby mu zavolal zpět.

Sam zavřel dveře balkonu, přijal hovor a přepojil mobil na hlasitý odposlech. „Rube, prosím tě, řekni nám, že jsou Cholkov a jeho veselá banda už za mřížemi.“

„Je mi líto, ale nejsou. Francouzské DCPJ je nemůže najít.“

„Kéž bych mohl říct, že mě to překvapuje.“

„Já taky. Tak co, už jste připravení vrátit se domů?“

„Ani náhodou.“

„Remi?“

„Rozhodně ne.“

„Aha, no tak dobré zprávy: Cholkovovo jméno a fotka jsou všude. Jestli se pokusí utéct ze země přes letiště, přístav nebo nádraží, tak ho zadrží.“

„Jenže z toho,“ namítl Sam, „cos mi pověděl, mi přijde, že jejich speciální jednotky jsou trénované, aby se nenápadně dostávaly přes hranice. A nepřipadá mi tak hloupý, aby šel na letiště.“

„Máš pravdu.“

„A co Bondaruk?“ zeptala se Remi. „Je nějaká šance dostat se mu do rodinných archivů a vyhrabat ze skříně kostlivce, abychom věděli, o co mu jde?“

„Možná. Ukázalo se, že íránský pásdáránský plukovník, který za války fungoval jako jeho přeshraniční spojka, se pár let nato dostal do sporu s ajatolláhem. Nejsme si jistí, v čem jejich rozmíška spočívala, ale plukovník – jmenuje se Aref Ghasemi – uprchl do Londýna a začal pracovat pro Brity. Pořád je ještě tam. Poslal jsem muže, aby ho kontaktoval.“

„Díky, Rube,“ řekla Remi a zavěsila.

– -–--–

Příští ráno si pospali do devíti a posnídali na balkoně. Déšť z předešlé noci byl tentam, vyčistil oblohu, zůstaly na ní jen obláčky načechrané jako vata. U kávy zavolali Selmě, která ještě nespala, přestože v Kalifornii už byla skoro půlnoc. Pokud věděli, jejich šéfinformátorka spávala nanejvýš pět hodin, ale nikdy to na jejím výkonu nebylo znát.

Sam vynechal podrobnosti a sdělil jí, že v pevnosti d’If našli skrýš prázdnou. Remi dodala: „Ale byla tam cikáda a podle mě šlo o přesný otisk Laurentova razidla.“

„To je lepší než nic,“ prohlásila Selma. „Já udělala pokrok při luštění třetí a čtvrté řádky na lahvi, ale zbytek stále vzdoruje. Nejspíš vím proč: existuje ještě třetí klíč.“

„Vysvětlete to,“ vyzval ji Sam.

„Laurentova kniha je jeden klíč, lahev, kterou máme, druhý – alespoň naše první čtyři řádky. Myslím, že třetím klíčem je další lahev. A potřebujeme srovnat všechny tři, abychom mohli rozluštit zbytek.“

„Přijde mi to moc komplikované,“ namítla Remi.

„Z našeho pohledu možná, ale musíme si uvědomit pár věcí: za prvé, že Laurent chtěl ukrýt dvanáct lahví z původní bedny na různých místech – to jsou jeho ‚šipky na mapě‘ ukazující na ten záhadný poklad, ať už je to cokoli.“

„Měli bychom to nějak pojmenovat,“ upozornil Sam.

„Napoleonovo zlato,“ navrhla s pokrčením ramen Remi.

„To mi vyhovuje.“

Selma řekla: „Dobrá, Napoleonovo zlato. Myslím, že to mělo fungovat následovně: najít jednu lahev, rozluštit ji za pomoci knihy a pak postupovat podle hádanky k další lahvi –“

Sam ji přerušil: „Takže použít šifru na etiketě s knihou a první lahví k rozluštění prvního řádku –“

„A hádanky, která povede k další lahvi… a tak dál. Dobrá zpráva je – další můj odhad –, že nejspíš v šifrách není žádná následnost – jinými slovy, Laurent to vymyslel tak, že nás k další hádance zavede kterákoliv z lahví.“

Remi namítla: „Jestli máte pravdu, proč ukryl tři lahve společně na d’If?“

„Nemám tušení. Možná to zjistíme až časem.“

„Přehlížíme očividné,“ prohlásil Sam. „Víme jistě, že jedna z lahví je ztracená – dokazuje to ten střep z Pocomoke. A bez ní můžeme přijít o poslední hádanku – o tu, která nás dovede k Napoleonovu zlatu.“

„Myslím si totéž,“ přikývla Remi. „Ale počítám, že to nebudeme vědět, dokud nedojdeme až na konec.“

„Selmo, jaká je šance, že lahev, kterou Cholkov našel na Rumovém ostrově, jim nějak pomůže?“ zeptal se Sam.

„Mizivá. Pokud nezískají šifrovací knihu. A podle toho, jak nám pořád šlapou na paty, bych řekl, že nevědí, jak dál.“

„A je tu ještě druhá věc,“ připomněla Remi. „Přijde chvíle, kdy se budeme muset zmocnit té lahve z Rumového ostrova.“

„Což znamená,“ dodal Sam, „výlet do jámy lvové.“

SEVASTOPOL

Dva tisíce tři sta kilometrů na východ od Marseille seděl za svým stolem Hadeon Bondaruk, sepjaté ruce měl položené na desce. Na karmínové kožené podložce rozložil tucet barevných fotografií o vysokém rozlišení, každá z nich zachycující jednu řádku symbolů. Již po desáté během hodiny zvedl lupu s lampičkou a prostudoval postupně všechny fotografie, soustředil se i na nejmenší detaily každého ze symbolů – jestli je tento čtvereček opravdu pravoúhlý, na výšku oblouku zkrácené omegy, na sklon půlměsíce…

Nic. Bylo to k ničemu!

Mrštil lupou na konec stolu, přejel rukou přes desku a rozložil fotografie.

Kromě peněžní hodnoty pro něj samotná lahev byla bezcenná a nyní, když Fargovi mají knihu Armanda Laurenta, musel předpokládat, že začnou šifru rychle luštit. Chtěl sice připsat veškerou vinu za ztrátu knihy Cholkovovi, ale musel připustit, že sám Fargovy trestuhodně podcenil. Byli to lovci pokladů – dobrodruzi. Ani on, ani Cholkov nepředpokládali, že jim ti dva nadělají takové potíže. A že budou tak vynalézaví. Možná s tím měli počítat. Koneckonců bylo logické, že Fargovy jejich eskapády zocelily v řešení riskantních situací a své zkušenosti teď dokázali zúročit.

Nicméně jejich zdroje se ani zdaleka nemohly rovnat těm jeho. Na Napoleona samotného vydal stovky tisíc dolarů. Jeho pátrači rozpitvali vojevůdcův život od kolébky po hrob, vyhledali nejen všechny známé potomky, ale i potomky tuctů jeho přátel, rádců a obdivovatelů, kterým se mohl Napoleon svěřit, a to včetně Arnauda Laurenta. Každou knihu o Napoleonovi naskenovali do své počítačové databáze a pátrali po nějakých vodítkách. Prozkoumali dobové obrazy od bitevních výjevů přes portréty až k hrubým náčrtkům a hledali jakoukoli stopu, která jim mohla ukázat směr – symbol na knoflíku jeho blůzy, prst ukazující na něco v pozadí, knihu na poličce za Napoleonovou hlavou…

A za to všechno, za všechny peníze a vynaložený čas teď neměl nic, jen neužitečnou lahev vína a obrázek zatraceného hmyzu.

Telefon na stole zazvonil a on ho zvedl. „To jsem já,“ ozval se Vladimir Cholkov.

„Co je s tebou?“ zavrčel Bondaruk. „Čekal jsem, že mi zavoláš už včera v noci. Řekni mi, co se stalo.“

„Včera odpoledne jsme je sledovali do Marseille. Sešel jsem se s nimi a nabídl jim příměří – a partnerství.“

„Cože? Ale to jsem ti neřekl!“

„Navrhnout příměří a dodržet ho, to jsou dvě různé věci, pane Bondaruku. V každém případě odmítli.“

„Kde jsou teď?“

„Zpátky v Marseille.“

„Zpátky? Co to znamená?“

„Musel jsem ujet z Francie; jsem v La Jonquera, na druhé straně španělských hranic. Francouzská policie po mně jde. Někdo na mě vydal zatykač.“

„Fargovi. Museli to být oni. Jak se jim to podařilo?“

„Podívám se na to. Na tom teď nesejde. Jestli odjedou, dozvím se to.“

„Jak?“

Cholkov mu to vysvětlil a Bondaruk řekl: „A co ta kniha?“

„Poslal jsem muže, aby hlídal jejich dům, ale Fargo neblufoval. Mají tam ostrahu. Myslím, že bychom si nějakou akcí nadělali víc problémů, než stojí za to. A protože budeme vědět, kam jedou a kdy, můžeme je nechat, ať za nás udělají hrubou práci.“

„Souhlasím.“

Bondaruk zavěsil, přešel k oknu a přinutil se ke klidu. Cholkov má pravdu: Ještě je čas. Fargovi před nimi získali náskok, ale čeká je ještě dlouhá cesta a mnoho překážek, než se dostanou na konec. Dříve či později udělají chybu. A až ji udělají, Cholkov bude u toho.

KAPITOLA 34

SEVASTOPOL

Sam sjel s pronajatým opelem kupé z prašné cesty a zastavil se kousek od kraje útesu. Do západu slunce scházela jen hodina a sluneční kotouč už mířil k západnímu horizontu a barvil hladinu Černého moře do zlatoruda. Přímo pod nimi spadaly palisády Cape Fiolent rovnou do modrozelené vody a těsně za pobřežní linií vyčnívaly z vody desítky zubatých špičatých skal, každá z nich obklopená vírem zpěněného příboje.

Z dálky dolehl křik racka, pak se rozhostilo ticho rušené jen svistem větru pronikajícím Samovým otevřeným okénkem.

„Trochu zlověstné,“ zamumlala Remi.

„Možná trochu,“ přikývl Sam. „Ostatně to odpovídá jeho pověsti.“

Ten, o kom mluvil, byl Hadeon Bondaruk. Věděli, že bez další lahve, kterou doplní další řádky šifry, se nepohnou, a tak Sam s Remi zvolili jedinou možnost, která jim zbývala: ukrást Bondarukovu lahev.

Byl to nebezpečný, pokud ne úplně šílený nápad, ale prožitá dobrodružství je naučila spoustu věcí, jednu z nich Sam pojmenoval zákonem přímé úměrnosti moci a předpokladu nezranitelnosti. Při Bondarukově moci a neblahé proslulosti, kdo se zdravým rozumem by ho chtěl okrást? Vládl Ukrajině již mnoho let jako mafiánský boss a jako mnoho mocných mužů nejspíš už začal věřit i vlastnímu tisku. On i jeho majetek byli nepochybně dobře střeženi, ale jako svaly, které se mnoho let neprocvičují, existovala slušná pravděpodobnost, že se jeho strážci stali neopatrnými – anebo taková byla alespoň teorie.

Ani jeden z nich by pochopitelně nepodnikl něco tak riskantního jen na základě dohadu, proto požádali Selmu, ať jim vypracuje studii proveditelnosti jejich plánu: existují nějaké využitelné slabiny v Bondarukově domácí ochraně? Zjistila, že ano. První – ve svém sídle měl vystavenu sbírku starožitností a s ní tam udržoval skupinku odborníků, kteří o jeho sbírku pečovali. Druhá – samotné sídlo vznikalo postupně a živelně během dlouhé doby a Selma si byla jistá, že jim může nabídnout cestu, jak nepozorovaně proniknout dovnitř.

Vystoupili z auta, došli na kraj útesu a podívali se na sever. Asi jeden a půl kilometru od nich podél zvlněného pobřeží se před přírodním kamenným mostem vystupujícím z čela útesu prostíral Bondarukův čtyřicetihektarový pozemek oficiálně nazvaný Chotyň. Most, podemletý tisíciletou erozí, ústil do skalního sloupu vystupujícího z oceánu jako mrakodrap.

Bondarukovo sídlo mělo pět pater, rozlohu téměř tři tisíce čtverečních metrů a šlo o palác ve slohu Kyjevské Rusi, nechyběly ani ostře zašpičatělé břidlicové věže, hluboko zapuštěná štítová okna a cibulovité měděné minarety, vše obehnané kamennou zdí s bílým štukem a klikatě se vinoucími cestičkami mezi skupinami stále zelených stromů.

Chotyň začala žít v polovině osmnáctého století jako sídlo náčelníka Krymského chanátu, jehož původ se odvozoval od mongolské Zlaté hordy, která se zde usadila v šestnáctém století. Po stovce let byl náčelníkův klan vytlačen moskevskými Rusy vedenými atamanem záporožských kozáků, který oblast prohlásil za svou válečnou kořist, jen aby mu ji za třicet let vzal ještě mocnější ataman.

Během krymské války spadala Chotyň pod velení nejprominentnějšího admirála černomořské flotily cara Mikuláše II., Pavla Stěpanoviče Nachimova, a sloužila jako útočiště, poté se její role ještě čtyřikrát změnila; nejprve byla muzeum věnované obléhání Sevastopolu, pak za druhé světové války velitelství wehrmachtu, po osvobození města vojenské letní sídlo pro vysoké sovětské důstojníky. Od roku 1948 až do pádu Sovětského svazu Chotyň chátrala a většinou byla opuštěna, dokud ji Bondaruk roku 1997 neodkoupil od finančně zbědované ukrajinské vlády.

Při takto bohaté historii místa neměla Selma vážnější potíže najít celou řadu svůdných stop, které se daly sledovat, ale nakonec to byla jedna ze základních lidských motivací – chamtivost –, která ji dovedla ke slabině v chotyňském opevnění.

„Vyprávěj mi to ještě jednou,“ vyzval Sam Remi, když si sídlo a jeho okolí prohlížel dalekohledem.

„Jmenoval se Bogdan Abdank,“ spustila Remi. „Byl to záporožský kozák, který území dobyl od Mongolů.“

„Dobře.“

„Zdá se, že Abdank byl kozák jen částečně. Po zbytek času byl pašerák; kožešiny, drahokamy, alkohol, otroci – pašoval všechno, co se dalo prodat na černém trhu. Jenže ostatní kozáčtí a kyjevští náčelníci chtěli jeho obchod převzít.“

„Ale starý Bogdan byl borec,“ dopověděl Sam zaujatě.

„A pilný jako včelička.“

Podle internetových archivů, které Selma dokázala odhalit v Národní kyjevské univerzitě Tarase Ševčenka, využíval Abdank otroky k prokopání tunelů v útesech a horách obklopujících Chotyň, aby ukryl nahromaděný kontraband. Nákladní lodě, naložené rumunskými sobolími kožešinami, tureckými diamanty a gruzínskými prostitutkami, směřující na západ zakotvily ve vodách pod Chotyní, kde zboží přeložili na čluny a ty se pak ztratily v noční tmě, zjevně k další překládce do pašeráckých tunelů pod sídlem.

„Takže nás čekají další jeskyně,“ poznamenala Remi.

„Už to tak vypadá. Otázkou je, nakolik zná Bondaruk historii Chotyně? Jestli ty tunely existují, ví o nich a nenechal je uzavřít?“

„Anebo ještě lépe: Nešel v Abdankových stopách a nezprovoznil je?“

Sam zkontroloval hodinky. „No, to se už brzy dozvíme.“

Měli se setkat se svým kontaktem.

– -–--–

Jak se ukázalo, Selmino pátrání o Chotyni se spíš podobalo nákupu v supermarketu – poskytlo jim nejen návod, jak by mohli proniknout do Chotyně, ale také, jak doufali, mapu, podle které by měli postupovat.

Správce archivu na univerzitě Tarase Ševčenka, muž jménem Petro Bohuslav, upřímně nesnášel svou práci a zoufale toužil přestěhovat se do italského Terstu a otevřít si tam obchod. Po troše přesvědčování uzavřel se Selmou dohodu: za odpovídající cenu jí poskytne soubor vzácných, dosud nepublikovaných plánů Chotyně a také své osobní znalosti o tom místě.

Našli ho v rodinné restauraci nad přístavem Balaklava o pár kilometrů dál na pobřeží. Když tam dorazili, byla už tmavá noc a vnitřek podniku matně osvětlovaly petrolejové lampy na stolech. Z reproduktorů ukrytých v plazivém kapradí na stěnách hrála tiše lidová hudba. Vzduch byl provoněný grilovanými párky a smaženou cibulkou.

Jak vešli, muž v rohovém boxu zvedl hlavu a dlouhých pět vteřin si je prohlížel, pak sklonil hlavu zpět k jídelnímu lístku. Zamířila k nim servírka v pestré červenobílé blůze. Sam se na ni usmál, kývl na muže a propletli se mezi stoly až k jeho boxu.

„Pan Bohuslav?“ zeptala se anglicky Remi.

Muž k nim vzhlédl. Měl prořídlé bílé vlasy a oteklý nos pijáka. Přikývl: „Jsem Bohuslav. A vy jste pan a paní Jonesovi?“

„Přesně tak.“

„Posaďte se, prosím.“ Poslechli ho. „Dáte si něco k jídlu? K pití?“

„Ne, děkujeme,“ řekla Remi.

„Tak vy byste chtěli do Chotyně, že?“

„To jsme neřekli,“ odpověděl Sam. „Jsme spisovatelé a připravujeme knihu o krymské válce.“

„Ano, to mi sdělila vaše asistentka. Je to tvrdá žena.“

Remi se usmála. „To je celá ona.“

„Takže kniha, kterou píšete – je o obléhání Sevastopolu, anebo o válce?“

„O obojím.“

„Potřebujete nějaké speciální podrobnosti. Jste ochotní za ně zaplatit?“

„Záleží na těch podrobnostech,“ opáčil Sam. „A na tom, jak jsou speciální.“

„Nejdřív mi něco prozraďte: Víte, kdo tam teď žije?“

Remi pokrčila rameny. „Ne, proč?“

„V devadesátých letech koupil Chotyň jeden moc zlý člověk. Zločinec. Jmenuje se Bondaruk. Teď tam bydlí. Má hodně stráží.“

„Děkujeme vám za informace, ale neplánujeme tam žádnou invazi,“ zalhal Sam. „Povězte nám raději něco o sobě. Jak to, že toho o tom místě tolik víte? Doufám, že nejde jen o ty plány.“

Bohuslav se zakřenil a ukázal trojici stříbrných předních zubů. „Ne. O mnohem víc. Víte, po válce, když jsme vyhnali Němce, mě dosadili sem. Dělal jsem generálovi kuchaře. Potom ve třiapadesátém jsem se přestěhoval do Kyjeva a pracoval na univerzitě. Začal jsem jako správce, pak jsem se stal vědeckým asistentem v oddělení historie. V devětašedesátém se vláda rozhodla udělat z Chotyně muzeum a požádala univerzitu, aby vedla projekt. Prováděl jsem s ostatními z oddělení průzkum. Strávil jsem tam měsíc mapováním, fotografováním a pátráním… A mám všechny původní zápisky, náčrtky a fotografie, vidíte?“

„A mapy také?“

„Ty také.“

„Problém je,“ namítla Remi, „že jsou čtyřicet let staré. Mohlo se tam mnohé změnit. Kdo ví, co všechno tam nový majitel předělal od doby, kdy jste tam byl vy.“

Bohuslav zvedl vítězoslavně ukazováček. „Haha. Jste na omylu. Ten Bondaruk mě loni pozval, abych přijel do Chotyně a pomáhal při rekonstrukci. Chtěl, abych mu pomohl s úpravami, aby to tam vypadalo víc jako v období záporožských kozáků. Strávil jsem tam dva týdny. Až na zařízení se nic nezměnilo. Mohl jsem jít prakticky všude, kam jsem chtěl, a většinou bez doprovodu.“

Sam s Remi si vyměnili letmé pohledy. Když poprvé uslyšeli o Bohuslavově nabídce Selmě, nejdřív je napadlo, že jde o Bondarukovu past, ale po dalším uvažování usoudili, že je to nepravděpodobné, především kvůli Samovu zákonu přímé úměrnosti moci a předpokladu nezranitelnosti, ale také kvůli podezření, které v nich hlodalo už od začátku jejich cesty: Nenechává je náhodou Bondaruk, když sám neuspěl s řešením hádanky, volné v naději, že ho zavedou k tomu, co nazvali Napoleonovým zlatem? Bylo to možné, jejich dilema to však nezměnilo: buď pokračovat, anebo skončit.

Ačkoli byla možnost, že jde o past, nepravděpodobná, stále je však mátla Bohuslavova motivace. Částka, o kterou je požádal – padesát tisíc ukrajinských hřiven neboli deset tisíc dolarů –, jim připadala zanedbatelná ve srovnání s tím, co by mu udělal Bondaruk, kdyby zjistil, že ho archivář zradil. Sam a Remi ho podezřívali z nějakého úskoku, ale z jakého?

„Proč to vlastně děláte?“ zeptal se ho Sam přímo.

„Pro peníze. Chci odjet do Terstu –“

„To jsme slyšeli. Ale proč jdete proti Bondarukovi? Jestli je tak zlý, jak tvrdíte –“

„Je.“

„Tak proč tolik riskujete?“

Bohuslav zaváhal, ústa zkřivil do úšklebku. Povzdychl si. „Slyšeli jste o Pripjati, že?“

„Je to město u Černobylu,“ odpověděla Remi.

„Ano. Moje žena Olena tam tehdy byla, když vybuchla jaderná elektrárna. Její rodina se odtamtud dostala jako jedna z posledních. A teď má rakovinu – vaječníků.“

„To je nám líto,“ vydechl Sam.

Bohuslav rezignovaně pokrčil rameny. „Vždycky chtěla vidět Itálii, bydlet tam, a já jí slíbil, že to jednou uskutečníme. Rád bych svůj slib splnil, než zemře. A bojím se víc toho, že poruším slib, který jsem jí dal, než že nedodržím ten, který jsem dal Bondarukovi.“

„A co vám brání nás zradit a prodat Bondarukovi za mnohem vyšší cenu?“

„Nic. Až na to, že nejsem hlupák. Co bych asi udělal, šel za ním a řekl: ‚Chci vás zradit, ale když mi dáte víc peněz, neudělám to‘? Bondaruk se nenechá vydírat. Poslední, kdo to zkusil – zkorumpovaný policista –, zmizel i s celou rodinou. Ne, příteli. Raději se dohodnu s vámi. Sice za méně peněz, alespoň však přežiju a budu si je moci užít.“

Sam s Remi se na sebe podívali a pak pohlédli zpět na Bohuslava.

„Říkám vám pravdu,“ ujistil je. „Dejte mi peníze a já vám slibuji, že se o Chotyni dozvíte víc, než kdy věděl Bondaruk.“

KAPITOLA 35

Remi, skloněná v matném červeném světle lampy nad stolkem s mapou, použila kompas a odpichovátko, aby určila jejich současnou polohu. Vzala tužku, kterou svírala mezi zuby, a rychle na okraj mapy provedla několik výpočtů a potom zakroužkovala místo na vytyčené trase a zašeptala: „Tady jsme.“

Sam u kormidla ztlumil motor a pak vypnul zapalování. Rybářský trauler proplouval mlhou, voda syčela podél boků, až nakonec zastavil. Sam vyšel z kormidelní budky, spustil kotvu a vrátil se dozadu.

„Mělo by to být na levoboku,“ řekla Remi a připojila se k němu u okna. Přitiskl si k očím dalekohled a pátral v temnotě před přídí; nejdřív viděl jen mlhu a potom zahlédl v dálce slabě blikající bílé světlo.

„Dobrá práce,“ zabručel spokojeně.

Toto místo, pět kilometrů od majáku, bylo kritickým bodem jejich nočního výletu, a protože jejich pronajatá loď nebyla vybavena navigací GPS, museli se spoléhat jen na hrubý odhad za použití kurzu, rychlosti a občasných orientačních bodů zachycených radarem s krátkým dosahem.

„Kéž by tohle byla ta těžší část,“ odpověděla Remi.

„Tak pojď, musíme se připravit.“

Předchozí noc, poté co se dohodli s Bohuslavem na ceně a zavolali Selmě, aby potvrdila převod peněz na jeho účet, zamířili s Ukrajincem na nádraží v Balaklavě a počkali v autě, zatímco si vyzvedl z tamní bezpečnostní schránky balíček zabalený v kůži. Rychlá prohlídka jeho obsahu jim potvrdila, že s Bohuslavem nešlápli vedle – buď byly všechny jeho náčrtky, poznámky, fotografie a mapy pravé, anebo měli co dělat s profesionálním podvodníkem.

Když se vrátili zpět do svého hotelu v Jevpatorii, osmdesát kilometrů podél pobřeží od Sevastopolu, rozložili všechno z balíčku na postel a dali se do práce, Selma přihlížela přes webovou kameru. Asi po hodině vzájemného porovnávání toho, co již věděli o Bondarukově sídle, se přesvědčili, že Bohuslavův materiál je opravdový poklad. Byly tu vyznačeny všechny dveře, schodiště a pokoje jeho domu, ale co bylo ještě důležitější, plánky potvrzovaly pověsti o pašeráckých tunelech Bogdana Abdanka. Chotyň jimi byla doslova prošpikovaná, táhly se na kilometry, začínaly v čelní stěně útesu pod sídlem, kde se vykládal kontraband, a větvily se do nesčetných skladišť a východů, z nichž některé ústily na povrch téměř kilometr a půl za hranicemi pozemku.

Ještě překvapivější však byl objev, že záporožští kozáci nebyli jediní, kdo tunely využívali. I všichni vlastníci po nich od admirála Nachimova z krymské války až po nacisty a sovětskou Rudou armádu pro ně měli nejrůznější využití: muniční sklady, nouzové úkryty, soukromé nevěstince a někdy i skrýše pro vlastní válečnou kořist.

Avšak informace, kterou potřebovali ze všeho nejvíc, v Bohuslavových materiálech scházela – kde přesně může Bondaruk ukrývat lahev z Napoleonovy Ztracené vinotéky.

„Je tu ovšem ještě další možnost,“ upozornila Remi. „Možná ji schovává úplně někde jinde.“

„To pochybuju,“ odporoval Sam. „Všechno, co o Bondarukovi víme, prozrazuje, že jde o skrytého psychopata. Nedostal by se tam, kde je dnes, kdyby nechával důležité věci bez dozoru. A tímhle je přímo posedlý, takže to bude mít hezky po ruce.“

„Dobrá úvaha.“

„A předpokládejme, že je i správná,“ ozvala se z počítače Selma, „třeba objevíme v mapách nějakou stopu. Jestli je skutečně sběratel – a my víme, že je –, musí mít samostatné klimatizační jednotky, systémy pro kontrolu vlhkosti, záložní generátory, protipožární vybavení… A nejspíš tohle všechno oddělil od zbytku domu. Podívejte se do Bohuslavových poznámek, jestli se v nich o něčem takovém nezmiňuje.“

Zabralo jim další hodinu probrat se Bohuslavovými naškrábanými poznámkami psanými střídavě anglicky a rusky, ale nakonec Remi přece jen objevila v západním křídle budovy místnost označenou MÍSTNOST TECHNICKÉHO ZABEZPEČENÍ.

„Umístění by odpovídalo,“ prohlásila Selma.

„A je tu ještě něco jiného,“ řekl Sam a přečetl jinou poznámku: „‚Zakázaný vstup na západní stranu.‘ Přidejte k tomu bezpečnostní místnost a možná jsme záhadu rozluštili.“

Bylo ironií, že celé sídlo mělo půdorys mírového symbolu s hlavní částí uprostřed, dvěma křídly vybíhajícími na jihovýchod a severovýchod a třetím křídlem na západ, vše obkružovala nízká kamenná zeď.

„Problém je,“ prohlásila Remi, „že podle plánů se pašerácké tunely napojují na dům na dvou místech – ve stájích několik set metrů severně od domu a v jihovýchodním křídle.“

Sam odpověděl: „Takže buď musíme přecválat – nezamýšlená slovní hříčka – přes otevřený prostor k západnímu křídlu a doufat, že najdeme cestu dovnitř, anebo projít do jihovýchodního křídla, projít domem a modlit se, abychom nenarazili na stráže.“

– -–--–

Ani jednoho z nich nepřekvapilo, že jim Selma našla v Jevpatorii spolehlivý zdroj pro nákup vybavení, starý výstrojní obchod Rudé armády vedený bývalým vojákem, přeučeným automechanikem. Výbavu pro večerní dobrodružství tvořila dvojice maskovacích kombinéz námořního komanda z období studené války a transportní jedenapůlmetrový gumový člun s motorem poháněným elektrickou baterií.

Převlečení a s tvářemi pomalovanými maskovací černou barvou nafoukli člun, připevnili k úchytu motor a pak ho spustili přes bok rybářské lodi; vzali si batohy a přelezli do něj. Remi je odstrčila od bortu trauleru, který během několika vteřin zmizel v mlze. Sam zapnul motor a ten se s tichým bzučením probudil k životu. Remi se posadila dopředu, zamířila kompas na maják, pak zvedla ruku a ukázala do mlhy.

„Torpédo vpřed,“ zavelel Sam a přidal rychlost.

– -–--–

Přívěsný motor byl tichý, ale pomalý, nevyždímali z něho víc než tři uzly, tedy sotva procházkové tempo, takže trvalo hodinu, než Remi navigující podle blikajícího majáku zvedla ruku na znamení, že mají zastavit. Sam ztlumil motor.

Rozhostilo se ticho až na šplouchání vln, viděli jen na pár metrů černé vody kolem. Sam se zrovna chystal promluvit, když to zaslechl: slabý zvuk příbojových vln z dálky. Remi se na něj podívala, přikývla a znovu ukázala dopředu.

Před nimi byla první překážka. Vzhledem k povaze Černého moře se rozhodli přiblížit od jihu; nebudou tak muset bojovat s příbojem a dokážou proklouznout mezi hroty skal čnící u pláže pod Bondarukovým sídlem; riskantní podnik uprostřed noci, navíc v takové mlze. A co bylo ještě horší – jelikož předpokládali, že Bondaruk rozmístil na útesech stráže, museli to podniknout bez světel. Na své straně měli jen Remiin ostrý sluch a Samovy rychlé reakce.

Pluli vpřed, Sam namířil příď člunu směrem, který mu ukázala Remi, a třicet vteřin udržoval poloviční plyn, pak ho znovu stáhl. Naslouchali. Zleva i zprava k nim slabě doléhalo šumění vln. Remi se zavřenýma očima otáčela hlavou sem a tam, pak ukázala pár stupňů doleva. Sam přidal plyn a poopravil kurz.

Po dvaceti vteřinách prudce zvedla ruku. Sam ubral a nechal jen tolik plynu, aby člun zůstal na místě. V náhlém tichu uslyšeli zprava téměř nadosah nárazy vln. Vzápětí i zleva. A pak zezadu. Byli obklíčeni.

Náhle přímo před nimi se vyloupla z mlhy čnící skála obklopená tříští. Vlny, kupící se jedna na druhé, zdvihly člun a postrčily ho vpřed.

„Same!“ sykla tiše Remi.

„Drž se! Jedeme!“

Před člunem se objevil vír. Sam počkal, dokud do něj člun nevplul, pak dal plný plyn, aby tah vyrovnal, a zahnul prudce vpravo. Šroub se roztočil, nabrali obvodovou rychlost a pak je vír katapultoval pryč. Skálu minuli zleva a ta zmizela v mlze. Sam udržoval plný plyn, než napočítal do deseti, pak jej znovu stáhl. Naslouchali.

„Skála napravo, aspoň myslím,“ zašeptala Remi.

„Mně to zní spíš nalevo,“ odpověděl Sam.

„Hodíme si mincí?“

„Kdepak. Máš lepší uši než já,“ řekl a zatočil vlevo.

„Stát,“ zavelela Remi po deseti vteřinách. „Cítíš to?“

„Ano,“ odpověděl a rozhlédl se.

Člun plul do strany a nabíral rychlost. Cítili, jak se jim zvedá žaludek, když se člun zhoupl vzhůru na vlně. Tři metry napravo zahlédli rozeklanou skálu, vzápětí se však ztratila v mlze za nimi.

„Pádla,“ zavolal Sam a popadl jedno ležící na dně člunu. Remi na přídi si vzala druhé. „Dívej se pozorně…,“ zamumlal Sam.

„Za tebou!“ vykřikla Remi.

Sam se otočil, pádlo svíral obouruč jako kopí.

Na dosah ruky se tam černala kamenná jehla.

Vrazil listem pádla do skály a pak na něj nalehl plnou váhou a zatlačil, ale vlna měla příliš velkou sílu a člun se jen začal otáčet kolem osy, kterou pádlo právě vytvořilo.

„Obrací se,“ zasípěl skrz zaťaté zuby.

„Zvládnu to!“

Remi se už hýbala, klekla si obrácená na druhou stranu, pádlo zvednuté a připravené. Pak ho se zaduněním přirazila ke skále. Člun se zhoupl, zpomalil, odskočil od skály a pak znovu roztočil.

Sam se zaklonil, aby přenesl těžiště opět na záď, a natáhl se po motoru. Už ho skoro měl, když se mu znovu zhoupl žaludek a zaslechl ostré zabzučení motoru, jak se záď vymrštila vzhůru a motor se ocitl nad hladinou.

Ve zlomku vteřiny, který zbýval, stačil jen zavolat: „Remi!“ a pak se sám ocitl ve vzduchu. Věděl, že někde blízko je skála, ale ne přesně kde, proto se bleskově rozhlédl. A pak se vynořila z mlhy a řítila se přímo na něj.

KAPITOLA 36

O vteřiny, minuty nebo hodiny později Sam ucítil, jak se jeho mysl opět probouzí. Smysly se mu vracely jeden po druhém, začalo to hebkým dotekem na tváři, následovala vzdálená a důvěrně známá vůně zeleného jablka.

Vlasy, pomyslel si, vlasy, co mi padají na obličej. Kokos a mandle.

Remiin šampon.

Přinutil se otevřít oči a zjistil, že hledí na její sklánějící se tvář. Rozhlédl se. Ležel na dně člunu, hlavu v jejím klíně.

Odkašlal si. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Jestli jsem v pořádku?“ opáčila šeptem Remi. „No jistě, hlupáčku. To ty ses málem utopil.“

„Co se stalo?“

„Narazil jsi hlavou přímo do skály, to se stalo. Zahlédla jsem tě, zrovna když ses sesouval do vody. Hodila jsem ti lano. Tos byl ještě při vědomí. Tak jsem na tebe zavolala, ať se ho chytíš, a tys to udělal. A vytáhla jsem tě.“

„Jak dlouho jsem byl v limbu?“

„Dvacet, pětadvacet minut.“

Zavřel oči. „Bolí mě hlava.“

„Máš ve vlasech tržnou ránu, je dost dlouhá, ale ne moc hluboká.“

Sam zvedl ruku a zatápal prsty, na čele nahmatal elastický obvaz.

„Vidíš dobře?“ zeptala se Remi.

„Všude je tma.“

„To je dobré znamení, je přece noc. Dobrá, kolik mám zdvižených prstů?“

Sam zasténal. „Ale no tak, Remi, jsem v pořádku –“

„Lepší vtip neznáš?“

„Šestnáct.“

„Same.“

„Čtyři prsty. Jmenuju se Sam a ty jsi Remi a plujeme ve člunu po Černém moři, abychom se pokusili ukrást mafiánskému bossovi lahev vína z Napoleonovy Ztracené vinotéky. Spokojená?“

Letmo ho políbila na rty. „Máš pravdu ve všech bodech až na ten člun.“

„Jak to?“

„Když jsem tě vytáhla, přistála jsem na pláži. Nejsem si jistá, kde vlastně jsme.“

„Proplula jsi mezi ostatními útesy? No teda, odteď už vždycky řídíš ty.“

„Jen z pekla štěstí a zoufalství.“

„To mi přijde jako dobré jméno pro náš člun. Mimochodem v jakém je stavu? Myslím ten člun.“

„Nenašla jsem žádné trhliny. Pořád ještě můžeme odplout.“

„Kolik je hodin?“

„Těsně po půlnoci. Cítíš se na to, abychom se tu porozhlédli?“

– -–--–

Ještě pozoruhodnější než to, že Remi s člunem proklouzla mezi kamennými jehlami bez jediného škrábnutí, bylo, že dokázala najít kousek ploché pláže, na které teď i s člunem nalezli útočiště. Byl jen tři metry široký a sedm metrů dlouhý a na obě strany se zužoval až na kamenité stezky široké jen půl metru.

Hned jak se Sam postavil na nohy a pročistil si hlavu, zkusili tu vedoucí na jih, ale již po několika stech metrech zjistili, že ji blokuje kamenná stěna. Se severní stezkou se jim vedlo lépe, ušli po ní skoro sedm set metrů, až narazili na vratké dřevěné schodiště zasazené do útesu. Vystoupili nahoru a rozhlédli se.

Zde, vysoko nad mořskou hladinou, čerstvý vítr rozehnal mlhu, ale dole se moře dál halilo do mléčného příkrovu. Pomocí kompasu se zorientovali. Sam řekl: „Dobrá, buď jsi doplula na jih od domu, anebo jsme ho naopak minuli a jsme severně od něj. Jak dlouho trvalo, než jsi našla tu pláž?“

„Dvacet minut. Ale několikrát jsem měnila směr, takže se podle času moc neřiď.“

„Jaký byl proud?“

„Většinou se měnil a vpředu skoro neznatelný.“

„Takže jsme nejspíš přistáli na jihu.“ Sam zvedl dalekohled a začal pátrat. „Nevidíš někde světla –“

„Vlastně vidím. Támhle,“ odpověděla a ukázala směr. Sam se tam zadíval. „Chvíli si počkej,“ zašeptala Remi.

Uběhlo několik vteřin a pak ve tmě zablikalo osamělé bílé světélko.

„Není dál než tři kilometry,“ odhadl Sam. „Ještě není nic ztraceno.“

– -–--–

Deset minut nato už byli zpět na moři a mířili na sever, tentokrát se drželi v bezpečné vzdálenosti od sykotu vln dorážejících na útesy. Příliv nyní již slábl a vlny se jen líně převalovaly a zdvihaly, ale Sam s Remi moc dobře věděli, že někde nalevo číhají nebezpečné víry. Bez ohledu na příliv nebo odliv ani jeden z nich nechtěl riskovat další dobrodružství v labyrintu útesů.

Po třiceti minutách plavby Sam ubral plyn a nechal člun setrvačností klouzat vpřed. Remi se na něj tázavě ohlédla přes rameno. Sam zvedl dlaň k uchu, ukázal dopředu a zašeptal: „Máme společnost.“

Z mlhy k nim dolehl rachot silného motoru běžícího na půl plynu, někde před nimi zjevně někdo křižoval střídavě doprava a doleva. Ozvalo se i chraptění vysílačky a slabý hlas pronesl něco, čemu Sam ani Remi nerozuměli.

Uplynulo deset vteřin.

Napravo od nich se v mlze rozzářil reflektor a začal pročesávat vlny blíž u břehu. Po půlminutě světlo opět zhaslo a člun zamířil pryč směrem, kterým připluli Sam s Remi.

„Bondarukovy stráže?“ zašeptala Remi.

„Anebo ukrajinská pobřežní hlídka,“ odpověděl Sam. „V každém případě někdo, na koho bychom nechtěli narazit. Jestli jde o část Bondarukovy ostrahy, můžeme to považovat za dobré znamení.“

„A proč?“

„Kdyby si nás všimli, poslali by víc člunů než jenom jeden.“

Příští hodinu pokračovali v plavbě na sever a přitom si hráli na kočku a na myš se záhadným hlídkovým člunem, který pokračoval v pročesávání oblasti; v mlze sice nebyl vidět, ale slyšeli pobublávání jeho motoru a tu a tam opět rozsvítil reflektor, zapátral v mlze a opět zhasl. Sam musel třikrát použít motor, aby se opatrně vyhnul dotírajícímu světelnému kuželu.

„Pluje přesně podle plánu,“ upozornila Remi. „Už jsem pochopila jeho systém.“

„To se nám náramně hodí,“ odpověděl Sam. „Zkus předvídat, odkud se objeví.“

„Musí být Bondarukův. Kdyby šlo o námořnictvo, proč by takhle pročesávali stejný kus moře?“

„Správná poznámka.“

Po několika minutách zvuk motoru opět odumřel v dálce a Sam se vrátil do původního kurzu; krátce nato uviděli napravo vysoko na útesu světla. Remi se zorientovala podle majáku a prohlásila: „To je ono. Chotyň.“

S Remi propátrávající z přídě moře před nimi Sam zamířil ke břehu. Remi náhle zvedla ruku a ukázala vlevo. Sam hned tím směrem zahnul a spatřil, jak se napravo vynořil z mlhy útes. Srovnal člun souběžně s ním a pokračoval v plavbě.

Bzučení přívěsného motoru změnilo tón, odráželo se nyní od kamenných stěn, ocitli se pod mostem, nad kterým stálo sídlo. Z náčrtů a map ostrova věděli, že jde o jeskyňovitý převis s otevřeným koncem, měřící pětadvacet metrů na výšku a dvě stě metrů široký, který několik set metrů kopíruje pobřeží. Byl dost velký, aby se pod ním ukryla středně velká výletní loď.

„Musíme risknout světlo,“ zašeptal Sam.

Remi přikývla a vytáhla z kapsy baterku s kuželovitým čelem, rozsvítila ji a zamířila na míjející skálu.

„Teď uvidíme, jestli s námi jednal Bohuslav na rovinu, anebo je to podvodník,“ poznamenala Remi. Ještě to ani nedořekla a hned se opravila. „No, my o vlku… Omlouvám se, že jsem o něm pochybovala. Támhle, Same, svítím přímo na to. Zpomal, zpomal.“

Sam ubral plyn, pak dal zpětný chod a kousek se vrátil, až se ocitli na úrovni místa, na které Remi svítila.

Ze skalní stěny ve výšce očí vyčníval zrezavělý kolejnicový hřeb; třicet centimetrů nad ním další a pak další… Sam zaklonil hlavu, jak Remi svítila výš a výš, a spatřil žebřík ze zapuštěných hřebů.

KAPITOLA 37

„Jestli dodržují jízdní řád, měli by se teď objevit někde támhle,“ prohlásila Remi. „Nejvýš za čtyři až pět minut.“

Přítomnost hlídkového člunu dramaticky změnila jejich základní únikovou strategii: na člunu. Jestli ho tu nechají, skoro jistě ho někdo najde a spustí poplach; jenže neměli čas hledat místo, kde ho ukrýt, takže jim zůstala jen jediná možnost.

Vzali si batohy a pak Sam našel dvojici úchytů na skále a přidržel člun, zatímco mu Remi vylezla na ramena, aby dosáhla na první hřeb. Když povylezla výš a udělala mu místo, otevřel švýcarský armádní nůž a prořízl po celé délce bok člunu, pak se rychle chytil spodního hřebu a vytáhl se na skalní stěnu, zatímco člun pod ním s tichým zasyčením splaskl a potopil se.

„Jaký máme čas?“ zeptal se.

„Tři minuty, plus minus,“ odpověděla Remi a začala stoupat nahoru.

Byli v polovině cesty, když Sam zaslechl zprava rachot lodního motoru. Stejně jako přívěsný motor jejich člunu i zvuk hlídkové lodi se náhle změnil, jak se odrážel pod obloukem převisu.

„Remi, dorazila nám společnost,“ zamumlal Sam.

„Objevila jsem tunel,“ oznámila. „Vede rovně nahoru, ale nevidím, jak daleko –“

„V bouři je každý přístav dobrý. Pokračuj.“

„Tak dobře.“

Bublání motoru se nyní ozývalo přímo pod nimi a neslo se po stěně vzhůru. Sam pohlédl dolů. Člun nebyl skrz mlhu vidět, jen vír v ní jako dým kolem nějakého předmětu v kouřovém tunelu. Rozsvítil se reflektor a začal přejíždět po útesu a stoupal stále výš a výš.

„Jsem uvnitř,“ zašeptala shora Remi.

Sam, střídavě pohlížeje na hřeby nad sebou a dolů na rychle se blížící kužel světla, vylezl posledních pár metrů nahoru a náhle ucítil, jak ho popadla Remiina ruka. Skrčil nohy a odrazil se, současně se přitáhl rukama. Vklouzl do tunelu a zatáhl dovnitř nohy, právě když světlo dopadlo na ústí tunelu a pak se přesunulo dál.

Leželi v temnotě přituleni jeden k druhému. Sam se pokoušel zklidnit dech, zatímco poslouchali, jak člun proplouvá pod převisem a zvuk motoru postupně odumírá, až utichl.

„To je to místo?“ zeptal se Sam, vztyčil se na lokty a rozhlédl se. Tunel měl zhruba tvar oválu přibližně metr a půl vysokého a dva metry širokého.

„Řekla bych, že ano,“ přikývla Remi a ukázala nahoru.

V ústí tunelu byla ke stropu přichycena konstrukce z překřížených silných nadehtovaných dubových trámů podepřená vodorovnými fošnami připevněnými šrouby ke stěnám. Ze středu konstrukce visel zrezavělý kladkostroj vybavený tlustým lanem a zakončený klikovým navijákem připevněným ke kolmým trámům. Na dřevěných pražcích spočívaly úzkorozchodné koleje a ve tmě zahlédli protizávaží z drceného štěrku.

„Dobrá, ten jeřáb není původní, to je jisté,“ prohlásil Sam. „Tedy pokud záporožští kozáci nepředběhli v technice svou dobu. Podívej… tyhle šrouby jsou přesně opracované. Může pocházet z krymské války, ale tipuju ho spíš na druhou světovou. Vidíš to spojení na pokos… tahle věc by dokázala uzvednout snad několik tun.“ Došel k ústí tunelu a podíval se přes okraj. „Geniální. Koukni, jak to umístili, přímo nad přírodní výčnělek ve stěně? Ani za denního světla by nebyl z hladiny vidět.“

„Chápu.“

„No a podívej na ty –“

„Same.“

„Co je?“

„Nerada tě ruším, ale musíme ukrást lahev vína.“

„Promiň, máš pravdu. Jdeme.“

– -–--–

S použitím vyhledávače Google Earth si vytiskli vlastní mapu Bondarukova pozemku z ptačí perspektivy se všemi zákoutími a vzdálenostmi a doplnili je Bohuslavovými poznámkami a podle nich teď zamířili dál do tunelu.

V roztřeseném světle baterek Sam místy zahlédl na zdech stopy po použití trhavin, ale zdálo se, že většina tunelu byla vytesána hezky postaru ručně kladivy, dláty a suť vynosili na zádech.

Tu a tam se na zemi válely dřevěné bedny s nástroji, kotouče napůl shnilých provazů, zrezavělé krumpáče a perlíky, pár plesnivých kožených bot, plátěné kombinézy, které se rozpadaly, když je Remi postrčila botou… Ke stěnám na obou stranách byly každé tři metry připevněny olejové lampy, skleněné kryty začernalé sazemi, bronzové nádržky a držadla pokrývala lepkavá zelená patina. Sam na jednu poklepal prstem a uvnitř to zašplouchalo.

Po padesáti metrech se Remi zastavila, nahlédla do mapky a prohlásila: „Nejspíš už jsme pod vnější zdí. Ještě zhruba dalších sto metrů a měli bychom se dostat přímo pod dům.“

Mýlila se jen o pár metrů. Po dalších dvou minutách dorazili na rozšířenou křižovatku, tunel a koleje pokračovaly dopředu a také doprava. Pět starodávných důlních vozíků stálo v řadě za sebou u levé stěny, zatímco šestý spočíval na kolejích severojižní trasy.

„Rovně se dostaneme ke stájím, vpravo k východnímu křídlu,“ řekl Sam.

„Podle mě ano.“

Podíval se na hodinky. „Nejdřív zkusíme stáje a podíváme se, co tam najdeme.“

Po dalších asi sedmi stech metrech chůze se Remi náhle zastavila, položila si ukazovák na ústa a neslyšně zaartikulovala Hudba. Na chvíli se zaposlouchali, pak se k ní Sam naklonil a zašeptal jí do ucha: „Summer Wind od Franka Sinatry.“

Přikývla. „Slyším nějaké hlasy. Smějí se… teď také zpívají.“

„Jo.“

Pokračovali v chůzi a tunel brzy skončil kamenným schodištěm vedoucím vzhůru k dřevěným padacím dveřím. Sam zvedl hlavu a začichal. „Hnůj.“

„Tak to jsme tady správně.“

Hudba a smích se nyní ozývaly hlasitěji a očividně přicházely přímo shora. Sam našlápl na první schod. V tu chvíli na padacích dveřích zaduněly kroky. Sam strnul. Ke krokům se připojily další a potom další dvoje lehčí a drobnější. Přes škvíry v padacích dveřích se míhaly stíny a střídavě zakrývaly a opět odkrývaly světlo.

Nějaká žena se zachichotala a řekla anglicky s ruským přízvukem: „Nech toho, Dimitriji, to lechtá.“

„O to přece jde, moje lápočka.“

„Ach, to se mi líbí… Dost, dost, co tvoje žena?“

„A co je s ní?“

„No tak, vraťme se na večírek, než nás tu někdo uvidí.“

„Ne, dokud mi něco neslíbíš,“ odpověděl muž.

„Dobrá, slibuju. Příští víkend v Balaklavě.“

Dvojice se vzdálila a chvíli nato bouchly dřevěné dveře. Odněkud shora zařehtal kůň a pak se rozhostilo ticho.

Remi zašeptala: „Podařilo se nám trefit do jednoho z těch Bondarukových zatracených večírků. Tomu říkám smůla…“

„Třeba je to štěstí,“ odporoval Sam. „Uvidíme, jestli toho nedokážeme nějak využít.“

„Jak to myslíš?“

„Existuje velká pravděpodobnost, že jedině Bondaruk vlastně ví, jak vypadáme.“

„Ale ne, Same.“

Zakřenil se. „Remi, kde jsou tvé způsoby? Nemůžeme se stranit společnosti.“

Když si byl Sam jistý, že nahoře už nikdo není, vyšel na konec schodiště, zvedl poklop a rozhlédl se. Pak se otočil zpět k Remi. „Jsme v přístěnku. Jdeme.“

Vylezl ven a podržel poklop Remi, pak ho za ní zavřel. Za otevřenými dveřmi přístěnku byl další prostor, skladiště jezdecké výstroje matně osvětlené v divadelním stylu malými žárovkami na panelech. Prošli jím a protilehlými dveřmi ven, kde se ocitli na štěrkové cestě lemované z obou stran boxy pro koně. Nad hlavou se jim klenul vysoký strop se zabudovaným větráky klimatizace a střešními okny, jimiž dovnitř pronikal odraz měsíční záře. Slyšeli, jak koně tiše funí a podupávají ve stáních. Protější konec stáje vzdálený snad třicet metrů končil dvoukřídlými vraty. Došli k nim a vyhlédli ven.

Před nimi se rozkládal snad půlhektarový čerstvě posečený trávník obklopený po prsa vysokým živým plotem a osvětlený plápolajícími zapichovacími pochodněmi. Nad trávníkem se na křížem napnutých lankách třepotaly mnohobarevné hedvábné fáborky. Desítky hostů, většinou párů ve smokinzích a večerních róbách, tam postávaly v hloučcích a přecházely sem a tam, všichni se bavili a smáli. Číšníci v zářivě bílých livrejích procházeli davem, tu a tam se zastavili a nabízeli jednohubky a koktejly. Zdroj Sinatrova Summer Wind, sloupové reproduktory strategicky rozmístěné po trávníku, nyní hrály tlumenou jazzovou hudbu.

Napravo Sam s Remi zahlédli horní patra Bondarukova sídla, cibulovité věže rýsující se proti noční obloze. Nalevo skrz průchod v živém plotě Sam spatřil štěrkové parkoviště plné luxusních bentleyů, mercedesů, lamborghini a maybachů.

„Nejsme vhodně oblečeni,“ zamumlala Remi.

„Ani trochu,“ přitakal Sam. „Nikde ho nevidím, ty ano?“

Remi přiložila oko blíž k mezeře a prohlížela si dav. „Ne, ale ve světle těch pochodní si nejsem jistá.“

Sam dovřel dveře. „Pojďme prozkoumat jihovýchodní křídlo.“

– -–--–

Šli zpět do skladiště a padacími dveřmi do tunelu, kde se vrátili po vlastních stopách na křižovatku a vydali se východním tunelem. Téměř hned narazili na odbočky v severní zdi v sedmi – až desetimetrových rozestupech.

„Sklady a další východy,“ hádal Sam.

Remi přikývla a posvítila si na plánek. „Bohuslav je tu vyznačil, ale nenapsal, kam vedou.“

Namířili baterky do tmy, ale viděli nanejvýš na tři metry. Odněkud z dálky k nim doléhalo svištění větru.

„Nevím, jak ty, ale hlasuji pro to, abychom se raději vyhnuli dalšímu podzemnímu bludišti.“

„Amen.“

Pokračovali dál a po několika stech metrech se ocitli před dalšími kamennými schody.

Tentokrát šla první Remi, skrčila se pod padacími dveřmi a naslouchala, dokud si nebyla jistá, že je vzduch čistý. Nadzvedla poklop, vykoukla ven a pak ho zase přiklopila.

„Je tam úplná tma. Nevím, kde jsme.“

„Půjdeme nahoru. Uvidíme, jestli se oči přizpůsobí.“

Remi prolezla otvorem a ustoupila stranou, aby udělala Samovi místo. Ten přiklopil zpět padací dveře a opatrně zatápal, aby zjistil, kde jsou. Prostor byl čtvercový přibližně metr dvacet na metr dvacet. Zhruba po půlminutě si jejich oči začaly přivykat na tmu a nalevo rozeznali tenký proužek světla. Sam přistoupil ke stěně a přitiskl na škvíru oko. Ucukl, zamračil se a pak se podíval znovu.

„Tak co?“ nevydržela to Remi.

„Knihy,“ zašeptal. „Jsme za knihovnou.“

Zkoumavě přejel dlaní po stěně a nahmatal zapuštěnou dřevěnou páčku. Nadzvedl ji, zapřel se o zeď a jemně a plynule zatáhl. Stěna se bezhlučně na skrytých čepech poodsunula a odhalila asi třiceticentimetrový průlez. Sam se jím vyklonil ven. Vzápětí ucukl a mezeru opět dovřel, právě když se ozval mužský hlas: „Olgo, jsi to ty?“ Přes koberec někdo přešel, na chvíli se zastavil a pak se kroky vzdálily. „Olgo…?“ Několik vteřin bylo ticho, ozvalo se šumění vody. Pak přestalo. Znovu zazněly kroky, otevřely se a zase zavřely dveře.

Sam opět otevřel průchod v knihovně a vykoukl ven. „Vzduch je čistý,“ zašeptal k Remi. Vylezli ven a zavřeli za sebou tajné dveře.

Ocitli se v ložnici. Měla sedm krát sedm metrů, koupelnu, nábytek z masivního ořechu, velkou postel s nebesy a na podlaze ošlapané drahé turecké koberce.

„Co teď?“ zeptala se Remi.

Sam pokrčil rameny. „Hodíme se do gala a připojíme se k ostatním.“

KAPITOLA 38

„To nemyslíš vážně, že ne?“

„Netvářím se snad vážně?“

„Ano. A to mě právě děsí.“

„Proč?“

„Protože je to šílenství, proto.“

„Mezi šílenstvím a genialitou je jen tenká dělicí čára.“

„A ještě tenčí čára je mezi genialitou a slabomyslností.“ Sam se uchechtl. „Na tom večírku jsem neviděl žádné stráže, ty snad ano?“

„Ne.“

„To znamená, že ochranka střeží hranice panství – hlídá, aby se dovnitř nedostal nikdo nezvaný; hosté uvnitř jsou už prověření a nejspíš i prošacovaní. Venku je šedesát nebo sedmdesát lidí a nikdo jim už nekontroluje pozvánky. A znáš přece přísloví: ‚Tvař se, že někam patříš, a patříš tam.‘“

„To mi zní spíš jako výmysl Sama Farga než jako přísloví.“

„No, podle mě je to obojí.“

„To jsi celý ty.“

„A pokud jde o strážce, pochybuju, že nás znají z večeře u britské královny. Myslíš snad, že by Bondaruka třeba jen ve snu napadlo, že se pokusíme vkrást do jeho domu? Ani náhodou. Na to má moc velké ego. A odvážným štěstí přeje, Remi.“

„Další Fargův bonmot. A co když se s ním osobně setkáme?“

„Vyhneme se mu. Budeme si všímat hostů. Ti představují vzhledem k jeho pověsti náš nejlepší poplašný systém. Když se vyskytne nablízku, rozprchnou se jako hejno ryb před žralokem.“

Remi si povzdychla. „A nakolik si tím jsi jistý?“

„Čím konkrétně?“

„Tím vším.“

Sam se usmál a stiskl jí ruku. „Jen klid. V nejhorším to tam jen obejdeme, zmapujeme terén, pak se vrátíme sem a naplánujeme příští tah.“

Chvíli si to nechala projít hlavou, kousala si přitom spodní ret, a nakonec přikývla. „Tak dobře, podíváme se, jestli má Olga mou velikost.“

– -–--–

Šaty byly trochu větší, ale Remi několika zavíracími špendlíky, které našla v koupelně, dokázala na sobě černou večerní róbu s dekoltem několika záhyby tak vypnout, že by snad jen módní návrhář poznal, že jí nebyla šitá přímo na tělo. Stejně zapracovala i na černém klasickém smokingu na Samovi; ubrala pas a košili sešpendleným záhybem na zádech zmenšila o číslo. S umytými tvářemi, načesanými vlasy a maskovacími kombinézami a batohy bezpečně ukrytými v přístěnku knihovny si naposledy vzájemně zkontrolovali výsledný vzhled, Sam si nacpal do kapes pár nezbytností a vyrazili.

Zavěšeni do sebe sešli dolů do haly, podobně jako ložnice zařízené střízlivým tmavým dřevem, tlustými koberci, gobelíny a krajinomalbami. Cestou začali počítat dveře, ale u třicátých toho nechali; usoudili, že pokoj, ze kterého vyšli, není nijak výjimečný, bylo jasné, že se jedná o Bondarukovo křídlo pro hosty.

„Je tu problém,“ zamumlala Remi, když dorazili na konec haly a vešli do sálu s vysokým stropem a se dvěma točitými schodišti z hnědé žuly na protilehlých koncích. Prostor mezi nimi byl rozdělen na několik odpočíváren s oleštěnými koženými křesly a pohovkami. Tu a tam rozmístěné nástěnné svícny tlumeně zářily a vytvářely světelné ostrůvky. Napravo a přímo před nimi vedly klenuté dveře do dalších částí domu.

„Jaký problém?“ zeptal se Sam.

„Ani jeden z nás nemluví rusky nebo ukrajinsky.“

„To je pravda, ale vyjadřujeme se univerzálně srozumitelnou řečí,“ odpověděl, když dovnitř vešel další pár a zamířil k nim.

„A to je?“

„Úsměv a zdvořilé pokývnutí,“ vysvětlil a hned to názorně demonstroval na míjející dvojici, která jeho pozdrav opětovala. Když byli z doslechu, dodal: „Vidíš? Magicky to zabírá.“

Objevil se před nimi číšník s tácem plným štíhlých číší se šampaňským. Vzali si každý jednu a číšník opět zmizel.

„A co když se s námi někdo pokusí navázat hovor?“ nedala se odbýt Remi.

„Dostanu záchvat kašle. To je skvělá výmluva, proč se vzdálit.“

„Takže kam zamíříme?“

„Do západního křídla. Jestli to vážně má svou sbírku, najdeme ji tam. Máš plánek?“

„Ve výstřihu.“

„Mmm.“

„Ovládej se.“

„Pardon. Dobrá, uvidíme, jak blízko se dokážeme dostat k místnosti ostrahy, než na nějakou ostrahu narazíme. Zatím jsem neviděl bezpečnostní kamery, ty ano?“

„Ne.“

Došel k nim další pár. Sam s Remi pozvedli číše, usmáli se a kráčeli dál. „Zrovna mě něco napadlo,“ navázala Remi. „Co když narazíme na Olgu a jejího manžela a oni poznají, že máme na sobě jejich šaty?“

„Tak to bychom se ocitli v maléru, co říkáš?“

Další místnost, do které vešli, nazval Bohuslav ve svém průvodci Mečový sál; hned na prahu si však uvědomili, že název je až tristně nevýstižný. Měřil dvacet na dvanáct metrů, zdi měl natřené na černo a podlahu pokrývaly hrubé dlaždice z černé břidlice. Střed zabírala hranatá skleněná vitrína nasvícená zevnitř reflektory zapuštěnými v podlaze. Vyplňovala téměř celý sál a lemovaly ji krvavě rudé běhouny; uvnitř bylo vystaveno nejméně padesát historických chladných zbraní od sekyr a mečů až po kopí a dýky, každá spočívala na vlastním mramorovém podstavci s informační cedulkou v ruštině a angličtině.

Vitrínu obcházelo osm nebo deset párů; dvojice fascinovaně zíraly dovnitř, tváře nasvícené zdola, ukazovaly na jednotlivé zbraně a šeptem si vyměňovaly poznámky. Sam s Remi se k nim připojili, ale dali si pozor, aby mlčeli.

Sam coby nadšenec do historie okamžitě mnohé ze zbraní poznal: proslulý šaršoun, skotský obouručný meč; berdyš, ruskou válečnou sekyru; krátký zakřivený francouzský falchion; šamšír, perskou šavli; ománský handžár s rukojetí vykládanou slonovinou; japonskou katanu, skvělou zbraň samurajů; klasický římský krátký meč známý jako gladius.

Jiné však byly i pro něj novinkou: šavle britských mameluků; turecký jatagan; vikinská vrhací sekyra známá jako mammen; marocká kummija posázená rubíny.

Remi se k němu naklonila a zašeptala: „Není zrovna originální, co?“

„A proč?“

„Vrah – a sbírka nožů. Bylo by mnohem zajímavější, kdyby v té vitríně měl porcelánové panenky.“

Došli na konec vitríny, zahnuli za roh a zastavili se, aby obdivovali zářící srpovitý egyptský chopeš. Z protilehlé strany vitríny se náhle ozval šum hlasů. Sam s Remi přes sklo zahlédli, jak se páry rozestupují, když dovnitř vstoupila mužská postava.

„Žralok je tady,“ zamumlala Remi.

„A tady stojím já bez hloučku věrných přátel,“ zadeklamoval potichu Sam.

Zvučný bas Hadeona Bondaruka zaplnil místnost, hovořil anglicky s lehkým přízvukem: „Dobrý večer, dámy a pánové. Z výrazů tváří vidím, že vás má sbírka fascinuje.“

S napřímenými rameny a rukama spojenýma za zády jako generál přehlížející řadu vojáků došel Bondaruk těsně k vitríně. „Válečné nástroje často mívají takový účinek. A my, takzvaní civilizovaní lidé, se snažíme předstírat, že nás smrt a násilí již nevzrušují, jenže ty máme v genech. V srdcích dál zůstáváme neandertálci bojujícími o přežití.“

Bondaruk se odmlčel, rozhlédl, jako by vyzýval někoho, aby odporoval. Když neviděl žádnou známku nesouhlasu, pokračoval v chůzi. Na rozdíl od svých hostů na sobě neměl smokink, ale černé kalhoty a k nim černou hedvábnou košili. Byl to štíhlý muž s ostře řezanou tváří, pronikavýma tmavýma očima a hustými černými vlasy staženými do krátkého culíku. Vypadal o deset až patnáct let mladší, než byl jeho skutečný věk, téměř padesát.

Nevěnoval svým hostům pozornost, všichni před ním uctivě ustupovali, muži ostražitě, ženy se zkoumavými výrazy od neskrývaného strachu až po zvědavost.

Bondaruk se zastavil a poklepal na sklo před sebou. „Dýka kris,“ řekl k nikomu konkrétnímu. „Tradiční zbraň Malajsijců. Nádherná s tou zvlněnou čepelí, ale ne příliš praktická. Spíše obřadní než na zabíjení.“ Přešel dál a pak se znovu zastavil. „Tohle je skvělý kousek: čínský tao. Možná nejlepší bitevní zbraň, která kdy vznikla.“

Pokračoval dál, každých pár metrů se zastavil a promluvil o další zbrani, buď nabídl krátký historický komentář, anebo svůj osobní názor na její účinnost. Jak se blížil na konec vitríny, Sam před ním nenápadně ustupoval a táhl s sebou i Remi, až se nakonec ocitli zády u zdi. Bondaruk, s tváří odrážející se skrz sklo, zahnul za roh a zastavil se, aby obdivoval dvoumetrovou halapartnu. Stál od nich nyní jen pár metrů.

Remi silněji sevřela manželovu paži. Sam s očima upřenýma na Bondaruka se napjal, připravený zaútočit v okamžiku, kdy se k nim obrátí. O tom, že by je poznal, nebylo pochyb; jestli by ho Sam dokázal přemoci a udělat z něj lidský štít, to už tak jisté nebylo. Ale bez této výhody se tu do minuty objeví stráže.

Nakonec Bondaruk řekl: „Halapartna – nechte na Britech, ať přijdou s nějakou zbraní, a oni vymyslí něco ošklivého a současně neúčelného.“

Hosté se zasmáli a tlumeně vyjádřili souhlas a Bondaruk šel dál, zahnul za roh a pokračoval ve výkladu na protější straně vitríny. Po několika dalších komentářích zamířil ke dveřím, otočil se k zástupu, krátce pokývl a odešel.

Remi vydechla. „No, ví, jak udělat dojem. To se mu musí nechat.“

„Je to krutostí,“ zamumlal Sam. „Vystavuje ji na odiv jako nové šaty. Úplně z něj čiší.“

„Stejný pocit jsem měla i z Cholkova.“

Sam přikývl. „Přesně.“

„Chvíli jsem myslela, že se na něj vrhneš.“

„Skoro jsem to udělal. Tak pojď najít, pro co jsme sem přišli, nebo ještě změním názor.“

KAPITOLA 39

Čím dále šli na západní stranu sídla, tím méně potkávali hostů. Zatímco budova a její křídla měly podobu symbolu míru, její hlavní část tvořil osmistěn se společenskými místnostmi, salonky, pracovnami a knihovnami, jež obklopovaly ústřední sál. Po dvaceti minutách bloudění se ocitli v setmělé zimní zahradě zaplněné palmami v květináčích a laťkovým mřížovím porostlým popínavými rostlinami. Proskleným klenutým stropem viděli na černé obloze zářivé diamanty hvězd. Skleněnými stěnami zahlédli nalevo dlouhou verandu obklopenou živým plotem.

V severozápadní zdi byly jediné dveře. Jednou obešli zimní zahradu kolem dokola, aby pátrali po bezpečnostních kamerách a ujistili se, že jsou sami. Pak zamířili ke dveřím. Byly zamčené. Sam již sahal do kapsy pro sadu šperháků, když se za nimi ozvalo: „Promiňte, pane, ale mohu se zeptat, co tu děláte?“

Sam si nedovolil luxus přemýšlet, ale prostě instinktivně zareagoval. Otočil se k muži a vyštěkl, snaže se napodobit angličtinu s ruským přízvukem: „Konečně! Kde jste byl? Víte, že tu nefungují senzory vlhkosti?“

„Promiňte, ale –“

„Jste přece od ostrahy, ne?“

„Ano, pane. Jenže –“

„Pan Bondaruk nám řekl, ať jdeme rovnou sem, že se tu má s námi někdo setkat. A stojíme tady už kolik, pět minut?“

Remi nepropásla narážku a rázně přikývla. „Nejméně pět.“

Strážný podezřívavě přimhouřil oči. „Když chvíli počkáte, ověřím si to −“

„Dobrá, udělejte, co musíte, ale na něco se vás zeptám: Už jste někdy viděl, co dokáže napáchat kondenzace na devět set let staré berdyši s rukojetí z mongolského červeného javoru? Tak viděl?“

Strážný zavrtěl hlavou, vysílačku už zvedal k ústům.

Sam dodal: „Tady, podívejte se na tu palmu – to je názorný příklad toho, o čem mluvím… vidíte ty listy?“ Pokročil dopředu, nalevo od strážného, a ukázal na nejbližší rostlinu. Ten, přestože se již soustředil na vysílačku, zareagoval s přirozenou zvědavostí, otočil hlavu, aby se podíval, co mu Sam ukazoval.

Ve zlomku okamžiku Sam náhle změnil směr. Otočil se na pravé patě, švihl levou nohou krátkým obloukem, zahákl ji za mužův pravý kotník a podkopl mu ji. Jak se strážný zapotácel dozadu, Sam se znovu pootočil a tentokrát mu zasadil do brady přesně načasovaný zvedák. Strážný ztratil vědomí, ještě než dopadl na zem.

„Páni,“ vydechla Remi. „A já myslela, že to tvoje džudo je jen neškodný koníček.“

„Taky že je. Jenže jde o velice praktického koníčka. Mimochodem ten příští je tvůj.“

„Sežeň mi fleret a jako by se stalo. Tak mongolský červený javor? Existuje vůbec?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Sam si klekl, sebral strážnému vysílačku a pak ho prošacoval; v pouzdru na stehně našel devítimilimetrovou pistoli Glock, pouta, bezpečnostní kartu a kroužek s klíči. Ty hodil Remi a ta je hned začala zkoušet v zámku dveří. Sam převrátil strážného na břicho, scvakl mu pouty ruce za zády a jeho kravatu použil jako roubík, pak ho odtáhl za límec do kouta a zakryl přemístěním několika menších palem, aby ho nikdo co nejdéle neobjevil.

„Mám to,“ oznámila Remi, otočila se a ukázala mu jeden z klíčů.

„Prohlédla sis ty dveře?“

Přikývla. „Neviděla jsem žádné poplašné dráty. Krytka i zámek vypadají úplně obyčejně.“

„Dobrá, o tom se hned přesvědčíme,“ prohlásil Sam, zasunul klíč do zámku, odemkl a zmáčkl kliku. Ticho. Žádné houkající alarmy ani ječící sirény.

„Ještě tu můžou mít bezhlučný alarm,“ podotkla Remi.

„Máš pravdu. Rychle pryč odtud.“

Zaběhli za roh a skrčili se u svázaného strážného. Uplynula minuta. Pak dvě a stále se neozvaly dupající kroky ani pokřik z reproduktorů.

„Přece to nemůže být tak snadné,“ namítla Remi. „Nebo ano?“

„Ani náhodou. Ale teď už nebude návratu. Pokud toho nechceš nechat. Tak co?“

„Já?“ opáčila s úsměvem. „Zrovna se začínám bavit.“

„To je moje holka.“

Za dveřmi našli tři metry dlouhou chodbu, čistě vybílenou a osvětlenou zářivkami zapuštěnými do stropu. Chodba končila dalšími dveřmi, tentokrát z masivního železa, otevíranými čtečkou karet na zdi.

„Moc chytré,“ prohlásil Sam. „Vidíš tu čtvercovou plošku nad čtečkou?“

„Ano.“

„Je to biometrický snímač otisků prstů.“

„Což znamená, že je tu někde centrum ostrahy.“

„Přesně tak. A vypadá to, že potřebujeme našeho přítele. Počkej tady.“

Sam vyšel z prvních dveří a za chvíli se vrátil a táhl za sebou strážného. Podal Remi bezpečnostní kartu a pak společně muže nadzvedli, aby ho Sam mohl chytit za trup a Remi měla přístup k jeho spoutaným rukám.

„Možná máme jen dva pokusy, než něco spustíme a přivoláme další společnost,“ upozornil ji.

„Nejdřív kartu a pak prst?“

„Správně. Aspoň myslím.“

„Skvělé.“

Sam se rozkročil víc do široka a pak přistrčil muže blíž ke čtečce. Remi skrz ni protáhla kartu, pak popadla muže za palec a přitiskla ho na snímač.

Čtečka odmítavě zapípala.

„První pokus,“ řekl Sam.

„Jsem nervózní.“

„Napodruhé to vyjde. Rychle, ten chlap váží snad cent.“

Nadechla se a zkusila to znovu.

Tentokrát čtečka zareagovala tichým vstřícným cinknutím následovaným kovovým cvaknutím, jak se zámek odemkl.

„Otevři jen na škvíru, než se zámek znovu zajistí,“ řekl Sam, ustoupil a položil strážného na zem. „Hned se vrátím.“ Odtáhl strážného pryč za první dveře a vrátil se.

„Vidíš něco?“ zeptal se.

Remi pootevřela dveře ještě o kousek víc, chvíli hleděla do štěrbiny a pak se otočila a zašeptala: „Nikde žádné kamery.“

„Jdeme.“

Remi otevřela dveře a vešli dovnitř. Místnost byla kruhová se šedými zdmi a modrým námořnickým kobercem. Bodová světla na stropě vrhala na podlahu skvrny světla. Přímo před nimi na deseti a dvou hodinách, řečeno leteckým žargonem, byly další dvoje dveře ovládané kartou. Každý si vzal jedny, Sam levé, Remi pravé, a prohlédli je kvůli bezpečnostním drátům. Žádné nenašli.

Zopakovali předchozí postup s kartou a palcem strážného, kterého Sam opět přivlekl, a nejprve zkusili levé dveře. Za nimi objevili malé odpočívadlo a schodiště klesající pět metrů do chodby s nachovým kobercem, osvětlené žárovkami v podlahových lištách.

Pak zkusili pravé dveře. „Je to čtvercový přístěnek zhruba tři krát tři metry,“ zašeptala Remi, když je pootevřela. „Přímo vpředu jsou další dveře – na západku, ale nevidím žádný zámek. Pravá zeď je od pasu až do stropu skleněná. Za ní je nejspíš kontrolní místnost – pár počítačů a rádiový ovládací panel. Za počítači jsou další dveře.“

„Světla?“

„Tma až na záři počítačových monitorů.“

„Kamery?“

Podívala se znovu, tentokrát skrčila a natáhla krk. Pak se znovu stáhla a přikývla. „Viděla jsem jen jednu – blikala zeleně a je u stropu v pravém rohu.“

„Je pevná?“

„Ne, otáčí se.“

„To je dobré pro nás a špatné pro ně.“

„Jak to?“

„Takhle malý prostor měli vybavit pevnou kamerou se širokoúhlým objektivem. Pak by neměla žádná slepá místa. Sleduj ji a spočítej, jak dlouho trvá, než se otočí zase zpět.“

Poslechla ho. „Čtyři vteřiny.“

Sam se zamračil. „To není moc. Dáváš přednost některé straně?“

„Ne.“

„Tak tedy běž nalevo.“

Dotáhli strážného za dveře a položili ho na odpočívadlo, pak sešli ze schodů, přikrčeni, aby viděli na chodbu před sebou. Nespatřili žádné zelené kontrolky kamer. Pokračovali dál.

Po deseti metrech chodba skončila dubovými dveřmi, na nichž byla zlatá cedulka s nápisem v azbuce. Přestože ani jeden z nich neuměl rusky, úprava cedulky napovídala její obsah: NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. I klika byla zlatá. Sam ji stiskl. Nebylo zamčeno. Otevřel je.

Další kruhová místnost, tentokrát deset metrů v průměru, obložená leštěnými a vyřezávanými panely z ořechového dřeva. Podlahu pokrýval ručně tkaný turecký koberec.

„To je dosemealti,“ vydechla Remi.

„Cože?“

„Ten koberec. Je to dosemealti – tkají je joručtí nomádi. Jsou velice vzácné a mimořádně drahé. Minulý měsíc jsem o nich četla článek. Čtvereční metr tvoří skoro dvě stě tisíc ručně vázaných uzlíků.“

„Působivé.“

„Ano, ale něco mi říká, že to není nejcennější věc v téhle místnosti.“

„Nedělej si legraci.“

Podél zakřivených stěn stály vždy po pár metrech lesklé skleněné vitríny a v každé na mramorovém podstavci spočíval další vojenský exponát. Místnost byla setmělá až na halogenová světla v jednotlivých vitrínách. Na rozdíl od Mečového sálu však zařízení místnosti dokazovalo, že tato sbírka je určena jen pro Bondarukovy oči. Jakékoli další pochybnosti zaplašil pohled na kožené křeslo s vysokým opěradlem, stojící v přesném středu místnosti.

„Musí se v něm cítit, jako kdyby seděl na trůnu, že?“ zeptal se Sam.

„Napadlo mě přesně totéž.“

Rozdělili se a zkoumali jednotlivé kousky. „Tady je něco jménem gerón,“ oznámil Sam přes rameno a zastavil se před vitrínou s vysokým oválným štítem z proutí a kůže. „Používaly ho perské oddíly.“

„Já tu mám zase perský meč,“ odpověděla Remi z protější strany. „Jmenuje se akinakés. Používaly ho elitní jednotky Nesmrtelných z achaimenovské dynastie.“

„Vypadá to, že jde o tematickou sbírku. Já tu mám zase sagaris. Perskou válečnou sekyru – také z achaimenovské dynastie.“

Pokračovali v prohlídce a nahlas četli nápisy na štítcích. Štíty, kopí, dýky, dlouhé luky… všechny ze staré Persie z dynastie Achaimenovců krále Xerxa I.

„Myslím, že je tu někdo fetišista,“ prohlásila Remi, když se posléze sešli uprostřed místnosti.

„Souhlasím,“ přikývl Sam. „Pokud se nemýlím, právě jsme našli Bondarukova kostlivce ve skříni, kterého jsme hledali.“

„Možná, ale to vyvolává otázku: Co má všechno tohle společného s Napoleonovou Ztracenou vinotékou?“

– -–--–

Vrátili se do rotundy s modrým kobercem. Remi se připlížila ke dveřím napravo, pootevřela je a provedla další kontrolu. „Nic se nezměnilo.“

„Dobrá, musíme to udělat takhle,“ spustil Sam a dal se rychle do vysvětlování. „Jestli budu uvnitř a kamera se přestane otáčet, zavři dveře a najdi si úkryt. Může to znamenat, že něco zahlédli a stráže jsou na cestě.“

„A co ty?“

„Postarej se o sebe. Budu ti hned v patách.“

Prohodili si místa u dveří. Sam počkal, dokud se kamera neotočila do krajní polohy vpravo, pak si lehl na břicho, proplazil se dovnitř. Začal se koulet doprava, až narazil zády na zeď, pak se proplížil k dalším dveřím.

Nyní již mohl zaslechnout tiché bzučení rotoru kamery. Remi už znovu klečela za dveřmi a dvakrát zaklepala klouby prstů na podlahu: Kamera je odkloněná. Sam pomalu otočil hlavu, až viděl skrz sklo. Zkontroloval strop a zdi nad počítači a pátral po kamerách; žádnou neviděl. Koutkem oka zahlédl, jak se kamera otáčí zpět k němu. Remi dvakrát zaťukala – kamera se blíží – a honem splynul se zemí.

Uplynulo pět vteřin. Remi dvakrát zaťukala. Sam se zvedl a zkusil kliku. Bylo odemčeno. Překulil se doleva a klekl si, držel hlavu pod úrovní skla. Počkal, až Remi opět dvakrát zaťukala, že vzduch je čistý, a pak stiskl kliku, pootevřel dveře, proklouzl dovnitř a zavřel za sebou. Tři vteřiny nato už stál přitisknutý ke zdi pod kamerou. Ukázal Remi zdvižený palec. Za patnáct vteřin prošla obojími dveřmi a stála vedle něj.

Kontrolní místnost byla dvakrát větší než přístěnek. Pod napůl prosklenou zdí byla dlouhá melaminová deska držící dvě počítačové věže a čtyřiadvacetipalcové LCD monitory. Pět metrů pod zdí, u které teď stáli, se nacházely další dveře.

Sam si poklepal na ucho, ukázal na kameru a pak na sebe: Možná tu mají mikrofon, prověřím to. Remi přikývla, že rozumí.

Sam sladil pohyby s otáčením kamery, sehnul se nejdřív vlevo, pak vpravo, vytáhl se na špičky, aby měl na kameru přímý výhled.

„Beze zvuku,“ řekl Remi. „Zkusím dveře. Řekni mi kdy.“

Čekali a pozorovali, jak se jim kamera nad hlavami pomalu otáčí.

„Teď.“

Sam se přesunul podél zdi vlevo, nahmatal kliku, přesvědčil se, že je otevřeno, a pak se vrátil. „Zatím nám přeje štěstí,“ prohlásil.

„A právě to mě děsí.“

Rychlost pohybu kamery jim nedala dost času, aby otevřeli další dveře, nakoukli dovnitř a pak se buď stáhli, anebo jimi pokračovali dál.

„Musíme se spolehnout na štěstí a risknout to,“ prohlásil Sam.

„Já vím.“

„Připravená?“

Zhluboka se nadechla a vydechla, pak přikývla.

Sledovali kameru, počkali, až se od nich otočila do nejzazší polohy, a potom se sehnuli u zdi, otevřeli dveře a protáhli se dovnitř.

KAPITOLA 40

Přivítala je oslepující záře bílého světla. Než si jejich oči stačily přivyknout, zazněl hlas se skotským přízvukem: „Hej, kdo jste? A co tu –“

Sam si zastínil rukou oči, vytáhl glock a namířil ho směrem, odkud se ozval hlas: „Ruce vzhůru!“

„Dobře, dobře, proboha, nezabíjejte mě.“

Konečně se jejich oči přizpůsobily. Nacházeli se v laboratorně čisté místnosti celé natřené na bílo s podlahou pokrytou bílými antistatickými aseptickými gumovými deskami. Uprostřed stál pracovní stůl čtyři krát dva metry obklopený otáčivými židlemi. Na poličkách a menších stolcích bylo rozloženo restaurátorské nářadí, jehož cenu Sam odhadl na čtvrt milionu dolarů, včetně autoklávů, prosklených mrazicích jednotek, dvou Zeissových stereomikroskopů, polarizačního fluorescenčního mikroskopu a ručního rentgenového fluorescenčního přístroje. Na stole s plastovým povrchem leželo něco, co vypadalo jako další části Bondarukovy válečné sbírky – zlomené ratiště kopí, dvouhlavá sekera, zašpiněná a zohýbaná jezdecká šavle z občanské války. Ze stropu vše osvětlovala trojice spojených halogenových reflektorů z nerezavějící oceli.

Muž, který stál před nimi, byl malý a holohlavý až na dva proužky zrzavých vlasů nad ušima. Měl na sobě bílý laboratorní plášť až po kolena. Za silnými brýlemi v černých obroučkách vypadaly jeho oči až směšně zvětšené.

„Ale, to je mi nějak povědomé,“ ozvala se Remi a ukázala na jeden z monitorů.

Zobrazoval kus popraskané kůže s několika řadami symbolů.

„Heuréka,“ zamumlal si Sam. Pak se obrátil na muže: „Kdo jste –“

Jenže sotva promluvil, muž se otočil a vystartoval k protější zdi – Sam si uvědomil, že míří k červenému poplachovému knoflíku ve tvaru hřibu.

„Stůj!“ vyštěkl, ale bez účinku. „Sakra!“

Remi za ním jednala rychle. Vrhla se vpřed, popadla ze stolu ratiště kopí a naplocho jím mrštila. Otočilo se v letu a zasáhlo muže pod kolena. Již napřahoval ruku po tlačítku, ale teď zasténal a přepadl dopředu. S tupým zaduněním narazil hlavou do zdi těsně pod tlačítkem. Klesl v bezvědomí k zemi.

Sam, stále s namířenou zbraní, na ni jen vytřeštěně zíral. Oplatila mu pohled, pokrčila rameny a usmála se. „Když jsem byla malá, trénovala jsem na mažoretku.“

„To vidím. Vsadím se, že v házení podkovou bys byla supertřída.“

„Doufám, že jsem ho nezabila. Panebože… nezabila jsem ho, že ne?“

Sam přešel k muži, klekl si a převrátil ho na záda. Na čele měl fialovou bouli jako vejce. Změřil mu pulz. „Jen se dlouho prospí. A pak ho bude několik dní pořádně bolet hlava, to je všechno.“

Remi už stála před monitorem zobrazujícím symboly. „Myslíš, že je to z lahve z Rumového ostrova?“ zeptala se.

„Doufám. Jestli ne, znamená to, že má Bondaruk lahví víc. Podívejme se po ní.“

Prohledali skříně s kontrolovanou vlhkostí, ledničky i zásuvky stolu, ani lahev, ani etiketu však neobjevili.

„Nejspíš jde jen o digitální obraz,“ prohlásila Remi pozorně studující monitor. „Vidíš tady, levý okraj? Vypadá barevnější.“

„Rozhodně bych chtěl tu lahev Bondarukovi vyfouknout, ale nic lepšího už asi neseženeme. Zkus to vytisknout –“ Sam náhle zmlkl a naklonil hlavu na stranu. „Slyšelas to…? A sakra!“ Ukázal do rohu.

Na zdi tam byla připevněná bezpečnostní kamera částečně zakrytá skříní. Přestala se otáčet a mířila objektivem přímo na ně.

„Budeme mít společnost,“ řekla Remi.

„Rychle ke klávesnici, zkus vytisknout ten obraz na monitoru!“

Remi začala ťukat na klávesnici a Sam skočil do rohu, popadl tenký kabel a vytrhl ho z kamery. Pak se rozběhl ke dveřím, zhasl světla a vrátil se k Remi, která zajásala: „Mám to!“ a stiskla tlačítko. Na laserové tiskárně se rozblikalo zelené světélko a začala tiše šumět.

Z kontrolní místnosti k nim dolehlo prásknutí, jak se dveře rozlétly, zabouchly a znovu otevřely. Na linoleu zapleskaly rychlé kroky a pak ztichly.

„K zemi,“ zašeptal Sam, lehl si na břicho a Remi stáhl k sobě. „Zůstaň tady a vezmi tu vytištěnou stránku.“ Doplížil se na kratší stranu stolu a vyhlédl ven.

Klika u dveří pomalu klesla. Vytáhl glock a zamířil.

Laserová tiskárna začala rytmicky bzučet.

„Tiskne,“ zašeptala Remi.

Dveře se rozlétly a v nich se objevila postava na pozadí LCD monitorů kontrolní místnosti. Sam vypálil. Střela zasáhla muže do lýtka těsně pod koleno. Zařval a spadl dopředu. Jeho zbraň – robustní samopal MP5 Heckler&Koch – sklouzla po gumové podlaze a přistála vedle Sama. Z kontrolní místnosti zaslechl, jak někdo tlumeně zasyčel pár slov rusky – podle tónu šlo nejspíš o kletbu. Muž, kterého Sam postřelil, se začal se sténáním plazit pryč za dveře.

„Mám to!“ zavolala Remi. „Detaily jsou perfektní. Můžeme to použít.“

„Pojď sem,“ zašeptal Sam. Připlížila se zpoza rohu a poklepala mu na kotník. „Na.“ Sam se obrátil, podal jí glock a dodal: „Až ti řeknu, vystřel třikrát za dveře. Miř na tu skleněnou stěnu.“

„Dobře.“

Vztyčil se na kolena a zhluboka nadechl. „Teď!“

Remi se vyklonila zpoza stolu a spustila palbu. Sklo se začalo tříštit. Sam se vrhl vpřed z úkrytu za stolem, otočil se doleva, popadl samopal a pak se stáhl zpět do bezpečí.

„Na co ještě čekají?“ zeptala se Remi.

„Podle mě na posily nebo lepší zbraně. Potřebujeme odtud vypadnout dřív, než něco z toho dorazí.“

Jako na povel se zpoza dveří vysunula ruka a něco hodila dovnitř. Předmět se odrazil od boku stolu, spadl na podlahu, několikrát se otočil a znehybněl.

„K zemi!“ vykřikl Sam.

Sam jednal instinktivně a v dobré víře, že správně rozpoznal hozený předmět; vztyčil se, skočil dopředu a fotbalovým výkopem ho poslal zpět ke dveřím. Těsně za prahem předmět vybuchl. Laboratoř ozářilo oslepující bílé světlo a zaznělo ohlušující zadunění. Sam se zapotácel dozadu a skácel se za stůl.

„Co to proboha bylo?“ zeptala se Remi a potřásala hlavou, aby si ji pročistila.

„Šokový granát. Používají je speciální jednotky a týmy SWAT proti zlým hochům. Spousta hluku a světla, ale žádné střepiny.“

„Jak jsi ho poznal?“

„Kanál Discovery. Aspoň teď víme jednu věc – snaží se tu vyhnout střílení.“

„Co kdybychom se trochu pobavili my?“ navrhla Remi a zamávala glockem.

Sam se rozhlédl. Na zdi naproti poplašnému spínači visela skříňka velikosti malé knížky s plexisklovým krytem, ve které byl žlutý hřibovitý knoflík s obrázkem vodní spršky. „Tohle bude stačit.“

„Tak dvě rány, co?“

„Připraven.“

„Teď.“

Remi se vyklonila a spustila palbu. Sam se vrhl ke zdi, pažbou MP5 rozbil skříňku, až spadla ze zdi, a zamáčkl knoflík. Z neviditelných reproduktorů se ozval počítačový ženský hlas, který oznámil nejprve rusky a pak anglicky:

„Pozor. Aktivován protipožární systém. Ihned opusťte prostor.

Pozor, aktivován protipožární systém.“

Sam skočil zpět za stůl. „Bude pršet, Remi. Postarej se o tu stránku!“

„Už jsem ji schovala.“

„Do výstřihu?“

„Na bezpečnější místo. Našla jsem pouzdro na zip.“

Napravo Sam koutkem oka zahlédl ve dveřích pohyb. Pootočil se a rychle třikrát vystřelil. Z monitoru v kontrolní místnosti vyšlehla záplava jisker a pak z něj začal stoupat kouř. Sam se schoval zpět za stůl.

Ze stropu vyjely se zabzučením stříbřité trysky. Následovala vteřina zpoždění následovaná cvaknutím a sykotem. Z trysek vylétly proudy vody.

Sam vyhlédl zpoza stolu právě včas, aby zaznamenal, jak z přístěnku vyběhla postava a zmizela dveřmi ven.

„Zmizme odtud dřív, než dorazí kavalerie,“ zavolal Sam přes šum vody.

„Počkej, kontroluju si munici… Zůstalo mi ještě devět nábojů. Jsem připravena, až budeš ty.“

„Až vyrazím, vystřel ještě třikrát ze dveří a pak utíkej za mnou. A drž se mě těsně, jasné?“

„Jo.“

„Teď!“

Sam vstal a vyrazil. Jak míjel konec stolu, natáhl pravou ruku a popadl otočnou židli. Tři metry od dveří ji postrčil před sebe a ještě ji urychlil kopnutím. V tom okamžiku se ve dveřích objevila postava. Židle se roztočila a převrátila a narazila do mužových nohou. Zamával rukama, zapotácel se dozadu a upadl na stále ještě kouřící monitor. Sam se dostal za dveře třemi skoky. Napřáhl před sebe vodorovně samopal a udeřil jím muže do obličeje. S odporným křupnutím mu zlomil nos. Muž ochabl a spadl ze stolu, nohy stále zapletené do židle.

Sam zvedl mužovu MP5 a podal ji Remi.

„Co teď?“ zeptala se a odhrnula si z obličeje neposlušný pramen vlasů.

„Jednoduše budeme utíkat jako o život.“

Prošli prvními dveřmi do přístěnku, pak kartou ovládanými dveřmi do chodby za nimi, kde jim voda, která tu neměla kam odtéct, sahala až po kotníky. Zářivky na stropě nesvítily.

Remi se zeptala: „Máš nějaký plán, že?“

„No, neříkal bych tomu zrovna plán. Spíš náčrt.“

„To mi úplně stačí.“

Otočil se k ní a vzal ji za volnou ruku. „Jsi připravená? Možná budeš muset udělat něco, co nechceš.“

Remi se usmála. Voda jí stékala po tvářích a kapala přes rty. „Jako třeba někoho zastřelit? Žádný strach, oni si začali.“

„To je moje holka. Dobrá, tak na tři. Drž se nízko, dej se nalevo a najdi si kryt. Jestli se někdo hne, tak ho zastřel.“

„S potěšením.“

Sam vzal za kliku. „Jedna… dvě…“

KAPITOLA 41

„Tři!“

Ostražitě skrčený Sam otevřel dveře.

Až na měsíční světlo procházející proskleným stropem byla zimní zahrada temná a díky jejímu oddělení od laboratoře zde netryskala ze stropu voda. Záplava z chodby se vyvalila ven a začala se rozlévat po podlaze.

Sam s Remi čekali a pozorovali. Ticho. Nikde žádný pohyb.

Remi zašeptala: „Kde jsou –“

Šokový granát udeřil do zdi vedle dveří a dopadl jim k nohám. Sam ho odkopl patičkou a zabouchl dveře. Z druhé strany se ozvalo zadunění a škvírami prošlehl bílý záblesk.

Sam pootevřel dveře jen na úzkou skulinu a tentokrát ho přivítal zvuk pádících kroků a záblesky baterek namířených jejich směrem a přibližujících se přes zimní zahradu.

„Můžu si to půjčit?“ zeptal se a vzal Remi z rukou MP5. „Až začnu střílet, rozběhni se doprava. Vyskoč z okna a utíkej na nádvoří.“

„A co ty?“

„Já zatím zbořím barák. Teď!“

Sam rozrazil dveře, zamířil oba samopaly na strop a spustil palbu. Remi se přikrčená rozeběhla k nádvoří, z hlavně jejího glocku šlehal oranžový plamen a zbraň jí poskakovala v ruce.

Protože Sam věděl, že sklo je nejspíš neprůstřelné, zamířil na spáry u vrcholu klenby. Spojnice se stále sílícím a hlasitějším skřípěním povolily. První skleněná tabule vypadla dovnitř a zřítila se dolů následována další a ještě další; drtily pod sebou palmy a plaňkové rošty s popínavými rostlinami. Rozezněly se výkřiky v ruštině, ale téměř ihned přešly v jekot, když první skleněná deska dopadla na zem. Zimní zahradou se rozlétly střepy jako šrapnely, trhaly zeleň a drásaly omítku na zdech.

Sam již v běhu všechno tohle zaznamenal koutkem oka. Remiina střelba měla smrtící přesnost a roztříštila jeden z bočních panelů. Už byla venku na nádvoří a kývala na něj, ať si pospíší. Ucítil, jak mu něco škublo rukávem a pak tři bodnutí na tváři. Sklonil hlavu a zvedl ruce, běžel dál a proskočil otvorem za Remi.

„Teče ti krev,“ vyjekla.

„Možná mi zůstanou i bojové šrámy. Rychle dál!“

Vrátil jí samopal, pak se otočil a vystartoval k živému plotu. Ruce držel před sebou jako klín, prodral se spletí větví do otevřeného prostoru, pak sáhl za sebe a protáhl i Remi. Z druhé strany živého plotu k nim každých pár vteřin dolehlo tříštění skla jako připomínka, že se strop zimní zahrady dál hroutí. Hlasy, některé anglicky, jiné rusky na sebe volaly. Stejně i od hlavní budovy a směru, kde Sam s Remi odhadli, že se nachází večerní společnost, zazníval zmatený pokřik Bondarukových hostů.

Sam a Remi padli do trávy, lapali po dechu a zkoušeli se zorientovat. Asi padesát metrů napravo se zvedala zeď budovy stojící u útesu; za nimi leželo západní křídlo, hlavní trakt a východní křídlo; asi třicet metrů přímo před nimi se pak černala hustá řada borovic obrostlá dřišťálovými keři.

Sam se podíval na hodinky: čtyři ráno. Brzy už začne svítat.

„Zkusme ukrást jedno z těch aut,“ navrhla Remi, sundala si střevíčky, urazila jim vysoké podpatky a pak si je znovu nazula. „Pojedeme s větrem o závod do Sevastopolu a najdeme si místo se spoustou lidí. Bondaruk si na veřejnosti nic netroufne.“

„Na to nesázej. Navíc je to příliš průhledné. Nyní už určitě celou oblast uzavřeli. A nezapomeň: Může zjistit, že jsme to my, jen ze záznamu kamery, anebo ukáže naše fotky tomu muži z laborky. Jediné, co zatím ví, je, že mu tady někdo rozpoutal peklo na zemi. Bude lepší, když zůstaneme co nejdéle v utajení.“

„Jak?“

„Tak, že se vrátíme po vlastních stopách. Poslední místo, které je napadne prověřit, je cesta, kterou jsme sem přišli.“

„Zase tím tunelem? A co potom, doplaveme na nějakou loď?“

Sam jen pokrčil rameny. „Tak daleko jsem to ještě nepromyslel. Ale pořád mám za to, že je tohle naše nejlepší šance.“

Remi pět vteřin přemýšlela a pak řekla: „Takže do pašeráckého tunelu – pokud cestou nenarazíme na helikoptéru nebo tank.“

„Najdi mi tank, Remi Fargová, a já už nikdy nepřekročím povolenou rychlost.“

„Sliby chyby.“

– -–--–

Ze všech neznámých týkajících se Bondarukova sídla zajímaly Sama a Remi nejvíce dvě: První: má tu Bondaruk někde hlídací psy? Druhá: kolik má vlastně k dispozici strážců, buď přímo na místě, anebo v záloze připravených objevit se na zavolání? I když neznali odpověď ani na jednu z těchto otázek, rozhodli se předpokládat nejhorší z možností a zmizet, dokud vládne zmatek a než stačí jejich protivník vypustit ze řetězu pronásledovatele – ať už lidské, nebo zvířecí –, které má k dispozici.

Přikrčeni přeběhli na několik etap co nejrychleji na konec živého plotu, kde se zastavili, aby se ujistili, že je vzduch čistý, pak vyspurtovali přes otevřený pás trávníku k řadě dřišťálových keřů. Sam si sundal sako smokinku a podal ho Remi, pak si lehl na břicho a prodral se skrz trnité větve na úzký pruh trávy před borovým hájkem. Remi se k němu za pár okamžiků připojila a začala si jeho sako svlékat.

„Nech si ho,“ zastavil ji. „Začíná být pořádná zima.“

Usmála se. „Za všech okolností džentlmen – Same, tvoje ruce.“

Podíval se dolů. Dřišťálové trny mu rozervaly rukávy košile; bílou látku pokrývaly krvavé šmouhy a skvrny. „Vypadá to horší, než ve skutečnosti je, ale kvůli té bílé košili by nás mohli chytit.“

Odplížili se pár metrů pod borovice. Sam sáhl na zem, sevřel plnou pěst hlíny a začal si ji roztírat po přední části košile, rukávech a obličeji. Remi mu zamazala záda, pak totéž provedla se svýma rukama a tvářemi. Sam se neubránil úsměvu. „Vypadáme, jako bychom byli na party přímo v pekle.“

„Nejsi daleko od pravdy. Podívej… támhle.“

Asi sto metrů východně přes trávník spatřili, jak se zpoza rohu budovy vynořila trojice světel a začala se podél zdi pomalu přibližovat k nim.

„Neslyšíš psy?“ zeptal se Sam.

„Ne.“

„Doufejme, že to tak i zůstane. Jdeme.“

Ponořili se hlouběji mezi stromy, krčili se a uhýbali před nízkými větvemi, až došli na úzkou severo-jižní loveckou stezku. Vydali se po ní na sever ke stájím. Borový háj tvořily staré, lidskou rukou nedotčené stromy, některé měly určitě přes sto let, což pro ně bylo jak prokletím, tak i požehnáním: Zatímco propletené větve je často donutily plazit se nebo uhýbat stranou, představovaly současně dokonalý úkryt. Několikrát se zastavili, aby nabrali dech, a pozorovali strážce, jak pátrají na druhé straně linie stromů, ani ne deset metrů od nich; podrost však byl natolik hustý, že ani kužele světla z baterek jím nepronikly hlouběji než na pár decimetrů.

„Nakonec někoho pošlou až sem dovnitř,“ zašeptal Sam, „ale to už budeme při troše štěstí dávno pryč.“

„Jak daleko je ke stájím?“

„Vzdušnou čarou tak tři sta metrů, ale tenhle lesík se všelijak kroutí, takže nejspíš dvojnásobně daleko. Připravená?“

„Já ano, záleží na tobě.“

Příštích dvacet minut se prodírali po lovecké stezce, každých deset kroků se zastavovali, aby se rozhlédli a naslouchali. Často spatřili světla nebo stíny postav, jak pátrají okolo budovy, někdy stovky metrů daleko, jindy tak blízko, že museli zalehnout na zem a neodvažovali se ani pohnout, ani dýchat, když strážci hledali mezi stromy a pak se zase vzdálili.

Nakonec začal lesík okolo nich řídnout a stezka brzy vyústila na trávník, na jehož opačném konci spatřili jižní zeď stájí. Sam se vyplížil vpřed, provedl rychlý průzkum a zorientoval se a pak se vrátil k Remi. „Trávník, kde byli hosté, je napravo. Sice už jsou pryč, ale jejich auta stále stojí na parkovišti.“

„Bondaruk je nejspíš odvedl do domu a teď je tam postupně vyslýchá,“ zamumlala Remi.

„Ani by mě to nepřekvapovalo. Neviděl jsem žádné stráže na pevných stanovištích – až na jednu, jenže s tím chlapem máme smůlu, protože stojí na rohu stájí hned vedle vchodu.“

„Je nějaká možnost, jak se ho zbavit?“

„Ne, pokud se nenaučím levitovat. A pořád se rozhlíží. Nedostal bych se ani do půlky trávníku a už by si mě všiml. Ale dostal jsem nápad.“ Vysvětlil jí ho.

„Jak daleko?“ zeptala se.

„Šedesát sedmdesát metrů.“

„Přes střechu stájí, ne méně. Je to ale rána naslepo, když mi promineš slovní hříčku.“

Pár minut pátrali mezi stromy, dokud nenasbírali hromádku kamenů o velikosti golfového míčku. Sam pak potěžkal první, odplazil se k okraji trávníku, počkal, až se hlídka bude dívat jinam, a mrštil jím. Vznesl se vysokým obloukem nad střechu stájí. Sam opět zalehl a odplazil se zpět.

Ticho.

„Minul jsi,“ zašeptala Remi.

Sam popadl další a celý postup zopakoval. Opět minul. Stejně tak potřetí a počtvrté. Vzal další kámen, protřepal ho v hrsti jako pár hracích kostek a pak ho napřáhl Remi před ústa. „Pro štěstí.“ Jen obrátila oči v sloup, ale poslušně na něj dýchla.

Odplížil se, počkal na vhodnou chvíli a pak ho hodil.

Uběhly dvě vteřiny.

Z parkoviště k nim dolehl zvuk tříštícího se skla následovaný rytmickým houkáním autoalarmu.

„Zasáhl jsi přímo bitevní loď,“ poznamenala Remi.

Alarm měl okamžitý a dramatický účinek, počínaje hlídkou u dveří stájí; muž se otočil a rozeběhl k parkovišti. Také se hned ozvaly hlasy z ostatních částí pozemku a začaly se navzájem překřikovat.

Sam s Remi vyrazili z úkrytu a sprintovali ke zdi, dorazili k ní ani ne za deset vteřin. Pak se skrčili, lehli si na zem a nahlédli za roh. Před sebou spatřili pět nebo šest strážných, jak se o překot řítí přes trávník, kde předtím postávali hosté, a prodírají se živým plotem.

„Běž,“ zachraptěl Sam. Vyskočili na nohy, oběhli roh a vřítili se do vchodu stájí.

Uvnitř udělali sotva dva kroky, když se před nimi vztyčilo masivní temné tělo. Sam odstrčil Remi a odskočil napravo. Kůň, uhlově černý arabský hřebec vysoký v kohoutku nejméně metr pětasedmdesát, se postavil na zadní a kopyty se rozehnal po Samovi. Hrdelně zařičel a pak dopadl zpět na všechny čtyři, odklusal uličkou a zmizel v otevřených dveřích jednoho ze stání.

Za Samem se rozlétly dveře. Strážný si všiml nejdřív Remi, otočil se k ní a začal zvedat samopal. Ale než stačil něco udělat, byl u něj Sam a zasadil mu do spánku pravý hák. Muž se zapotácel a upadl na zem. Remi popadla jeho zbraň a Sam zatím zavřel dveře a zajistil je závorou. Zvenčí zaslechli dusot bot na štěrkové cestě.

„Tak skončil náš pokus o nenápadný únik,“ zamumlal Sam.

„V téhle chvíli bych ocenila jakýkoliv únik,“ poznamenala Remi.

Otočili se a rozběhli do skladu s výstrojí.

KAPITOLA 42

Právě doběhli ke dveřím skladiště, když se ozvalo bušení na vrata stáje. Sam s Remi se instinktivně ohlédli. „Co myslíš, jak dlouho?“ zeptala se a následovala ho do přístěnku. Klekli si u padacích dveří.

Řekl: „Třicet vteřin, než začnou střílet, dalších třicet, než přijdou k rozumu, najdou něco, co vsunou do škvíry a nadzvednou závoru. Tak dvě minuty, ne víc.“

„A ten plán, co ses o něm zmiňoval –“

„Náčrt.“

„To je jedno. Poslouchám.“

Vysvětlil jí ho v deseti vteřinách. Remi prohlásila: „Tak se do něj pusťme.“

„Máme ale velký problém: Jestli budou rychlejší, než jsem odhadl, dostihnou nás na útesu. A tam nás budou mít na ráně jako holuby. Když to však vyjde, stačíme si připravit obrannou pozici, a možná je dokonce i zaženeme.“

„Dobrý nápad. Tak jdeme na to.“

„Poberu těžkou výstroj, ty vezmi zásoby. Jestli to provedeme správně, snad je dokážeme zpomalit – a možná i donutit se stáhnout.“

„Nechutný optimisto.“

Sam se vrátil zpět do skladiště, popadl stojan s pultem a odnesl ho zpět do přístěnku. Zavřel dveře a zapřel o kliku stojan. Remi mezitím již zvedla padací dveře a sestupovala dolů. Sam si pospíšil za ní a dveře přiklopil.

Vedeni jen světlem baterek se dali do práce; Sam doběhl zpět na křižovatku, kde začal posunovat důlní vozíky podél stěny a stavět je na koleje, zatímco Remi utíkala tunelem k východu na útes.

Z dálky k nim dolehlo štěkání samopalů.

„Máš dobrý odhad!“ zavolala ze tmy Remi.

„A já doufal, že se seknu – tak o tři čtyři hodiny,“ odpověděl a umístil druhý vozík. Za minutu dostal na koleje třetí. Ze tmy se vynořila Remi a nesla plnou náruč olejových lamp. Do každého z vozíků vhodila dvě nebo tři a ujistila se, že přistály dost tvrdě, aby z nich začal na dno vozíků vytékat olej.

Střelba shora ustala. „Teď začali pro změnu používat mozky,“ poznamenal Sam.

Společně se rozběhli do tunelu a v běhu strhávali ze stěn lampy, až jich měli další tucet, pak se vrátili a znovu je naházeli do vozíků.

„Dříví na podpal,“ zasupěla Remi a opět odběhli. Popadli všechno, co mohlo hořet, od dřevěných beden na nářadí přes boty a kombinézy až po kotouče zpuchřelých provazů, a vrátili se k vozíkům, kde náklad rozdělili do tří hromad a každou z nich naložili na jeden z vozíků.

„Cítíš to?“ zeptala se Remi.

Sam se narovnal a poprvé si všiml, že od vchodu na útesu sem proudí chladný vzduch. „To nám hraje do karet.“

S pomocí švýcarského armádního nože nařezal z overalů trojici knotů, na konci každého udělali uzel a takto zesílené konce namočili do oleje na dně prvního vozíku.

Remi se zeptala: „Budeme čekat, anebo –“ Od skladiště k nim dolehlo bušení. „Zapomeň, že jsem se ptala,“ dodala.

Sam zapalovačem zažehl všechny tři knoty, Remi mu je přidržela. Když se ujistili, že hoří a nezhasnou, podala dva Samovi a ten je hodil do prvního páru vozíků. Remi zastrčila třetí do posledního vozíku a ucouvli.

Nic se nedělo.

„No tak…,“ zamumlala Remi.

„Toho jsem se bál. Olej už může být příliš znečištěný.“

Z tunelu se ozvalo tříštění dřeva následované prásknutím padacích dveří.

Sam dál zíral na vozíky a vztekle zatínal zuby: „Sakra!“

Náhle jeden z vozíků se zahučením vzplál a začal z něj stoupat černý olejnatý kouř. Rozhořely se i zbývající dva vozíky a během několika vteřin se u stropu vznášel hustý mrak dýmu. Vítr ho začal odnášet na křižovatku a do bočních tunelů.

Sam a Remi, kašlající a se slzícíma očima částečně zasaženýma kouřem. Honem ucouvli od vozíků. „Jestli je nezpomalí tohle, tak už nic,“ prohlásil Sam.

„Můžeme už konečně odejít z toho večírku?“ zeptala se Remi.

„Až po tobě.“

– -–--–

Běželi ze všech sil tunelem pryč a zastavili se až u východu. Venku padla mlha a kamenný přírodní most byl matně ozářený měsícem. Vlny se vzpínaly se sykotem na útes. Přes čerstvý větřík se k nim tunelem blížila stěna kouře a z ní zaznívalo vzdálené kašlání a dávivé zvuky.

„Až sešplháme ke hladině, necháme se odnést vlnou. Měl by tu být podél pobřeží proud ze severu na jih. Balaklava je odtud necelých pět kilometrů. Vystoupíme na břeh až tam.“

„Dobře.“

„Máš pořád ještě tu stránku?“

Remi hmátla k pasu pod bundu. „Mám a je v pořádku.“

Sam se naklonil nad okraj a podíval se dolů. Vedle hlavy do skály udeřila kulka. Ucukl zpět a oba se rychle vrhli k zemi.

Remi vyjekla: „Co to –“

„Dole číhá hlídkový člun,“ zamumlal Sam. „Zakotvili přímo pod těmi hřeby.“

„Jsme v pasti.“

„Houby v pasti. Pojď.“

Postavil Remi na nohy a rozběhli se zpět do hloubi tunelu. „Nechceš mě zasvětit?“ zeptala se Remi.

„Není čas. Hned to pochopíš. Jen se drž kolejí.“

Každým krokem kouř houstl, až se nemohli orientovat ani podle světla baterek. Ale utíkali dál, drželi se za ruce, hlavy skloněné a oči téměř zavřené, aby je nedráždil kouř.

„Už jsme skoro tam,“ zasípal Sam a natáhl před sebe volnou rukou.

Dávení a kašlání znělo nyní hlasitěji a jakoby všude okolo nich. Někdo vykřikl něco rusky a jiný hlas mu chraptivě odpověděl: „Zpátky… běž zpátky…!“

Sam zakopl a upadl a strhl s sebou i Remi. Znovu se postavili na nohy a pokračovali dál. Samova natažená ruka narazila na něco horkého, rychle ucukl. Klekl si a přitáhl si k sobě i Remi. Někde nablízku zaskřípalo na skále větší množství bot. Kouřem zakroužil kužel světla z baterky a zase zmizel.

„Co se děje?“ zašeptala Remi.

Sam místo odpovědi rychle zaklepal klouby na vozík. „Sundej si sako.“ Udělala to. Strčil ruce zvenčí do rukávů a pak zkroutil zbytek saka do koule. „Pracovní rukavice,“ vysvětlil.

Remi pochopila: „Hlubinná bomba?“

„Přesně tak.“

„Chytré.“

„Jak ho roztlačím, pomoz mi zezadu.“

„Dobře.“

Sam v předklonu obešel vozík, pevně se zapřel, pak popadl omotanýma rukama ocelový bok vozíku a zatlačil. Vozík se ani nepohnul. Zkusil to znovu. Zase nic. Zaslechl kovové zacvakání a pak Remi, jak šeptá: „Byl zabrzděný. Zkus to znovu.“

Sam se zhluboka nadechl, zaťal zuby a zatlačil. Se skřípotem se vozík rozjel vpřed. V tunelu zaburácela ozvěna výstřelu z brokovnice, Sam si toho nevšímal a pokračoval. Minul Remi, ta se k němu v těsném závěsu připojila a začala ho tlačit do zad. Vozík záhy nabral rychlost. Plameny a kouř rozdmýchané průvanem vanoucím proti nim jim teď stoupaly nad hlavu a šlehaly dozadu jako ocas komety.

Náhle kouř zřídl. Ani ne sedm metrů před nimi se z něj náhle vynořilo ústí tunelu. „Brzdi,“ vykřikl Sam a zapřel se dozadu, paty se mu zabořily do štěrku. Remi, která ho pevně držela za opasek, udělala totéž. Jejich spojená váha začala vozík zpomalovat. Ústí se nebezpečně blížilo. Tři metry… dva… Sam v duchu bleskově provedl výpočet, usoudil, že nastal pravá chvíle a pustil vozík. Upadli dozadu v jednom chumlu a vzhlédli právě včas, aby spatřili, jak vozík pomalu přepadává do prázdna.

Následovaly tři vteřiny ticha a pak zazněla hromová rána.

Doplazili se po rukou a kolenou k otvoru a pohlédli přes okraj dolů. Hlídkový člun zachvácený plameny se nakláněl na levobok a dovnitř se hrnula voda dírou v zádi. Po několika vteřinách vedle něj vynořily dvě hlavy, jeden z mužů začal plavat pryč, ale druhý zůstával nehybný. Člun se potopil zádí napřed pod hladinu a zmizel jim z dohledu.

„Tomu se, myslím, říká trefa do černého,“ řekla Remi, pak klesla na břicho a úlevně vydechla. Sam udělal to samé. Nad jejich hlavami se z tunelu valil černý kouř a vítr ho začal odnášet k mostu.

„Dobrá,“ prohlásil Sam, „řekl bych, že jsme určitě byli krajně nežádoucí hosté. Nebylo toho na jednu noc už dost?“

„Ano, prosím.“

KAPITOLA 43

MONAKO

Oříškově hnědé oči Yvette Fournier-Desmaraisové na ně hleděly přes okraj pozvednutého šálku kávy, jak pozorně naslouchala Samovu shrnutí jejich dobrodružství na Elbě. Vynechal ale z vyprávění každou zmínku o tom, že je Umberto málem zradil Cholkovovi.

„A potom,“ dokončil Sam, „jsme odjeli do Nisporta a pak se vrátili na pevninu.“

„Úžasné,“ vydechla Yvette. „Vy dva tedy víte, jak si zasloužit svou pověst.“

Bylo časné ráno a seděli na verandě Yvettiny vily nad Point de la Veille. Slunce vrhalo pablesky na klidnou, rovnou hladinu Středozemního moře.

Poté, co sledovali, jak se pod přírodním mostem potopil Bondarukův hlídkový člun do hlubin, slezli Sam s Remi po hřebovém žebříku a vklouzli do vody. Našli dvojici oranžových kapokových záchranných vest, které unikly zkáze plavidla, navlékli si je a nechali se unášet proudem na jih podél pobřeží. Když nad obzor vyšlo slunce, sledovali oblaka černého dýmu zdvihající se nad Bondarukovým pozemkem a poslouchali sílící sirény přijíždějících požárních vozů. Několikrát zahlédli na severu další Bondarukovy hlídkové čluny, ale jejich posádky se soustředily na útesy pod jeho sídlem.

Hodinu poté, co skočili do vody, už byli na pláži severně od Balaklavy a doplavali na břeh, pak došli do města a dvě hodiny po hovoru mobilem se Selmou již seděli v limuzíně, jež je vezla do Kerče sto šedesát kilometrů severněji na azovském pobřeží. Tam na ně čekal kurýr, který jim podle Selminých instrukcí dopravil jejich pasy, kreditní karty a zavazadla z hotelu v Jevpatorii. Hodinu nato cestovali soukromou linkou do Istanbulu.

Věděli, že teď jim nezbývá než čekat, dokud Selma nerozluští stránku, kterou ukradli v Bondarukově laboratoři, a věděli, že potřebují nějaké bezpečné místo, kde by se dali do pořádku, a tak zavolali Yvette, která hned nadšeně zaúkolovala Langdona, svého osobního strážce a bývalého příslušníka jednotek SAS, aby nastartoval její gulfstream a přivezl je.

„Víte, abych byla upřímná, musím vám prozradit, že se mi Umberto ke všemu přiznal,“ prohlásila Yvette, když Sam skončil. „A hrozně se kvůli tomu styděl.“

„Všechno zase napravil,“ ozvala se Remi. „A vrchovatě.“

„Souhlasím. Řekla jsem, že mu odpustím, pokud mu odpustí i Fargovi.“

Sam se zeptal: „Zajímalo by mě, co se stalo s Carminem Biankem.“

„S kým?“

„S tím policistou z Elby, co se zaprodal korsické mafii.“

„Aha, s tím… Myslím, že se o něj teď postarají italské úřady. Prý pro pokus o vraždu.“

Sam a Remi se rozesmáli.

„Takže,“ navázala Yvette, „vám bude Laurentův deník užitečný?“

„A je to i výzva,“ odpověděla Remi. „Šifra v něm je sice složitá a má více úrovní, ale jestli ji někdo dokáže rozluštit, tak Selma.“ Hned, jak dorazili do vily, jí odfaxovali stránku.

Objevil se Langdon s konvicí čerstvé kávy a všem dolil. Sam se zeptal: „No, Langdone, jak zněla odpověď?“

„Co prosím, pane?“

„Měla dost zdravého rozumu, aby řekla ano?“

Langdon si odkašlal a našpulil rty.

Yvette se rozesmála: „Ach, pro všechno na světe, Langdone…“ Pak se obrátila k Samovi a Remi: „Je tak upjatý a korektní. Langdone, můžeš se s nimi podělit o dobrou novinu. No tak, pověz jim to.“

Langdon si dovolil prchavý úsměv a řekl: „Ano, pane, souhlasila, že si mě vezme.“

„Blahopřejeme.“

Remi pozvedla šálek s kávou. „Na budoucího ženicha.“

Všichni tři připili Langdonovi, který se silně začervenal. Pak vděčně pokývl a zamumlal: „Madam, jestli už nemáte další přání…“

„Běž, Langdone, než tě sklátí infarkt.“

Langdon zmizel.

„To bohužel znamená, že o něj přijdu,“ dodala Yvette. „Stane se z něj teď usazený muž. Gigolo, jestli vám to zní lépe.“

„To není špatná práce, pokud ji dokážete získat,“ namítl Sam.

Remi ho lehce pleskla přes ruku. „Kde jsou tvoje způsoby, Fargo?“

„Jen říkám, že existují i horší zaměstnání.“

„Tak a dost.“

– -–--–

Povídali si a popíjeli kávu, ještě když se po půlhodině Langdon vrátil. „Pane a paní Fargovi, volá vám paní Wondrashová.“

Omluvili se a následovali Langdona do studovny. Yvettin počítač MacBook ležel rozevřený na mahagonovém stole s výhledem do zahrady. Langdon již před něj postavil dvojici klubovek. Jak se usadili, odešel a zavřel za sebou dveře.

Na monitoru notebooku byla Selmina pracovna v La Jolle. „Selmo, jste tam?“ zavolal Sam.

Před kamerou se objevila opálená tvář Petea Jeffcoata. „Ahoj, Same. Ahoj, Remi.“

„Jak se vede, Pete?“

„Suprově, nemůže to být lepší.“ Peteův optimismus neměl hranic. Nejenže uměl vyrobit z citronů citronádu, ale dokázal by z nich vypěstovat i citronovníky.

„A jak se má Wendy?“

„Výborně. Akorát trochu šílí, že ji tu pořád někdo hlídá. Ti bodyguardi jsou skvělí, ale trochu přísní.“

„Je to pro vaše dobro,“ prohlásil Sam. „Doufejme, že už brzy bude po všem.“

„Jasně, bez obav, jsme v pohodě. Hele, dorazila šéfová…“

Pete zmizel a nahradila ho Selma, posadila se do křesla před kameru a nepřítomně hodila do hrnku sáček čaje. „Dobré ráno, pane a paní Fargovi.“

„Dobré ráno, Selmo.“

„Co chcete slyšet dřív, špatné, anebo dobré zprávy?“

„Obojí najednou,“ odpověděl Sam. „Jako když se strhává náplast.“

„Jak myslíte… Stránka, kterou jste mi odfaxovali, posloužila svému účelu. Ostrý obraz, vysoké rozlišení. Použila jsem ji k rozluštění dalších řádek šifry. A teď špatná zpráva: Ta hádanka nás zaskočila. Třeba s ní budete mít víc štěstí vy.“ Selma vzala ze stolu poznámkový blok a zarecitovala:

Sklíčení členové Domu v jantaru lapeni,

Tassilo a Pepere Gibbous Baia drží bezpečně místo Hadždž,

génius Jónie, jeho krok je bitvou soupeřů,

trio klenů, čtvrtý je ztracen, ukáže cestu do Frigisingy.

„To je ono,“ povzdychla si Selma. „Odmailovala jsem to běžně zakódované na vaše iPhony. Dál na tom pracujeme, ale je jasné, že tahle je mnohem těžší než ta předchozí.“

„Taky bych řekla,“ odpověděla Remi zamyšleně.

Sam se zeptal: „Selmo, slovo v posledním řádku – klanů…“

„Je to klenů, K-L-E-N-Ů.“

„Jste si tím jistá?“

„My všichni. Třikrát jsem to sama ověřovala a pak totéž udělali i Pete a Wendy. Proč?“

„Klen nebo klenák je termín z architektury. Má dva významy: vrchní uzavírací kámen oblouku, anebo vnější nárožní kámen.“

„Ale čeho?“ zeptala se Remi.

„To je otázka za milion dolarů. Musíme předpokládat, že na to odpovídá zbytek hádanky.“

„Pokud tu ovšem není v některém z jiných významů,“ namítla Selma. „Klen je druh javoru, dál se používá jako termín i v tiskařství a válečném námořnictvu. V tiskařství označuje uzavírací zámek tiskové formy, ve válečném námořnictvu pak blok ke zvedání a snižování hlavně děla.“

„Blok?“ zeptala se Remi. „Něco jako klín?“

„Ano, podle mě ano.“

„Takže to celé nějak souvisí s úhelnými kameny a klíny.“

„Pokud chápeme ty výrazy doslovně,“ ozval se Sam. „Ale když je vezmeme metaforicky, můžou znamenat cokoliv – klín může něco podpírat i oddělovat. To samé úhelný kámen.“

„Potřebujeme zbytek kontextu,“ přikývla Remi. „Dáme se do práce; Selmo, díky.“

„Ještě než skončíte, dvě věci: průběžně také luštím Laurentův deník a myslím, že mám odpovědi na pár menších záhad. Za prvé, zjistila jsem, proč se s Napoleonem mořili šifrováním a hádankami, místo aby nakreslili mapu s velkým křížkem uprostřed.

Podle Laurenta upadl Napoleon krátce po připlutí na Svatou Helenu do deprese. Unikl z vyhnanství na Elbě jen proto, aby o čtyři měsíce později utrpěl porážku u Waterloo. Svěřil se Laurentovi, že si myslí, že je jeho osud zpečetěn. A byl si jistý, že ve vyhnanství na Svaté Heleně i zemře.“

„A měl pravdu,“ podotkl Sam.

„Začalo ho trápit, co se stane s jeho odkazem,“ navázala Selma. „Měl syna Napoleona Františka Josefa Karla – Napoleona II. – se svou druhou ženou Marií Luisou. Když Napoleon prohrál u Waterloo, abdikoval ve prospěch syna, který vládl asi dva týdny, než do Paříže dorazili spojenci a sesadili ho z trůnu.

Napoleon byl zničený – a rozzuřený. Měl pocit, že kdyby jeho syn prokázal ‚skutečnou bonapartskou povahu‘, nedošlo by k tomu. Vůbec nebral v úvahu, že jsou chlapci teprve čtyři roky.“

Sam poznamenal: „Stejně by pro hocha nebylo moc snadné vyrovnat se otci.“

„Řekla bych přímo nemožné. Takže Napoleon poručil Laurentovi, ať vytvoří ‚záhadnou mapu‘, která by – a teď cituji – ‚zmátla naše nepřátele, prokázala důvtip nového císaře a ukázala cestu k pokladu, který vrátí jménu Bonapartů velikost‘.

„Naneštěstí,“ pokračovala Selma, „poté, co spojenci Napoleona II. svrhli, odvezli ho do Rakouska, udělili mu čestný titul vévody zákupského a v podstatě ho tam drželi v zajetí, dokud v roce 1832 nezemřel na tuberkulózu. A pokud vím, nikdy se nepokusil znovu dostat k moci – a ani použít mapu. Laurent však nevysvětluje proč.

A pokud jde o druhou záhadu – proč si Napoleon s Laurentem zvolili jako klíč právě lahve s vínem – podle Laurenta Napoleon sám nařídil, aby byla lacanauská vinná linie zničena – sazenice, vinice, prostě všechno –, ale nemělo to žádnou souvislost s jeho láskou k ní. Podle něj šlo o to, že se zbylé lahve okamžitě stanou sběratelskou raritou – vínem, které Napoleon nechtěl dopřát nikomu jinému. Kdyby některou z těch lahví v jejich skrýších objevili, dostala by se do některého muzea nebo soukromé sbírky, kde by zůstala v bezpečí, dokud by se neobjevil některý z Bonapartových potomků, který zná jejich tajemství.“

„Takže tatíček přece jen nebyl tak přesvědčený o synově ‚důvtipu‘, jak prohlašoval,“ poznamenala Remi. „A pojistil se.“

„Už to tak vypadá. Když Napoleon podruhé a naposledy abdikoval, vstoupil v platnost první napoleonský zákon o následnictví. Ustanovil jako zákonného nástupce na trůnu Napoleona II.; pokud by selhal, přešlo by následnictví na Napoleonova staršího bratra Josefa a jeho mužské potomky, pak na jeho mladšího bratra Ludvíka a jeho mužskou linii.“

„Ale nikdo z nich se neobtěžoval pustit do pátrání,“ řekla Remi.

„Pokud vůbec tajemství znali,“ odpověděla Selma. „Na tom pořád ještě pracujeme. Tak jako tak veškeré úsilí Napoleona a Laurenta zjevně vyšlo vniveč. Až doteď nikdo o jejich grandiózním plánu neměl ani tušení.“

„A teď jen my a Bondaruk,“ dodal Sam.

Remi řekla: „Celé je to hrozně smutné. Nakonec byl Napoleon jen zoufalý, ubohý a paranoidní muž, který čekal, že někdo vrátí slávu rodinnému jménu. Když si pomyslím, že na vrcholu moci vládl většině Evropy.“

Sam zacitoval: „‚Tyran je největším tyranem sám sobě‘.“

„Cože?“

„To je z George Herberta. Velšského básníka. Myslím, že nemyslel přímo Napoleona, ale určitě to sedí. Selmo, ten poklad, o kterém psal Laurent… není o něm v deníku něco bližšího?“

„Zatím ani slovo.“

„Nejjistější by byly peníze,“ prohlásila Remi. „Anebo něco, co se dá snadno zpeněžit – kapitál, který by syn mohl využít na postavení armády.“

Sam přikývl. „Dost na to, aby nový císař Bonaparte znovu dobyl Francii a možná celou Evropu.“

Ukončili spojení se Selmou a vrátili se zpět na verandu. Už byli v polovině schodiště, když Samovi zapípal mobil. Podíval se na displej. Byl to Rube Haywood. Sam ho přepojil na hlasitý odposlech.

„Myslím, že jsem našel kostlivce k Bondarukově skříni,“ oznámil Rube.

„Jsme jedno ucho.“

„Muž, kterého jsem poslal promluvit si s Bondarukovou starou íránskou spojkou –“

„Arefem Ghasemím,“ ozvala se Remi.

„Správně. Ghasemí se ze začátku sice trochu cukal, ale nakonec začal mluvit. Potvrdil, že za pohraniční války s Rusy dodával Bondarukovi zbraně. Podrobnosti jsou dost kusé, ale někdy v té době si Bondaruk usmyslel, že je přímým následovníkem nějakého dávného perského krále, chlapíka jménem –“

„Xerxés I.,“ dořekl Sam.

„Ano, přesně tak, jak to, že to víš?“

Sam mu stručně popsal soukromé muzeum achaimenovské dynastie, které našli v Bondarukově sídle.

„No, tak tím se to potvrzuje,“ řekl Rube.

„A co si o tom myslí Ghasemí?“ zajímal se Sam. „Věří, že by Bondaruk mohl pocházet s Xerxova rodu?“

„Myslí si, že je to možné, ale pochop, ten chlap je kluzkej jako úhoř. Britové nevěří ničemu, co jim řekne, dokud si to třikrát nebo čtyřikrát neprověří.“

„Tohle ale zní příliš divně, než aby to byl výmysl,“ namítla Remi.

„Taky si myslím,“ souhlasil Rube. „Tak nebo tak, Bondaruk utratil miliony na pátrání a výzkum v tomto směru, takže pokud není dočista šílený, možná našel pro svůj nárok skutečně nějaký důkaz – anebo si to alespoň myslí.“

Sam se zeptal: „Remi, vzpomínáš si, co nám Cholkov řekl v Marseille? O Bondarukově záměru?“

Remi zavřela oči, připomněla si jejich tehdejší rozhovor a Cholkovova slova: „… ty předměty představují rodové dědictví. Prostě se jen snaží dokončit něco, co začalo už před hodně dávnou dobou…“

„Xerxés může být klíč,“ poznamenal Sam. „Ale co jsou ty ‚předměty‘? Něco, co Xerxés kdysi ztratil?“

„Další práce pro Selmu a tým.“

Rube řekl: „Ať už je jeho nárok skutečný, nebo ne, je teď jedno. On tomu věří a jedná podle toho. Důležité však je, po čem vlastně jde. Zjistěte to a jste napůl doma.“

„Takže zase hezky zpátky na začátek,“ povzdychl si Sam. „Co mají pro všechno na světě společného Xerxés z achaimenovské dynastie a Napoleonova Ztracená vinotéka?“

– -–--–

Sama probudilo zvonění jeho iPhonu. Překulil se. Červené číslice na displeji ukazovaly 3:12 v noci. Popadl telefon a podíval se na volajícího: SKRYTÉ ČÍSLO.

Přijal hovor. „Haló?“

„Napadlo mě, že je čas promluvit si přímo,“ ozval se hlas. „Bez prostředníků.“

Rozespalému Samovi chvíli trvalo, než si ho zařadil. „Probudil jste mě, Bondaruku. To je nevychovanost. A předpokládám, že mi neprozradíte, jak jste zjistil moje číslo?“

„Peníze jsou mocná zbraň, pane Fargo.“

„Peníze jsou prostě peníze. Záleží na tom, na co je využijete.“

„Mluvíte jako skutečný lidumil.“

Remi se otočila a sedla si vedle Sama. Na její tázavý výraz neslyšně zaartikuloval Bondaruk.

„Tak co chcete?“ zeptal se Sam.

„Jsem zvědavý: Byli jste mezi hosty na mém večírku, že?“

„Stáli jsme během vaší přednášky v Mečovém sále hned za vámi. A získali jsme dojem, že se moc rád posloucháte.“

„Jste stateční, oba dva, to vám musím nechat. Vkradli jste se do mého domu, pane Fargo. Kdyby šlo o někoho jiného, byl by teď –“

„Už dávno mrtvý,“ dořekl Sam. „Přeskočte výhrůžky a řekněte rovnou, oč vám jde. Rád bych se ještě vyspal.“

„Dávám vám poslední šanci. Pracujme společně. Až bude po všem, dostanete ty lahve, já to, oč mi jde, a v klidu se rozejdeme. Nikomu se nic nestane.“

„Když už mluvíme o tom, oč vám jde… Nesouvisí to náhodou s tím soukromým perským panoptikem pod laboratořemi?“

Bondaruk neodpověděl.

„Hned jsem si to myslel,“ konstatoval Sam. „Bondaruku, nemyslíte, že ta vaše posedlost Xerxem už zašla příliš daleko? Neprospívá vašemu zdraví.“

„Děláte chybu, pane Fargo.“

„A nám se zdá, že vy děláte chyby pořád. Mimochodem víme, že vaši lidé sledují náš dům v San Diegu. Jestli se někdo z nich jen dotkne novin ve schránce, půlka místní policie je převálcuje jako lavina.“

„Beru na vědomí. Tohle je naposledy, kdy se vás ptám po dobrém.“

„Díky za varování.“

Sam ukončil hovor.

Remi řekla: „Soukromé perské panoptikum? Vážně vtipné.“

„Mívám světlé chvilky.“

KAPITOLA 44

Vyzbrojeni novými řádky hádanky a Yvettiným širokopásmovým internetovým připojením se Sam s Remi zavřeli do studovny a pustili se do práce. Yvette, vždy pozorná hostitelka, poručila Langdonovi, ať jim přinese občerstvení a něco k pití, pera a papír, druhý notebook, stíratelné fixy a dvoumetrovou tabuli. Na ni napsali velkými tiskacími písmeny hádanku:

Sklíčení členové Domu v jantaru lapeni,

Tassilo a Pepere Gibbous Baia drží bezpečně místo Hadždž,

génius Jónie, jeho krok je bitvou soupeřů,

trio klenů, čtvrtý je ztracen, ukáže cestu do Frigisingy.

Začali tím, že si sestavili seznam synonym pro každé slovo, které by mohlo skrývat více významů. Napočítali jich šestnáct: „sklíčený“, „členové“, „dům“, „lapeni“, „Gibbous“, „držet“, bezpečné“, „místo“, „Hadždž“, génius“, „krok“, „bitvou“, soupeřů“, „trio“, „ukáže“, „cestu“.

Z nich odvodili tucet slov. Ta napsali na protější stranu tabule do pavoučího schématu rozvětvujícího se do linií končících otazníky.

Jako další soustředili pozornost na slova, která se podle nich vázala na historii – „jantar“, „Tassilo“, „Baia“, „Hadždž“, „génius“, „Jónie“, „klen“ – a ty také zapsali na tabuli do zvláštních kolonek a sloupců. Když slova takto roztřídili, začali pátrat na internetu po historických odkazech, které by se k jednotlivým slovům vztahovaly.

Pět z nich – „jantar“, „Tassilo“, „Baia“, „Hadždž“, „Jónie“ – mělo linky na dobře známá místa, lidi nebo věci. Jantar je zkamenělá pryskyřice používaná k výrobě šperků; Tassilo bylo křestní jméno dlouhé linie bavorských králů; hadždž název každoroční islámské pouti do svatého města Mekky; Baia, což znamená „důl“, bylo jméno oblasti v Rumunsku v povodí řeky Moldavy; a Jónie název řeckého ostrova v Severoegejském moři.

Naneštěstí, podobně jako seznam jejich synonym, každý z těchto historických odkazů sám tvořil síť faktů, dvojích významů a křížových odkazů.

S přestávkou jen na jídlo, pití a odskočení si na toaletu přilehlou ke studovně Sam s Remi pokračovali v práci od rána až do pozdního odpoledne, než se nakonec rozhodli pro jiný přístup: soustředit se jen na jeden řádek hádanky a doufat, že jeho rozluštění spustí dominový efekt. Vybrali si druhý řádek.

„‚Tassilo a Pepere Gibbous Baia drží bezpečně místo Hadždž‘,“ zarecitovala Remi a nepřítomně si přitom ťukala do rytmu perem na spánek. „Pepere je snadné. Je to francouzská přezdívka ‚dědečka‘.“

„Správně. A pokud jsme nepřehlédli nějaký důležitý odkaz na Tassila, můžeme předpokládat, že odkazuje na Bavorsko – na jeho dějiny, orientační body, kulturu. Prostě něco bavorského.“

„Souhlasím. A co spojení ‚Gibbous Baia‘?“

Již předtím věnovali dvě neplodné hodiny rumunské historii v naději, že narazí na nějaké zjevení o oblasti Baia.

„‚Gibbous‘ znamená ještě měsíc v poslední čtvrti.“

„Jsme si tím jistí?“

„Ano, dorůstající měsíc je –“

„Ne, zajímá mě, jestli je to jediný význam.“

Sam chvíli uvažoval a pak se zamračil. „Předpokládal jsem, že ano. Možná jsem se ukvapil.“ Začal se přehrabovat v knihách rozložených na stole, až našel slovník. Vyhledal správnou stránku, přečetl si odkaz a pak mlaskl. „Jsi hlupák, Same…“

„Co je?“

„‚Gibbous‘ znamená také ‚hrbatý‘. Takže Gibbous a Baia…“

Remi již bušila do klávesnice notebooku. I když většina jejich hloubkových odkazů pocházela ze stránek knihoven, současné východisko byl starý dobrý Google. „Tady… něco mám,“ ozvala se po pár minutách čtení. „Dej si tyhle dvě informace dohromady a dostaneš tohle: Baia je část fráze – ‚muži z Baia‘. To je opis slova ‚Bavaria‘, Bavorsko.“

„Takže hrbáč z Bavorska?“ zeptal se Sam.

„Ne, ne…“ Remi znovu začala ťukat na notebooku a kontrolovat výsledky vyhledávání. „Mám to! Dobrá, Tassilo III., bavorský král, vládl od roku 748 do roku 787, na trůn ho dosadil Pipin Krátký, otec Karla Velikého a dědeček Pipina Hrbatého.“

„Konečně se někam dostáváme,“ prohlásil spokojeně Sam. „Takže Tassilo a hrbáčův dědeček Pipin Krátký ‚drží bezpečně místo Hadždž‘.“

„Problém je, že nemůžu najít žádné spojení mezi nimi, Bavorskem a Mekkou.“

„Musí jít o metaforu nebo synonymum,“ odpověděl Sam.

„Ano, anebo třeba o nějaký islámský artefakt někde v Bavorsku.“

Sam, nyní na vlastním notebooku, rychle zapátral. „Ne, nic nenaskočilo. Pokračujme dál. Zkus další linii.“

„Vrátíme se zpátky na začátek: ‚sklíčení členové Domu v jantaru lapeni‘. Už jsme ověřili etymologii a synonyma pro ‚sklíčený‘, ‚Dům‘, ‚člen‘, jantar‘ a ‚lapitʻ. Takže jak je teď všechny propojit?“

Sam sklesl zpět do křesla a opřel se dozadu a stiskl si nos palcem a ukazováčkem. „Já nevím… Něco na tom řádku mi přijde povědomé.“

„Která část?“

„Nevím. Je to ale tam. Mám to na jazyku.“

Seděli mlčky asi půl hodiny, ponořeni každý do vlastních myšlenek, a pátrali po spojeních a možných souvislostech.

Nakonec se Remi podívala na hodinky. „Už je skoro půlnoc. Pojďme se prospat a ráno se na to vrhneme zase čerství.“

„Dobře. Je to k vzteku. Já vím, že jsem něco přehlédl, a prostě na to nedokážu ukázat.“

– -–--–

O čtyři hodiny později už leželi a spali v Yvettině ložnici pro hosty, když se Sam posadil na lůžku a zamumlal: „To je ono!“

Remi, která měla lehké spaní, byla hned vzhůru: „Co je? Co se stalo, Same?“

„Nic. Myslím, že jsem na to přišel.“

V pyžamech se vrátili do studovny, rozsvítili a zapnuli počítače. Sam pak dvacet minut seděl nad klávesnicí, psal a sledoval linie odkazů a Remi ho pozorovala z rohového křesla. Konečně se Sam obrátil a usmál.

„Je to z knihy, kterou jsem četl na vysoké – Dny cti a jejím autorem byl… Roche. Psal v ní o původu slova ‚hugenotʻ.“

„Francouzští kalvinisté, že?“ zeptala se Remi. „Protestanti.“

„Správně. Slušně velká skupina v šestnáctém až osmnáctém století. To je teď vedlejší, existuje spousta vysvětlení, odkud se vzalo slovo ‚hugenot‘. Někteří autoři se domnívají, že jde o hybrid – z německého slova Eidgenosse znamenajícího ‚občan konfederace, Švýcar‘ a jména Besançon Hugues, muže spojeného s ranými dějinami kalvínství.

Nejvíce historiků se přiklání k etymologii, že slovo pochází z vlámského huisgenooten, jak se přezdívali studenti bible ve vlámské Francii. Huisgenooten se tajně scházeli po domech a studovali Písmo. Překládá se to jako ‚členové domácnosti‘, tedy domu.“

Remi na něj deset vteřin mlčky zírala a pak zamumlala: „Same, to je brilantní.“

„Brilantní by bylo, kdyby mi to došlo hned před osmnácti hodinami.“

„Lepší pozdě než nikdy. Dobrá, takže mluvíme o hugenotech.“

„O sklíčených hugenotech,“ upřesnil Sam.

Remi vstala, přešla k tabuli a fixem zakroužkovala jejich seznam synonym pro „sklíčený“. Byly jich tucty. Ale žádné spojení mezi nimi a hugenoty je neudeřilo do očí.

„Tak se zaměřme na jantar,“ navrhl Sam a soustředil se na druhou část řádky. „‚V jantaru lapeni‘. Jak můžeš být lapená v jantaru?“

Lámali si s tím několik minut hlavu, že Remi řekla: „Zkusme tohle: Co se stane, když se něco uvězní v jantaru?“

„Zemře to,“ nadhodil Sam.

„Ještě předtím… Znehybní to.“

„Ztuhne na místě.“

„Správně…“ Se skloněnou hlavou a zavřenýma očima začala přecházet dopředu a dozadu. „Ztuhne na místě… Jako fotografie.“

Sam s hlavou položenou na opěradle se náhle předklonil. „Jako obraz.“

„Ano!“

Otočil se s křeslem a začal vyťukávat na notebooku. „Obraz… Hugenoti…“ Pak se podíval na výsledek vyhledávání.

„Máš něco?“

„Zničení,“ zamumlal.

„Cože?“

„‚Zničení‘ mohou být v konkrétním smyslu synonymem pro ‚sklíčeníʻ, ne?“

„Jistě.“

„Tak co tohle: obraz Françoise Duboise s názvem Svatobartolomějská noc?“

„A jaká je souvislost?“

Sam si pročetl odkaz a pak ho shrnul: „Francie, rok 1572… od srpna do října davy katolíků napadaly v celé zemi hugenotskou menšinu…“ Opřel se zpět do křesla a zamračil se. „Pobili jich něco mezi deseti tisíci až sto tisíci.“

„Jestli tohle není důvod ke sklíčenosti, pak už nic,“ zamumlala Remi. „Dobře, ještě to dát do souvislosti s Bavorskem…“

Sam se předklonil a znovu začal psát, tentokrát použil pro základní vyhledávání termíny „Dubois“, „svatý Bartoloměj“, „Bavorsko“ a přidal ještě „den“ a „zničení“.

„Mohli bychom přidat ještě naše synonyma pro ‚Hadždž‘,“ navrhla Remi a nadiktovala z tabule: „‚Mekka‘, ‚pouť‘, ‚islám‘, ‚poutník‘…“

Sam doplnil termíny a stiskl enter. „Spousta odkazů,“ zašeptal a roloval stránkou dolů. „Jenže nic zjevného.“

„Tak začneme termíny ubírat a kombinovat slova při vyhledávání.“

Příští hodinu se tomu věnovali a zkoušeli kombinace klíčových slov, až nakonec před úsvitem Sam konečně narazil na něco zajímavého s kombinací „svatý Bartoloměj“, „Bavorsko“ a „poutník“. Zakřenil se a řekl: „Konečně světlo na konci tunelu.“

„Co máš?“ zeptala se Remi, pak se předklonila a přečetla z monitoru:

„Poutní kostel svatého Bartoloměje, Bavorsko, Německo.“

KAPITOLA 45

SCHÖNAU, BAVORSKO

„To je neuvěřitelné,“ vydechl Sam.

Přistoupili s Remi k dřevěnému zábradlí a zadívali se na vyhlídku, která se rozprostírala pod nimi. Nakonec Remi zamumlala: „Myslím, že slovo ‚nádhera‘ ani zdaleka nedokáže postihnout něco takového, Same. Proč nám trvalo tak dlouho, než jsme to tady objevili?“

„Nemám tušení,“ zašeptal a pak zvedl digitální fotoaparát Canon EOS a udělal snímek. Byli v Bavorsku již předtím, ale nikdy v této oblasti. „Dokonce ani ‚dech beroucí‘ to nevystihuje, že?“

„Ani zdaleka. Jako bych slyšel muzikál Za zvuků hudby.“

Pod nimi ležely smaragdové vody fjordu Königssee (Králova jezera). Königssee v nejširším místě měřilo jen asi sedm set metrů a na obou stranách je rámovaly hustě zalesněné příkré žulové svahy a rozeklané vrchy se zasněženými vrcholky; pak se táhlo zátokami od vesnice Schönau na severu až k Obersee neboli Hornímu jezeru osm kilometrů jižním směrem. Před dávnými věky je oddělil velký sesuv země; Obersee se pak omezilo na vlastní oválné údolí obklopené alpskými loukami plnými divokých květin a obkružovaly ho zpěněné vodopády; toto panoráma přitahovalo milovníky přírody a fotografické nadšence z celého světa. Ze Schönau do saletských doků na Obersee fungovala speciální lodní doprava.

Až na příležitostné vlny od hejna elektrických výletních člunů, které nezvučně brázdily Königssee, byla hladina dokonale hladká, odrážela sluneční paprsky a zrcadlila zeleň, šeď a okr okolních lesů a skal. A ať se Sam a Remi obrátili kamkoli, všude se rozprostírala jen další dokonale uspořádaná alpská pohlednice.

Ve dvou třetinách cesty dolů ke Königssee, které se tam zužovalo jen na pár set metrů, než se znovu rozšířilo, a pak se kroutilo na jihovýchod směrem k Obersee, se tyčil na Hirschauském poloostrově na mýtině poutní kostel svatého Bartoloměje.

Šlo o architektonický hybrid, polovinu svatobartolomějského kostela tvořila stará bavorská lyžařská chata s bíle omítnutými zdmi, příkře zkosenou střechou ze šedých šindelů a s masivními okenicemi natřenými zeleně a žlutě, zatímco druhá polovina se skládala ze tří oválných věží s červenými střechami, z nichž se zdvihaly dvě vížky: jedna bez oken s cibulovitou kopulí a druhá, blíž břehu jezera, tradiční kostelní vížka se špičatou valbovou střechou a úzkými okny s okenicemi.

„Není ironie, že tohle místo miloval i Hitler?“ zeptala se Remi. „Anebo nepůsobí to spíš trochu děsivě?“

Berchtesgaden, okres, do kterého spadalo i Königssee, býval také domovem Adolfa Hitlera, který tu měl horské sídlo známé jako Orlí hnízdo.

„Nikdo není imunní proti kráse,“ odpověděl Sam. „A zřejmě ani on nebyl.“

Sama s Remi však trápila otázka, která nesouvisela s místní scenerií – proč vlastně tady jsou?

Přestože rozluštili jen první řádku poslední hádanky, byli o správnosti svého řešení natolik přesvědčeni, že ihned zavolali Selmě a požádali ji, ať jim zajistí cestu z Monaka do Bavorska. Dopoledne poděkovali Yvette za pohostinnost a slíbili, že se vrátí a seznámí ji s výsledky pátrání, a pak zamířili na letiště v Nice, odtud do Paříže a potom do Salcburku, kde si pronajali auto a zbývajících padesát kilometrů do Schönau am Königssee ujeli po silnici.

„V kolik hodin ráno vyplouvá naše loď?“ zeptala se Remi.

„V devět. Připomeň mi, ať večer ještě zkontroluju předpověď.“ Dokonce i nyní na konci jara bylo počasí v údolí Königssee nevyzpytatelné a během hodiny se z jasného slunečného dne mohlo zatáhnout olověnými mračny přinášejícími sníh. Prozíravý návštěvník zdejšího kraje byl proto vždy vyzbrojen náhradním svetrem nebo nepromokavou bundou.

Svatý Bartoloměj se dal pro své umístění navštívit jen dvěma způsoby: buď lodí ze Schönau, anebo horskou túrou okolními průsmyky. I když druhá možnost představovala velké lákadlo pro jejich zálibu v turistice, věděli, že pěší výpravu musí odložit na příště. Čas teď nebyl jejich spojencem. I když tajnou návštěvou Bondarukova sídla získali jistý náskok, nemusel jim vydržet dlouho vzhledem k tomu, jak dlouho jejich protivník pátral po Ztracené vinotéce a jak ohromné na to vynakládal prostředky. Po Cholkovovi a jeho mužích sice zatím nebylo ani stopy, stále je však neopouštěl mírně paranoidní pocit. Dokud nezjistí, jaká tajemství ukrývá svatý Bartoloměj, a nebudou pryč v bezpečí, musí předpokládat, že jsou sledováni. Navíc musí počítat s tím, že i jejich průnik do Chotyně rozzuřil již tak krajně podrážděného Bondaruka. A nejspíš se jim pokusí i na takovou dálku co nejvíc znepříjemnit život. Nedokázali však předpovědět, co může udělat příště, zvlášť když si uvědomili, do jakých krajností dokázal zatím zajít.

– -–--–

Pokud Königssee ztělesňovalo vrchol krásy Alp, nejbližší městečko Schönau se pro změnu dalo popsat, jak se Sam s Remi shodli, jako „malebně starobylé“.

Schönau s pěti tisíci obyvatel se rozkládalo po obou březích divoké horské řeky napájející Königssee a představovalo chaoticky roztaženou sestavu domů a obchodů, každý z nich byl perlou bavorské architektury připomínající spíše horskou boudu nežli běžný dům. Na východní straně schönauského krátkého přístavu ve tvaru S, hned za řetězcem kaváren, restaurací a hotelů, se nacházela klikatá řada hausbótů jako vystřižených z historického průvodce z kavárenských stolků ve Vermontu.

Když nyní Sam řídil jejich vůz alejí lemovanou cestou do Schönau, zahlédli poslední výletní lodě, jak proplouvají kolem hausbótů a za nimi se na smaragdové hladině vytvářejí průhledné vějíře vln.

Pár minut nato již zajeli na parkoviště hotelu Schiffmeister. V jeho průčelí pod bílo-červenými markýzami a balkony zářily červené, bílé a růžové květiny, jeho fasáda byla vymalována hnědě vzorem rokokových ornamentů propletených květin, popínavých šlahounů a spirál. Zatímco se portýr postaral o auto a poslíčci o jejich zavazadla, vešli do haly a našli recepci. Za několik minut je již uvedli do pokoje s vyhlídkou na jezero.

Osprchovali se, zabalili do huňatých hotelových froté ručníků, objednali si u hotelové služby kávu a usadili se na balkonu s výhledem na vodní hladinu. Se sluncem zapadajícím za hory na západě plálo jezero zlatavým odleskem a chladný večerní větřík byl stále studenější. Na ulicích i v bočních uličkách pod nimi se procházeli turisté, dívali se do výkladních skříní a fotili si přístav.

Sam zapnul svůj iPhone a připojil se na hotelový satelitní internet. „Něco od Selmy,“ poznamenal, když zkontroloval došlé maily. S typickou efektivitou jim poslala informace o Xerxovi I. a achaimenovské dynastii, jednu zhuštěnou verzi a jednu podrobnější. Sam obě zkopíroval do Remiina iPhonu a příštích třicet minut strávili četbou o dávném perském králi.

Osmý doložený vládce achaimenovské dynastie Xerxés I. nastoupil na trůn v pětatřiceti, neztrácel čas a hned potvrdil svou pověst válečníka – nejprve rozdrtil povstání v Egyptě, pak v Babylonu, kde vyhlásil konec babylonské říše a ihned poručil odnést posvátnou zlatou sochu Marduka a dal ji roztavit, čímž účinně zničil duchovní základ říše.

O dva roky později obrátil svou nenávist proti Athéňanům, kteří se dostali do konfliktu s achaimenovskou dynastií a v bitvě u Marathonu odrazili pokus krále Dareia I. podmanit si celé Řecko.

V roce 483 př. n. l. zahájil Xerxés přípravy k invazi do Řecka. Ve velkém stylu dal zbudovat most přes Hellespont a pak vyhloubit splavný kanál napříč úžinou u poloostrova Athos.

Xerxés se svou armádou prošli jako pohroma ze Sard na sever přes Thrácii a Makedonii, než je u Thermopyl zastavil král Leonidas a jeho Sparťané, kteří byli přes udatný odpor pobiti do posledního muže. Xerxés, nyní bez protivníka, pokračoval na jih podél pobřeží do Athén a opuštěné město vyplenil. To se ukázalo jako vrchol jeho invaze; krátce nato přišel v bitvě u Salamíny o většinu flotily a potom v roce 479 př. n. l. v bitvách u Platají a Mykalé i o převážnou část pozemních sil.

Xerxés zanechal armádu pod velením Mardonia, jednoho ze svých generálů, a vrátil se do Persepole na území nynějšího Íránu, kde strávil zbytek života potlačováním politických sporů. Nakonec ho zavraždil kapitán palácové stráže, nejspíš na rozkaz jeho vlastního syna Artaxerxa I., který pak v roce 464 př. n. l. nastoupil na achaimenovský trůn.

„No, to je ale spletitá historie,“ prohlásila Remi, když dočetla. Sam skončil deset vteřin po ní, vzhlédl a dodal: „Ten pan Xerxés nebyl moc příjemný chlapík.“

Remi se usmála. „A copak někdo z vládců je?“

„Ne často. Dobrá, jestli pátráme v Xerxově životopisu po náznaku, po čem vlastně Bondaruk tak pase, první, co mě napadlo, je ta Mardukova modla z Babylonu, ale dějepisci uvádějí, že ji dal roztavit.“

„A co když se dějepisci mýlí? Co když dal roztavit jen kopii, odvezl si originál a ten se pak někde ztratil?“

„Je to možné.“ Sam rychle napsal mail Selmě a odeslal ho. Za pár minut odpověděla: ‚Ověřím to.‘ „Dobrá, další možnosti?“

„Zdá se, že po invazi do Řecka se už pro Xerxa všechno vyvíjelo špatně. Vzdal se kontroly nad armádou, vrátil se domů, pár let se jen tak protloukal a nakonec ho zavraždili. Možná při tom tažení ztratil něco, co v jeho očích proklelo jeho vládu.“

„A Bondaruk si myslí, že když to zase najde, nějak vše vyváží,“ dokončil Sam. „A pro Xerxův rod bude zase všechno v pořádku.“

„Jak jsi řekl, bezpečná sázka je na Marduka, ale podle historiků bylo babylonské povstání pro Xerxa jen drobnou nepříjemností.“

„A co povstání v Egyptě? Odehrálo se zhruba ve stejnou dobu.“

Remi si povzdychla. „Je to možné. To je problém s dějinami – a zvlášť se starověkými dějinami –, že se věnuje pozornost jen těm nejvýznačnějším událostem. Z toho, co víme, existuje dobový text, nyní ukrytý v některé knihovně nebo muzejním depozitáři, který obsahuje seznam pokladů ukradených Xerxem a také to, jak s nimi naložil.“

„Skvělé,“ usmál se Sam. „Odkud začneme?“

„Vyber si: Káhira, Luxor, Istanbul, Teherán… Jestli začneme pátrat ještě dnes, možná budeme hotovi tak za deset nebo dvanáct let.“

„Tak to není dobrá metoda. Dobrá, podíváme se, jestli můžeme ten okruh nějak zúžit: Xerxés vládl dvacet let. Během té doby podnikl tři velká tažení: Egypt, Babylon a Řecko. Třetí, řecké, bylo nejdůležitější a pravděpodobně znamenalo obrat v jeho vládě. Co kdybychom se zaměřili na řecko-perskou válku a zkusili, kam nás dovede?“

Remi to zvážila a pak přikývla. „To zní dobře.“

Samovi zapípal mail, přečetl si ho. „Od Selmy,“ vysvětlil. „Takže historikové na roztavení Mardukovy sochy trvají. O té události se dochovala prý spousta svědectví z první ruky, a to jak Peršanů, tak Babyloňanů.“

„Takže tím to je vyřízené,“ odpověděla Remi. „Zbývá jen Řecko.“

– -–--–

Další hodinu strávili zkoumáním období řecko-perské války za Xerxovy vlády, pak si udělali přestávku, najedli se v restauraci na terase s výhledem na nyní setmělý přístav. Kombinací nadmořské výšky, dech beroucí krajiny a cestovní únavy jim pořádně vytrávilo. Vrhli se na bavorskou kuchyni s chutí, užívali si kalte Braten, tenké plátky studené vepřové pečeně s chlebem a křenem, Kartoffelsalat, bramborový salát s octovou marinádou, a lososové filety podušené na Kristallweissbier a zapili to chilským vínem Bacchus, servírovaným v tradiční zploštělé lahvi známé jako Bocksbeutel. Nakonec jídlo spláchli sklenicemi vychlazeného Weizenbier. Jejich podivná volba přilákala zvědavé pohledy párku schönauských štamgastů od vedlejšího stolu, ale Samovo stručné vysvětlení – „Američani“ – vyvolalo úsměvy a rundu na jejich účet.

Sytí a mírně přiopilí se vrátili do pokoje, objednali si konvici kávy a vrátili se zpět k práci.

„Vypadá to, že smyslem celého tažení bylo vyplenit Athény,“ řekla Remi. „Šlo o centrum řecké moci.“

„Thrácie a Makedonie byly jen zahřívací kola,“ přikývl Sam. „Většinu nenávisti si schoval pro Athény. Takže udělejme další předpoklad: Xerxés si podmanil Babyloňany tím, že ukradl a zničil modlu Marduka. Nechtěl provést totéž i Řekům?“

Remi již studovala Selminu zprávu. „Myslím, že jsem něco zahlédla… Ano, tady: Delfy.“

„Jako delfské orákulum?“

„Přesně tak. Xerxés si na ně dělal zálusk.“

Sto šedesát kilometrů severozápadně od Athén na svazích hory Parnasu stála delfská svatyně zasvěcená bohu Apollónovi – chrámový komplex zahrnující korykskou jeskyni, kalský pramen, chianský oltář, athénskou kolonádu a Apollónův chrám, kde sídlilo orákulum, a také spoustu pokladnic, stadionů a divadel.

V antických dobách stejně jako v moderních časech byl zřejmě nejnavštěvovanějším místem právě chrám s orákulem. Odedávna tam přicházeli poutníci a hledači pravdy z celého Středomoří navštívit Pýthii, většinou místní ženu vybranou jako dočasnou pozemskou prostřednici orákula.

Vědci v posledních letech zbavili Delfy oparu magična a došli k závěru, že zdánlivě vševědoucí stav transu, do kterého Pýthie upadala, ve skutečnosti vyvolávaly metanové, oxidouhličité a sirovodíkové páry stoupající ze skalní pukliny pod chrámem.

Útok na Delfy, jak Sam s Remi věděli, by plně odpovídal Xerxovu modu operandi. Vydrancování Delf by dokázalo, jak jsou řečtí bohové bezmocní, a podobalo by se tomu, co provedl v Babylonu s Mardukem.

Remi navázala: „Xerxés hned poté, co rozdrtil Sparťany u Thermopyl, poslal oddíl sedmi tisíc mužů vyplenit Delfy. Podle legendy je zahnal skalní sesuv, ke kterému došlo jako na zavolanou, způsobený prý samotným Apollónem.“

„Což může, ale nemusí být pravda, pokud si dobře vzpomínám na přednášky z antických dějin.“

Remi přikývla. „Vedly se o tom velké spory. Dobrá, předpokládejme dál. Co když se Xerxova drancující armáda neobrátila zpět? Co by si z Théb odnesla?“

„Samotnou Pýthii, ale pokud nemá Bondaruk zálibu v kostech, pravděpodobně mu jde o něco jiného. Co třeba omfalos?“

Omfalos neboli pupek světa byl okrouhlý ohlazený kámen, o kterém se tvrdilo, že byl opracován podle skály, kterou Diova matka Rhea zabalila do dětských šatů, aby obelhala Diova otce Krona, který chtěl v záchvatu žárlivosti zavraždit novorozence.

Omfalos se nacházel v delfském chrámu a prý umožňoval přímou komunikaci s bohy, ale vědci opět usoudili, že šlo jen o kombinaci jeho ohlazeného tvaru a výparů halucinogenních plynů v Pýthiiných plicích.

Remi zavrtěla hlavou: „Kdepak. Existuje spousta záznamů o tom, že omfalos přestál válku. Jenže kdo dnes ví, jak to skutečně bylo? Kdyby se Britům za války v roce 1812 podařilo ukrást Deklaraci nezávislosti, byla by americká vláda ochotná to přiznat?“

„Máš pravdu. Tak co ještě?“

„V Delfách se nacházela spousta pokladnic. Zejména dvě z nich ukrývaly velká bohatství: Argoská pokladnice a Sifnijská pokladnice. Měly i náboženský a kulturní význam, ale v podstatě se jednalo o druhořadé banky – skladiště zlata a stříbra.“

Sam pokrčil rameny. „I to je možné, ale Cholkov řekl, že Bondarukovi jde o ‚rodové dědictví‘. To zní osobněji než kořist z vyloupené antické banky.“

„A navíc dodal, že ‚chce dokončit něco, co začalo už před hodně dávnou dobou‘. A to vypadá spíš na nějaký úkol.“

Sam přikývl a zívl. „Už mi to nemyslí. Vyhlasme večerku, vrátíme se k tomu zase zítra.“

– -–--–

O padesát kilometrů severněji vystoupil Cholkov z proudového letadla a přešel do letištní haly; za chůze zapnul svůj BlackBerry a zkontroloval hlasovou schránku. Náhle se zarazil a podíval se na displej. Tři muži, kteří ho doprovázeli, se také zastavili.

„Co se děje?“ zeptal se jeden z nich.

Cholkov se místo odpovědi jen zašklebil a přešel k blízkým židlím. Kde se posadil. Vytáhl z tašky notebook, zapnul ho a pak stiskl několik kláves. Po třiceti vteřinách zamumlal: „A je to.“

„Máš je?“

„Nakonec nejste zas tak chytří, co, Fargové?“ procedil mezi zuby. Podíval se na své krajany. „Jsou jen kousek na jih od nás, v Bavorsku. Jedeme!“

KAPITOLA 46

„Už brzy budete obdivovat můj hudební talent,“ oznámil jim kapitán lodi slušnou angličtinou se silným přízvukem. Přiškrtil motor a loď začala zpomalovat. „Po pravoboku vidíte Echowand – neboli Zeď ozvěn.“

Sam s Remi se spolu s ostatními dvaceti pasažéry obrátili na sedadlech a pohlédli vpravo. Nacházeli se na jedné z osmnácti elektrických výletních lodí patřících lodní společnosti Königssee. Provozovala dva typy lodí – dvacetimetrové pro osmdesát pět pasažérů a model, ve kterém seděli Sam a Remi, šestimetrový pro pětadvacet výletníků.

Asi čtyři sta metrů od lodi zahlédli v ranní mlze hustě zarostlý útes zdvihající se z vody. Kapitán pozvedl z držáku na přilby naleštěnou trumpetku, přiložil ji ke rtům, zatroubil několik teskných tónů a pak se odmlčel. Uplynuly dvě vteřiny naprostého ticha a pak se k nim vrátila dokonalou ozvěnou stejná melodie.

Výletníci se rozesmáli a zatleskali.

„Pokud budete tak laskaví, mé sólo na křídlovku není zahrnuto v ceně a vyschne při něm v krku. Až budete vystupovat na břeh, můžete případně tady do mého hrnečku nebo do některého jiného na palubě vhodit Trinkgeld. O výtěžek se spravedlivě rozdělím s kolegou v horách, který na mé troubení tak šikovně odpověděl.“

Následoval ještě hlasitější smích. Jeden z pasažérů se zeptal: „Co je to Trinkgeld?“

„Peníze na pití, spropitné. Troubení na křídlovku je namáhavé. Dobrá, pokračujeme v plavbě. Další zastávka – poutní kostel svatého Bartoloměje.“

Plavba probíhala v téměř naprostém tichu, jen elektrické motory jemně bzučely. Klouzali po hladině obklopeni mlhou, voda šuměla podél boků lodi. Vládlo dokonalé bezvětří, ale bylo natolik chladno, že Sam a Remi viděli slabou páru stoupající jim od úst.

Vstali brzy, v šest, a dali si v pokoji lehkou snídani, než se znovu pustili do práce. Předtím, než si šli lehnout, odeslala Remi bývalým kolegům a známým hromadný mail se třemi otázkami: Jaké byly v Delfách při Xerxově invazi poklady? Kde jsou nyní uloženy? Dochovaly se nějaké záznamy, že by Xerxés odvezl delfský nebo athénský poklad?

Nyní jí do elektronické schránky připutoval půltucet odpovědí, většinou jen vedoucích k dalším otázkách a dohadům.

„Od Evelyn ale pořád ještě nic,“ prohlásila Remi, když se probírala mailem na iPhonu.

Sam se zarazil: „Evelyn? Která to je?“

„Evelyn Torresová. Z Berkeley. Ještě před půlrokem byla pomocnou kurátorkou v Delfském archeologickém muzeu. Nikdo toho neví o Delfách víc než ona.“

„Aha. Jsem si jistý, že se nám ozve.“ Sam si udělal pár snímků krajiny, a když se otočil, uviděl, jak Remi zírá na svůj iPhone a zamyšleně se mračí. „Co se děje?“ zeptal se.

„Uvažovala jsem, kdy se asi zase objeví Cholkov, a napadlo mě: Kolikrát nás vlastně dokázal vystopovat?“

Sam chvíli přemýšlel. „Když nepočítáme Pocomoke… tak Rumový ostrov, pevnost d’If a Elba. Třikrát.“

„Ne na Ukrajině, ne v Monaku a ne tady, že?“

„Klepu na dřevo.“

„Pozdě.“

„Jak to myslíš?“

„Nejsem si jistá, ale pokud mi slouží paměť, mají Ukrajina, Monako a zdejší místo něco společného.“

„Pokračuj.“

„Na žádném z těch míst jsem nepoužila svůj iPhone; volali jsme přes Iridium. Ani jsem ho nezapnula a tady jsem to udělala teprve včera v noci, a to není dobré. Když jsme přistáli v Salcburku, zkontrolovala jsem poštu.“

„Jseš si jistá?“

„Naprosto. Nemohli mi ho napíchnout?“

„Technicky je to proveditelné, ale kdy by to stihli? Nikdy jsme ho přece nespustili z dohledu.“

„Jednou ano. Nechala jsem ho v hotelu, když jsme jeli vyzdvihnout mloka.“

„A sakra. V ostatních případech – na Rumovém ostrově, v pevnosti d’If a na Elbě – jsi ho jen zapnula, anebo ses i připojila na internet?“ Na internet se iPhone mohl připojit dvěma způsoby; buď přes zabudovanou síť Edge, anebo přes místního bezdrátového operátora.

„Obojí.“

„Cholkov do něj mohl nainstalovat transpondér. Pokaždé, když jsi telefon zapnula nebo se připojila na internet, by transpondér napíchl GPS v iPhonu a poslal vzkaz Cholkovovi ‚tady jsem‘.“

Remi těžce vydechla skrz zaťaté zuby. „Myslíš, že už jsou –“ Začala se rozhlížet, ale Sam ji zarazil: „Zjistíme to, až vystoupíme. Kdy jsi ho naposledy zapnula? V hotelu?“

„Ano.“

„Nevšiml jsem si, že by nás dnes ráno někdo sledoval.“

„Já taky ne, ale při těch zdejších davech si nejsem jistá.“

„Schönau není naneštěstí velké. Stačil by půltucet mužů a mohli nás sledovat jen z dálky a pozorovat, jak nastupujeme na loď.“

„Co uděláme?“

„Vezmeme to hezky popořádku; přetáhneme soubory s hádankami a naším výzkumem do složky k vypálení,“ odpověděl a hned to na svém přístroji provedl. „Nemůžeme riskovat, že se dostanou Cholkovovi do rukou.“ Stejně jako většinu osobních a domácích přístrojů, Sam vylepšil i jejich iPhony. Přidal do nich mnoho aplikací včetně souboru pro rychlé vymazání. Pokus otevřít ho bez hesla by okamžitě smazal jeho obsah. Když i Remi přesunula svá data, řekl Sam: „A teď budeme doufat v zázrak.“

„A to je?“

„Že ses mýlila. Jenže to se ti moc často nestává. Ukaž mi svůj mobil.“ Podala mu ho. Vyndal švýcarský vojenský nůž a pustil se do práce.

– -–--–

Sam, skloněný nad rozebraným iPhonem v dlani, nakonec zamumlal: „Tak tady jsi.“

Remi se nahnula blíž. „Máš něco?“

Sam kleštičkami v noži vyndal z vnitřností iPhonu drobný, jako nehet malíčku velký čip. Byl monofilními vlákny připojený k baterii mobilu. „To je náš pachatel,“ řekl. Dobrou zprávou bylo, že štěnice vysílala jen při zapnutém mobilu, takže Cholkova nemohlo varovat poplašné pípnutí, že jeho elektronického zrádce objevili. Sam odpojil drátky, strčil si čip do kapsy a začal skládat telefon.

O dvacet minut později, když mlha ustoupila slunečné, blankytně modré obloze, přiblížili se k poloostrovu Hirschau. Otevřel se jim pohled na Svatého Bartoloměje, na slunci zářily jasně červené cibulovité kopule na pozadí zasněžených žulových skal tyčících se za nimi. Louka, na které se zdvihal Svatý Bartoloměj, tvořila asi šestnáctihektarový klín zabíhající od břehu do lesa. Měla dvě přístaviště, jedno pro návštěvníky a druhé, blíž ke kostelu, tvořil krytý přístřešek na čluny. Za kostelem byl rozeset na ostrůvcích zeleně mezi klikatými pěšinami asi tucet dřevěných přístaveb od velikosti malé chatky až po pořádnou stodolu, všechny z hrubě přitesaných klád.

Kapitán přístaviště jednou obkroužil, počkal, až jiný elektrický člun vyloží své pasažéry, pak zamířil ke kotvišti a zastavil u mola. Jeden muž z posádky přeskočil přes zbývající mezeru na břeh a uvázal lana na boku a přídi, pak spustil můstek s ochranným zábradlím.

Sam s Remi, vyhlížející mezi spolucestujícími známé tváře, vystoupili a zastavili se jen u blízké misky, do které vhodili Trinkgeld.

„Nikoho jsem nezahlédl,“ zamumlal Sam, když se ocitl na molu a natáhl ruku, aby pomohl Remi na břeh. „A ty?“

„Ne.“

Jejich člun byl druhý, který tu toho rána přistál, většina první skupiny stále ještě postávala na přístavišti a kolem krámku se suvenýry, pořizovala fotografie a studovala mapy. Sam a Remi obešli plaňkový plot ohraničující přístaviště a prohlédli si všechny tváře, než měl dav lidí příležitost se rozptýlit.

Jak šli, zaslechli přes všeobecný ruch, jak několik elektronických průvodců spustilo výklad:

„Kostel byl postaven ve dvanáctém století, svatý Bartoloměj byl pokládán za ochránce alpských farmářů a dojiček…“

„… zjistíte, že půdorys vychází ze salcburské katedrály a vnější štukové práce provedl proslulý salcburský umělec Josef Schmidt…“

„… až do roku 1803 byla lovecká chata přiléhající ke kostelu soukromým útočištěm prince-probošta z Berchtesgadenu, posledního z…“

„… poté, co se z Berchtesgadenu stala součást Bavorska, oblíbili si chatu jako loveckou základnu Wittelsbachové…“

Sam a Remi dokončili obchůzku plotu a vrátili se zpět do přístaviště. Neuviděli žádnou známou tvář. Půl kilometru nahoru v zálivu obeplouvaly poloostrov další dva elektrické čluny.

Sam řekl: „Můžeme tu počkat a prohlédnout si každého, kdo sem dorazí, anebo splynout s davem a začít pátrat po tom, za čím jsme sem přišli.“

„Nejsem zrovna velkou fanynkou čekání,“ prohlásila Remi.

„Já taky ne. Tak jdeme.“

Zamířili do obchodu se suvenýry, kde si vybrali z jednoho regálu dvojici svetrů – jeden světle žlutý, druhý tmavě modrý – a pak z jiného dva měkké klobouky. Zaplatili a zašli na toalety, aby se převlékli. Jestli je Cholkov a jeho muži pozorovali ze schönauského mola, tyto jednoduché převleky v davu nyní čítajícím přes dvě stě turistů jim poskytovaly dostatek anonymity, aby se mohli nepozorovaně pohybovat.

„Připravena?“ zeptal se Sam.

„Jako vždycky,“ odpověděla Remi a zastrčila si kaštanové kadeře pod klobouk.

Příštích dvacet minut se potloukali po přístavišti, fotili fjord a hory, dokud Remi neprohlásila: „Mám ho.“

„Kde je?“ zeptal se Sam, aniž by se na ni podíval.

„Na lodi, která krouží kolem a čeká, až bude moci přistát. Pravobok, čtvrté okno odzadu.“

Sam se otočil a namířil fotoaparát přes záliv a do rohu záběru zachytil i přibližující se loď. Našvenkoval na ni, udělal pár záběrů a pak sklonil fotoaparát. „Jo, to je Cholkov. A napočítal jsem tři další. Počkej tady.“

Stáhl si klobouk víc do očí a loudavě se vydal zpět k přístavišti. „Hej, vy tam, na minutku,“ zavolal na lodníka chystajícího se odvázat člun. „Zapomněl jsem na Trinkgeld.“ Ukázal mu desetieurovou bankovku.

„Ale ovšem, pane, jen pojďte,“ řekl lodník.

Sam skočil na palubu, hodil bankovku a čip transpondéru do misky na Trinkgeld a vrátil se zpět na molo. Na toaletě při převlékání pomocí cenovky ze svetru přilepil k čipu náhradní baterii do hodinek. Ta sice nevydrží napájet čip déle než třicet minut, odhadl, ale pro jejich záměry to bohatě stačí.

Protlačil se k Remi a ta se ho zeptala: „Myslíš, že to bude fungovat?“

„Bude. A jim nezbyde než ho sledovat. Otázkou ovšem je, jak se s tím Cholkov vyrovná.“

– -–--–

Společně s davem ostatních turistů, z nichž polovina využila prohlídky s průvodcem a druhá polovina raději podnikla vlastní prohlídku, postupovali Sam s Remi po široké cestě vysypané bílým štěrkem ke kostelu. Vzadu v přístavišti Cholkov a jeho tři společníci právě vysedali z lodi.

„Myslíš, že jsou ozbrojení?“ zajímala se Remi.

„Vsadím se, že ano.“

„Mohli bychom někoho najít, třeba tu mají nějakou ostrahu.“

„Nechtěl bych Cholkovovi někoho stavět do cesty. Kdo ví, co by udělal? Kromě toho jsme teď zase o krok před ním. A byla by škoda náskok promarnit. Pojďme dál, dokončeme práci, najděme, co hledáme, a pak zmizme.“

„Dobrá. Takže naše hádanka. První polovinu jsme rozluštili,“ řekla Remi. „Zbývají nám tedy dva řádky: ‚Génius Jónie, jeho krok je bitvou soupeřů‘ a ‚trio klenů, čtvrtý je ztracen, ukáže cestu do Frigisingy‘. V souvislosti s tím prvním veršem mám stále něco na jazyku.“

„A co?“

„Něco z historie. Nějakou spojitost, kterou jsem přehlédla.“

Za nimi se ozvalo: „Dovolte, prosím,… s dovolením…“

Otočili se a spatřili ženu o berlích, jak se pokouší prodrat se přes ně dopředu. Ustoupili stranou, a když je míjela, usmála se na ně. Remi se za ní dívala a náhle přimhouřila oči.

„Tenhle pohled znám,“ ozval se Sam. „Už se ti rozsvítilo?“

Remi přikývla a stále zírala na ženu. „To ty berle. Rukojeť pravé je nastavená o něco níž.“

„No a?“

„Řeknu to jinak: Její krok není ‚bitvou soupeřů‘,“ odpověděla a tvář se jí rozjasnila. „To je ono, pojď.“ Pospíšila si po cestě, která se před kostelem rozšiřovala, zastavila se u zábradlí a ujistila se, že je neposlouchají všetečné uši. Pak rychle začala něco vyťukávat na displej svého iPhonu. „Ano! Mám to! Slyšel jsi, že se v antickém Řecku vytvořil Jónský spolek – po meliacké válce?“

„Ano.“

„Jedním z členů Jónské ligy byl i ostrov Samos – rodiště génia ze Samu, známého jako Pýthagorás. Víš přece, otec trojúhelníku.“

„Pořád nechápu, kam tím míříš.“

„Ta žena s berlemi… jedna byla kratší. Když použiješ představivost, vytvoří různostranný trojúhelník – dvě nestejně dlouhé odvěsny.“

Sam konečně pochopil. Usmál se. „Pýthagorás byl otcem rovnoramenného trojúhelníka – dvě stejné odvěsny…“

„A ‚jeho krok je bitvou soupeřů‘,“ zacitovala znovu Remi.

„Takže hledáme rovnoramenný trojúhelník.“

„Správně. Nejspíš i označený Laurentovým znamením cikády. No, a zbývá nám poslední verš: ‚Trio klenů, čtvrtý je ztracen, ukáže cestu do Frigisingy‘.“

Sam se ohlédl přes rameno a pátral v davu, dokud nenašel Cholkova pobíhajícího po přístavišti. Jeho kumpáni nebudou daleko. Sam se zrovna chtěl odvrátit zpět, když Cholkov najednou sáhl do kapsy, vyndal BlackBerry a začal studovat jeho displej. Prudce zvedl hlavu, rozhlédl se a pak pokynul někomu v davu. Za deset vteřin se k němu už seběhli tři jeho podřízení. Po krátké poradě se dva z nich otočili a rozběhli zpět na molo. Cholkov s posledním mužem zamířili po cestě ke kostelu.

„Spolkli návnadu,“ vydechla Remi.

„Ale jen napůl. Toho jsem se bál. Otázkou je, kdy ho trkne jistá skutečnost.“

„A jaká?“

„Že nás má v pasti. Jediné, co teď musí dělat, je hlídkovat v přístavišti a čekat, až se tam vrátíme.“

KAPITOLA 47

„Klen,“ zamumlala Remi, přemýšlející při chůzi nahlas. „Má tyto významy: klínek k zajištění tiskařské sazby; klíny ke zvedání dělové hlavně; anebo nárožní kameny nebo klenáky v architektuře. Musí to být ten poslední. Nevidím tu nikde ani tiskařské lisy, ani dělostřelectvo.“

Sam nepřítomně přikývl, polovinu pozornosti věnoval pozorování Cholkova a jeho společníka; už byli na půl cesty ke kostelu. Rozhlíželi se na všechny strany a pátrali po své kořisti.

Remi pokračovala v přemýšlení nahlas: „Všude je tu spousta rohů, ale musíme předpokládat, že se nejedná o dřevěnou budovu.“

Laťkový plot po levé straně skončil vchodem do živým plotem lemované Biergarten se zahradními stolky stíněnými slunečníky. Bavorská dechovka tu vyhrávala jednu z rytmických lidovek a diváci tleskali a zpívali s ní. Sam a Remi Biergarten minuli a pak obešli zadní trakt kostela připomínající horskou chatu a dostali se na trávník severně od něj.

„Dělo,“ upozornil Sam a zastavil se. „Alespoň myslím.“

Remi se podívala, kam ukazoval. Třicet metrů od nich uprostřed trávníku byl asi metr vysoký kamenný podstavec. Na něm se tyčil zdobený bronzový sextant, historický navigační nástroj ke zjišťování výšky slunce nad horizontem. Zatímco většina sextantů nebyla větší než rozevřená kniha, tento čtyřikrát až pětkrát větší měřil zhruba metr dvacet na metr dvacet. Jeho až groteskně zvětšený teleskop připomínal hlaveň muškety.

Sam s Remi k němu přešli. Bylo tu méně lidí, většina návštěvníků se držela na štěrkových cestách a soustřeďovala se na kostel, hory nebo záliv.

„Je tam tabulka s nápisem,“ řekla Remi. „V němčině.“

Sam si přidřepl, aby na ni lépe viděl, a přeložil ji: „Darováno v srpnu roku 1806 občanu Maxmiliánu I. Josefovi z rodu Wittelsbachů, členovi Rýnského spolku a bavorskému králi, Napoleonem I., francouzským císařem.“

„Jestli tohle není naše stopa, pak už nic,“ vydechla Remi. „Hele, Same, podívej se na tohle.“

Přešel k místu, kde klečela. Spodní část sextantu se skládala ze svislé ručičky neboli alhidády, která se dala posunovat nad obloukem se stupnicí, jeden dílek označoval šedesátinu stupně. Výřez v alhidádě tvořil okénko, v němž se objevovala naměřená hodnota z obloukové stupnice pod ním. Nyní ukazovala sedmdesát.

„Ne trojka,“ poznamenala Remi. „Bylo by hezké, kdyby byl nastavený na trojku.“

Vtom ji Sam popadl za ruku a odvedl okolo podstavce, až se ocitl mezi nimi a kostelem. Přes ručičky sextantu zahlédli Cholkova a jeho společníka na cestě mezi přístavky u stromů.

„Možná to je ono,“ prohlásil Sam. „Zkusme chvíli nezávazně přemýšlet: Jestli je sextant vážně naše dělo a dílky na oblouku kleny – tedy klínky – pak je tahle část Laurentovy hádanky metaforická.“

„Pokračuj.“

„Vzpomeň si, jak zněla: ‚Trio klenů, čtvrtý je ztracen, ukáže cestu do Frigisingy.‘ To naznačuje, že čtvrtý klen by doplnil skupinu. A když máš kompletní skupinu, kolik dostaneš procent?“

„Sto.“

„Takže každý z klenů by představoval čtvrtinu celku. Kolik je na oblouku dílků?“

Remi je rychle sečetla: „Sto čtyřicet dva.“

Sam v duchu počítal:

142: 4 kleny = 35,5

35,5 x 3 kleny = 106,5

Pak řekl: „Dobrá, tak co když zvedneme hlaveň na sto šest stupňů…“

Společně si klekli za sextant a zvedli teleskop vzhůru do nové polohy. Ukazoval přesně na nejbližší věžičku na červené cibulovité kopuli.

„Myslím, že tomuhle se říká zakřížkovat si cíl,“ ozvala se Remi. „Pochopitelně metaforicky.“

„Cíl se označuje trojúhelníkem,“ opravil ji Sam. „Aspoň myslím.“

– -–--–

Ještě neudělali ke kostelu ani deset kroků, když se z tlampače ozval hlas a něco přečetl nejdříve německy a pak i anglicky.

„Vážení návštěvníci, pozor. Omlouváme se vám za nepříjemnost, ale právě jsme dostali zprávu, že se blíží bouře. Můžeme očekávat silný vítr, proto budeme brzy park zavírat. Jděte, prosíme, ihned, ale spořádaně do přístaviště a řiďte se pokyny pracovníků parku. Děkujeme vám.“

Okolo Sama a Remi se ozval sbor nespokojených hlasů a rodiče začali svolávat své děti. Mnohé tváře se obracely k nebi a zkoumaly modrou oblohu.

Sam namítl: „Nevidím žádné –“

„Támhle,“ ukázala Remi.

Na jihozápadě se přes vrcholky hor převalila hradba purpurových mračen. Jak ji Sam s Remi pozorovali, její čelo pomalu kypělo jako zpomalená vlna mířící dolů po svazích k zálivu.

Návštěvníci se začali přemisťovat k přístavišti, někteří poklusem, jiní poklidnou chůzí. Personál ve světle modrých košilích se choval jako pastýři – zdvořile popoháněl opozdilce a pomáhal rodičům najít děti.

„Nevím jak ty,“ ozval se Sam, „ale já zrovna nestojím o to, aby –“

„Ani já. Zůstaneme tady. Potřebujeme si najít nějakou skrýš.“

„Jdeme.“

Sam s Remi v patách zamířil ke břehu vzdálenému asi padesát metrů, kde vedla cesta k lesu a vpravo k přístavišti. Zahnuli vlevo a dali se do běhu, minuli asi tucet turistů mířících opačným směrem. Jeden z nich, muž nesoucí dvě batolata v zelených kožených kalhotách, na ně zavolal německy.

„Míříte špatným směrem! Přístaviště je támhle!“

„Vypadly mi klíčky od auta,“ odpověděl Sam. „Hned se vrátíme.“

Za minutu již byli mezi stromy. Cesta se stáčela vlevo k přístavbám, oni však pokračovali rovně, podlezli zábradlí a vstoupili do podrostu. Asi po třiceti metrech se zastavili a skrčili pod větve borovice. Olověná mračna nad jejich hlavami se začala valit přes poloostrov a zastínila slunce.

Příštích dvacet minut sledovali mezi stromy, jak po cestě a přes trávníky spěchají turisté k přístavišti. Pár minut nato zahlédli jednu z elektrických výletních lodí supět přes záliv a míjet dvě další blížící se od severu; všechny tři se pak probíjely přes dorážející vlny s bílou pěnou na vrcholcích.

Změť hlasů pomalu odumřela a zbyl jen svistot větru hvízdajícího mezi stromy a od přístaviště k nim dolehly sněhem tlumené výkřiky: „Všichni na palubu!“

„Ochlazuje se,“ zajektala Remi a schoulila se.

Sam podle rady z průvodce vytáhl z batohů bundy a pletené čepice. Remi se oblékla a zatáhla ruce do rukávů.

„Myslíš, že odpluli s ostatními?“ zeptala se.

„Záleží na tom, co si Cholkov myslí, že jsme udělali. Nejjistější volba pro něj je počkat až na poslední loď a snažit se nás najít mezi výletníky.“

„Pořád mi ale něco říká, ať počítáme s nejhorším.“

„Mně taky.“

– -–--–

Poté, co poslední loď odplula ze zálivu, počkali ještě hodinu. Vítr byl nyní nepříjemně prudký, hustě v něm poletovaly velké sněhové vločky a ohýbal větve nad jejich hlavami. Shazoval na zem šišky a ve vzduchu vířily spadané listy. Na návětrné straně kmenů a na trávnících se začal hromadit navátý sníh, na sluncem prohřátém štěrku cest však hned roztával a stoupaly z něj proužky páry, které ve větru tvořily malé víry.

„Pojďme se tu porozhlédnout,“ navrhl Sam. „Snad najdeme i místo, kde se budeme moct trochu ohřát.“

Vrátili se zpět na cestu a šli po ní do vnitrozemí, až narazili na paseku s chatou s nízkou mansardovou střechou a čtvercovými okny. Šlo o dlouhou stavbu, na délku měla téměř třicet metrů, se schodištěm vedoucím k zadnímu vchodu. Vystoupili po něm a zkusili dveře. Nebyly zamčené. Protáhli se dovnitř a ocitli se na ochozu s balkonem, odkud byl výhled na nižší patro. Uvnitř vládlo temno až na šedavý přísvit ze špinavých skel oken.

„Není to hotel Four Seasons, ale jsme tu aspoň chránění před větrem,“ řekl Sam.

„Luxus je relativní pojem,“ usmála se Remi a začala si sklepávat sníh z bundy.

Našli si teplý koutek a posadili se.

– -–--–

Počkali dalších třicet minut, doufali, že je to dost času, aby i personál, který tu zůstal, nasedl na poslední loď do Schönau. Jestli tu zůstali místní správci nebo hlídači, nevěděli, ale pokud tu na ně někde narazí, jistě si s nimi dokážou poradit. Venku mezitím vítr trochu zeslábl a ustoupil hustému sněžení. Větve borovic drápaly do zdí chaty jako prsty nějakého obřího kostlivce.

Remi naklonila hlavu na stranu, jako kdyby něco zaslechla.

Sam se jí neslyšně zeptal: Co je?

Přitiskla si prst na rty a ukázala k oknu. Vtom to Sam také zaslechl: kroky křupající ve sněhu. Ticho, pak zadunění boty na dřevě. Někdo vystupoval po venkovním schodišti. Sam vstal, přikradl se ke dveřím, zajistil je a pak se vrátil k Remi. Chvilku nato zaskřípala a pak zarachotila klika. Pak znovu ticho. Kroky zaduněly ze schodů dolů a znovu začal křupat sníh pod vzdalujícími se kroky.

Dveře v nižším patře se otevřely.

Remi se přitiskla k Samovi a ten ji objal kolem ramen.

Znovu kroky, tentokrát dvoje. Vešly do chaty a zastavily se. Po stropě přejel kužel světla, olízl zábradlí na jejich ochozu a zhasl.

„Haló?“ ozvalo se německy. „Parková služba. Je tu někdo?“

Remi pohlédla s tázavým výrazem na Sama. Zavrtěl hlavou a neslyšně vyartikuloval Cholkov.

„Je tu někdo? Proběhla evakuace kvůli počasí.“ Cholkov zprávu za několik vteřin zopakoval a pak po chvíli dodal: „Nikdo tu není. Pojďme prohlédnout ostatní budovy.“

Další kroky. Dveře se s prásknutím zavřely.

Sam pokynul Remi zdviženou dlaní a položil si na rty ukazováček.

Uplynula minuta. Dvě. Pět.

Dole tiše zapraskalo prkno v podlaze.

„Nejsou tady,“ řekl anglicky Cholkov.

„A proč si myslíš, že by tu někde měli pořád ještě být?“ zeptal se druhý hlas.

„Přesně to bych udělal já. A vím, jak uvažují; jsou příliš umanutí, než aby se nechali odradit hloupou bouřkou. Jdeme.“

Dveře se otevřely a zase zavřely. Na sněhu zakřupaly kroky a zeslábly v dálce. Sam se po všech čtyřech připlížil k zábradlí a podíval se dolů. Pak se obrátil a ukázal Remi zdvižený palec.

„Srdce mi buší jako splašené,“ zašeptala.

„Vítej do klubu.“

„Musíme být opatrní a nenechávat za sebou stopy.“

„Oni taky. Vlastně je můžeme využít.“

KAPITOLA 48

Vyklouzli ze dveří, seběhli po schodech a sledovali Cholkovovy stopy vedoucí z paseky; každé tři metry se zastavili, rozhlédli se a naslouchali. Věděli, že jsou možná až přehnaně opatrní, ale Rus byl zkušený profesionál. Existovala proto celkem reálná šance, že se vrátí ještě jednou a počká si na ně někde v záloze. Nejvýhodnější pro ně tedy bylo najít Cholkova a jeho společníka a mít je na očích, zatímco sami zůstanou nespatřeni.

Počasí jim to nijak neusnadňovalo. Sníh padal stále hustěji a viditelnost klesla na necelých třicet metrů. Cholkovovy stopy jim přímo před očima mizely. Po patnácti minutách chůze a zastavování dorazili na křižovatku cest. Odbočky vlevo a vpravo vedly k další dvojici dřevěných, částečně omítnutých chat, přímá cesta ke stavbě připomínající stodolu. Za ní, sotva viditelnou ve sněhovém přívalu, zahlédli temnou střechu hlavní lodi kostela.

Zleva k nim dolehla tlumená rána: zvuk zabouchnutých dveří.

Sam s Remi uskočili z cesty a lehli si na břicha do podrostu. Deset vteřin nato se na levé cestě objevila dvojice zasněžených postav, ztěžka přešla přes křižovatku a zmizela mezi stromy směrem ke druhé chatě. O minutu později odtamtud zaznělo zaskřípění pantů.

Sam se opatrně vrátil na cestu, došel až na křižovatku a podíval se doprava. Pak se otočil a mávl na Remi, ať ho následuje. Spolu si pak pospíšili opačnou cestou k chatě, kterou Cholkov právě opustil. Vlezli si dovnitř a opatrně za sebou zavřeli. Sam přešel k oknu, klekl si a začal hlídat. Remi se k němu připojila.

Po deseti minutách se Cholkov s kumpánem vynořili z vánice a zabočili na cestu vedoucí ke kostelu. Za pár vteřin je divoce poletující sníh opět pohltil.

„Jak dlouho počkáme?“ zeptala se Remi.

Sam vylovil z kapsy průvodce a nahlédl do mapy. „Před kostelem je ještě jedna chata. Ale nevím, jestli už ji nepohlédli předtím.“

„Takže vyrazíme a budeme doufat, že je uvidíme dřív než oni nás.“

„Možná,“ řekl Sam nepřítomně. „A možná ne.“ Zapátral v batohu a vyndal fotoaparát. Na LCD monitoru zobrazil pořízené fotografie a začal si je jednu po druhé prohlížet. „Tady.“ Podal přístroj Remi. „Udělal jsem ji, když jsme kroužili kolem přístaviště.“

Šlo o snímek přístřešku pro čluny. Za poodsunutými vraty se bělal nos kluzáku. „Nejspíš pro případ nouze,“ usoudila Remi. „Za ním jsou ještě dva další.“

Sam se ďábelsky zašklebil a přikývl.

„Tenhle tvůj pohled znám,“ podotkla Remi. „Něco tě právě napadlo. Tak spusť.“

„Takový menší lov na husy v macgyverovském stylu.“

Remi řekla: „Pokud jde o úskoky, je to trochu průhledné.“

„Souhlasím. Ale nevyhnou se stejnému základnímu dilematu: sledovat, rozdělit se nebo zůstat na místě. Nemohou si dovolit nás nesledovat, takže šance uniknout je reálná. Tak nebo tak, naše šance se zvýšily.“

– -–--–

Vyklouzli ven, sledovali Cholkovovy stopy zpět na cestu a zahnuli vlevo. Cesta se vpředu půlila a obtáčela poslední chatu před kostelem. Čerstvého sněhu rychle přibývalo; na trávníku ho už leželo nejméně deset centimetrů a větve stromů ztěžkly pod bílou pokrývkou. Alpské jaro se změnilo v zimní pohádku.

Cholkovovy stopy vedly vpravo, proto zahnuli na levou odbočku, přitiskli se ke zdi budovy a plížili se podél ní, pod okny se sehnuli a opět se každých pár metrů zastavovali, rozhlíželi a naslouchali. Konečně došli k přednímu rohu a zastavili se. Přímo před nimi se zdvihala chatová část kostela. Po pravé straně měli plaňkový plot, lesík a cestu zpět do přístaviště. Nalevo viděli sochu sextantu a za ní záliv zahalený sněhem a nízkou mlhou.

Remi se náhle zastavila a zatahala Sama za rukáv, aby upoutala jeho pozornost. Kývla bradou ke zdi za nimi. S dlaní položenou na dřevo zaartikulovala Vibrace. Přitiskl na zeď ucho. Zevnitř uslyšel dunění kroků. Zpoza rohu zaslechli zaskřípání otevíraných dveří. Sam vyhlédl a rychle stáhl hlavu zpět. Přitiskl se co nejtěsněji ke zdi a Remi udělala totéž.

Chvíli nato se objevil Cholkov se svým společníkem a vydali se ke kostelu. Sam s Remi počkali, dokud dvojice nezmizela v zadním vchodu, a co nejrychleji se rozběhli vpřed, pak se skrčili a doplížili k přístřešku na palivové dřevo za dveřmi.

„Dáme jim minutu,“ zašeptal Sam. „Jestli kostel prohledali už předtím, budou hodně rychle venku. A jestli ne, poběžím ke člunům.“

„A co mám zatím dělat já? Sedět tu na zadku?“

„Víceméně.“

„Tak na to zapomeň.“

Sam jí stiskl ruku. „Jak vyrazím, schovej se mezi to dříví a tiše seď. Oba bychom jen zdvojnásobili možnost, že nás uvidí.“

„Raději sebou hoď, abys mi stačil,“ odsekla Remi a vstala. „Tak jdeš?“

Sam si jen povzdychl. „Jo, jdu.“

V předklonu se rozeběhli neohrabaným sprintem vpřed, oběhli kostel zleva a dávali pozor, aby zůstali na trávě a nevstupovali na štěrkovou cestu. Za minutu dosáhli přechodu, kde na dřevěnou zeď navazovala bílá omítka válcovitých věží. Kopírovali oválnou zeď, až se dostali k místu, kde začínala cesta na břeh. Tam se zastavili. Cesta ani ne po patnácti metrech končila krytým přístřeškem na čluny.

Dveře kostela se otevřely.

Uvnitř v temném obdélníku zahlédli pohyb. Vyšel ven Cholkov a vzápětí i jeho společník. Rozhlíželi se, začali se dohadovat a přitom ukazovali různými směry. Nakonec Cholkov ukázal k přístavišti a vydali se tím směrem. Sam a Remi počkali, až poodešli na půl cesty a pak se rozeběhli a vklouzli do přístřešku na čluny.

Měl velikost přibližně dvou garáží a byl rozdělený plaňkovými stěnami zavěšenými na lanech ukotvených ve stropu na tři kóje. V každé odpočíval pětimetrový oranžově-bílý člun Hans Barro. Vrata přístřešku byla zavřená a zajištěná vodorovnou mřížovou závorou dva na čtyři pruty.

Sam došel na konec prostřední lávky, zvedl závoru do horní polohy a poodsunul o pár centimetrů vrata. Škvírou pronikl dovnitř poryv ledového větru.

„Podívej se po klíčcích,“ zašeptal Sam.

Prohledali čluny; ani jeden neměl klíčky v zapalování. „Počítám, že se tím vysvětluje, co tu Cholkov dělal,“ poznamenala Remi. „Odřízli nám únikovou cestu. Buď to, anebo má místní personál klíčky někde jinde.“

„Ať je to, jak chce, něco mi říká, že aby nás tu zadržel, nespolehl se jen na klíčky.“

Sam beze slova zvedl kapoty všech člunů a ve světle baterky zkontroloval motory. U všech byl ze startéru vytažený drátek.

„Nejsou přeřezané,“ upozornila Remi, která mu nakukovala přes rameno. „Jen odpojené.“

Cholkov si zjevně dobře naplánoval případný vlastní únik.

„Chytré, ale ne dost chytré,“ zamumlal Sam. Od chvíle, kdy byl natolik starý, aby zvládl práci se šroubovákem, se stále v něčem rýpal; v pěti letech začal matčiným topinkovačem a jak studium, tak práce v DARPA jen vybrousily jeho kutilské dovednosti.

„Raději hlídej,“ řekl Sam. Remi přešla ke dveřím, klekla si a začala vyhlížet ven škvírou mezi panty. Sam skočil do prostředního člunu, rozsvítil baterku, sevřel ji mezi zuby a sklonil se pod kapotu.

Elektrický systém na palubní desce byl jednoduchý, svazek kabelů skrytých za plastový panel na spodní části spodku přístrojové desky. Okamžitě poznal dráty k zapalování, předním světlům, klaksonu a stěračům. Stačilo čtyřikrát cvaknout nůžkami a získal dva sedmnácticentimetrové dráty; oba obnažil a na koncích udělal očka. Jeden připojil do startéru a druhý si zastrčil do kapsy.

„Co dál?“ zašeptal zamyšleně. „Něco snadného, ale ne tak nápadného.“

Remi se ohlédla a pokrčila rameny. „Ptáš se na špatné adrese. Nemůžeš jim přichystat nějaké nepříjemné překvapení?“

„Jako třeba bombu? Kéž by. Ale nemám tu dost materiálu.“

Hledal dál. Trvalo to další dvě minuty, ale nakonec našel, co potřeboval: ohnutou cívku v alternátoru. Narovnal ji do původní polohy.

Spokojený, že odstranil všechny Cholkovovy nástrahy, se opět sklonil pod přístrojovou desku, našel drátky k zapalování, stáhl z nich izolaci a nechal je viset. Pak vylezl ven a vystoupil na lávku. Během minuty našel, co hledal, viselo to na zdi z perforovaného plechu se zastrkanými kolíky jako pověškami – třičtvrtě metru dlouhý pružný provaz s háky na obou koncích. Připevnil ho nejprve k volantu člunu, pak k pedálu plynu, který zmáčkl až na podlahu. Nakonec člun odvázal od lávky a provazy nechal spadnout do vody.

Teď přišla obtížná část: správné načasování.

„Jak jsme na tom?“ zeptal se Remi.

„Podívej se sám. Jako by se po nich slehla zem.“

Připlížil se ke dveřím a vykoukl škvírou ven. Přístaviště nebylo přes padající sníh vidět. Odtáhl Remi od dveří. „Jak uslyšíš, že jsem nastartoval, uteč odtud. Vrať se po našich stopách, sejdeme se u té haldy dříví.“

„Dobrá.“ Remi se připravila vedle dveří.

Sam se vrátil k přichystanému člunu a znovu se sehnul pod přístrojovou desku.

„Drž mi palce,“ zamumlal, pak zkřížil obnažené dráty a zkroutil je dohromady. Přeskočila jiskra, pak zaburácel motor. Sam rychle vstal, přeskočil na břeh a rozeběhl se ke dveřím.

„Utíkej,“ zachraptěl na Remi.

Vyhlédla ven a vyrazila do mlhy.

Motory člunu se probraly k životu. Z výfuků vyrazil šedavý kouř a naplnil přístřešek. Voda pod zádí divoce zavířila a člun vyrazil dopředu, rozrazil vrata a ztratil se za příkrovem padajícího sněhu.

„Šťastnou plavbu,“ popřál mu Sam, pak se otočil a vyběhl ven.

KAPITOLA 49

Sam stačil udělat tři kroky ze dveří, když zaslechl sněhem tlumený výkřik zleva: „Támhle!“ Nebyl si jistý, jestli se týká odplouvajícího člunu nebo jeho, a tak zahnul vpravo podél oblé stěny kostela a pak se tryskem rozeběhl na trávník směrem k soše sextantu. Pokud Cholkov se svým kumpánem jde skutečně po něm, nechtěl ho dovést zpátky k Remi.

Když uviděl, jak se před ním vynořila socha, vrhl se střemhlav šipkou do strany, až se dostal za její podstavec. Přistál na břiše a ohlédl se zpět. Uplynulo deset vteřin. Uslyšel zvuk nohou na štěrku cesty. Přes hustě padající sníh zahlédl dvě nezřetelné postavy, které se vynořily zpoza rohu budovy a vrazily do přístřešku pro čluny. Nyní byla otázka, kolik času Cholkovovi zabere, než odstraní svou vlastní sabotáž. Dráty startéru mu zaberou nanejvýš minutu, ale narovnání cívky do správné polohy bude obtížnější. Čím déle to potrvá, tím obtížněji najde jejich bezpilotní člun.

Uplynula minuta. Dvě. Pak zakašlal motor a rozeřval se. Po několika vteřinách postupně zeslábl v dálce na jezeře. Sam vstal, obešel zezadu kostel a našel Remi skrčenou v šeru za hromadou dříví.

„Slyšela jsem to,“ řekla. „Otázkou je, kolik času jsme tím získali.“

„Minimálně tak deset patnáct minut. V tomhle počasí jim zabere nejméně tolik, než zjistí, že jsme je podfoukli. Pojďme.“

– -–--–

Pomohl jí vstát. Vyběhli po schodišti k zadním dveřím a vklouzli dovnitř.

Po větru a sněhu venku jim relativní teplo v kostele připadalo jako ráj. Ve srovnání s okázalým exteriérem působila kaple až překvapivě prostě s rudohnědými kamennými dlaždicemi, odřenými dřevěnými trámy a bílými zdmi se zarámovanými náboženskými obrazy. Nad hlavami se jim na zadní zdi klenul kůr a klenutý strop zdobila decentní bledě růžová a šedá malba. Vysokými dělenými okny v bočních zdech vnikalo dovnitř mléčně bílé světlo.

Prošli hlavní lodí až na opačnou stranu kostela k úzkým dveřím. Za nimi našli půlkruhovitou místnost, které vévodilo točité schodiště. Vydali se po něm vzhůru. Po třiceti nebo čtyřiceti schodech se ocitli u dřevěného poklopu zajištěného posuvnou zástrčkou a visacím zámkem. Zámek nebyl zaklapnutý.

„Zdá se, že někdo zapomněl na důležitý bod z evakuačního seznamu,“ poznamenala s úsměvem Remi.

„Máme štěstí. Nehodlám znesvětit bavorskou kulturní památku.“

Sam vyhákl visací zámek ze zástrčky a odsunul ji. Opatrně nadzvedl poklop, prolezl nahoru, pomohl Remi a zase ho za sebou zavřel. Až na přísvit pronikající sem škvírami okenic na úzkých oknech vládla v osmiúhelníkové místnosti tma. Rozsvítili baterky a začali se tu rozhlížet.

„Tady,“ zasykla Remi a klekla si. „Něco mám.“

„Já tady taky,“ ozval se Sam od protější zdi. Přešel k Remi a prohlédl si, na co svítila baterkou. Do masivní dřevěné římsy pod oknem, téměř zanesený prachem, barvami a lakem byla vyražená značka cikády.

„U tebe totéž?“ zajímala se Remi.

Sam přikývl a přešli k druhému místu. I tam byla do dřeva vyražená značka cikády. „Proč dva?“ zarazil se Sam.

„Ta řádka – ‚trio klenů‘… musí se týkat něčeho víc, než jen sextantu.“

Netrvalo jim ani půl minuty najít třetí. První dvě značky cikády se nacházely poblíž přední části vížky, třetí objevili vzadu.

Přidřepl si k jednomu z nich, Remi k druhému a natáhli ruce, každá ukazovala směrem k druhé a třetí značce.

„Oprav mě, jestli se mýlím,“ prohlásil Sam, „ale vytvářejí rovnostranný trojúhelník…“

„Máš pravdu. Ale kterým směrem vlastně ukazuje?“

„Pokud prodloužíme spojnice, ty dvě přední ukazují na jezero a do hor. Třetí pak do vnitrozemí – za námi.“

Sam nechal ruce klesnout, sedl si a opřel se zády o zeď. Pár vteřin zakaboněně přemýšlel, potom se však usmál.

„Copak?“ zeptala se Remi.

„Jde o poslední část řádku,“ odpověděl Sam. „Věděl jsem, že mi zní nějak povědomě.“ Sáhl do kapsy kalhot a vylovil průvodce svatým Bartolomějem. Zalistoval v něm. „Tady.“ Podal ho Remi. „Frigisinga.“

Remi nahlas přečetla: „Do roku 1830 sloužila lovecká chata přiléhající ke kostelu jako soukromé letovisko prince-probošta z Berchtesgadenu, poslední z nich, Josef Konrád ze Schroffenbergu-Mösu sloužil také jako biskup freisingský.“

„Věděl jsem, že jsem během našeho pátrání na to již narazil,“ vysvětlil Sam. „Jenže jsem si to špatně zaškatulkoval. V osmém století se Freisingu říkalo Frigisinga.“

„Dobrá, takže ten Schroffenberg-Mös byl tady?“

„Nejen tady. Bydlel poblíž a už jsme tam byli.“

– -–--–

Prolezli padacími dveřmi a sešli po točitém schodišti, pak se vrátili přes kostel k zadním dveřím a ponořili se do lesa. Pět minut nato už byli zpět v chatě, na jejímž ochozu našli původně útočiště. Zastavili se u dodatečně připevněné informační tabulky u hlavních dveří.

Remi přečetla: „Budova sloužila jako soukromá lovecká chata a ohřívárna pro posledního berchtesgadenského prince-probošta Josefa Konráda ze Schroffenbergu-Mösu.“

„Bývalé Frigisingy,“ dokončil Sam.

Vstoupili dovnitř. Zatímco většina chaty byla z masivních trámů, podpěrné pilíře a základy vedoucí půl metru do země tvořily kamenné bloky.

„Prozkoumáme nejdřív ty kameny,“ navrhl Sam. „Dřevo se může snadno nahradit, s kamenem je to horší.“

„Dobrá. Jak jsme na tom s časem?“

Sam se podíval na hodinky. „Patnáct minut, co jsme vypustili našeho králíka.“

Věděli, co hledají, a tak se dali rychle do práce; rozdělili se a přikrčeni obcházeli zdi a svítili si baterkami na kamenné kvádry.

„Našla jsem kobylku,“ zavolala Remi. Klečela u pilíře pod ochozem. Sam pospíšil k ní a sklonil se. Do levého horního rohu kamene tvořícího hranu pilíře byl vyražen známý tvar cikády.

„Zdá se, že se teď přece jen nevyhneme menšímu znesvěcení,“ řekla Remi.

„Budeme opatrní.“

Sam se rozhlédl, pak došel ke krbu, popadl z držáku železný pohrabáč a vrátil se. Dal se do práce. Přestože byl pohrabáč na konci zploštělý, nevešel se do mezer mezi kameny, takže zabralo deset drahocenných minut, než se mu podařilo kámen vyviklat, pak ho společnými silami vytáhli. Remi potom strčila ruku do vzniklého otvoru.

„Je tam dutina,“ zamumlala. „Vydrž…“

Lehla si na podlahu a vsunula dovnitř ruku až po loket. Náhle se zarazila. Vytřeštila oči. „Dřevo.“

„Pilíř?“

„Ne, myslím, že ne. Vytáhni mě.“ Sam ji jemně chytil za kotníky a odsunul ji od zdi. Z otvoru se vynořila její ruka svírající podlouhlou dřevěnou skříňku. Prsty měla do ní zaťaté jako orlí spáry, nehty se zaryly na tři milimetry do víka.

Deset vteřin jen mlčky zírali na skříňku.

Pak se Remi usmála. „Dlužíš mi manikúru.“

Sam jí úsměv vrátil: „Platí.“

– -–--–

Váha skříňky jim napověděla, že není prázdná, ale raději se přesvědčili. Ve slaměné výstelce, zabalená do voskovaného plátna ležela další lahev z Napoleonovy Ztracené vinotéky.

Sam zaklapl víko a řekl: „Nevím, jak ty, ale myslím, že jsem měl pro dnešek už dost prohlížení památek.“

„Souhlasím.“

Sam zastrčil skříňku do batohu a vyšli ven na paseku. Tak daleko od přístřešku pro čluny by nezaslechli zvuk vracejícího se kluzáku, proto se pohybovali rychle, ale ostražitě, často se zastavovali, aby se ukryli a rozhlédli, až konečně došli zpět ke kostelu.

„Už jsme skoro tam,“ řekl Sam. Remi přikývla a schoulila se. Sam ji objal a rychle jí začal třít záda. „Za chvíli si dáme teplé brandy.“

„Mluvíš mi z duše,“ odpověděla.

Obešli kostel zleva podél rovných i vyklenutých zdí, dokud nedosáhli předního vchodu budovy. Sam se zastavil tři metry od dveří, pokynul jí, ať čeká, a pak se shrbeně proplížil vpřed a nahlédl za roh. Po několika vteřinách se stáhl a vrátil se k ní.

„Viděls něco?“ zašeptala Remi.

„Nikde se nic nehýbá, ale dveře jsou jen přivřené. Nemůžu říct, kolik člunů je uvnitř.“

„A co přístaviště?“

„Tam taky nic, ale při tom sněžení –“

„Psst!“ zasyčela Remi, sklonila hlavu a zavřela oči. „Poslouchej.“

Za několik vteřin to Sam také zaslechl: z dálky se ozývalo bzučení motoru. „Někdo je na vodě,“ řekla Remi.

„Jen tak by se naší návnady nevzdali,“ zauvažoval Sam. „Buď ji ještě pronásledují, anebo se vracejí.“

„Souhlasím. Teď, anebo nikdy.“

Po dalším rychlém nahlédnutí za roh Sam kývl na Remi, ať vyrazí. Společně ruku v ruce vyběhli z úkrytu, dosprintovali k přístřešku pro lodě a skočili dovnitř. Kromě jejich člunu-návnady byl pryč i člun napravo.

Remi skočila do zbývajícího člunu a usadila se na místo řidiče, zatímco Sam do něj odhodil svůj batoh, pak zvedl kryt motoru, rychle připojil náhradní drát k zapalování, který předtím vyrobil, a narovnal ohnutou cívku zpět do původní polohy. Zaklapl kryt, sklonil se pod přístrojovou desku a spojil dráty zapalování.

„Dobrá,“ prohlásil a vyhrabal se na nohy, „můžeme –“

„Same, dveře!“

Sam se otočil. Dveřmi dovnitř vklouzla postava. Sam na okamžik zahlédl mužovu tvář: Cholkovův kumpán. Muž se napřímil, zatarasil dveře a zvedl ruku, ve které svíral revolver s krátkou hlavní. Sam nemyslel a prostě jednal; popadl nejbližší věc – křiklavě oranžovou záchrannou vestu – a hodil ji po něm. Muž ji srazil stranou, ale Sam tím získal drahocennou vteřinu, kterou potřeboval, aby vyskočil na lávku a zaútočil. Narazil do muže, oba je to odhodilo na zeď. Popadl ho za zápěstí ruky s pistolí a prudce mu ji zkroutil s úmyslem zlomit mu jemné zápěstní kosti. Revolver zaburácel jednou, pak podruhé.

Muž byl profesionál; namísto aby se vzepřel kroutivé síle na zápěstí, poddal se jí a ohnul se v pase, zatímco levou rukou švihl tvrdým hákem, který Sama zasáhl do spánku. Zajiskřilo se mu v očích, ale mužovo zápěstí nepustil, podsunul pravé rameno pod ruku, která vedla úder, a pevně muže sevřel v medvědím objetí. Pak Sam stále ještě s rozostřeným viděním trhl hlavou dozadu a švihl jí vpřed. Čelo našlo svůj cíl. Mužův nos se s tlumeným zapraštěním zlomil. Revolver mu vypadl z ruky a zaduněl na prknech lávky. Muž zasténal, zapotácel se, narazil na zeď a spolu se pak převážili dozadu. Sam ucítil, jak šlape do prázdna. Začal padat. Nadechl se a potom se zřítil do vody.

KAPITOLA 50

Voda ho pohltila a její chlad ho na okamžik omámil jak elektrický výboj. Sam přemohl přirozený instinkt, a místo aby plaval k hladině, udělal pravý opak. Nepřestal muže pevně svírat, přetočil se hlavou dolů, prudce vykopl nohama a ponořil se hlouběji. Muž byl také omámený a kvůli zlomenému nosu se nejspíš nestačil naposledy nadechnout.

Protivník se najednou vzepjal a začal do něj divoce bušit pravou rukou. Sam snášel jeho údery a svíral ho dál. Rány najednou přestaly. Podíval se dolů. Přes tmavou vodu a bubliny spatřil, jak muž sahá pod bundu. Pak se mu v ruce objevil nůž. Sam muže popadl za zápěstí a zkusil ho odstrčit. Nůž se pohnul vzhůru. Sam zapáčil. Čepel mu prořízla košili, ucítil bolest, jak mu přejela přes břicho. Čepel stále stoupala. Sam pustil druhé zápěstí protivníka a popadl oběma ruku s nožem. Spíš ucítil, než uviděl, že se mu nůž blíží k hrdlu. Ucukl hlavou dozadu a naklonil ji co nejvíc do strany. Špička nože mu projela kolem čelisti a ušního lalůčku, propíchla horní záhyb boltce a čistě ho prořízla.

Za tucet let tréninku džuda se Sam naučil využívat sílu páky. Muž, nyní se silnější pravou rukou zvednutou nad hlavu, se na okamžik ocitl v nejslabším bodě. Sam příležitost rozhodně nehodlal promarnit. Levou rukou stále svíral ruku s nožem za zápěstí a pravou zatáhl zpět, zvrátil protivníkovi ruku a pak zapáčil dolů a současně mu ji zkroutil. S tichým lupnutím se loketní kost vykloubila ze zápěstí. Muž otevřel ústa a s dušeným výkřikem mu z nich vylétl gejzír bublin. Sam mu dál kroutil rukou a cítil, jak o sebe skřípou kosti. Nůž muži vypadl z ruky a zmizel jim z dohledu.

Sam se znovu přetočil a kopl nohama, aby klesli ještě víc. Narazili na dno. Protivník zaútočil levou rukou Samovi na oči. Sam je pevně zavřel a otočil hlavu na stranu, pak prudce švihl pravou rukou vzhůru a otevřenou dlaní zasáhl muže do brady. Hlava protivníka se zvrátila dozadu. Sam zaslechl odporné křupnutí. Muž sebou škubl jednou, dvakrát a znehybněl. Sam otevřel oči. Mužovy oči, skelné a vypoulené, zíraly na něj. Za jeho hlavou čněl z písčitého dna špičatý kámen s ostrými hranami. Sam protivníka nechal být a tělo se volně vznášelo pryč, při každém nárazu o dno se za ním táhly praménky krve. Po chvíli zmizelo v kalné vodě.

Sam skrčil nohy a odrazil se ode dna. Dostal se nad hladinu pod jednou z dřevěných lávek, zaklonil hlavu a rychle se nadechoval, až se mu začal zaostřovat zrak.

„Same!“ zavolala Remi. „Tady, sem, honem!“

Sam plaval za jejím hlasem. V nasáklých šatech se pohyboval spíš jako v hustém sirupu. Pak ucítil, jak ho uchopily Remiiny paže. Chytil se okraje člunu a ona mu pomohla dovnitř. Skulil se na dno, kde zůstal ležet a namáhavě oddychoval. Remi si k němu klekla.

„Panebože, Same, tvoje tvář…“

„Vypadá to hůř, než ve skutečnosti je. Pár stehů a zase jsem ten ďábelsky hezkej chlap.“

„Máš rozříznuté ucho. Vypadáš jako pes, co se porval a prohrál.“

„Ber to jako válečné zranění.“

Natočila mu hlavu, aby lépe viděla, a pořádně si ji prohlédla a prohmatala, až Sam natáhl ruku a chlácholivě jí stiskl paži. „Jsem v pořádku, Remi. Ale Cholkov možná zaslechl výstřely. Raději odtud zmizme.“

„Dobrá.“ Nadzvedla nejbližší sedadlo a přehrabovala se v úložném prostoru, až našla ručník, který si Sam přitiskl na rány. Remi váhavě ukázala do vody. „Je…?“

„Mrtvý. Neměl jsem jinou možnost.“ Sam se posadil, pak vzpřímil do kleku a svlékl si bundu a svetr. „Počkej, jeho zbraň…“

„Už ji mám. Tady je.“ Podala mu revolver, pak si sedla na místo řidiče a Sam člun odvázal. Remi nastartovala a motor se probudil k životu. „Pevně se drž.“ Dala plný plyn a člun vyrazil z vrat.

„Podívej se po záchranné soupravě,“ řekla Remi. „Možná je v ní i jedna z těch kosmických přikrývek.“

Sam nahlédl do úložných prostorů pod všemi sedadly, až konečně objevil velký kufřík. Uvnitř, jak předpokládala Remi, našel srolovanou deku ze stříbrného mylaru. Rozložil ji, zabalil se do ní a pak si sedl na místo spolujezdce.

Později si Sam nevzpomínal, že by zaslechl přes rachot jejich motoru zvuk druhého člunu – zahlédl jen bílý klín jeho přídě, jak se na levé straně vynořuje z mlhy, a oranžové záblesky Cholkovovy zbraně.

„Remi, ostře vpravo!“

Remi naštěstí zareagovala okamžitě a bez otázek; strhla volant doprava. Člun opsal ostrý oblouk. Příď Cholkovova člunu, namířená přímo na Samovo sedadlo, nyní jen sklouzla po trupu a zasáhla jejich člun v šikmém úhlu. Sam se sehnul a ucukl hlavou, ucítil, jak mu laminátový bok přejel po vlasech. Cholkovova příď narazila na roh čelního skla, roztříštila je a zkroutila hliníkový rám, pak sklouzla zpět do vody. Sam zahlédl člun, jak obloukem odplouvá doleva.

Sam, rozpláclý na dřevěné palubě, se zeptal: „Remi, jsi v pořádku?“

„Ano, myslím, že ano. A ty?“

„Ano. Zahni ostře vlevo, drž pět vteřin směr a pak vypni motor.“

Remi opět nekladla žádné otázky a udělala, jak jí Sam poručil. Stáhla plyn. Vypnula zapalování a člun chvíli klouzal po hladině, až se nakonec zastavil. Tiše seděli a člun se jemně kýval z boku na bok.

Sam zašeptal: „Chce nás obeplout. Předpokládá, že budeme chvíli pokračovat stejným směrem.“

„Jak to víš?“

„Je to přirozený instinkt – zpanikařit a snažit se zmizet co nejdál od něj.“

„Kolik nábojů zůstalo v revolveru?“

Sam ho vytáhl zpoza opasku. Šlo o pětirannou osmatřicítku Smith&Wesson. „Vypálil dva, tři zbývají. Jestli ho uslyšíme připlouvat zprava, vyraz doleva podél břehu. Pluj co nejrychleji asi třicet vteřin a pak znovu zastav.“

„Další odhad?“

Sam přikývl. „A potom zamíříme přímo do Schönau.“

„To musíme i tak. Buď se tam rychle dostaneme, anebo strávíme příští tři dny na horách v téhle bouři.“

Sam se usmál. „Anebo plán C. Vysvětlím později. Psst. Slyšelas to?“

Zleva doprava před jejich přídí prorachotil motor. Za okamžik se jeho tón změnil odrazem od břehu.

„Vpřed!“ vyštěkl Sam.

Remi nastartovala, stiskla plyn a zabočila vlevo. Pluli tak třicet vteřin, pak vypnula motor a zastavili se. Rozhostilo se ticho přerušované jen mlaskáním vln o trup člunu. Vítr se zmírnil téměř na bezvětří; na palubě a sedadlech se začaly vršit velké sněhové vločky.

„Co dělá?“ zašeptala Remi.

„Totéž co my. Naslouchá. Čeká.“

„Jak to víš?“

„Je voják a myslí jako voják.“

Přímo za zádí asi dvě stě metrů daleko se náhle rozeřval motor. Remi hmátla po páčce plynu. Sam rychle řekl: „Ještě ne.“

„Je blízko, Same.“

„Čekej.“

Motor Cholkovova člunu dál řval a zvuk se k nim přibližoval. Sam ukázal dozadu, pak doleva a přiložil ke rtům ukazováček. Na okraji viditelnosti za závojem padajícího sněhu kolem nich proplul přízračný stín dlouhého člunu. Zahlédli i obrys postavy stojící u kormidla. Cholkov se rozhlížel sem a tam. Sam zvedl revolver a zamířil, sledoval hlavní člun, dokud jim nezmizel z dohledu. Po deseti vteřinách Remi vydechla a řekla: „Nemůžu uvěřit, že nás přehlédl.“

„Taky že ne. Bylo to sotva postřehnutelné, jen se na okamžik zarazil, když byl obrácený k nám, ale viděl nás. Teď se vrátí. Dej tam zpátečku. Zacouvej – pomalu. A co nejtišeji můžeš.“

Remi to udělala. Poté, co zacouvali asi padesát metrů, Sam zašeptal: „A teď pomalu vpřed. Přímo ke břehu.“ Popadl dvouapůlmetrový lodní hák z držáku na boku a pohledem probodával mlhu. Zleva zaslechli šplouchání vln o kameny. „Dobrá, vypni motor,“ řekl Remi. „A mírně doprava.“

Poslechla ho.

Ticho.

Náhle se z boku nečekaně vynořil ježatý kuželovitý obrys borovice, vzápětí další. Větve se k nim natahovaly jako kostnaté prsty. Sam zachytil jednu z větších hákem a zabrzdil člun, pak jej přitáhl, až bok jemně narazil na břeh. Sněhem pokryté větve jim nad hlavami utvořily souvislý baldachýn, přesahovaly kus nad hladinu jezera. Sam si klekl k boku člunu a vyhlížel skrz větve. Remi se k němu připojila.

Zprava zepředu se ozvalo kvílení motoru. Po deseti vteřinách utichlo. Okamžik nato se jejich člun rozhoupal, jak k nim dospěla rázová vlna od Cholkovova člunu.

„Každou chvíli je tu,“ zašeptal Sam. „Připrav se vyrazit.“

Jako na povel dvanáct metrů od nich proplul Cholkovův člun směrem zpět k přístavišti u kostela. Motor jen tiše pobublával, běžel téměř na volnoběh. A pak byl pryč, zmizel za příkrovem padajícího sněhu.

„Neviděl nás,“ zašeptala Remi.

„Tentokrát ne. Dobrá, vyrazíme. Sleduj ho. Pět vteřin na mírný plyn, pak deset vteřin jen pluj setrvačností.“

Remi se posadila zpět k volantu a vypluli zpod příkrovu větví na jezero a vklouzli do brázdy za Cholkovovým člunem.

– -–--–

Příštích dvacet minut pokračovali ve střídavém popojíždění a splývání tak, aby měli zvuk Cholkovova motoru přímo před přídí, vypínali ho, když ho vypnul on, a pokračovali, když on opět nastartoval. Postupovali pomalu, necelých patnáct metrů na jednu etapu. Přístaviště svatého Bartoloměje zůstalo napravo od nich, cibulovité věže s červenými střechami jako by se vznášely nad zemí.

Přímo před nimi Cholkov přidal plyn a začal zahýbat vlevo. Sam pokynul Remi, ať se dál drží napravo a zamíří ke břehu. „Pomalu a potichu.“ Zvuk Cholkovova člunu se pohyboval do středu jezera.

„Vypni motor,“ zašeptal Sam a Remi to udělala.

„Myslí si, že se schováváme nebo míříme zpět do Schönau, že?“ zeptala se.

Sam přikývl. „Někde na severní straně na nás připraví léčku. Jenže má smůlu, my nebudeme hrát podle jeho pravidel.“

Minuty ubíhaly. Pět, deset, dvacet. Konečně Sam řekl: „Dobrá, vyrazíme. Pluj podél břehu na jih. Udržuj co nejmenší plyn.“

„Něco mi říká, že ta teplá brandy bude muset ještě chvíli počkat.“

„A nestačila by ti střecha nad hlavou a příjemný táboráček?“

KAPITOLA 51

HOTEL SCHÖNE AUSSICHT GRÖSSINGER, SALCBURK

„Zpráva od Evelyny Torresové,“ oznámila Remi, sedla si na širokou postel a odkopla z nohou boty. „Jen ‚zavolejte mi‘. Ale zněla dost nadšeně. Ona tím prostě žije.“

„Tak nejdřív slíbené brandy a potom Evelyn,“ řekl Sam.

„Budeme potřebovat oblečení a nějaké nezbytnosti.“

„Brandy, Evelyn, spánek a pak nákup.“

Od úniku Cholkovovi na Königssee nespali, bylo to už přes osmadvacet hodin. Pluli šnečím tempem na jih podél břehu, až se o hodinu později dostali do přístaviště Salet na Obersee, kde vystoupili. Sam otevřel ponorný ventil, počkal, až na dně člunu šplouchalo asi třicet centimetrů vody, a pak ho namířil doprostřed jezera a posunul páčku plynu dopředu. Člun zmizel v přívalech padajícího sněhu.

Remi řekla: „Nejsme zrovna levní turisté, že?“

„Žádný strach,“ zamrkal na ni. „Svatobartolomějská historická společnost od nás dostane anonymní dar. Za něj si koupí celou flotilu takových člunů.“

Z přístaviště zamířili po štěrkové cestě do vnitrozemí asi sedm set metrů a pak přes přírodní most k ústí vlastního Obersee, kde objevili přístřešek pro čluny podobný tomu u Svatého Bartoloměje. Tento však měl navíc ohřívárnu. Uvnitř se svlékli do spodního prádla a rozložili si šaty na věšáky na zdech, pak našli petrolejovou lampu, u které se k sobě schoulili a počkali do setmění, kdy Sam zatopil v kamnech na dřevo. Zbytek noci pak strávili v objetí u kamen; vstali v osm třicet, oblékli se a počkali na první výletní loď s turisty. Vmísili se mezi ně, pár hodin se s nimi procházeli a měli uši nastražené, jestli nezaslechnou něco o včerejším střílení nebo mrtvém těle nalezeném v jezeře. Ale nikdo nic takového nezmínil. V poledne odpluli člunem zpět do Schönau.

Na břehu se rozhodli, že nezaškodí být mírně paranoidní, a nevrátili se do hotelu ani nepoužili pronajaté auto. Rozhlíželi se, jestli nezahlédnou Cholkova a jeho muže, a zapadli do nejbližšího obchodu se suvenýry; z něj vyklouzli zadními dveřmi do postranní uličky. Potom dvacet minut křižovali městem a vyhýbali se schönauskému nábřeží, až objevili v zastrčené uličce zapadlou kavárnu; z ní pak zavolali Selmě.

Ve dvě odpoledne zastavil před kavárnou mercedes salcburské taxislužby a o tři hodiny později po malebné jízdě, během níž Sam s Remi dávali pozor, jestli je někdo nesleduje, se ubytovali v hotelu pod jmény Hank a Liz Trumanovi.

– -–--–

Sytí a zahřátí brandy nejprve poslali Selmě e-mailem ofocené symboly z lahve ze Svatého Bartoloměje a pak zavolali domů Evelyn Torresové.

„Proč ten náhlý zájem o Xerxa a Delfy?“ zeptala se Evelyn přes hlasitý odposlech, když si vyměnili úvodní zdvořilosti.

„Jen takový menší projekt, na kterém pracujeme,“ odpověděla Remi. „Všechno ti povíme, až se vrátíme domů.“

„Dobrá, abych popořadě zodpověděla vaše otázky, v době Xerxovy invaze byly Delfy pravděpodobně nejposvátnějším místem Řecka. Pýthie se na věštby dotazovali ohledně kdečeho, od státních záležitostí až po sňatky a na vše mezi tím. Pokud jde o poklad, neměli tam žádné velké bohatství – pár cenností, ale nic srovnatelného s bohatstvím Athén. Někteří učenci se mnou nesouhlasí, ale podle mě Xerxés nepochopil význam Delf v řecké kultuře. Z historických svědectví, která jsem přečetla, vyplývá, že pokládal orákulum za novinku, za obdobu moderní spiritistické tabulky. Byl přesvědčený, že Řekové v Delfách něco ukrývají.“

„A ukrývali?“

„Vždy existovaly takové pověsti, ale nikdy se neobjevily přesvědčivé důkazy, které by je podpořily. Kromě toho znáte historii: Xerxovo vojsko poslané vyplenit město zahnala na útěk božská Apollónova ruka – v podobě dobře načasované laviny kamení. Pár Peršanů nicméně proniklo do města a uprchlo s posvátnými předměty, nešlo však o nic významného.“

Sam se zeptal: „A přežilo invazi něco opravdu cenného?“

„Pochopitelně tam stále jsou zříceniny. Některé kusy z pokladu skončily v delfském muzeu, například fragmenty oltářů, kamenné vlysy, omfalos… ale žádné zlato nebo drahokamy, jestli se ptáte na tohle.“

„Nevzpomínáš si, že by se někdo o Delfy zvlášť zajímal, když jsi tam byla?“ zeptala se Remi. „Nic neobvyklého?“

„Ne, vlastně nic. Jen běžné vědecké žádosti o průzkum, většinou z univerzit.“ Evelyn se na okamžik odmlčela. „Počkejte chvíli. Asi tak před rokem se tam objevil muž… z univerzity v Edinburghu – myslím z katedry starověkých dějin a archeologie. Zvláštní týpek.“

„Jak to?“

„Požádal o povolení zkoumat delfské artefakty a my mu ho udělili. Pro přímé fyzické zkoumání existují přísná pravidla – co smíte a nesmíte dělat s předměty. A já ho přistihla, jak jeden z velkých rozbíjí – nebo se o to alespoň pokoušel. Snažil se u sloupů provést kyselinový test.“

„U jakých sloupů?“ zeptala se Remi.

„U karyatid. Stávaly u vchodu Sifnijské pokladnice v Delfách.“ Než Sam nebo Remi stačili položit další otázku, Evelyn je předběhla s odpovědí. „Karyatida je kamenný sloup – obvykle mramorový – ve tvaru zahalené řecké ženy. Ty nejznámější stojí na athénské Akropoli.“

„A jaký test se to vlastně pokoušel provést?“ zeptal se Sam.

„Už si přesně nevzpomínám. Měl klenotnické kladívko a dlátko a soupravu s nějakou kyselinou… Všechno jsem uvedla do zprávy pro komisi. Možná mám ještě kopii. Podívám se po ní, zatímco budeme mluvit.“

Slyšeli, jak se Evelyn pohybuje, pak šoupání krabic a šustění papírů.

Remi se zeptala: „A co ti řekl, když jsi ho načapala?“

„Že pravidla špatně pochopil, což je ovšem nesmysl. Sama jsem mu je vysvětlila. Lhal, ale odmítl mi říct, o co mu jde. Vyhodili jsme ho a oznámili to vedení jeho katedry v Edinburghu.“

„Policii ne?“

„Komise to zamítla. Naštěstí pro něj. Řekové tyhle záležitosti berou hodně vážně. Skončil by ve vězení. Ale slyšela jsem, že ho vyloučili z univerzity, a to už něco znamená. Nevím, co se s ním pak stalo. Á, tady je ta zpráva… Jmenoval se Bucklin. Thomas Bucklin.“

„A co ta souprava na kyselinové testy?“ zeptal se Sam.

Z monitoru zaznělo šustění obracených stránek. „Zvláštní,“ poznamenala Evelyn, „jak jsem na to mohla zapomenout. Používal kyselinu dusičnou.“

Remi se zarazila. „Proč je to zvláštní?“

„Protože nejde o běžný test, látka je vysoce korozivní. Proto ji nepoužíváme.“

„A kdo ji používá?“

Sam odpověděl: „Metalurgové. Používá se ke zjišťování přítomnosti zlata.“

– -–--–

Mluvili spolu ještě pár dalších minut, pak zavěsili. Sam otevřel svůj notebook MacBook Air – jednu z mála věcí, které si přinesl v batohu z Königssee – a připojil se k hotelovému bezdrátovému internetu. Na Thomase Buckliny našel téměř dva tisíce odkazů. Trvalo mu jen pár minut najít toho pravého.

„Bucklin napsal spoustu článků o starověkých dějinách, zaměřených většinou na Persii a Řecko, ale všechny jsou starší než rok,“ oznámil Sam.

„Zhruba tehdy ho vyhodili,“ řekla Remi, která mu nakukovala přes rameno. „Dají se některé stáhnout?“

„Vypadá to, že JSTOR je má všechny.“ JSTOR je neziskový online archiv vědeckých prací s tématy od dějin a archeologie až po lingvistiku a paleontologii. Sam, Remi a Selma ho často využívali. „Napíšu Selmě, ať je stáhne a přepošle.“ Sam naklepal stručný e-mail a odeslal ho. Selma odpověděla za třicet vteřin: Pět minut.

Remi se zeptala: „Není tam, co dělal po odchodu z Edinburghu?“

„Ne, není.“

Zapípal signál došlé pošty. Selma našla čtrnáct článků od Bucklina a přiložila je ve formátu pdf. „Tady je něco zajímavého,“ řekl Sam. „Podle Selmy měl Bucklin, když došlo k incidentu s Evelyn, zrovna vědeckou dovolenou.“

„Takže si ho někdo najal,“ usoudila Remi. „Nebyl tam ve službách univerzity. Kdo to jen mohl být?“

Sam přestal projíždět dokumenty a prsty mu znehybněly nad klávesnicí. Naklonil se blíž k obrazovce a přimhouřil oči. „Tady máš odpověď. Jen se podívej.“

Remi se mu opřela o rameno. Jeden z Bucklinových článků obsahoval i fotografii autora. Byla malá, černobílá, ale nebylo pochyb – pleš, osamělý pruh zrzavých vlasů a brýle s černými obroučkami.

Thomas Bucklin byl muž v bílém plášti, se kterým se střetli v Bondarukově soukromé laboratoři.

KAPITOLA 52

Bucklinovy články byly přesvědčivé, i když ne dobře přijímané nebo všeobecně známé. Podle JSTOR byli Sam s Remi teprve druzí, kdo si je od jejich publikování stáhli. Odhadnout, kdo to udělal před nimi, nebylo až tak těžké.

Sam si překopíroval články do svého iPhonu a dal Remi MacBook, pak strávili příští tři hodiny procházením Bucklinovy práce. Nechtěli se navzájem ovlivňovat, proto počkali se srovnáním, dokud oba neskončili.

„Tak co si myslíš?“ zeptal se Sam. „Blázen, anebo génius?“

„Přijde na to, jestli měl pravdu, anebo se mýlil. Nepochybně byl přímo posedlý Xerxem a Delfami. A jeho verze invaze mu v akademickém světě nenadělala přátele.“

Během let usilovného výzkumu došel Bucklin k bizarnímu závěru: Xerxův nájezd na Delfy byl úspěšnější, než přiznali řečtí historikové. Podle Bucklina v týdnech před invazí strážci Sifnijské pokladnice přišli s nápadem, jak ochránit svěřené bohatství. Věděli, že před perským pleněním není kam utéct, a tak Sifniané své zlato roztavili a ulili z něj dvojici karyatid. Když sloupy vychladly, pokryli je sádrou a umístili místo skutečných sloupů u vchodu do pokladnice.

Jenže neznámo proč perští nájezdníci na lest neskočili. Dvě stě speciálně vycvičených vojáků známých jako Nesmrtelní na Xerxův rozkaz uprchlo s karyatidami na sever pryč z Řecka a pak hodlalo přes Makedonii a Thrákii zamířit na východ a vrátit se do hlavního města Achaimenovců Persepole, kde Xerxés zamýšlel karyatidy roztavit a ulít z nich masivní trůn na památku svého triumfu nad Řeky, který by navěky spočinul v jeho Síni sta sloupů.

Nesmrtelní však netušili, že zpráva o jejich znesvěcení Delf se dostala do Sparty za necelý den po jejich nájezdu. Fratra spartských vojáků, celkem dvacet sedm mužů, se pustila do jejich pronásledování s úmyslem nejen získat karyatidy zpět, ale také pomstít své bratry, kteří zahynuli v bitvě u Thermopyl.

Dostihli Nesmrtelné v dnešní Albánii a odřízli jim únikovou cestu na východ. Tři týdny pak Sparťané štvali Nesmrtelné přes Černou Horu, pak Bosnu a Chorvatsko, než je konečně zaskočili v horách severozápadního Slovinska. I když měli Nesmrtelní početní převahu deset na jednoho, pro Sparťany nebyli soupeři. Peršané byli pobiti téměř do posledního. Z původních dvou set vojáků, kteří vyrazili z Řecka, zbývalo o měsíc později jen třicet mužů, jež Sparťané ušetřili jako nosiče karyatid.

Spartský velitel se rozhodl nevrátit se domů, dokud Xerxova armáda stále pustoší jejich vlast. Sloupy se staly symbolem řeckého přežití a Sparťané by raději zemřeli, než aby znovu padly do Xerxových rukou. Nevěděli, jak daleko dosáhne perská invaze, proto zamířili na sever pryč ze Slovinska se záměrem najít pro sloupy úkryt, dokud nebude bezpečné vrátit se s nimi domů. Fratru už nikdy nikdo nespatřil až na osamělého vojáka, který o rok později polomrtvý doklopýtal do Sparty. Než podlehl vyčerpání a následkům strádání, řekl, že zbytek jeho druhů zahynul a karyatidy byly ztraceny spolu s nimi. Znalost místa, kde zůstaly, zemřela spolu s vojákem.

„Tak to je poslední dílek skládanky,“ prohlásila Remi. „Anebo jeden z posledních. Nejspíš nikdy nezjistíme, jak Bondaruk a Bucklin našli jeden druhého, ale je jasné, že Bondaruk jeho historce uvěřil. Domnívá se, že Napoleonova Ztracená vinotéka je mapou pokladu vedoucí k sifnijským sloupům. To ony jsou rodovým dědictvím, které se pokouší získat zpět. Vzpomeň si, co Cholkov řekl v Marseille o Bondarukově motivu: ‚Prostě se jen snaží dokončit něco, co začalo už před hodně dávnou dobou.‘“

Sam pomalu přikývl. „Ten parchant je chce roztavit stejně jako Xerxés. Nemůžeme mu dovolit, aby je dostal do spárů, Remi. Ty karyatidy mají ohromnou historickou hodnotu.“

„Přímo nevyčíslitelnou. Všechno sedí: Po bitvě u Platají a Mykal Xerxés nečekaně předal velení armády Mardoniovi a vrátil se domů – předpokládal, že jsou karyatidy již na cestě tam. Většina pramenů uvádí, že se vrátil do Persepole a zahájil rozsáhlé stavební práce – včetně Síně sta sloupů.“

„Kde podle Bucklina hodlal umístit nový trůn. A zkus hádat, kam chce Bondaruk umístit svůj trůn.“

„Do perského skanzenu ve sklepě svého sídla,“ usoudila Remi. „Když o tom přemýšlíš, je to vlastně smutné. Xerxés zemřel, když čekal na kořist, která nikdy nedorazila – na kořist, která pro Řeky vlastně nic neznamenala –, a Napoleon zemřel, když čekal, že jeho syn rozluští hádanky a získá tutéž kořist.“

„Můžeme zajistit, aby série pokračovala dál,“ nadhodil Sam.

„Jak to myslíš?“

„Postaráme se, aby Bondaruk zemřel a nikdy nedostal karyatidy do rukou. Aspoň bude v dobré společnosti.“

– -–--–

Příští ráno v šest hodin zazvonil Samův iPhone. Byla to Selma. „Selmo, je brzo,“ zasténal.

„Tady je pozdě. Dobré zprávy. Myslím, že děláme pokroky. Rozluštili jsme šifru, ale mysleli jsme, že byste chtěli rozlousknout tu hádanku jako první.“

„Dobrá, zamailuj mi ji.“

„Už se stalo. Pak mi zavolejte.“

Sam probudil Remi. Vstala, právě když Samovi zapípala došlá pošta. „Další hádanka,“ oznámil jí.

„Slyšela jsem to.“

Napojil se na e-mail a společně si přečetli její znění:

Muž z Histrie, třináctý podle tradice,

dům Lazarův v Nazaretě,

syn Morpethu, strážce Leuce, země, která stoji osamělá,

společně spočinou.

„Nějaké nápady?“ nadhodil Sam.

„Zeptej se mě, až si vypiju kafe.“

– -–--–

Protože Sam a Remi rozluštili již dvě hádanky, lépe rozuměli způsobu, kterým je Napoleon a Laurent vytvářeli. Šlo o systém dvojznačností a nejasných historických odkazů, přičemž řešení každé z hádanek spočívalo v propojení jednotlivých řádek.

Před polednem se odpojili od internetu s nejzřejmějšími odkazy na každý z řádků.

První – muž z Histrie, třináctý podle tradice – se pravděpodobně týkal Histrie, latinského označení Istrie, poloostrova mezi Terstským zálivem a Kvarnerskou zátokou v Jaderském moři.

Druhý – dům Lazarův v Nazaretě – mohl mít stovky významů. V bibli se jméno Lazar objevovalo dvakrát, jednou šlo o muže, kterého Ježíš vzkřísil z mrtvých, druhý vystupoval v podobenství o Lazaru-žebrákovi. Nazaret byl přirozeně domovem Kristovým.

Třetí – syn Morpetbu, strážce Leuce, země, která stoji osamělá – zněl také příliš mnohoznačně, než aby se dal užitečně zúžit. Morpeth bylo město v severovýchodní Anglii a v řecké mytologii se Leuké jmenovala nymfa, dcera Ókeana.

Čtvrtý – společně spočinou – byl nejzáhadnější ze všech. Kdo „oni“? A znamená to „spočinutí“ spánek, smrt nebo něco úplně jiného?

„Vzpomeň si na poslední hádanku,“ navrhl Sam. „Napoleon s Laurentem použili podobný obrat – „génius z Jónie“ – a mysleli tím Pýthagora. Možná tu postupovali stejně. Víme, že třetí řádek nejspíš obsahuje označení místa – Morpeth. Podívejme se, jestli byl Morpeth domovem nějakých slavných lidí.“

Remi pokrčila rameny. „Za pokus to stojí.“

O hodinu poději již měli seznam relativně známých „synů“ Morpethu. Ale o žádném z nich předtím neslyšeli.

Remi navrhla: „Zkusme křížové odkazy a uvidíme, jestli neexistuje spojení mezi některým z těch morpethských jmen a slovem Leuce. Nebyl někdo z nich odborníkem na mytologii?“

Sam prošel seznam. „Nezdá se. Co ještě víme o Leuce?“

Remi zalistovala v poznámkovém bloku. „Unesl ji Hádés, vládce podsvětí. Podle různých verzí byla po smrti přeměněna v topol buď Hádem, anebo Persefonou.“

„Topol…,“ zamumlal Sam a ťukal do klávesnice. „Leuce je druh topolu.“ Znovu prozkoumal seznam morpethských jmen. „Možná něco mám: William Turner, narozen v Morpethu roku 1508. Podle mnohých je otcem anglické botaniky.“

„Zajímavé. Ale týká se ten řádek samotného Turnera, anebo topolů?“

„Nemám tušení. A co ta druhá část… ‚země, která stojí osamělá‘?“

„První, co mě napadlo – ostrov. Ty přece stojí osaměle uprostřed vody.“

„Taky mě to napadlo.“ Jenže když zadal do Googlu „ostrov“, „topol“ a „Turner“, nic neobjevil. „Je tu několik odkazů na Topolový ostrov a tamní útulek pro divokou faunu v zátoce Chesapeake, ale neexistuje žádné spojení s Turnerem – pokud nepočítáš i Tinu Turnerovou, která útulku věnovala nějaké peníze.“

„Zkusme znovu první řádek – ‚muž z Histrie, třináctý podle tradice‘.“

Stejně jako u Morpethu si vyjeli seznam historických postav spojených s Istrijským poloostrovem, ale žádná z nich rovněž nebyla nijak významná.

Přešli k druhému řádku – dům Lazarův v Nazaretě – a zkoumali podrobněji, pátrali po obskurnějších odkazech. „A co tohle?“ zeptala se Remi a začala číst z obrazovky MacBooku. „Během středověku křesťanské náboženské řády dohlížely na leprosária známá také jako domy Lazarovy.“

„Podle Lazara, svatého patrona malomocných?“ zeptal se Sam.

„Správně. V Itálii se z ‚domu Lazarova‘ stal ‚lazaret‘, karanténní místo pro lodě a jejich posádky. První zaznamenaný lazaret byl založen roku 1403 na benátském pobřeží na ostrově Santa Maria di Nazareth.“ Vzhlédla k Samovi. „To by mohlo být hledané spojení mezi Lazarem a Nazaretem.“

„Přihořívá, ale nejspíš to nebude zas tak snadné,“ řekl. „Pořád nám ještě chybí první řádka.“

Pustili se do dalšího prohledávání Googlu a kombinovali slova, až narazili na příběh v National Geographic z roku 2007 popisující nález masového hrobu obětí dýmějového moru, který měl ochránit Benátky před nákazou.

Sam řekl: „To místo bylo na ostrově v Benátské zátoce a jmenovalo se Lazzaretto Vecchio.“

Remi prošla své poznámky. „Vecchio… to je moderní název pro Santa Maria di Nazareth. Same, my na to kápli.“

„Nejspíš ano, ale musíme si být jistí.“

O dvacet minut později, když prošli další kombinace slov, prohlásil: „Dobrá, tady. Použil jsem slova ‚ostrov‘ ‚Benátky‘ a ‚mor‘ a dostal tohle: Poveglia. Jde o další ostrov v Benátské laguně, používaný v sedmnáctém století jako karanténa pro oběti epidemií. Jejich těla pohřbívali do masových hrobů, někdy i ještě živé spolu s mrtvými, anebo je spalovali na ohromných hranicích. Počet mrtvých se odhaduje mezi…“ Odmlčel se a vytřeštil oči.

„Co je?“ zeptala se Remi.

„Počet mrtvých se odhaduje mezi sto šedesáti tisíci až čtvrt milionem.“

„Dobrý bože.“

„A ještě něco: Než se mu začalo říkat Poveglia, byl Popilia.“

„Proč mi to zní nějak povědomě?“

„Popilia je odvozenina z populus – latinský výraz pro ‚topol‘. Poveglii kdysi pokrývaly topolové lesy.“

„Takže na jedné straně máme Poveglii, na druhé Santa Marii di Nazareth. Obojí jsou slibné stopy. Máš pravdu: Teď záleží na prvním řádku hádanky a našem záhadném muži z Istrie.“

„Tak jako tak, naší příští zastávkou jsou Benátky.“

SEVASTOPOL

„Soudě podle hlasu nemáš dobré zprávy,“ řekl Hadeon Bondaruk do telefonu.

„Unikli a jeden z mých mužů je mrtvý,“ odpověděl Cholkov. „Transpondérový čip z telefonu Fargovy ženy jsme našli na dně elektrického člunu. Jak ho objevili, prostě nechápu.“ Cholkov zrekapituloval střetnutí na Königssee, začal příjezdem ke Svatému Bartoloměji a skončil tím, jak Fargovy ztratil na jezeře. „Nějak museli proklouznout zpátky do Schönau, aniž jsme si jich všimli.“

„Našli lahev?“

„Nevím.“

„A kde jsou teď?“

„Jeden místní člověk viděl pár odpovídající jejich popisu nasedat do mercedesu. Vystopovali jsme ho k taxislužbě v Salcburku. Teď tam jedeme. Prohledáme motely, letiště, nádraží –“

„Ne,“ uťal ho Bondaruk.

„Cože?“

„Pokaždé, když se k nim dostaneme, nám zase vyklouznou. Myslím, že je čas se stáhnout a nechat Fargovy, ať dělají, co umí. A zatím chci, abys přešel na náhradní plán.“

„Je to riskantní.“

„To je mi jedno. Už mě unavuje honit ty dva po celé Evropě. Vybral jsi někoho?“

„Ano,“ odpověděl Cholkov. „Podle mých zdrojů jen on má rodinu – ženu a dvě dcery.“

„Tak začni.“

„Jestli to ale ohlásí, místo aby –“

„Tak se postarej, aby to neohlásil. Přesvědč ho, že musí spolupracovat. To snad zvládneš, ne?“

„Hned jdu volat.“

KAPITOLA 53

BENÁTKY, ITÁLIE

Taxičlun zastavil a Sam s Remi vystoupili. Zahleděli se na budovy kolem sebe.

„Člověk to může vidět sebečastěji, ale vždycky mu to vyrazí dech,“ poznamenala Remi.

Piazza San Marco, náměstí Svatého Marka, tvoří vlastně lichoběžník ve východním ústí Grand Canalu. Je proslulé holuby a geometricky vykládanou dlažbou, jde možná o nejproslulejší náměstí v celé Evropě, místo nejslavnějších benátských akcí a slavností, mnohé se datují tisíc let do minulosti či více.

Sam s Remi se pomalu otočili kolem dokola, jako kdyby to místo viděli poprvé v životě: bazilika svatého Marka s byzantskými kupolemi a věžemi; Campanile, stometrová zvonice; impozantní gotický vévodský nebo též dóžecí palác; a konečně přímo naproti němu bazilika Ala Napoleonica, kdysi sídlo napoleonské správy.

Ať už šlo o náhodu, nebo ne, to se brzy dozvědí, ale ostře si uvědomovali spojení Napoleona s Benátkami a Piazzou San Marco, o nichž hovořil jako o „přijímacím pokoji Evropy“. V roce 1805 brzy poté, co se Benátky staly součástí nově vytvořeného Italského království, nařídil Napoleon vystavět Ala Napoleonica, když si uvědomil, že jeho původní volby – Zecca neboli mincovna, Libreria Marciana a Procuratie Nuove – se ukázaly jako malé pro jeho dvůr.

Bylo téměř osmnáct hodin a slunce se nad střechou knihovny Marciana klonilo k západu. Na náměstí se začala rozsvěcovat pouliční světla a smáčela v tůních jantarové záře oblouky a chrámy. Většina denních turistů již odešla a piazza ztichla až na pár tlumených hlasů a bublání holubů.

„S kým se máme setkat?“ zeptala se Remi.

„S kurátorkou,“ odpověděl Sam. „Marií Favarettovou.“

Než chytili ve dvě hodiny let Lufthansou ze Salcburku, zavolal Sam kurátorce benátského Museo Archeologico a představil se jí. Signora Favarettová už o nich naštěstí slyšela. Jejich objev ztraceného deníku Lukrecie Borgie, machiavellistické politické manipulátorky a svůdkyně z patnáctého století, který se jim povedl o rok dříve v Bisceglii, se podle jejích slov stal v Benátkách hotovou senzací. A navíc její bývalý kolega byl pomocným kurátorem vatikánské archivní knihovny Borgiano, které on a Remi deník věnovali.

„To je ona?“ zeptala se Remi a ukázala dopředu.

Nějaká žena na ně mávala z klenutého vchodu do Procuratie Nuove, kde částečně sídlilo Museo Archeologico, jeho zbytek se nacházel v Biblioteca Nazionale Marciana – v Národní knihovně svatého Marka. Sam a Remi došli k ženě.

„Signor Fargo, signora Fargová, jsem Maria Favarettová. Velice mě těší, že vás poznávám.“

„Říkejte nám, prosím, jen Same a Remi,“ vyzval ji Sam, když si potřásali rukou.

„A já jsem Maria.“

„Děkujeme vám za pomoc. Snad jsme vám nezpůsobili nepříjemnosti.“

„Vůbec ne. Připomeňte mi, o jaké období se zajímáte?“

„Nejsme si jistí, ale žádný z odkazů, který jsme objevili, není starší než z osmnáctého století.“

„Dobře. Myslím, že máme štěstí. Pojďte, prosím, za mnou.“

Prošli vstupním obloukem a pak krytým průchodem mezi budovami z terakoty a krémových dlaždic do muzea. Míjeli vystavené egyptské sarkofágy, asyrské vozy, etruské sochy a vázy, římské busty, byzantské slonovinové řezby a mínojské kameninové poháry.

Konečně se Maria zastavila u dřevěných dveří a odemkla je. Prošli dlouhou temnou chodbou. Zastavila se. „Tohle je naše knihovna, kam nemá veřejnost přístup. S tím, co žádáte, vám podle mě nejspíš pomůže Giuseppe. Nemá sice žádný titul, ale je tu ze všech nejdéle – téměř šedesát let. Ví toho o Benátkách víc než kdokoliv, koho znám.“ Zaváhala a odkašlala si. „Giuseppemu je už dvaaosmdesát a je trochu… divný. Myslím, že správné slovo je výstřední. Nenechte se tím zmást. Jen mu položte otázky a on vám najde odpovědi.“

„Dobrá,“ přikývl s úsměvem Sam.

„Chtěla jsem znát váš časový rámec, protože Giuseppe je to, čemu se říká staromilec. Nic moderního ho nezajímá. Když se to nestalo v devatenáctém století nebo dřív, tak to pro něj neexistuje.“

„Budeme na to myslet,“ ubezpečil ji Sam.

Maria otevřela dveře a pokynula jim, ať vejdou dovnitř. „Až skončíte, stačí stisknout bzučák na zdi. Přijdu si pro vás. Mnoho štěstí.“ Zavřela za sebou.

Muzejní knihovna byla dlouhá a úzká, přibližně šedesát metrů na dvanáct. Její stěny netvořily zdi, ale knižní regály od podlahy až ke stropu, vysoké šest metrů. Na každé ze čtyř stěn byl i posuvný dřevěný žebřík s kolejničkami. Uprostřed místnosti stál tři metry dlouhý stůl a jediná tvrdá židle. Ze stropu visely halogenové zářivky a vrhaly na zelené dlaždice podlahy skvrny měkkého světla.

„Je tu někdo?“ ozval se nějaký hlas.

„Ano,“ odpověděl Sam. „Pustila nás sem signora Favarettová.“

Když se jejich oči přizpůsobily šeru, spatřili na opačném konci knihovny na žebříku postavu. Muž stál až nahoře a přejížděl ukazováčkem po hřbetech knih, tu a tam některou zastrčil a jinou povytáhl. Po chvíli slezl dolů a začal se šourat přes sál k nim. Trvalo mu třicet vteřin, než k nim došel a zastavil se.

„Ano?“ zeptal se prostě.

Giuseppe měl sotva metr padesát, chomáčovité bílé vlasy, které mu trčely z hlavy do všech stran. Nemohl vážit víc než čtyřicet kilo. Hleděl na ně překvapivě bystrýma modrýma očima.

„Dobrý den, jsem Sam a tohle je moje –“

Giuseppe jen přezíravě mávl rukou. „Chcete se mě na něco zeptat?“

„Ehm, ano… Dostala se nám do rukou hádanka. Hledáme jméno muže, nejspíš z Istrie v Chorvatsku, který může mít spojení buď s Poveglií, anebo Santa Marií di Nazareth.“

„Řekněte mi tu hádanku,“ poručil Giuseppe.

„Muž z Histrie, třináctý podle tradice,“ zarecitoval Sam.

Giuseppe nic neřekl, jen na ně mlčky zíral a špulil střídavě koutky rtů.

Remi řekla: „Také si myslíme, že by mohl mít něco společného s lazarety −“

Giuseppe se náhle obrátil a odšoural pryč. Zastavil se uprostřed sálu a střídavě hleděl na stěny. Ukazováčkem mával před sebou jako dirigent ve zpomaleném filmu.

„Třídí si v hlavě knihy,“ zašeptala Remi.

„Ticho, prosím,“ vyštěkl Giuseppe.

Po dvou minutách přešel k pravé stěně a odstrkal žebřík až na její konec. Vylezl po něm nahoru, vyndal z regálu knihu, zalistoval v ní, pak ji vrátil zpět a slezl.

Celé to opakoval pětkrát; díval se na stěny, mával prstem a přesouval žebřík, než na něj vylezl a opět z něj sestoupil. Nakonec se dobelhal zpět k nim.

„Muž, kterého hledáte, se jmenuje Pietro Tradonico, benátský dóže v letech 836 až 864. Chronologicky byl jedenáctým dóžetem, ale podle tradice třináctým. Tradonikovi věrní uprchli po jeho vraždě na ostrov Poveglia. Na jeho severovýchodním konci si postavili chýše.“

Giuseppe se otočil a začal se šourat pryč.

„Ještě jednu otázku,“ zavolal za ním Sam.

Stařec se mlčky otočil.

„Je Tradonico pohřbený někde tady?“ zeptal se Sam.

„Někdo tvrdí, že ano, někdo, že ne. Jeho stoupenci si po vraždě vyžádali tělo, ale nikdo neví, kam ho pak odvezli.“

Giuseppe se znovu otočil a odbelhal se.

Remi zavolala: „Děkujeme vám.“

Giuseppe se nenamáhal odpovědět.

– -–--–

„Našli jste, co jste hledali?“ zeptala se jich Maria za pár minut, když vyšli ven. Poté, co stiskli bzučák vedle dveří, dorazila za pět minut. Během té doby Giuseppe pokračoval ve své práci, jako by vůbec neexistovali.

„Ano,“ ujistil ji Sam. „Giuseppe byl přesně takový, jak jste řekla. Oceňujeme vaši pomoc.“

„Bylo mi potěšením. Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Když jste tak laskavá,… jak se nejlépe dostaneme na Poveglii?“

Maria se zastavila a otočila k nim. Zatvářila se ustaraně. „Proč byste jezdili na Poveglii?“

„Za výzkumem.“

„Můžete využít naše vybavení. Jsem si jistá, že by Giuseppe –“

Sam ji přerušil: „Děkujeme, ale raději bychom to viděli na vlastní oči.“

„Prosím, rozmyslete si to.“

„Proč?“ zeptala se Remi.

„Kolik toho víte o historii Poveglie?“

„Jestli mluvíte o těch morových jámách, četli jsme –“

„Nejde jen o ně. Je toho mnohem víc. Pojďme si dát drink. Řeknu vám i zbytek.“

KAPITOLA 54

„Vysvětli mi to znovu,“ zašeptala Remi. „Proč nemůžeme počkat do rána?“

„Už je ráno,“ odpověděl Sam a mírně stočil kormidlo, aby udržel člun v kurzu. I když jejich cíl nebyl osvětlen, zvonice se jasně rýsovala proti noční obloze.

Shora vypadala Poveglia jako vějíř měřící pět set metrů od roztaženého konce až k základně a tři sta metrů od krajů ke středové zúžené části, kde těsný hrazený kanál půlil ostrov od západu na východ, až na úzkou písčinu uprostřed.

„Nesnaž se chytračit, Fargo. Pokud vím, dvě hodiny jsou hluboká noc. Ráno začíná až s východem slunce.“

Po pár drincích s Marií se jim podařilo objevit otevřenou kancelář k pronájmu lodí. Majitel měl volnou jen jedinou loď, čtyřmetrový otevřený člun s plochým dnem a závěsným motorem. I když nebyl podle žádných měřítek luxusní, Sam usoudil, že jim postačí. Poveglia byla jen pět kilometrů od Benátek, krytá ochrannými křídly laguny a vládlo tu prakticky bezvětří.

„Neříkej mi, že věříš těm Mariiným historkám,“ prohlásil Sam.

„Ne, ale nezněly moc konejšivě.“

„To máš pravdu.“

Poveglia kromě toho, že sloužila jako pohřebiště pro oběti moru, byla během své tisícileté historie i domovem klášterů, osad, pevnosti a muničního skladu Napoleona a v poslední řadě, ve dvacátých letech minulého století i psychiatrickou klinikou.

Maria jim vyprávěla i s hrůznými podrobnostmi, jak šéflékař poté, co vyslechl stížnosti pacientů, že vídají duchy obětí nákazy, začal na chovancích provádět kruté lobotomie a nelidské pokusy, druh vlastního lékařského exorcismu.

Legenda dál uváděla, že i lékař nakonec začal vidět stejné duchy, které popisovali jeho pacienti, a zbláznil se. Jedné noci vylezl na zvonici, skočil dolů a zabil se. Zbylí chovanci odnesli jeho tělo do zvonice a zazdili vchody, a tak ho v ní navždy uvěznili. Krátce nato byly nemocnice i ostrov opuštěny, ale dodnes Benátčané tvrdí, že slýchají vyzvánění poveglijského zvonu nebo vídají světla pohybující se v oknech nemocničního křídla.

Poveglia je, jak jim Maria sdělila, nejstrašidelnější místo v Itálii.

„Ne, tu část s duchy prostě neberu,“ prohlásila Remi, „ale co se dělo v nemocnici, je dobře zdokumentované. Kromě toho je ostrov pro turisty uzavřený. Musíme tam proniknout tajně.“

„To nás nikdy nedokázalo zastavit.“

„Jen se snažím mluvit rozumně.“

„Dobrá, připouštím, že to dost nahání hrůzu, ale už jsme blízko k vyřešení hádanky a chci to dotáhnout do konce.“

„Já taky. Ale něco mi slib: Jedno zazvonění z té věže a mizíme.“

„Jestli se ozve zvon, dáme si závod ke člunu.“

Za pár minut již uviděli ústí kanálu. Pár set metrů dál po pobřeží zahlédli temný obrys nemocničního křídla a zvonici tyčící se nad vrcholky stromů.

„Nevidíš nějaké bludičky?“ zeptal se Sam.

„Na srandičky tě užije.“

Zamanévroval člunem do mezery mezi vlnami a vpluli do kanálu. Byl krytý před příbojem a voda v něm téměř neproudila; na povrchu se mísila sladká a slaná voda, na hladině plavaly květy lilií a někde bylo jen metr hluboko. Po pravici míjeli cihlovou zeď pokrytou psím vínem, nalevo rostly stromy a husté křoví. Nad hlavami zaslechli zašustění křídel, a když vzhlédli, spatřili kličkující netopýry vrhající se za poletujícím hmyzem.

„No nádhera,“ zahudrala Remi. „Ti aby tu chyběli!“

Sam se uchechtl. Remi se nebála pavouků, hadů ani hmyzu, ale měla hrůzu z netopýrů, říkala jim „krysy s křídly a malýma lidskýma rukama“.

Deset minut nato dopluli k písčitému břehu. Sam přidal plyn a vyhoupl se přídí z vody, Remi vyskočila z člunu a povytáhla jej ještě asi o metr výš. Sam se k ní připojil a člun uvázal. Pak rozsvítili baterky.

„Kudy?“ zeptala se ho.

Ukázal doleva. „K severnímu cípu ostrova.“

Přešli přes písčinu a vystoupali na zvýšený břeh k hustému porostu křoví. Našli v něm skulinu, protlačili se skrz a vynořili se na poli o velikosti fotbalového hřiště, obklopeném nízkými stromky.

Remi zašeptala: „Není to…?“

„Nejspíš ano.“ Jedna z map Poveglie zachycovala přesné umístění morových jam. „Tak jako tak je divné, že tu nic neroste.“

Pokračovali v chůzi přes pole, našlapovali opatrně a svítili na zem kolem sebe. Pokud se ocitli na místě morové jámy, právě kráčeli po desítkách tisíců mrtvých.

Když dorazili k protější řadě stromů, Sam je vedl dál na jih ještě asi třicet metrů, než se obrátili opět na sever. Stromy zřídly, vynořili se na malé mýtině zarostlé po kolena vysokou trávou. Skrz stromy na protější straně zahlédli měsíc odrážející se na hladině. Z dálky k nim dolehlo zazvonění.

„Bóje v laguně,“ zašeptal Sam.

„Díky bohu. Srdce se mi na chvíli zastavilo.“

„Tady něco je.“ Pokračovali dopředu. Zastavili se před kamenným kvádrem vyčnívajícím z trávy. „Musí to být část základů.“

„Támhle, Same.“ Remi posvítila baterkou na něco na pravé straně mýtiny, co vypadalo jako kůl plotu. Došli tam. Na kůlu visela cedulka zatavená do plastu:

Zde stávalo v devátém století sídlo následovníků Pietra Tradonika,

dóžete benátského v letech 836 až 864. Jeho ostatky

byly odhaleny a přeneseny v roce 1805.

Poveglijská historická společnost

„Jestli tu byl Tradonico, teď už je pryč,“ řekla Remi.

„Přeneseny v roce 1805,“ přečetl znovu Sam. „To bylo v době korunovace Napoleona italským králem, že?“

Remi se přidala: „A v té době udělal z Poveglie muniční sklad. Jestli byl Laurent s ním, nejspíš právě zde se inspirovali pro svou hádanku.“

„A věděli, kde skončily Tradonikovy pozůstatky. Remi, nikdy nešlo o ty lahve. Celá hádanka byla jen odrazový můstek, který měl poslat Napoleona mladšího někam jinam.“

„Ale kam?“

– -–--–

Příští ráno dvě minuty po osmé zastavilo Samovo a Remiino vodní taxi v malé boční uličce u chrámu svaté Marie Magdalény. Zaplatili řidiči a vystoupili u červených dveří v tepaném železném rámu natřeném na černo. Vedle dveří na zdi visel bronzový štítek s nápisem POVEGLIJSKÁ HISTORICKÁ SPOLEČNOST.

Sam zazvonil. Uslyšeli skřípot kroků na dřevěné podlaze a dveře se otevřely. Stála v nich baculatá žena v růžovo-žlutých květovaných šatech. „Sì?“

„Buon giorno,“ pozdravila Remi. „Parla inglese?“

„Ano, mluvím anglicky a dobře. Co si přejete?“

„Jste zdejší kurátorka?“

„Co prosím?“

„No, z Poveglijské historické společnosti,“ vysvětlil Sam a ukázal na tabulku.

Žena se vyklonila ze dveří, zašilhala na tabulku a zamračila se. „Bývávalo,“ prohlásila. „Společnost se nesešla již tak pět šest let.“

„Proč?“

„Kvůli té záležitosti s duchy. Všechny zajímá nemocnice a morové jámy. Na zbytek zdejší historie se zapomnělo. Byla jsem sekretářka. Rosella Bernardiová.“

„Možná byste nám mohla pomoci,“ řekla Remi. Představila sebe a Sama. „Máme pár otázek ohledně Poveglie.“

Signora Bernardiová pokrčila rameny, pozvala je dál a odvedla chodbou do kuchyně, ozdobené jako šachovnice černo-bílými dlaždicemi. „Posaďte se. Naliju vám kávu,“ vyzvala je a ukázala na kuchyňský stůl. Naplnila tři šálky ze stříbrného kávovaru a sedla si. „Tak co byste chtěli vědět?“

„Zajímáme se o Pietra Tradonika,“ prohlásil Sam. „Nevíte, jestli byl pohřbený v Poveglii?“

Signora Bernardiová vstala, přešla přes kuchyni a otevřela skříň nad dřezem. Vyndala svazek, který vypadal jako fotoalbum v hnědé kožené vazbě, a vrátila se ke stolu. Otevřela ho a zalistovala téměř doprostřed. Pod acetátovou fólií byl zažloutlý list papíru s tucty řádek rukopisných poznámek.

„To je původní pramen?“ zeptala se Remi.

„Sì. Jsou to vládní údaje ze sčítání lidu z Poveglie z roku 1805. Když Napoleon nařídil anektovat ostrov, vláda si dala práci co nejrychleji zahladit jeho neblahou minulost.“

„A to zahrnovalo i stavby vybudované Tradonikem a jeho stoupenci?“

„Ano, ty také. Podle tohoto dokumentu byli Pietro Tradonico a jeho žena Majella pohřbeni vedle sebe na Poveglii. Když je pak exhumovali, uložili jejich kosti do stejné rakve a pak je dočasně umístili v kryptě baziliky della Salute.“

Sam s Remi si vyměnili pohled. Zde bylo řešení posledního řádku hádanky: Společně spočinou.

„Řekla jste dočasně,“ zdůraznil Sam. „Nestojí tam, kam převezli jejich ostatky potom?“

Signora Bernardiová přejela ukazováčkem až na konec stránky a pak obrátila na další; v její polovině se náhle zarazila. „Odvezli je domů,“ oznámila.

„Domů? A kam přesně?“

„Tradonico byl rozený Istrijec.“

„Ano, to víme.“

„Příslušníci Tradonikova klanu přijeli a odvezli pozůstatky do rodné vesnice Oprtalj. To je v Chorvatsku, víte?“

Remi se usmála. „Ano.“

„Ale co udělali s Tradonikem a jeho ženou, když dojeli do Peroje, to nevíme. Je to odpověď na vaši otázku?“

„Ano,“ ujistil ji Sam a vstal. Potřásli si se signorou Bernardiovou rukou a vrátili se chodbou ke vstupním dveřím, tam je zastavila. „Jestli je najdete, dejte mi prosím vědět. Zaktualizuji záznamy. Pochybuji, že se o to někdo bude zajímat, alespoň to však bude černé na bílém.“

Signora Bernardiová jim ještě zamávala a pak zavřela dveře.

„Takže směr Chorvatsko,“ podotkla Remi.

Sam zrovna něco vyťukával na iPhonu a ukázal jí, co má na jeho displeji. „Za dvě hodiny nám to letí. Dorazíme tam zrovna na oběd.“

– -–--–

Samův odhad byl hodně nadnesený. Ukázalo se, že nejrychlejší spojení je Alitalií z Benátek do Říma, pak přes Jadran do Terstu, kde si pronajali auto, přejeli hranice a vydali se na jih do Oprtalje vzdáleného asi padesát kilometrů. Dojeli tam až pozdě odpoledne.

Oprtalj, rozkládající se na tři sta metrů vysokém vršku nad údolím Mirna, měl výrazně středomořský charakter s terakotovými prejzovými střechami a sluncem vyprahlými svahy pokrytými vinicemi a olivovými hájky. V minulosti sloužil jako prastará středověká pevnost, takže se vyznačoval bludištěm úzkých dlážděných uliček, branami s padacími mřížemi a stěsnanými masivními budovami.

Poté, co museli třikrát zastavit, aby se zeptali anglicky a italsky na směr, našli konečně radnici, jen pár ulic východně od hlavní silnice za chrámem svatého Jiřího. Auto zaparkovali pod olivovníkem, vystoupili a pokračovali pěšky.

Sam s Remi doufali vzhledem k tomu, že Oprtalj má jen 1100 obyvatel, že tu bude jméno rodiny Tradoniků dobře známé. A nemýlili se. Při zmínce o bývalém dóžeti prodavač přikývl a nakreslil jim na kus papíru mapu.

„Museo Tradonico,“ vysvětlil slušnou italštinou.

Mapa je zavedla na sever na svah za pastviště, pak klikatou alejí k budově veliké jako garáž, natřené vybledlou chrpovou modří. Ručně malovaná informační tabule nad vchodem nesla šest slov v chorvatštině plné souhlásek, ale jedno z nich rozeznali: TRADONICO.

Vešli dovnitř. Nad hlavami jim zacinkal zvonek. Po levici se nacházel dřevěný pult ve tvaru L, přímo před nimi pak místnost sedm krát sedm metrů čistě bíle omítnutá s tmavými svislými trámy. V ní bylo rozmístěno půl tuctu skleněných vitrín. Podél zdí na policích stály drobné sošky, zarámované obrázky a všelijaké ozdůbky. Nad hlavami se jim kymácel a skřípal proutěný stropní větrák.

Postarší muž v brýlích s kovovými obroučkami a v odřené pletené vestě s pestrým vzorem vstal ze židle za pultem. „Dobar dan.“

Sam otevřel chorvatskou konverzaci, kterou si koupil na terstském letišti, a nalistoval založenou stránku. „Zdravo. Ime mi je Sam.“ Ukázal na Remi a usmál se. „Remi.“

Muž si ukázal na hruď. „Andrej.“

„Govorite li engleski?“ zeptal se Sam.

Andrej zavrtěl rukou sem a tam. „Trochu anglicky. Američani?“

„Ano,“ přikývl Sam. „Z Kalifornie.“

„Pátráme po Pietru Tradonikovi,“ řekla Remi.

„Dóžeti?“

„Ano.“

„Dóže je mrtvý.“

„Ano, víme. Je tady?“

„Ne. Mrtvý. Dlouho mrtvý.“

Sam to zkusil jinak: „Přijeli jsme z Benátek. Z ostrova Poveglio. Tradonika převezli sem, z Poveglie.“

Andrejovi blýsklo v očích a přikývl. „Ano, v roce 1805. Pietro a jeho žena Majella. Tudy.“

Andrej vyšel zpoza pultu a odvedl je k vitríně uprostřed místnosti. Ukázal na obrázek ve vyřezávaném dřevěném rámu namalovaný na tenké zlaté destičce. Byl na něm muž s hubeným obličejem a dlouhým nosem.

„Pietro,“ řekl Andrej.

Ve vitríně byly ještě další exponáty, většinou klenoty a figurky. Sam s Remi ji obešli a vše si prohlédli. Pak se podívali na sebe a jen potřásli hlavami.

„Jste Tradonico?“ zeptala se Remi a ukázala na něj. „Andrej Tradonico?“

„Da. Ano.“

Sam a Remi sice o této situaci hovořili již v letadle, ale ještě se nerozhodli, jak ji budou řešit. Jak říct někomu, že chcete očumovat pozůstatky jeho předka?

„Rádi bychom viděli… možná bychom mohli –“

„Vidět tělo?“

„Ano, jestli vám to nepřijde nezdvořilé.“

„Jistě, že ne. Žádný problém.“

Následovali ho dveřmi za pultem a pak krátkou chodbou k dalším dveřím. Z kapsy u vesty vytáhl starobylý univerzální klíč a odemkl. Ven pronikl závan chladného zatuchlého vzduchu. Odněkud zaslechli kapání vody. Andrej sáhl za dveře a zatáhl za kus provazu. Rozzářila se jediná žárovka a osvítila kamenné schodiště spadající dolů do tmy.

„Katakomby,“ řekl Andrej a začal po nich sestupovat. Sam s Remi se vydali za ním. Světlo za nimi zesláblo. Když sestoupili deset metrů, schodiště ostře zahnulo vlevo a skončilo. Zaslechli Andrejovy boty šoupající se po kameni a potom cvaknutí. Napravo se rozsvítila šestice žárovek a osvětlila dlouhou úzkou kamennou chodbu.

V obou zdech byly po celé jejich délce čtyřhranné výklenky, jeden nad druhým až ke stropu ve výšce sedmi metrů. Ve světle řídce rozmístěných žárovek tonula většina výklenků ve tmě.

„Napočítal jsem jich padesát,“ zašeptal Sam Remi.

„Čtyřicet osm,“ ozval se Andrej. „Dva prázdné.“

„Takže tu nejsou všichni z Tradonikovy rodiny?“ zeptala se Remi.

„Všichni?“ Zasmál se. „Ne. Příliš mnoho. Zbytek na hřbitově. Pojďte. Pojďte.“

Andrej je vedl dál chodbou, tu a tam ukazoval na jednotlivé výklenky. „Dražan… Jadranka… Grgur… Naďa. Moje pra-pra-pra-prababička.“

Jak Sam a Remi míjeli výklenky, zahlédli v nich zbytky koster – čelist, ruku, stehenní kost… a cáry zpuchřelých rubášů nebo kůže.

Andrej se zastavil na konci chodby a klekl si k nejnižšímu výklenku v pravé zdi. „Pietro,“ prohlásil lakonicky a pak ukázal na výklenek nad ním. „Majella.“ Sáhl do kapsy kalhot, vytáhl malou baterku a podal ji Samovi. „Prosím.“

Sam ji zapnul a posvítil si do Pietrova výklenku. Zírala na něj lebka. Osvětlil kostru po celé délce. Totéž opakoval i v Majellině výklenku. Jen další kostra.

„Nic než kosti,“ zašeptala Remi. „Ale co jsme vlastně čekali? Že jeden z nich bude v ruce držet lahev?“

„Máš pravdu, ale za pokus to stálo.“ Obrátil se k Andrejovi. „Když je sem převezli z Poveglie, neměli s sebou ještě něco?“

„Cože?“

„Neměli něco u sebe?“ vysvětlila Remi. „Nějaké osobní věci?“

„Ano, ano. Viděli jste je nahoře.“

„A nic jiného? Třeba lahev s francouzskou etiketou?“

„Francouzskou? Ne. Ne, žádná lahev.“

Sam a Remi se na sebe podívali. „Sakra,“ zaklela potichu.

„Žádná lahev,“ opakoval Andrej. „Krabice.“

„Cože?“

„Francouzský nápis, že?“

„Ano.“

„V rakvi byla krabice. Malá, měla tvar jako… bochník chleba.“

„Ano, to je ono!“ vyhrkla Remi.

Andrej vstal, obešel je a vydal se chodbou nazpět. Sam s Remi pospíšili za ním. Andrej se zastavil u prvního výklenku pod schody. Klekl si, sáhl dovnitř, chvíli se tam přehraboval a nakonec vytáhl dřevěnou bedýnku s nápisem v azbuce, vyvedeným podle šablony. Šlo o bednu na munici z druhé světové války.

Andrej ji otevřel. „Tohle?“

Na kusech zmačkaného plátna a napůl schovaná pod kotouči provazů, zrezivělým nářadím a zprohýbanými plechovkami od barvy ležela důvěrně známá krabice.

„Dobrý bože,“ zamumlal Sam.

„Mohu?“ zeptala se Remi Andreje. Pokrčil rameny. Remi si klekla a opatrně zvedla krabici. Obrátila ji v rukou a prohlédla ze všech stran, než se nakonec podívala na Sama a přikývla.

Sam se zeptal: „Je tam –“

„Jestli je něco uvnitř? Ano.“

KAPITOLA 55

TERST, ITÁLIE

Když Samův iPod zazvonil, podíval se na displej. K Remi bezhlesně zaartikuloval Selma a pak přijal hovor. „To je nový rekord. Nezabralo vám to ani dvě hodiny.“

Seděli na balkonu grandhotelu Duchi D’Aosta a dívali se na světla na Piazza Unità d’Italia. Padla noc a v dálce viděli pohybující se reflektory v přístavu.

„Už jsme rozluštili jedenáct řádek hádanky a stovky symbolů,“ odpověděla Selma. „Začíná to být naše druhá mateřština.“

Poté, co Sam s Remi otevřeli skříňku a přesvědčili se, že skutečně obsahuje lahev z Napoleonovy Ztracené vinotéky, čelili dilematu. Andrej zjevně neznal hodnotu pokladu, který se ukrýval přes dvě stě let v rodinných katakombách. Přesto se však nechtěli lahve vzdát. Ve skutečnosti nepatřila ani jim, ani Andrejovi, ale francouzskému lidu; byla součástí jeho historie.

„Tohle je lahev moc vzácného vína,“ řekl Sam Andrejovi.

„Vážně?“ odpověděl. „A francouzského?“

„Ano.“

Andrej si odfrkl. „Napoleon znesvětil Tradonikův hrob. Vezměte si ji.“

„Rádi bychom vám za ni ale dali náhradu,“ nabídla Remi.

Andrej přimhouřil oči. Promnul si bradu. „Tři tisíce kun.“

Sam částku rychle v duchu převedl. „Asi pět set dolarů,“ vysvětlil Remi.

Andrejovi se za kovovými brýlemi rozjasnily oči. „Máte americké dolary?“

„Ano.“

Andrej natáhl ruku. „Tak si plácneme.“

– -–--–

Selma řekla: „Zrovna jsem vám odmailovala hádanku.“

„Zavoláme vám, až budeme mít řešení.“ Sam ukončil hovor a přepnul na e-mail. Remi si přitáhla židli blíž a díval se mu přes rameno. „Tentokrát je dlouhá,“ poznamenala.

Východně od dubr

třetí ze sedmi povstane,

král Iovis Dies.

Alfa k omeze, Savoj k Novaře, spasitel Styrie,

chrám na křižovatkách Dobyvatele.

Kráčej na východ k míse a najdi znamení.

„Prvních pět řádek se shoduje se vzorcem,“ prohlásila Remi, „až na ten poslední. Nikdy nebyly tak průhledné, že?“

„Ne. Poprvé se jasně říká ‚jdi tam‘ a ‚najdi tohle‘. Nejspíš jsme se dostali k poslední řádce, Remi.“

Přikývla. „Tak to rozlouskněme.“

– -–--–

Začali stejně jako předtím – vybrali z hádanky slova, která jim přišla jako názvy a jména. Pro „dubr“ zúžili odkazy na dva nejslibnější kandidáty: Ad Dubr, vesnici v severním Jemenu, a dubr, keltské slovo znamenající „voda“.

„Takže jde o něco na východ od Ad Dubr, anebo na východ od nějaké vodní plochy. Ale co je východně od Ad Dubr?“

Sam se podíval na atlas v Googlu. „Jen asi sto třicet kilometrů hor a pouště a pak Rudé moře. To se mi nezdá. Až doteď byla všechna místa v Evropě.“

„Souhlasím. Jdeme dál. Zkus ‚krále Iova‘. Kdy zemřel?“

Sam zadal jméno. „Nikdo takový neexistoval. Iovis není ani království nebo nějaká oblast. Tady je něco… Špatně jsme spojili slova – ‚Iovis Dies‘. Původní latinské označení pro čtvrtek.“

„Král čtvrtka?“

„Jupiter,“ objasnil Sam. „V římské mytologii byl Jupiter vládcem bohů jako Zeus v řecké.“

Remi se přidala: „Aha, známý také jako Jovova planeta. Latinské Iovis se změnilo na Jovis a pak na Jova.“

„Přesně tak.“

„Tak zkus ‚Jupiter‘, ‚dubr‘, ‚tři‘ a ‚sedm‘.“

„Nic.“ Přidával a ubíral další slova, avšak bezvýsledně. „Jak zní pátý řádek?“

„Chrám na křižovatkách Dobyvatele.“

Sam zkusil „Jupiter“ zkombinovat s „křižovatky Dobyvatele“, nedostal nic, pak zkusil „Jupiter“ a „chrám“. „Trefa,“ zamumlal. „Existovala spousta chrámů zasvěcených Jupiterovi: v Libanonu, Pompejích… a Římě. To je ono. V Římě je vrch Kapitol zasvěcený Kapitolské trojici – Jupiterovi, Junoně a Minervě. A teď to hlavní: jedná se o jeden ze sedmi římských pahorků.“

„Nech mě hádat: třetí. ‚Třetí ze sedmi povstane‘.“

„Ano.“ Sam našel uměleckou rekonstrukci mapy, jak toto místo vypadalo na vrcholu římské moci. Natočil monitor, aby ji Remi také viděla. Po chvíli zkoumání se usmála. „Nevšiml sis něčeho, co vypadá povědomě?“

„Myslíš nějaký jiný vrch kromě Kapitolu? Ne.“

„Podívej se na západ.“

Sam přejel ukazováčkem po monitoru a zastavil se na modré klikaté čáře procházející ze severu na jih. „Řeka Tibera.“

„A jak se řekne keltsky voda?“

Sam se zakřenil. „Dubr.“

„Kdyby šlo jen o poslední řádky hádanky, soudil bych, že máme jet do Říma, ale něco mi říká, že to nebude tak snadné.“

– -–--–

Když se shodli, že poslední řádek – Kráčej na východ k míse a najdi znamení. – se vyřeší sám, až přijdou na správné místo, zaměřili se na čtvrtý a pátý řádek – alfa k omeze, Savoj k Novaře, spasitel Styrie/chrám na křižovatkách Dobyvatele – a strávili příští dvě hodiny zapisováním poznámek do notýsků a blouděním v kruhu odkazů.

Těsně před půlnocí se Sam protáhl v křesle a prohrábl si prsty vlasy. Náhle ztuhl. Remi se zeptala: „Co se děje?“

„Potřebuju stručný životopis Napoleona – ten, který nám odmailovala Selma.“ Rozhlédl se, popadl z nočního stolku svůj iPhone a našel správný e-mail. „Tady,“ zajásal. „Styrie.“

„A co?“ Prolistovala si zápisky. „Jde o region v Rakousku, Štýrsko.“

„A jde také o jméno Napoleonova koně – alespoň do bitvy u Marenga v roce 1800. Pak Styrieho přejmenoval, aby mu připomínal vítězství.“

„Takže ‚spasitel Styrieho‘… je někdo, kdo zachránil Napoleonova koně. Hledáme snad veterináře? Třeba doktora Doolittla?“

Sam se uchechtl. „Nejspíš ne.“

„Dobrá, je to začátek. Předpokládejme, že dvě předchozí fráze – ‚alfa k omeze, Savoj k Novaře‘ – mají něco společného s tím zachráncem. Víme, že Savojsko je francouzský department a Novara italská provincie –“

„Ale byly spojené i s Napoleonem,“ dodal Sam. „V Novaře měl velitelství správy Italského království, než ho pak v roce 1814 předal savojskému rodu.“

„Správně. Vraťme se k předchozí frázi: ‚Alfa k omeze‘.“

„Začátek a konec; zrození a smrt; první a poslední.“

„Možná se týká někoho, kdo nejdřív vedl správu Italského království a pak převzal v roce 1814 moc. Ne, to není správně. Nejspíš hledáme jednu konkrétní osobu. Možná někoho, kdo se narodil v Savojsku a zemřel v Novaře?“

Sam začal zadávat do vyhledávače různá slova a všelijak je kombinoval. Po deseti minutách narazil na vatikánské stránce na jednu encykliku. „Bernard z Menthonu, narozen v Savojsku v roce 923, zemřel v Novaře v roce 1008. V roce 1923 prohlášen papežem Piem XI. za svatého.“

„Bernard,“ opáčila Remi. „Jako svatý Bernard?“

„Ano.“

„Vím, že o tohle nejde, ale jediné, co mě v souvislosti s ním napadne, jsou psi.“

Sam se usmál. „Přihořívá. Bernardýni získali proslulost díky hospici a klášteru v průsmyku Velkého svatého Bernarda. A my tam byli, Remi.“

Před třemi lety se během výletu na horských kolech Penninskými Alpami zastavili v hospici, když projížděli Velkým průsmykem svatého Bernarda. Hospic, proslulý již od jedenáctého století péčí o zraněné a ztracené, se zapsal do dějin ještě jednou událostí: v roce 1800 nabídl útočiště Napoleonu Bonapartovi a jeho rezervní armádě při jeho horském tažení do Itálie.

„Nevím, jestli o tom existují nějaké záznamy,“ řekl Sam, „ale dokážu si představit, jak musel být Napoleon vděčný, když mohl předat Styrieho čeledínům v hospici. Uprostřed sněhové bouře mu to muselo připadat jako spása.“

„Určitě máš pravdu,“ odpověděla Remi. „Předposlední řádek: ‚Chrám na křižovatkách Dobyvatele‘. Ty hory už zažily spoustu dobyvatelů: Hannibala… Karla Velikého… římské legie.“

Sam již pracoval na notebooku. Na jeho zadání – „Jupiter“, „chrám“ a „Průsmyk svatého Bernarda“ – se objevil článek z konference na Oxfordské univerzitě s popisem výpravy za vykopávkami Jupiterova chrámu.

„Chrám se datuje do roku sedmdesát našeho letopočtu,“ citoval Sam. „Stavbu zahájil již císař Augustus.“ Našel jeho lokaci na mapě Googlu. Remi se mu naklonila přes rameno. Neviděli nic, jen zubatou šedou žulu.

„Nedokážu nic rozeznat,“ namítla Remi.

„Je to tam,“ řekl Sam. „Možná z něj zbyla jen hromádka kamení, ale je to tam.“

„Takže se podíváme na východ od chrámu…,“ pomalu přejela prstem přes jezero k útesům tvořícím jižní pobřeží. „Nevidím tu nic, co by vypadalo jako mísa.“

„Nemáme dostatečné rozlišení. Nejspíš budeme muset stát přímo tam na místě.“

– -–--–

„To jsou skvělé zprávy,“ prohlásila Selma, když jí Sam s Remi deset minut nato zavolali. Seděla zakloněná v křesle a usrkávala čaj. Bez pravidelného odpoledního šálku Celestial Seasoning Red Zinger by nejspíš nedokázala fungovat. „Nechte mě provést menší pátrání a já se vám ozvu s cestovním plánem. Zkusím vás dostat hned na první ranní let.“

„Čím dříve, tím lépe,“ řekla Remi. „Jsme už ve finiši.“

„Takže jestli uvěříme Bucklinově verzi o Nesmrtelných a Sparťanech, tak musíme předpokládat, že Sparťané převezli karyatidy přes Itálii do Velkého průsmyku svatého Bernarda a pak… co?“

„Pak o pětadvacet staletí později na ně nějak narazil Napoleon. Jak nebo kde, to se nedozvíme, dokud se nepodíváme na místo, kde stával chrám.“

„Vzrušující. Skoro bych si přála být taky při tom.“

„A opustit pohodlí své pracovny?“ nadhodila Remi. „Jsme šokováni.“

„Máte pravdu. Raději si prohlédnu fotky, až se vrátíte.“

Ještě pár minut klábosili a pak zavěsili. Selma zaslechla kroky, otočila se a zahlédla jednoho ze strážných, které jim poslal Rube Haywood, jak jde ke dveřím.

„Ben, je to tak?“ zavolala na něj.

Otočil se. „Správně, Ben.“

„Mohu pro vás něco udělat?“

„Ehm… ne. Zdálo se mi, že jsem něco zaslechl, tak jsem se přišel podívat dolů. Ale muselo jít jen o váš hlas, jak jste telefonovala.“

„Jste v pořádku?“ zeptala se Selma. „Nevypadáte dobře.“

„Jen zápasím s chřipkou. Myslím, že jsem ji chytil od jedné ze svých dcerek.“

KAPITOLA 56

VELKÝ PRŮSMYK SV. BERNARDA, ŠVÝCARSKO-ITALSKÁ HRANICE

K průsmyku vedly dvě cesty, jak Sam s Remi zjistili, a to z Aosty na italské straně hranic a z Martigny na švýcarské straně, tu zvolil téměř před dvěma sty roky Napoleon se svou rezervní armádou. Vybrali si kratší, z Aosty po dálnici SS27 na sever přes Entroubles a Saint Rhémy, stoupala stále výš do hor až k ústí tunelu Velkého svatého Bernarda.

Tunel, zázrak stavebního inženýrství, vedl asi šest a půl kilometru přímo skrz horu a spojoval údolí Aosty a Martigny a nabízel bezpečnou cestu pod průsmykem bez obav z lavin a rozmarů počasí.

„Čas navíc,“ poznamenal Sam, když jím projeli a pokračovali dál po SS27. Znamenalo to úsporu skoro hodiny jízdy, a jelikož neměli tušení, jak dlouho jim zabere sledovat poslední řádek hádanky, rozhodli se nic neriskovat.

Po dalších třiceti minutách na silnici plné zatáček projeli úzkým údolím a ocitli se v jezerní kotlině. Jezero, rozdělené pomyslnou švýcarsko-italskou hranicí, tvořilo přibližně kruh modrozelené vody obklopený strmými kamennými stěnami. Na východní straně – švýcarské – se nacházel hospic a klášter; na západním břehu – italském – pak tři budovy: hotel s restaurací, ubytovna pro personál a doutníkovité kasárny pro karabiniéry s celnicí. Vysoko nad jejich hlavami žhnulo z bezmračné oblohy slunce, odráželo se na hladině a halilo hory na jižním břehu do stínu.

Sam zajel na hotelové parkoviště na jezerním břehu. Vystoupili a protáhli se. Poblíž stála ještě další čtyři auta. Po cestě se procházeli turisté, fotili si jezero a okolní hory.

Remi si nasadila sluneční brýle. „Je to nádhera.“

„Jen si to uvědom,“ řekl Sam. „Stojíme přesně na místě, kde táhl Napoleon, když byly Spojené státy staré jen pár desetiletí. Z toho, co víme, právě někde tady našel karyatidy a spolu s Laurentem vymysleli svůj plán.“

„Anebo si lámali hlavy, jak se uprostřed blizardu dostat ze zdejších hor živí.“

„Anebo to. Dobrá, teď najdeme chrám. Měl by být na vrcholu hory za hotelem.“

„Promiňte, promiňte,“ zavolal na ně někdo anglicky s italským přízvukem. Otočili se a spatřili hubeného muže v modrém vycházkovém obleku, jak k nim míří od vchodu do hotelu.

„Ano?“ zeptal se Sam.

„Promiňte.“ Muž prošel kolem Sama a zastavil se před jejich pronajatým autem. Podíval se na papír v ruce a pak na poznávací značku, načež se obrátil zpět k nim. „Pan a paní Fargovi?“

„Ano.“

„Mám pro vás vzkaz. Chce se s vámi spojit Selma. Prý je důležité, abyste jí zavolali. Pokud chcete, můžete použít telefon v hotelu.“

Následovali ho dovnitř a ve vstupní hale našli telefonní automat. Sam do něj vložil číslo své kreditní karty a zavolal Selmě. Zvedla sluchátko při prvním zazvonění. „Problém,“ ohlásila.

„Od Saint Rhémy jsme neměli satelitní signál. Co se děje?“

„Když jsme spolu včera telefonovali, jeden z Rubeho strážných – Ben – se potloukal kolem mojí pracovny. Nejdřív mě nic nenapadlo, ale pak mi to začalo vrtat hlavou. A prohlédla jsem všechny počítače. Někdo do nich nainstaloval hardwarový záznamník a pak ho zase odstranil.“

„Selmo, prosím srozumitelně.“

„Jde v podstatě o USB klíčenku s nahraným softwarem, který zaznamenává každý úder klávesnice. Připojíte ho a necháte být. Dokud byl nainstalovaný, zaznamenával všechno, co jsem napsala. Každý e-mail, každý dokument. Myslíte, že Bena k tomu donutil Bondaruk?“

„Přes Cholkova. Ale na tom teď nesejde. Je tam Ben teď?“

„Ne a nepřišel na svou směnu.“

„Jestli se ukáže, nepouštějte ho dovnitř. Když budete muset, zavolejte šerifa. A jakmile domluvíme, zavolejte Rubemu a řekněte mu to, co teď mně. On to vyřídí.“

„A co budete dělat vy?“

„Předpokládat, že dostaneme společnost.“

Vyšli ven, vzali si z auta batohy, obešli hotel a zahájili výstup. V puklinách skal se začínala zelenat tráva a tu a tam uviděli i rašící fialové a žluté květiny. Když dosáhli vrcholu kopce, vytáhl Sam GPS navigaci a odečetl údaje.

„Myslíš, že jsou už tady?“ zeptala se Remi a sledovala parkoviště teleobjektivem fotoaparátu.

„Možná, ale nemůžeme se nijak přesvědčit. Chodí tu stovky lidí. Pokud nechceme odjet a vrátit se sem někdy později, navrhuju pokračovat.“

Remi přikývla.

Sam s očima upřenýma na displej GPS udělal sto kroků na jih, pak třicet kroků na východ a nakonec se zastavil.

„Teď musíme stát přímo na něm.“

Remi se rozhlédla. Nikde nic. „Jsi si jistý?“

„Tady,“ řekl Sam a ukázal na zem. Klekli si. Ve skále, sotva viditelná, byla vysekaná rovná rýha dlouhá asi půl metru. Brzy rozeznali i další rýhy, některé se křížily, jiné ukazovaly různými směry.

„Musí jít o pozůstatky základů,“ prohlásila Remi.

Přešli na místo, o kterém usoudili, že bylo středem chrámu, pak se obrátili na východ. Sam zaměřil GPS, vybral si orientační bod na protější straně jezera a začali sestupovat zpět z kopce. Dole pak přešli silnici, kterou sem přijeli, a vydali se po stezce podél břehu kolem kamenného bistra s dřevěným chodníkem a pak na skalnatou římsu, která vedla podél vody na rovný skalní převis. Sestoupili z něj a zamířili po stezce kolem malé zátoky na planinu posetou balvany a trsy trávy. Skalní stěna nad nimi se zdvihala v úhlu padesáti stupňů. Ve stínu vrcholků klesla teplota o deset stupňů.

„Stezka tu končí,“ řekl Sam. „Tedy pokud nechceme lézt na skálu.“

„Možná jsme cestou něco přehlédli.“

„Ale spíš dvě staletí eroze udělaly z ‚mísy‘ jen hodně mělký talíř.“

„Anebo jsme to překombinovali a oni mysleli mísou samotné jezero.“

Poryv větru odhodil Remi kadeř vlasů do očí, zastrčila si ji zpět. Sam zaslechl zprava tlumený hvízdavý zvuk. Pozorně se začal rozhlížet na všechny strany.

„Co se děje?“ zeptala se Remi.

Sam si položil prst na rty.

Zvuk se ozval znovu, tentokrát hodně zblízka. Sam se podíval dolů a zastavil se před žulovou deskou. Byla tři metry vysoká a metr dvacet široká. Ve dvou třetinách výšky ji přetínala šikmá puklina zarostlá žlutozeleným lišejníkem. Sam si stoupl na špičky a strčil do pukliny prsty.

„Proudí tudy ven chladný vzduch,“ prohlásil. „Za tou skálou je jeskyně. Horní část nemůže vážit víc než dvě stě padesát kilo. Se správným nářadím bychom to mohli zvládnout.“

Z batohů vytáhl dvojici ledových cepínů Petzl Cosmique a zastrčil si je za pásek. I když netušili, co najdou, až dorazí do průsmyku, nebylo pravděpodobné, že by karyatidy ukrývali v hospici někde ve skladišti. Daleko pravděpodobnější skrýš by byla buď ve vysoko položené a skryté skalní puklině, anebo někde v podzemí.

Remi řekla: „Pro příští dobrodružství prosím méně jeskyní a víc tropických pláží.“

„Nesleduje nás někdo?“ zeptal se Sam.

Propátrali protější břeh jezera a cesty.

Remi prohlásila: „Jestli ano, tak to dělají hodně nenápadně.“

„Nevadilo by ti udělat mi oporu?“

„Copak jsem už někdy odmítla?“

Sam se pevně chytil za puklinu a přitáhl se. Remi mu nastavila pod chodidla ramena a on se od nich odrazil na vrchol desky. Pak se obrátil zády ke svahu a dřepl si. Rozmáchl se a zarazil špičaté konce cepínů do mezery mezi deskou a skálou, takže rukojeti čněly ven jako páky. Potom je pevně sevřel, jako by chtěl obouruč zatáhnout ruční brzdy.

„Pozor tam dole.“

Zaťal zuby, zapáčil cepíny a zabral nohama. Horní část desky se odchlípila od skály, chvíli se kymácela a nakonec odpadla na zem. Sam ztratil oporu pro nohy, rychle se přetočil na břicho, zkřížil ruce a zachytil se na římse. Deska se roztříštila o zem a zvedl se oblak prachu.

„Tak co vidíš?“ neudržela se Remi.

„Hodně tmavý tunel. Asi tak sedmdesát na sedmdesát centimetrů.“ Seskočil na zem a klekl si vedle desky. Odepjal si od opasku polní lahev a polovinu obsahu vylil na její hladkou plochu, aby smyl prach.

Do kamene byla vyražená cikáda.

KAPITOLA 57

Nasadili si čelovky a horolezeckou výbavu, pak se Sam vyšvihl na hranu desky a posvítil si do tunelu.

„Je přímý a vodorovný, po třech metrech se rozšiřuje,“ oznámil. „Nevidím žádné římsy.“

Nasoukal se opatrně do otvoru nohama napřed, pak se sehnul a pomohl nahoru i Remi. Když se dostala na desku, pokračoval dovnitř a Remi lezla za ním, dokud se nedostali do rozšířené části, kde se mohl otočit. Strop byl nyní metr vysoko a pokrytý „kukuřičnými“ trsy vápence.

Vpředu trychtýřovitý tunel částečně blokoval stalaktit. Žádné další otvory neviděli. Plazili se dál a Sam pohlédl otvorem dolů. „Asi o dva metry níž je plošina.“

Přetočil se na záda a začal kopat do stalaktitu, dokud ho ze stropu neodlomil. Pak ho vystrčil otvorem ven. „Půjdu první,“ prohlásila Remi, přelezla dopředu a prostrčila dovnitř nohy. Sam ji popadl za ruce a spustil ji dolů, až dosáhla nohama na plošinu. „Dobře, zdá se pevná.“ Pustil ji a za okamžik už stál vedle ní, popadl stalaktit a umístil ho zpět do ústí tunelu. S cvaknutím zapadl na své místo. Pak vytáhl zpoza opasku skobu a zaklínil ji mezi stalaktit a okraj tunelu.

„Náš poplašný systém,“ vysvětlil.

Plošina byla mírně nakloněná, měřila tři krát dva metry a končila římsou; dál přecházela ve třicetistupňový skluz. V záři baterek se stáčel dolů doprava.

Sam vytáhl z batohu kotouč devítimilimetrového horolezeckého lana, ke konci připevnil karabinu a pak ho začal spouštět přes římsu dolů po skluzu. Poté, co odvinul sedm metrů, karabina s cinknutím dosáhla na dno.

„Další patro,“ poznamenal Sam. „Jenže nevíme, jak je široké.“

„Spusť mě tam,“ vyzvala ho Remi.

Vytáhl lano s karabinou a zacvakl ji Remi k horolezeckému postroji. S nohama zapřenýma o skálu ji potom začal spouštět po skluzu a povoloval lano podle jejích instrukcí, až nakonec zavolala, že je dole. „Další plošina,“ ozvala se a její hlas k němu dolehl i s ozvěnou. „Nalevo a přede mnou jsou stěny a napravo římsa.“ Zaslechl zašoupání bot na skále. „A další šikmý skluz.“

„Jak široká je ta plošina?“

„Zhruba stejně jako ta, na které stojíš.“

„Stoupni si ke stěně. Lezu dolů.“

Přehodil lano přes okraj, pak se spustil, až nahmatal nohama skluz, dřepl si a sjel po něm dolů na plošinu. Remi mu pomohla na nohy. Strop tu byl vyšší, víc než půl metru nad Samovou hlavou, a pokrytý „brčkovými“ stalaktity.

Sam došel k okraji římsy a posvítil si na nový skluz. „Začínám chápat zdejší systém,“ řekl Remi.

– -–--–

Příštích patnáct minut sestupovali po kaskádě teras a skluzů, až se nakonec ocitli v jeskyni rozlehlé jako stodola s krápníkovým stropem a stěnami z hnědo-béžového vápence. Ze země tu vyrůstaly soudkovité stalagmity jako pokřivené požární hydranty.

Sam vytáhl z batohu trubičku s chemickým světlem, rozlomil ji a zatřásl, až se rozzářila neonovou zelení. Pak ji zastrčil za blízký krápník, aby záře nebyla vidět z horní plošiny.

Přímo před nimi se tyčila stěna, která sluj uzavírala; napravo se černaly tři tunely, každý jako svislá puklina ve skále. Na levé straně pak dračím zubům podobná hradba stalaktitů končila asi třicet centimetrů od země.

„Teď jsme nejméně třicet metrů hluboko,“ řekla Remi. „Same, tudy přece nikdo nemohl ty karyatidy snést až sem.“

„Já vím. Musí tu být ještě jiný vchod. Někde poblíž průsmyku, klidně bych se vsadil. Slyšelas to?“

Odněkud zleva zpoza dračích zubů krápníků zaznívalo šumění vody. „Vodopád.“

Přešli ke krápníkové hradbě a kráčeli podél ní, vždy po pár krocích se zastavovali a zkoumali ji. Uprostřed našli mezeru, kde byly dračí zuby polámané a vznikla mezera do výše pasu. Na druhé straně se nacházel asi metr dvacet široký kamenný most překlenující puklinu; v polovině ho přetínal tenký pás vody padající do propasti, z níž stoupal oblak tříště a mlhy jiskřící v záři baterek. Za vodním závojem prosvítal temný obrys dalšího tunelu.

„To je neuvěřitelné!“ překřikla Remi burácení vodopádu. „Vytéká z jezera?“

Sam se naklonil až k jejímu uchu. „Nejspíš jde o příval z tání. Většinu roku tu asi není takhle živo.“

Vrátili se zpět cestou, kterou přišli.

Odněkud z dálky zaznělo cinknutí kovu následované chvílí ticha a pak hned celá série cinknutí, jak Samova skoba padala po terasách dolů.

„Možná se jen uvolnila,“ podotkla Remi.

Vrátili se zpět ke spodní plošině, zůstali stát a naslouchali. Uběhla minuta. Dvě. Vtom k nim ozvěnou dolehl hlas: „Spusťte mě dolů.“

„A sakra,“ zaklel potichu Sam.

Ten hlas se nedal zaměnit: Hadeon Bondaruk.

„Kolik máme času?“ zeptala se Remi.

„Bude mít s sebou víc lidí. Dvacet, pětadvacet minut.“

„Musí být přesvědčený, že jsme na správné stopě,“ podotkla Remi. „Přišel si sem osobně vyzvednout poklad.“

V té chvíli existovala jen hrstka lidí, kteří věděli, že tato jeskyně je pravděpodobně skrýší hledaných sloupů: Sam s Remi a Bondaruk s těmi, kdo byli s ním. A Bondaruk jim nemohl dovolit, aby odtud vyvázli živí.

Sam řekl: „Tak ho musíme zklamat. Jdeme.“

Propletli se mezi stalagmity k protější stěně a nahlédli postupně do všech tunelů. V prvním a prostředním tunelu uviděli jen temnotu. Třetí po dvou metrech zahýbal vlevo. Sam se podíval na Remi a pokrčil rameny. Také pokrčila rameny a řekla: „Hoďme si mincí.“

Protáhli se puklinou a pokračovali za ohyb. Remi zakopla a upadla; sedla si a třela si koleno. Sam jí pomohl vstát. „Jsem v pořádku,“ ujistila ho. „Co to bylo?“

Ve světle baterek zazářil na zemi nějaký předmět. Sam přešel kolem ní a zvedl ho. Šlo o úzký rovný meč asi šedesát centimetrů dlouhý. I když byl velice zašlý, přece jen na čepeli tu a tam probleskovala jasná ocel.

„To je xifos, Remi. Nosili ho spartští pěšáci. Panebože, oni tu vážně byli.“ Probral se ze zasnění a pokračovali dál.

Tunel se táhl ještě zhruba patnáct metrů, zahýbal sem a tam a nakonec vyústil na křižovatku tří cest. „Vlevo je podle mě prostřední tunel. Vede zpět do jeskyně,“ usoudil Sam.

„Ne, díky.“

Po dvaceti krocích začal tunel klesat, nejdřív téměř nepostřehnutelně, pak stále prudčeji, dokud nemuseli začít brzdit a tápat na stěnách po opoře. Minuty ubíhaly. Opět zahnuli a Sam se zapřel a zabrzdil, sjel ještě o pár metrů, než narazil na stěnu.

„Slepá chodba,“ řekla Remi.

„Ne úplně.“

Tam, kde se stěna stýkala s podlahou chodby, se rozevírala vodorovná škvíra. Sam se sehnul a posvítil si dovnitř. Byla necelého půl metru vysoká. Proudil z ní chladný vzduch.

„Tam může být druhý vchod,“ připomněla Remi. „Prověřím to.“

„Je to příliš riskantní.“

Za nimi ozvěna donesla z tunelu hlas: „Máte něco?“ Byl to Cholkov. Odpověděly mu dva hlasy: „Ne, nic!“

„Bondaruk, Cholkov a dva další,“ usoudil Sam.

„Jdu tam,“ prohlásila Remi.

„Remi –“

„Je menší šance, že mě chytí. A jestli to vyjde, budeme potřebovat tvou sílu, abys mě vytáhl. Neboj se, půjdu jenom na kraj, pár kroků, a podívám se, co tam je.“

Sam se zamračil, ale přikývl.

Sundala si batoh a výstroj. Sam jí přivázal konec lana ke kotníku a ona si lehla na břicho a slezla do pukliny. Když už jí byla vidět jen chodidla, Sam se naklonil až k puklině a zašeptal: „To už stačí.“

„Vydrž, vpředu něco je.“

Nohy zmizely a Sam slyšel, jak šramotí a plazí se přes uvolněné kameny. Po třiceti vteřinách zvuky utichly. Sam zadržel dech. Nakonec zaslechl Remiin šepot: „Same, je tu další jeskyně.“

Sundal si také batoh a odepjal opasek, položil je na Remiiny věci a zasunul mezi ně i xifos. Připojil je na provaz a zatáhl. Balík zmizel v puklině.

„Dobrá, teď ty,“ zavolala Remi.

Sam si lehl a vplazil se do pukliny. Stěny a strop se okolo něj sevřely, dřely mu lokty a temeno.

Pak se za ním ozval nějaký zvuk.

Strnul.

Tunelem se rozezněly zvuky kroků následované skřípáním bot na štěrku. Po stěnách přeběhly světelné kužely baterek.

„Támhle je!“ ozvalo se. „Našel jsem je!“

Sam se začal divoce škrábat vpřed, prsty zatínal do země a botama se odstrkoval od stěn.

„Hej! Zastav se!“

Sam pokračoval dál. Tři metry od něj byla další puklina; vynořila se z ní Remiina hlava, osvětlená čelní baterkou. Pak se objevily i její ruce, potom karabina na konci jejího provazu zazvonila o skálu, jak ji hodila k němu. Chytil ji a plazil se k ní. Remi začal přitahovat oběma rukama provaz.

„Zastřel ho!“ vykřikl Cholkov.

Zaburácel výstřel. Tunel naplnilo oranžové světlo. Sam ucítil v levém lýtku bodnutí. Popadl Remiinu nataženou ruku, skrčil nohy a prudce se odrazil. Propadl dovnitř hlavou napřed, udělal nemotorné salto a tvrdě přistál na zemi. Pistole zarachotila ještě dvakrát, kulky se neškodně odrazily od skalní pukliny těsně nad jejich hlavami.

Sam se převalil a posadil se. Remi si klekla k němu a zvedla mu poraněnou nohu. „Je to jen škrábnutí,“ řekla. „Stačilo o pár centimetrů doprava a neměl bys patu.“

„Milé překvapení.“

Vytáhla z batohu lékárničku a rychle mu na ránu přiložila pružný obvaz. Sam se postavil, přenesl na nohu váhu a přikývl.

Z pukliny se ozvalo škrábání a skřípání.

„Musíme ji nějak zablokovat,“ prohlásil Sam.

Rozhlédli se po jeskyni. Žádný ze stalaktitů nebyl dost tenký, aby se dal odlomit. Ale Sam si všiml něčeho u pravé stěny. Doběhl k tomu. Zvedl předmět, který zprvu pokládal za tyč, ale vzápětí poznal, oč se jedná: bylo to kopí. Ratiště z tvrdého dřeva bylo pozoruhodně zachovalé, potažené vrstvou nějakého laku.

„Spartské?“ zeptal se.

„Ne, čepel má jiný tvar. Myslím, že je perské.“

Sam ho pevně popadl, doběhl zpět a zapřel se o skálu pod puklinou. „Vraťte se zpátky,“ vykřikl.

Žádná odpověď.

„Poslední varování!“

„Táhni k čertu!“

Znovu zaburácela pistole. Střela udeřila do protější stěny.

„Jak je libo,“ zamumlal Sam. Rychle se napřímil, rozpřáhl se a bodl kopím do otvoru. Narazil na něco měkkého a zaslechl zaúpění. Škubl kopím zpět a znovu se skrčil. Čekali, mysleli, že zaslechnou, jak jejich pronásledovatel volá na své kumpány a varuje je, ale bylo ticho.

Sam zvedl hlavu. Muž ležel bez hnutí asi metr od nich v puklině. Sam se natáhl a popadl jeho zbraň, revolver Magnum 357.

„Já si ho vezmu,“ řekla Remi. „Ty už máš plné ruce. Tedy pokud se nechceš rozloučit s tím svým klackem.“ Sam jí podal revolver a ona dodala: „Zabere jim dost času, než ho odtamtud dostanou.“

„Bondaruk ho tam klidně nechá, pokud se k nám dokáže dostat odjinud,“ předpověděl Sam. „Teď se už určitě snaží najít jinou cestu.“

Rozhlédli se kolem po orientačních bodech. Jeskyně měla ledvinovitý tvar a byla menší než předchozí hlavní – se čtyři metry vysokým stropem a otvorem ve stěně napravo.

Sam s Remi pátrali mezi stalaktity, ale už nenašli nic, co by vytvořila lidská ruka. „Kolik Peršanů a Sparťanů podle Bucklina přežilo?“ zeptal se Sam.

„Zhruba dvacet Sparťanů a třicet Peršanů.“

„Remi, podívej na tohle.“

Přešla k místu, kde stál vedle dvojice sloupů, které vypadaly jako pár stalaktitů. Byly duté, boky se rozevíraly vzhůru jako vápencové okvětní lístky. Oba prostory uvnitř byly dokonale válcovité.

„V přírodě není nic tak symetrické,“ řekla Remi. „Byli tady, Same.“

„A je tu jen jedno místo, kam mohli odejít.“

Přešli ke stěně a sehnuli se do tunelu, který zahýbal sem a tam nějakých šest metrů, než vyústil na římsu. Další kamenný most, tentokrát široký jen přes půl metru, překlenoval propast a vedl do dalšího tunelu. Sam se naklonil vpravo, pak vlevo, aby zkontroloval tloušťku mostu.

„Vypadá dost pevný, ale…“ Rozhlédl se. Nebyly tu žádné stalaktity, na které by se dalo přivázat lano. „Jsem na řadě.“

Než Remi stačila zaprotestovat, vkročil na můstek. Zastavil se, zůstal několik vteřin bez hnutí a pak se pomalu vydal na druhou stranu. Remi ho následovala. Dále se museli prodrat přes hustý les stalaktitů, načež se ocitli na volném prostranství.

Zastavili se.

Remi zamumlala: „Same…“

„Vidím je.“

Ve světle baterek ležely na zemi vedle sebe karyatidy a jejich zlaté tváře hleděly ke stropu. Sam s Remi k nim došli a poklekli u nich.

Byly vyrobeny s dokonalou precizností, zlatá ženská těla halily tuniky tak detailně zpracované, že viděli každý záhyb a steh. Na hlavách měly vavřínové věnce; každá větvička, lístek a pupen byly samy o sobě uměleckými díly.

„Kdo je přemístil?“ vydechla Remi. „Laurent? Jak by to sám dokázal?“

„Takhle,“ odpověděl Sam a ukázal ke stěně.

Stály tam provizorní sáně zhotovené z půltuctu spojených štítů. Každý z nich, vyrobený z lakovaného proutí a kůže, vypadal jako jeden a půl metru vysoké přesýpací hodiny. Svázány dohromady nejspíš ovčími střívky tvořily tvar mělké pramice.

„Viděli jsme jeden takový v Bondarukově sídle,“ řekl Sam. „Je to perský gerón. Jen si to představ: Laurent zde pracoval sám celé dny, postavil tyhle sáně a pak odvlekl postupně karyatidy přes můstek… Neuvěřitelné.“

„Proč je ale nechal tady?“

„To nevím. Ale víme, že v jeho životopise je mezera několik let před tím, než najal Arienna a Faucon. Možná mu Napoleon poručil, aby se pokusil dostat sloupy nějak ven. Anebo si třeba Laurent uvědomil, že to bez cizí pomoci nedokáže, tak je tu nechal s tím, že se pro ně vrátí.“

„Same, denní světlo.“

Pohlédl vzhůru. Remi přešla dál podél stěny a teď klečela u pukliny na šířku ramen. Uvnitř byla zhroucená a zasypaná kamením. Z opačné strany pronikal dovnitř paprsek světla silný jako tužka.

„Napoleon s Laurentem nejspíš přišli tudy,“ řekla Remi, „ale my se tudy odtud nedostaneme.“

„Je čas jít,“ odpověděl Sam. „Musíme sehnat posily.“

– -–--–

Našli další tunel sotva větší než puklina, kterou se sem dostali. Na druhém konci objevili výklenek a nový tunel vedoucí přibližně k hlavní jeskyni. Dvacet minut se jím prodírali, až nakonec dospěli ke křižovatce. Zleva uslyšeli šumot vody.

„To je ten vodopád,“ řekla Remi.

Dolezli až k ústí tunelu, kousek před ním se zastavili. Vpředu se ježila hradba dračích zubů, nalevo začínala plošina. Spatřili i záři Samova chemického světla na stěně za tlustým krápníkem.

„Nikoho nevidím,“ prohlásil Sam.

„Ani já.“

Zamířili přes jeskyni k plošině.

Sam zahlédl koutkem oka pohyb zlomek vteřiny předtím, než pistole vystřelila. Kulka udeřila do stalagmitu vedle jeho stehna. Za ním se Remi otočila, zamířila na útočníka a vypálila. Postava se pootočila a upadla. Ale téměř ihned se přetočila na bok a začala vstávat.

„Utíkej!“ vyštěkl Sam. „Tudy!“

S Remi v čele přesprintovali přes dračí zuby, pak mezerou v nich a na vodou prosáklý most. Remi, aniž by zpomalila, proběhla skrz vodopád, Sam v patách za ní. Když se dostali na vzdálenou římsu, Remi utíkala dál a sehnula se, že vběhne do tunelu, ale Sam prudce zabrzdil a otočil se.

„Same!“

Přes vodní stěnu zahlédl, jak se po mostě přibližuje nezřetelná postava. Sam upustil xifos a kopí, nabral plné hrsti štěrku a hodil je na most. O vteřinu později muž také prošel vodopádem a vynořil se na jejich straně s pistolí napřaženou před sebe. Přední noha mu podjela na štěrku, zamával rukama a zapotácel se dozadu. Obličej mu zalila padající voda. Upadl, nejdřív na most, ale pak mu sjela noha přes okraj, zatápal druhou nohou a pokusil se najít oporu. A pak byl pryč, jeho křik slábl v propasti.

Za Samem se objevila Remi. Sehnul se pro kopí, pak se narovnal a obrátil se k ní. „Dva jsou ze hry, dva ještě –“

„Na to je už pozdě,“ ozvalo se. „Ani se nehněte.“

Sam otočil hlavu. Na mostě obklopený vodní tříští stál před vodopádem Cholkov. Jeho devítimilimetrový glock mířil přímo na ně.

Remi zašeptala: „Zbyl mi ještě jeden náboj. Stejně nás zabijou.“

„Máš pravdu,“ zamumlal Sam.

Cholkov vyštěkl: „Sklapněte. Fargo, ustupte od svojí ženy.“

Sam se pootočil a stále stínil Remiinu ruku se zbraní, když velice pomalu napřáhl kopí proti Cholkovovi. Rusovy oči se instinktivně stočily na hrot. Remi příležitost nepropásla. Místo aby magnum napřáhla před sebe a zamířila, zvedla ho jen k pasu a vypálila od boku.

V Cholkovově hrudi se objevil čistý otvor, na svetru se začala rozpíjet krvavá skvrna. Klesl na kolena a vytřeštěně zíral na Sama a Remi. Sam spatřil, jak se jeho ruka s pistolí zachvěla a glock se začíná zvedat směrem k nim. S napřaženým kopím se vrhl na most. Cholkovovy skomírající reflexy již nebyly pro více než dvoumetrové kopí dost rychlé. Ocelový hrot mu zajel do prsou a vyjel zády. Sam se naklonil vpřed, vytrhl z Rusových rukou glock, pak se pořádně zapřel nohama a zapáčil kopím do strany. Cholkov přepadl do prázdna. Sam přistoupil k hraně můstku a sledoval, jak se tělo v pádu otáčí a mizí z dohledu.

Došla k němu Remi. „Tomu říkám zasloužený konec.“

– -–--–

Zpět v jeskyni se propletli mezi stalaktity a při cestě na plošinu se často ohlíželi za sebe i do stran. Ale Bondaruka nikde neviděli. Napůl čekali, že se vynoří z některého z temných tunelů, ale nikde se nic nehýbalo. A až na vzdálené šumění vodopádu všude vládlo naprosté ticho.

Na plošině se zastavili. „Tentokrát posloužím jako žebřík já,“ oznámil Sam, klekl si a udělal z rukou oporu. Remi se však nehýbala.

„Same, kde je to chemické světlo?“

Otočil se. „Hned tady –“

Zelená záře za soudkovitým krápníkem zablikala.

Sam procedil koutkem úst: „Remi, uteč.“

Na nic se neptala, jen se otočila a rozeběhla se přes jeskyni k tunelům naproti dračích zubů.

Tři metry před Samem se vztyčil Bondaruk. Jako puma vydrážděná prchajícím zajícem se otočil, zvedl zbraň a zamířil na Remi.

„Ne!“ vykřikl Sam. Napřáhl glock a vypálil. Kulka minula Bondarukovu hlavu, otřela se mu o tvář a prolétla uchem. Zařval, obrátil se a vystřelil. Sama jako by do levé strany těla udeřilo kladivo. Tělem mu prošlehl blesk doběla rozžhavené bolesti a vybuchl mu v hlavě těsně za očima. Odhodilo ho to dozadu a ucítil, jak padá. Jeho glock zarachotil na kamenech, jak odlétl pryč.

„Same!“ zakvílela Remi.

„Zůstaňte stát, paní Fargová!“ vyštěkl Bondaruk. Obešel soudkovitý stalagmit, došel k Samovi a zamířil mu na hlavu. „A teď pojďte sem!“ poručil.

Remi se nepohnula.

„Řekl jsem, ať jdete sem!“

Remi si dala ruce v bok. „Ne. Stejně nás oba zabijete.“

Sam ležel klidně a pokoušel se popadnout dech. Přes burácivé šumění krve v uších se snažil soustředit na Remiin hlas.

„To není pravda. Řekněte mi, kde jsou ty sloupy, a já vás –“

„Jste lhář a vrah a táhněte do pekla. Možná je najdete i bez nás, ale rozhodně vám to dá pořádně zabrat.“ Nato se Remi otočila a zamířila pryč. A nečekaný odpor přinesl kýžené ovoce.

„K čertu s váma, okamžitě pojďte sem!“

Bondaruk se odvrátil od Sama a namířil na ni pistoli. Sam se zhluboka nadechl, zaťal zuby a posadil se. Zvedl xifos nad hlavu a vší silou ťal. Čepel zasáhla Bondarukovo zápěstí. Přestože spartský meč dvě a půl tisíciletí nikdo nepoužil, stále byl dost ostrý na to, aby řezal maso a drtil kosti.

Bondarukovi odlétla ruka a přistála na zemi. Zařval a chytil se druhou rukou za pahýl. Klesl na kolena.

O vteřinu později už u nich byla Remi a objímala Sama. „Pomoz mi vstát,“ řekl.

„Potřebuješ klid.“

Překulil se a podařilo se mu kleknout si. „Pomoz mi vstát,“ opakoval.

Poslechla ho. S tváří staženou bolestí se Sam napřímil. Přitiskl si ruku na ránu. „Mám na zádech krev?“ zeptal se.

„Ano.“

„To je dobře. Čistý průstřel.“

„Mně to tak dobré nepřipadá.“

„Všechno je relativní.“

Sam přešel k Bondarukovi, odkopl jeho zbraň a pak ho popadl za límec. „Vstávejte.“

„Nemůžu!“ zasípal. „Moje ruka!“

Sam ho trhnutím zvedl. „Pane Bondaruku, bojíte se výšek?“

„Jak to myslíte?“

Sam tázavě pohlédl na Remi. Chvilku přemýšlela, pak rázně přikývla.

Sam začal Bondaruka napůl vést, napůl táhnout přes jeskyni k dračím zubům.

„Pusťte mě!“ zaječel Bondaruk. „Co to děláte?“

Sam ho strkal dál.

„Tak dost, stůjte, kam to jdeme?“

„My?“ opáčil Sam. „My nikam nejdeme. Ale zato vy… na vás čeká rychlovýtah přímo do pekla.“

ZÁVĚR

BEAUCOURT, FRANCIE O ČTYŘI TÝDNY POZDĚJI

Remi zahnula s pronajatým citroenem na štěrkovou příjezdovou cestu lemovanou stromy a po sto metrech dojela k dvoupatrovému, bíle omítnutému venkovskému domu se štítovými okny s černými okenicemi. Zastavila před laťkovým plotem a vypnula motor. Napravo od domu se rozprostírala čtvercová zahrada, jejíž černá prsť byla okopaná a připravená k sázení. Od brány vedla dlážděná cesta ke dveřím.

„Jestli máme pravdu,“ prohlásila Remi, „tak tomu děvčeti úplně změníme život.“

„Ale k lepšímu,“ dodal Sam. „Zaslouží si to.“

Po střetnutí s Bondarukem jim cesta ven z jeskyně trvala dvě hodiny; Remi lezla jako první, zatloukala skoby a stupy a pomáhala Samovi, jak jen mohla. Sam odmítl, aby došla pro pomoc. Sestoupili společně a na povrch se také vrátí společně.

Jak se ale ocitli venku, Sam se natáhl do trávy a Remi doběhla zpět do hotelu, odkud zavolala sanitku.

Příští den strávili v nemocnici v Martigny. Kulka minula všechny důležité orgány, ale Sam se i tak cítil jako boxovací pytel. Nechali si ho tam dva dny na pozorování a pak ho propustili. Za tři dny již byli zpět v San Diegu, kde jim Selma vysvětlila, jak je Bondaruk s Cholkovem vystopovali až do Velkého průsmyku svatého Bernarda. Jednoho ze strážných, které jim poslal Rube, před několika dny kontaktoval Cholkov a dal mu ultimátum: buď instaluje sledovací program, anebo mu unesou jeho malé dcerky. Když se Sam s Remi vcítili do jeho situace, nemohli mu ani nic vyčítat. A policii z toho vynechali.

Příští ráno se pak pustili do úkolu, jak vrátit karyatidy řeckým úřadům. Nejdřív zavolali Evelyn Torresové a ta se ihned spojila s ředitelem Delfského archeologického muzea. Pak události nabraly rychlý spád a již do týdne výprava sponzorovaná řeckým ministerstvem kultury vstoupila do jeskyně pod jezerem ve Velkém svatém Bernardu. Hned druhého dne objevili boční jeskyni. Uvnitř nalezli několik desítek koster Sparťanů a Peršanů a také jejich zbraně a šaty s výstrojí.

Potrvá však ještě týdny, než se výprava odváží vynést sloupy z jeskyně, sdělila jim Evelyn, nicméně ministerstvo nepochybuje, že karyatidy bezpečně dopraví domů a nakonec budou vystaveny v muzeu. A než se rok s rokem sejde, učenci z celého světa budou muset přepsat značnou část řecko-perských dějin.

Hadeon Bondaruk zemřel, aniž by na své milované a nedosažitelné karyatidy třeba jen pohlédl.

Jakmile byl Sam opět při síle, soustředili se znovu na Ztracenou vinotéku. Podle legendy nařídil Napoleon svému enologovi Henrimu Emilovi Archambaultovi vyrobit dvanáct lahvi lacanauského vína. Sam a Remi jich našli jen pět: jednu ztratil Manfred Boehm a rozbila se, její střep objevil Ted Frobisher v Pocomoke; tři nalezli – na palubě mloka, ve Svatém Bartoloměji a v Oprtalji v katakombách rodiny Tradoniků – a konečně lahev ukradenou Cholkovovi z Mardera na Rumovém ostrově a dopravenou do sídla Hadeona Bondaruka, na vyřešení této situace pracovaly francouzské a ukrajinské úřady. Sam a Remi za sebe vrátili lahve francouzskému ministerstvu kultury, které nabídlo nadaci Fargových dotaci 750 000 dolarů. Čtvrt milionu za lahev.

Jedna záhada zůstávala nerozřešena: Co se stalo se zbývajícími sedmi lahvemi? Byly nenávratně ztraceny, anebo někde čekají, až je někdo objeví, buď jako součást Napoleonovy hádanky, anebo sám o sobě? Odpověď, usoudili Sam s Remi, může souviset s mužem, který stál u zrodu legendy o Ztracené vinotéce, pašeráckým kapitánem Fauconu Lionelem Ariennem, kterého Laurent nejspíš najal, aby mu pomohl lahve ukrýt.

Pokud mohli soudit, Napoleon byl ochotný tento úkol svěřit pouze Laurentovi a oba věnovali velké úsilí, aby se postarali, že lahve zůstanou ukryté. Proč se tedy Laurent vydal do rukou náhodně vybraného kapitána, kterého potkal v krčmě v Le Havru?

Odpovědět na tuto otázku jim zabralo dva týdny. První zastávkou byla Newberryho knihovna v Chicagu, kde strávili tři dny tříděním Spencerovy sbírky, pravděpodobně největší kolekce původních napoleonských pramenů ve Spojených státech. Odtud odletěli do Paříže, kde se věnovali nejdřív čtyři dny Bibliothèque Nationale de France a pak tři dny archivům ministerstva obrany v Château de Vincennes. Nakonec, vybaveni zápisníkem plným poznámek, kopií rodných a úmrtních listů, propouštěcích dekretů a záznamů o přeložení, se vydali na západ do Rouenu, hlavního města provincie Normandie. Tam v místních podzemních archivech konečně objevili poslední článek řetězu.

V září roku 1818 seržant Léon Arienne Pelletier, vyznamenaný veterán granátníků Napoleonovy rezervní armády a podřízený Armanda Laurenta v italském tažení z roku 1800, byl z neobjasněných příčin propuštěn a vrátil se domů do Beaucourtu, sto osmdesát kilometrů východně od přístavu Le Havre. O dva měsíce později zmizel z Beaucourtu, objevil se v Le Havru s novou totožností a dokumenty a koupil trojstěžník jménem Zodiaque. Loď stála víc, než si mohl seržant vydělat za osm životů ve francouzské armádě. Přejmenoval Zodiaque na Faucon a začal pašovat zbraně a alkohol podél pobřeží, měl slušné zisky, a co je překvapující, ani jednou nenarazil na francouzské hlídky. Dva roky nato, v červnu roku 1820, se s ním v jedné krčmě setkal Arnaud Laurent a najal ho i s Fauconem. Dvanáct měsíců potom se Arienne vrátil do Le Havru, prodal Faucon a odjel domů do Beaucourtu, kde pomalu, ale neodvratně své bohatství propil a prohrál v hazardu.

Proč se Pelletier/Arienne rozhodl vyzradit na smrtelném loži své tajemství, Sam ani Remi nevěděli, ale přišlo jim zřejmé, že on, Laurent a Napoleon byli jediní, kdo věděl o sifnijských karyatidách. Nejspíš ale už nikdy nezjistí, jak ti tři vlastně sloupy objevili.

Selma dokončila překlad Laurentova deníku a šifrovací knížky a objasnila dvě dílčí otázky: Deset měsíců poté, co Laurent s Ariennem vyzvedli víno ze Svaté Heleny a strávili téměř rok schováváním lahví na nejrůznějších místech světa, dostala se k nim zpráva, že Napoleon zemřel. Zlomený Laurent na cestě do Marseille ukryl před návratem do přístavu tři z nich v pevnosti d’If. O ostatních lahvích neprozradil nic.

To, že se Napoleonův syn Napoleon II. nikdy nezhostil úkolu, který pro něj připravil jeho otec, uvádělo Laurenta v zoufalství. Od doby, kdy se vrátil s Ariennem do Francie, až do své smrti v roce 1825 napsal Napoleonovi II. tucty dopisů, v nichž ho snažně prosil, aby splnil otcovo přání. Napoleon II. však odmítl s tím, že nevidí důvod, proč by měl opustit pohodlí rakouského královského dvora kvůli nějaké „dětinské hře na schovávanou“.

Ukázalo se, že seržant Léon Arienne Pelletier má jednoho žijícího potomka, vzdálenou praneteř jménem Louisa Foqueová. Je jí jednadvacet a topí se v dluzích poté, co jí loni zahynuli při autohavárii rodiče a nechali jí beaucourtskou farmu zatíženou třemi hypotékami.

„Jak myslíš, že to přijme?“ zeptala se Remi.

„Uvidíme. Ať tak, nebo onak, její život se teď změní.“

Vystoupili z auta a přešli po cestě k předním dveřím. Remi zatahala za koženou šňůrku a zacinkal zvonek. Okamžik nato se dveře otevřely a v nich se objevila drobná žena se světle hnědými vlasy a nosíkem jako knoflík.

„Oui?“ zeptala se.

„Bonjour. Louisa Foqueová?“

„Oui.“

Remi představila sebe a Sama a pak se Louisy zeptala, jestli mluví anglicky.

„Ano, mluvím anglicky.“

„Můžeme dovnitř? Máme jistou informaci o vaší rodině – o Léonovi Pelletierovi. Znáte to jméno?“

„Myslím, že ano. Otec mi kdysi ukázal náš rodokmen. Pojďte prosím dál.“

Uvnitř našli kuchyni zařízenou ve francouzském provinčním stylu: žluté plastové stěny, stůl z lakovaného dubu a pelyňkově zelený příborník s několika kousky čínského porcelánu. Okna rámovaly vkusné oranžově kostkované průsvitné závěsy.

Louisa uvařila čaj a posadili se ke stolu. Remi poznamenala: „Mluvíte moc dobře anglicky.“

„Studovala jsem v Amiensu americkou literaturu. Ale musela jsem odejít. Měla jsem… jisté rodinné problémy.“

„My víme,“ odpověděl Sam. „A je nám to moc líto.“

Louisa přikývla a přinutila se k úsměvu. „Řekli jste, že máte nějakou informaci o mé rodině.“

Sam a Remi jí střídavě nastínili svou teorii o Pelletierovi, Ztracené vinotéce a spojitosti se sifnijskými karyatidami. Remi vytáhla z kabelky půltucet novinových výstřižků a rozložila je na stůl před Louisu, která je rychle přelétla.

„Četla jsem o tom,“ prohlásila. „Zúčastnili jste se toho?“

Sam přikývl.

„Nemůžu tomu uvěřit. Nic jsem netušila. Matka ani otec mi o něčem takovém nikdy neřekli.“

„Jsem si jistý, že to nevěděli. Kromě Napoleona a Laurenta byl Pelletier jedinou další zasvěcenou osobou a držel vše v utajení až na smrtelnou postel. A ani pak neřekl všechno.“

„A nikdo mu neuvěřil.“

„Téměř nikdo,“ opravila ji s úsměvem Remi.

Louisa asi půl minuty mlčela a pak užasle potřásla hlavou. „Dobrá, děkuji, že jste mi to řekli. Je dobré vědět, že někdo z rodiny vykonal něco důležitého. Sice podivného, ale i tak důležitého.“

Sam s Remi si vyměnili pohled. „Myslím, že jsme se nevyjádřili dost jasně,“ prohlásil Sam. „Některé z těch lahví se stále ještě nenalezly.“

Louisa na ně vykulila oči. „A vy si myslíte… Tady?“

Sam vytáhl svůj iPhone a našel na něm obrázek cikády. „Neviděla jste tu někde tohle?“

Louisa místo odpovědi vstala a přešla k polici s hrnci nad dřezem. Sundala z ní pánev a položila ji na stůl před Sama. Rukojeť tvořila na prst silná železná tyč. Na jejím konci bylo razidlo s cikádou. Identické s tím, které našli v Laurentově hrobce.

„Otec to objevil před pár lety v podkroví,“ vysvětlila Louisa. „Nevěděl, k čemu to je, a tak tím vyspravil pánev.“

Remi se zeptala: „Máte tu nějaký sklep?“

– -–--–

Zatímco jejich pátrání po seržantu Pelletierovi odhalilo spoustu překvapení, zároveň zpochybnilo i jeden z jejich základních předpokladů: že Laurent sám rozmístil lahve do jejich skrýší.

Strávili honbou za pokladem tolik času, že začínali myslet jako Laurent a Pelletier, takže jim trvalo jen čtvrt hodiny, než našli, pro co sem přišli.

V severozápadním koutě sklepa až dole ve zdi u jámy na uskladnění kořenové zeleniny objevili kámen s vyraženou značkou cikády. Jako vždy Sam kámen vyviklal ven a Remi si lehla a sáhla dovnitř. Louisa stála za nimi a svítila jim.

Remi vytáhla ruku z otvoru a klekla si. „Sedm,“ oznámila.

„Panebože…,“ vydechla Louisa. Remi se odsunula stranou, takže si dívka mohla kleknout a sama se přesvědčit. „Jak dlouho už tam jsou?“

„Sto devadesát let, plus minus,“ odpověděl Sam.

„A co se stane teď?“

Remi se usmála. „Louiso, jste bohatá. Teď splatíte farmu, vrátíte se do školy a budete žít šťastně až do smrti.“

– -–--–

Sam a Remi ruku v ruce vyšli ze dveří a zamířili k autu. „Našli jsme jedenáct lahví z dvanácti,“ poznamenala Remi. „To není špatné.“

„Je to mnohem lepší. Jen uvaž: Ty lahve přežily cestu kolem světa, pád Napoleona a dvě světové války. Podle mě je to zázrak.“

„Máš pravdu. Ale musím se přiznat, že je mi trochu smutno.“

„A proč?“

„Že dobrodružství už skončilo,“ prohlásila melancholicky Remi.

„Skončilo? Ani náhodou. Pořád na nás čeká poklad Patry Cannonové a musíme prohledat většinu bažiny Pocomoke.“

Remi se rozesmála. „A co potom?“

„Potom zapíchneme prst do mapy a pojedeme tam.“

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai