Temná hlídka

Clive Cussler

(1994)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány špionážní, dobrodružné

Juan Cabrillo a jeho pestrá posádka na palubě tajné špionážní lodi Oregon si vydělávají na velice slušné, i když nebezpečné živobytí plněním úkolů pro mocné západní zájemce. Jejich poslední klient však přichází z východu - z Dálného Východu -, aby je požádal o speciální druh pomoci.

Novým zákazníkem je konsorcium japonských lodních magnátů, jejichž majetek je ohrožován brutálními piráty, lovícími v asijských vodách. Pirátské útoky býval dosud obvykle omezeny na malá plavidla a jachty vlastněné cizinci, představující na oceánu velice snadné cíle. Nyní však začínají mizet velké nákladní lodě. Cabrillo podezírá piráty, že k přepadávání větších lodí spojili vzájemně své síly. Když se však Oregon s nimi dostane do konfrontace, zjistí, že aktivity pirátů vycházejí ze smrtelně vážného mezinárodního spiknutí - z plánů na fyzickou likvidaci lidí a jejich otroctví. Tyto vize však Juan Cabrillo hodlá překazit.

CLIVE CUSSLER

JACK DU BRUL

TEMNÁ HLÍDKA

Přeložil Karel Šmejkal

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2006

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Dark Watch

(First published by the Penguin Group Inc.

The Berkley Publishing Group, New York, 2005)

přeložil © 2006 Karel Smejkal

Redakce textu: Tomáš Vystrčil

Jazyková korektura: Danuše Lišková

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

Tisk: CENTA spol. s r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-764-2

1

POSTARŠÍ PROUDOVÝ LETOUN Dassault Falcon se zvolna snášel z oblohy, až se podvozkem dotkl přistávací dráhy mezinárodního letiště v Sunanu, dvacet kilometrů od Pchjongjangu. Vojenský MIG, který s tímto letadlem letěl jako eskorta již od severokorejských hranic, se ostrým obloukem oddělil a noční temnotu rozřízla dvojice plamenných kuželů z jeho zádi. Po letištní ploše se kodrcal malý náklaďák, aby zavedl Falcona na vykázané místo. Na jeho korbě stál kulometčík, který ani na okamžik nespustil z mušky okénko kokpitu. Letoun popojížděl po otevřeném vybetonovaném prostranství do vzdáleného koutu letištního komplexu. Ještě dříve, než byla jeho kola zajištěna klíny, obstoupili stroj ozbrojení vojáci se svými AK-47, připraveni zasáhnout při sebemenší provokaci. Všechno probíhalo bez ohledu na to, že cestujícími na palubě letadla byli samí pozvaní hodnostáři a důležití obchodní klienti této mezinárodně izolované komunistické země.

Několik minut poté, co utichly motory, se otevřely dveře pro cestující. Dvojice vojáků, stojících nejblíž, se s očekáváním pohnula. Dveře se zcela vyklopily a odhalily tak schůdky, jež tvořily jejich vnitřní část. Ve dveřích stanul muž v olivové uniformě s plochou čepicí. Jeho rysy byly tvrdé a nesmlouvavé, oči měl téměř černé a nos velký, hákovitý. Pokožka měla barvu slabého čaje. Prstem si přihladil hustý černý knír a vrhl nepříliš nadšený pohled na kruh vojáků. Pak pružným krokem sestoupil na zem. V závěsu za nim následovali dva muži s tvářemi zabijáků, jeden v tradičním středněvýchodním oblečení s šátkem na hlavě, druhý v drahém obleku.

Kordonem vojáků připochodovala trojice severokorejských důstojníků. Hodnostně nejvyšší z nich obřadně pozdravil a pak počkal na překladatele, aby tlumočil jeho slova do arabštiny.

„Generál Kim Don II vás vítá v Korejské lidově demokratické republice, plukovníku Hourani, a doufá, že jste měl z Damašku příjemný let.“

Plukovník Hazni Hourani, zástupce náčelníka syrských raketových vojsk, kvitoval slova lehkou úklonou. „Poděkujte generálovi, že nás vítá osobně i v tuto pozdní hodinu. Povězte mu, že náš let byl doopravdy příjemný, jelikož jsme letěli nad Afganistanem, kde jsme vyprázdnili obsah septiku letadla na hlavy amerických okupantů.“

Jakmile uslyšeli překlad, vypukli Korejci v hlasitý smích. Hourani pokračoval, tentokrát se však obrátil přímo na tlumočníka. „Vysoce oceňuji vaši obratnost, s jakou používáte naši řeč, ale myslím, že naše jednání bude jednodušší a hladší, budeme-li hovořit anglicky.“ Hourani hned přešel do angličtiny. „Mám za to, generále Kime, že oba ovládáme jazyk našich nepřátel.“

Generál zamrkal. „Ano, zjistil jsem, že mi to poskytuje výhodu – poznat způsoby myšlení imperialistů lépe, než oni znají naše,“ odpověděl. „Hovořím i trochu japonsky,“ dodal, aby udělal dojem.

„Já zase částečně hebrejsky,“ připojil se rychle Hourani k vzájemnému vytahování.

„Zdá se, že jsme oba oddáni svým zemím a naší věci.“

„Zničení Ameriky.“

„Zničení Ameriky,“ opakoval generál Kim, jenž vycítil v Arabově soustředěném pohledu stejný oheň nenávisti, jaký doutnal i v jeho hrudi.

„Příliš dlouho vnucovali svůj vliv ve všech koutech světa. Postupně dusili celou planetu tím způsobem, že tam nejprve vyslali vojáky a následně začali místní obyvatele otravovat svou dekadencí.“

„Mají vojenské jednotky jak na vašich, tak na našich hranicích. Ale zaútočit na mou vlast se bojí, protože vědí, že by následovala rychlá a definitivní odplata.“

„A hodně brzy,“ pronesl Hourani s úlisným úsměvem, „se budou bát i naší odplaty. Samozřejmě s vaší pomocí.“

Kimův úsměv se vyrovnal grimase Syřana. Tito dva muži, ačkoliv z různých koutů Země, byli spřízněného ducha. Oba z duše nenáviděli vše, co pocházelo ze Západu. Tato nenávist je formovala, utvářela a modelovala prostřednictvím dlouhých let propagandistické výchovy. Bez ohledu na to, že jeden z nich uctíval jakousi deformovanou odrůdu původně vznešeného náboženství a druhý vyznával ideu neomylného státu, výsledek byl naprosto stejný. Oba spatřovali krásu v násilí a nacházeli inspiraci v chaosu.

„Zorganizovali jsme pro vaši delegaci dopravu na námořní základnu v Munčonu, nedaleko Wosanu na východním pobřeží,“ prozradil generál Kim Houranimu. „Bude váš pilot potřebovat v Pchjongjangu ubytování?“

„Jste velice laskav, generále.“ Hourani si opět uhladil knír. „Avšak letadlo musí být co nejdříve zpátky v Damašku. Jeden z pilotů prakticky celou cestu sem spal, takže může řídit zpátky do Sýrie. Kdybyste laskavě zařídil natankování, rád bych, aby vyrazili ihned.“

„Jak si přejete.“ Generál Kim promluvil pár slov s jedním z důstojníků suity, který pak předal rozkaz náčelníkovi bezpečnostní služby. Když Houraniho dva asistenti dokončili vykládání zavazadel z letadla, dorazila na místo cisterna a dělníci začali odvíjet hadici.

Auto byla limuzína čínské provenience s nejméně třemi sty tisíci kilometry na tachometru. Sedadla byla prosezená tak hluboko, že hubeného severokorejského generála málem pohltila. Interiér byl navíc cítit zatuchlým cigaretovým kouřem a kyselým zelím. Horská dálnice Kumgang spojující Pchjongjang s Wosanem patřila mezi nejlepší v zemi, ale přesto zatěžovala pérování limuzíny na maximum, jak auto kličkovalo a proplétalo se mezi nebezpečnými výmoly. Dálnice byla jen vzácně opatřena svodidly a navíc hlavní světla automobilu zářila sotva o poznání silněji než nějaká baterka. Bez chladného měsíčního svitu by bylo cestování zhola nemožné.

„Před pár lety,“ prohodil Kim, když začali stoupat do hor, jež jako páteř probíhají celým státem od severu k jihu, „jsme povolili jedné cestovní kanceláři z jihu zorganizovat několik turistických výletů do těchto hor. Někteří lidé je považují za svaté. Na oplátku jsme požadovali, aby zde vystavěli silnice, cesty, restaurace a hotely. Museli si zbudovat dokonce i vlastní přístav, kde by mohly přistávat jejich výletní lodě. Určitý čas měla ta společnost spoustu zájemců, ale protože museli účtovat každému cestujícímu pět set dolarů, aby pokryli investice, skupina nostalgiků se zmenšovala a obchod rychle zvadl. Zejména poté, co jsme podél všech cest postavili strážce, kteří záměrně turisty maximálně obtěžovali. Teď sem už nikdo nejezdí, ale ta firma stejně musí stále splácet jednu miliardu dolarů, kterou se zavázala naší vládě uhradit.“

To vyloudilo úsměv jen na tváři Houraniho, jelikož byl jediným Syřanem, který mluvil anglicky.

„Nejlepší na tom je,“ pokračoval Kim, „že z jejich hotelu se stala kasárna a z jejich přístavu je základna korvet třídy Nadžin.“ Tentokrát se už Hourani smál nahlas.

Dvě hodiny po odjezdu z letiště začala limuzína konečně klesat z pohoří Kumgang na pobřežní pláň, projela severním okrajem města Wosan a zastavila se u zevního plotu námořní základny Munčon.

Stráže se vypjaly do pozoru a vpustily limuzínu dovnitř. Ta pomalu projížděla kolem honosných budov údržby a podél téměř kilometr dlouhé přístavní hráze. Zde byly vyvázány čtyři štíhlé šedé strážní čluny a ve vnitřním přístavu o rozloze dvou a půl čtverečných kilometrů stál na kotvě torpédoborec, z jehož komína se do noci valil bílý kouř. Řidič zabočil kolem jeřábu na kolejích a zaparkoval vedle sto třicet metrů dlouhé nákladní lodi, vyvázané na konci mola.

„Asia Star“ oznámil generál Kim.

Plukovník Hourani pohlédl na hodinky. Byla jedna hodina po půlnoci. „A kdy vyplujeme?“

„Příliv a odliv je tady v zátoce Jonghung mírný, takže můžete vyrazit prakticky kdykoliv. Loď je připravená, má načerpané pohonné hmoty a naložené zásoby.“

Hourani se obrátil na jednoho ze svých mužů a arabsky se ho dotázal: „Co myslíte?“ Vyslechl si obsažnou odpověď, několikrát pokýval hlavou a pak se obrátil zpět ke generálovi, sedícímu v limuzíně proti němu. „Assad Muhammad je náš technický expert na rakety Nodong-1. Rád by se na ně podíval, ještě než odjedeme.“

Kimův výraz obličeje se nezměnil, i když bylo jasné, že myšlenka na zpoždění se mu vůbec nelíbí. „Můžete ovšem dokončit svou prohlídku během plavby na moři. Ujišťuji vás, že všech deset raket, které si vaše vláda zakoupila, je na palubě.“

„Obávám se, že Assad příliš nesnáší lodě. Proto by dal přednost tornu, kdyby si mohl rakety prohlédnout teď, protože plavbu zřejmě stráví ve své kajutě.“

„To je zvláštní, že právě takový člověk bude doprovázet rakety do Sýrie,“ poznamenal chladně Kim.

Hourani zaostřil pohled. Jeho země platí téměř sto padesát milionů velice potřebných dolarů za strategické rakety středního doletu. Kim tedy nemá žádné právo zpochybňovat jeho přání. „Je tady s námi, protože ty rakety zná. Pracoval pro Íránce, když od vás kupovali Nodongy. Skutečnost, že má na moři potíže, se vás netýká. Prohlédne si všech deset střel a vyrazíme za svítání.“

Generál Kim měl rozkaz zůstat se Syřany až do odjezdu lodi. Pověděl tedy manželce, že se do Pchjongjangu vrátí až ráno. Avšak díky tomu, že bude muset zůstat s těmito vojáky ze Středního východu, přijde o několik plánovaných hodin se svou nejnovější milenkou. Zhluboka si povzdechl nad oběťmi, jež přináší pro stát. „Výborně, plukovníku. Nechám informovat kapitána přístavu, že Asia Star vypluje za prvního ranního světla. Co kdybychom se teď přesunuli na palubu? Ukážu vám vaše kajuty, takže si budete moct uložit zavazadla a pan Muhammad se pak může podívat na své nové hračky.“

Řidič otevřel zadní dvířka a když se Kim chystal vystoupit, plukovník Hourani mu položil ruku na rukáv uniformy. Jejich oči se setkaly. „Děkuju vám, generále.“

Kimův úsměv byl nefalšovaný. I přes vzájemné kulturní rozdíly, neodmyslitelné podezírání a různé tajnosti obklopující tuto misi se mu plukovník upřímně líbil. „To je v pořádku.“

Každý ze tří Syřanů měl vlastní kajutu, ale sotva minutu po ubytování se už všichni sešli u plukovníka Houraniho. Assad Muhammad seděl na kavalci s kufříkem vedle sebe, zatímco Hourani se vtiskl ke stolku pod jediným lodním okénkem. Nejstarší z trojice, profesor Walid Chalidi, stál opřený o stěnu, s rukama zkříženýma na prsou. Hourani náhle udělal velice zvláštní věc. Dotkl se koutku oka, zavrtěl hlavou, pak si ukázal na ucho a souhlasně kývl. Pokynul ke stropnímu svítidlu a k levné mosazné lampičce, přišroubované k desce stolu.

„Jak dlouho předpokládáte, Assade, že vám bude trvat ta prohlídka?“ otázal se nahlas.

Assad Mohammad vytáhl z kapsy saka miniaturní magnetofon a stiskl knoflík přehrávání. Digitálně změněný hlas Houraniho, který byl také jediným členem týmu, jenž mluvil arabsky, odpověděl: „Myslím, že maximálně tak pár hodin. Časově nejnáročnější je snímání inspekčních krytů. Testování okruhů je pak už jednoduchá záležitost.“

Tou dobou už i Hourani vytáhl z kapsy podobný magnetofon a položil ho na stůl. Jakmile „Assad“ domluvil, stiskl rovněž knoflík „play“. Konverzace tedy plynule pokračovala, ačkoliv muži byli zticha. V předem určené chvíli se k válečné lsti připojil i Walid Chalidi se svým magnetofonem. Zatímco tři kazetofony pokračovaly v přehrávání pozměněných verzí Houraniho slov, trojice „Syřanů“ se přesunula v tichosti do vzdáleného kouta kajuty.

„Mají tu jen dva mikrofony,“ oznámil Max Hanley potichu. „Korejci tedy skutečně svým syrským zákazníkům důvěřují.“

Juan Cabrillo, prezident Korporace a kapitán obchodní lodi Oregon, si odtrhl z horního rtu falešný knírek. Pokožka pod ním byla světlejší ve srovnání s okolní kůží, ošetřenou samoopalovacím krémem. „Připomeň mi, abych řekl Kevinovi v tom jeho Studiu zázraků, že to lepidlo je k ničemu. Vzal lahvičku podezřelého lepidla a namazal jím spodní stranu knírku.“

„Vypadal jsi jako Snidely Whiplash, který se pokouší udržet tuhle věc na svém místě.“ To promluvil Hali Kasim, příslušník třetí generace libanonských Američanů, který byl jen před nedávnem ustanoven do funkce ředitele bezpečnosti a zaúkolován sledováním Oregonu. Byl jediným z týmu, kdo nepotřeboval žádné maskování ani latexové vycpávky, aby připomínal obyvatele Středního východu. Jediným jeho problémem byla skutečnost, že nemluvil arabsky ani tolik, aby si v restauraci dokázal objednat jídlo.

„Buď rád, že Korejci nechali toho tlumočníka na letišti,“ pronesl mírným hlasem Cabrillo. „Ten monolog, který jsi se naučil nazpaměť a přednášel ho během jízdy autem, jsi pěkně komolil. Tvůj návrh na kontrolu raket rozhodně nevyzněl příliš vědecky.“

„Omlouvám se, šéfe,“ odpověděl Kasim, „nikdy jsem neměl na jazyky buňky a ať se snažím sebevíc, pokaždé mi to nakonec připadá jako nesmyslná hatmatilka.“

„To každému arabskému mluvčímu také,“ dobíral si ho Juan Cabrillo.

„Jak jsme na tom časově?“ otázal se Max Hanley. Hanley byl prezidentem Korporace a měl na starosti veškeré operace týkající se lodi, zejména jejích nablýskaných magnetohydrodynamických motorů. Zatímco Cabrillo vyjednával kontrakty, které Korporace posléze plnila, a byl zodpovědný za většinu jejího plánování, praktická realizace s využitím Oregonu a jeho posádky dopadala pravidelně na Maxova ramena. I když posádku Oregonu tvořily teoreticky nájemní síly, dodržovaly firemní strukturu. Kromě povinností vyplývajících z funkce hlavního lodního inženýra Hanley vyřizoval i běžnou každodenní administrativu a fungoval i jako jakýsi vedoucí odboru lidských zdrojů Korporace.

Pod hábitem a rouškou na hlavě byl Hanley poněkud nadprůměrně vysoký s naznačeným bříškem. Ostražité oči měl hnědé a zbytky vlasů na vrcholku zarudlé lebky měly kaštanovou barvu. S Juanem spolupracoval od samého založení Korporace a Cabrillo si byl jistý, že bez tohoto svého muže číslo dvě by již dávno zbankrotoval. „Musíme předpokládat, že Tiny Gunderson odstartoval s letadlem tak brzy, jak jen to bylo možné. Touhle dobou by tedy už mohl být v Soulu,“ poznamenal předseda Cabrillo. „Eddie Seng měl dva týdny na to, aby se dostal na místo, takže jestli stále ještě není s ponorkou někde v sousedství téhle rachotiny, tak už tu nebude nikdy. Nevynoří se, dokud nenaskáčeme do vody a pak už bude příliš pozdě na zrušení akce. Jelikož se Korejci nezmínili o tom, že by v přístavu nějakou ponorku zajali, můžeme předpokládat, že je připraven.“

„Takže až umístíme naše zařízení?“

„Budeme mít patnáct minut, abychom se setkali s Eddiem a vypadli odsud.“

„To bude pěkně bolet,“ poznamenal ponuře Hali.

Pohled Cabrillových očí zkameněl. „Je ale víc než nás.“

Tento kontrakt, jako řada jiných, které Korporace přijala, přišel postranními cestičkami od vlády Spojených států. I když byla firma závislá na komerční úspěšnosti, muži i ženy sloužící na palubě Oregonu byli většinou bývalými příslušníky armády a měli tendenci dávat přednost zakázkám, z nichž plynuly výhody pro Spojené státy a jejich spojence, nebo přinejmenším nepoškozovaly americké zájmy.

Jelikož konec války s terorismem stále nebyl v dohlednu, existoval stejně tak nikdy nekončící řetězec zakázek pro takové týmy, jaký shromáždil Cabrillo. Byli v nich specialisté na špinavou práci, kteří se nenechávali omezovat nějakými ženevskými konvencemi nebo dohledem Kongresu. Přitom se nedalo říct, že by šlo o bandy pirátů – hrdlořezů, kteří neberou zajatce. Naopak, hluboce a bolestně si uvědomovali, co přesně dělají, ale současně vycházeli z poznání, že hranice konfliktů se v jedenadvacátém století poněkud stírají.

Tato mise toho konečně byla exemplárním příkladem.

Severní Korea měla samozřejmě plné právo prodat deset jednostupňových taktických raket do Sýrie a Spojené státy by normálně této transakci pouze nevolky přihlížely. Avšak zpravodajské služby objevily, že skutečný plukovník Hami Hourani se hodlá s lodí Asia Star na zpáteční cestě odchýlit do Somálska, kde chce odprodat dvě rakety s párem mobilních odpalovacích zařízení. Ty se zde měly dostat do rukou al-Káidy, která by rakety jen o několik hodin později odpálila na cíle v Saúdské Arábii, konkrétně na významná svatá města Mekku a Medinu, v podlé intrice zaměřené na vypuzení saúdské královské rodiny. Navíc se zdálo, i když nebylo možné to prokázat, že Hourani jedná s tichým souhlasem syrské vlády.

Spojené státy mohly poslat válečnou loď, která by v Somálsku Asia Star zadržela. Avšak její kapitán mohl nakrásně prohlásit, že tam zamířili kvůli nějakým opravám a všech těch deset raket by nakonec skončilo v Damašku. Výhodnější by bylo potopit Star cestou. Kdyby k tomu však opravdu došlo a pravda vyplula na povrch, okamžitě by následovaly celosvětové protesty a rychlé odvetné akce teroristických skupin kontrolovaných Damaškem. Proto Langston Overholt IV., vysoký důstojník CIA, přišel s nejlepší alternativou. Navrhl využít Korporaci.

Cabrillo dostal čtyři týdny, v nichž měl naplánovat, jak tento problém co nejtišeji a co možná nenápadně vyřešit. Cabrillo intuitivně věděl, že nejlepší cestou, jak zabránit dodání raket zamýšleným zákazníkům, ať oficiálním či neoficiálním, bylo znemožnit jejich odvoz ze Severní Koreje.

Jakmile se ocitl Oregon před zálivem Jonghung, Cabrillo, Hanley a Hali Kasim zamířili na leteckou základnu Bagram nedaleko Kábulu v Afganistanu. Na cestu dostali k dispozici Dassault Falcon, tedy letoun totožný s tím, který používal plukovník Hourani.

Zdroje CIA z Damašku potvrdily časový rozvrh Houraniho výletu do Pchjongjangu, takže jedno speciálně vyčleněné letadlo AWACS mohlo pohodlně sledovat jeho dopravní prostředek přes půlku světa. Jakmile pečlivě stopovaný letoun vstoupil do afgánského vzdušného prostoru, z Bagramu odstartoval neviditelný F-22 Raptor, který sem byl převelen právě k tomuto jedinému účelu. Falcon patřící Korporaci vyrazil jen o málo později a zamířil k jihu, pryč od Sýrie. Jelikož Spojené státy kontrolovaly veškerá radarová zařízení sledující průběh událostí, bylo nezbytné, aby po záměně nezůstala žádná stopa.

V jedné z mála oblastí, jež nebyly pokryty radarem, začal Tiny Guderson, šéfpilot Korporace, obracet letoun do severního směru. Nicméně tentokrát už Falcon Dassault neletěl sám.

Připojil se k němu neviditelný bombardér B-2 z Whitemanovy letecké základny v Missouri. Jelikož bombardér byl větší než Falcon, i když pro radar stále neviditelný, Tiny udržoval svou polohu patnáct metrů nad křídlem bombardéru. Žádný pozemní radar nebyl schopen zaznamenat B-2, který navíc dokázal zastínit stroj Korporace. Tato formace se pak začala přibližovat k Houraniho letadlu.

Ve třinácti tisících metrech byl syrský Falcon ve své maximální letové výšce, zatímco Raptor mohl stoupat ještě o dalších sedm kilometrů výš. Nejdůležitější bylo teď správné načasování. Když se B-2 dostal tři čtvrtě kilometru za Houraniho stroj, Raptor aktivoval své zbraně a vypustil dvojici střel AIM-120C AMRAAM.

I kdyby měl syrský proudový letoun na palubě radar signalizující ohrožení, rakety by se zjevily zdánlivě odnikud. Postarší francouzské letadlo však podobný systém nemělo, takže obě střely se zabořily do turbin Garrett TFE-731C bez nejmenšího varování. Již ve chvíli, kdy Dessault ve vzduchu explodoval, se pilot bombardéru B-2 ostrou zatáčkou vyhnul Falconu Tinyho Gundersona.

V této výšce by krátký záblesk každému pozemskému pozorovateli připadal jako padající hvězda. A každý, kdo by sledoval v té chvíli radar, by si všiml, že syrské letadlo na okamžik zmizelo, aby se opět objevilo skoro kilometr západněji, načež pak normálně pokračovalo v letu. Kdyby se operátoři nad tímto incidentem vůbec zamysleli, mohli se klidně domnívat, že se jednalo o drobný zádrhel v jejich systému.

Nyní, když byli Cabrillo, Hanley a Kasim bezpečně na palubě Asia Star, zbývalo pouze nastražit bombu, nepozorovaně zmizet z lodi, setkat se s Eddiem Sengem v miniponorce, vyklouznout z nejlépe chráněného přístavu v Severní Koreji a dostat se na Oregon dříve, než si někdo uvědomí, že na Star došlo k sabotáži.

Pro členy Korporace to nebyl zcela typický den. Ale na druhou stranu nebyl ani tak úplně atypický.

2

VIKTORII BALLINGEROVOU vzbudil výkřik. Ten jí také zachránil život. Tory byla jedinou ženou na palubě výzkumné lodě Královské zeměpisné společnosti Avalon poté, co její spolubydlící z kajuty převezli před týdnem se zánětem slepého střeva do japonské nemocnice. K její záchraně přispěla i skutečnost, že měla celou kajutu jen pro sebe.

Loď byla na moři už celý měsíc. Zúčastnila se koordinované mezinárodní akce na přesné zmapování mořských proudů v Japonském moři. Tato oblast byla poměrně neznámá, jelikož jak Japonsko, tak Korea žárlivě strážily práva rybaření a obávaly se, že jakákoliv bližší spolupráce by je mohla ohrozit.

Na rozdíl od své bývalé spolubydlící, která si donesla na palubu kufry plné šatů a dalších osobních věcí, Tory žila na lodi spartanským životem. Kromě ložního prádla a týdenní zásoby džín a sportovních košil byla kajuta prázdná.

Zasténání se ozvalo z chodby před jejími dveřmi. Byl to mužský výkřik agónie, jenž ji s trhnutím probral ze spaní. Ještě když mrkáním zaháněla z očí spánek, uslyšela výstřely. Okamžitě se jí zostřily smysly. Následovaly další výstřely z automatů, další výkřiky a volání.

Všichni na palubě Avalonu byli informováni o tom, že v Japonském moři přepadávají a sužují lodi novodobí piráti. V průběhu posledních dvou měsíců tak napadli čtyři různá plavidla. Pokaždé obchodní lodě potopili a členy posádky nechali, aby se sami pokusili o spásu v záchranných člunech. Do dnešního dne jich z celkem 172 přežilo pouze 15. Naposledy se jen včera dozvěděli, že beze stopy zmizela jedna kontejnerová obchodní loď. Vzhledem k nebezpečí pirátského přepadení byla tedy na můstek instalována skříňka se zbraněmi. Nicméně pár brokovnic a jedna pistole se nemohly rovnat útočným puškám, jež si mezi vědci a profesionálními námořníky vybíraly krutou daň.

Rázem se probudil instinkt „bojuj nebo uteč“ a Tory rychle vyskočila. Ztratila dvě drahocenné vteřiny rozhodováním, i když tu vlastně k rozhodování nic nebylo. Neměla kam utéct. Piráti byli na chodbě někde před jejími dveřmi a podle zvuků otevírali jednu kajutu po druhé a stříleli do nich. V okamžiku, kdy by otevřela dveře, by ji zaručeně skosila salva. Utéct nemohla a v celé místnosti nebylo nic, co by mohla použít jako zbraň.

Světlo úplňku dopadající lodním okénkem na postel zbavenou povlečení vnuklo Tory nápad. Strhla prostěradlo a pokrývku i ze své postele a svázala je do rance. Pak ze skříňky vytáhla všechno své oblečení a nechala otevřená dvířka, stejně jako to udělala její nepřítomná kolegyně. Nepočítala s tím, že by měla dost času k úklidu toaletních potřeb v koupelně. Namísto toho vlezla pod postel, vtiskla se do nejvzdálenějšího kouta a obložila se šatstvem.

Když se začínala zmocňovat její mysli panika, násilím se přinutila ke klidnému dýchání. Z modrých očí jí vytékaly slzy. Právě v sobě zdusila zavzlykání, když se rozletěly dveře a po kajutě zapátral prst světla. Baterka posvítila nejprve na holou matraci na Judyině posteli, pak na její, načež se na vteřinu zastavila na prázdné dvouskříňce.

Do jejího zorného pole vstoupily pirátovy nohy. Byly obuté do černých kanad, do nichž měl útočník zastrkané manžety černých kalhot. Pirát přešel ke koupelničce a posvítil do ní. Tory uslyšela, jak odhrnuje plastikový závěs a dívá se za něj. Toryina mýdla, šamponu a kondicionéru si buď nevšiml, nebo mu to nepřipadalo důležité. Obrátil se tedy k odchodu a zabouchl za sebou dveře, zjevně přesvědčený, že uvnitř nikdo není.

Tory zůstala ležet bez hnutí, dokud zvuky zápasu z chodby neutichly. Na jejich lodi bylo jen třicet lidí. Většina z nich spala v kajutách, protože v noci běžely stroje automaticky a na můstku držela hlídku pouze dvojice námořníků. Jelikož její kajuta byla jedna z posledních v celé chodbě, mohla si být jistá, že piráti touto dobou nejspíš s posádkou již skoncovali.

S posádkou. S jejími přáteli.

Jestli se z toho chce dostat živá, nesmí si dovolit, aby jí tato myšlenka pronikla hlouběji do mozku. Jak dlouho může trvat, než celou loď vyrabují? Nebylo toho mnoho, co by mělo pro piráty nějakou cenu. Všechno to vědecké vybavení a přístroje byly na ukradení příliš objemné. Podmořské sondy byly navíc pro kohokoliv mimo vědeckou společnost bezcenné. Nacházelo se zde jen několik televizorů a pár počítačů, které však snad ani nestály za odnesení.

Přesto Tory odhadovala, že útočníci budou potřebovat dobrou půlhodinu, než pročešou pětačtyřicetimetrový Avalon, aby pak otevřeli ventily a poslali celou loď ke dnu. S pomocí světélkujících ručiček na pánských rolexkách, jež ze zvyku nosila, sledovala, jak ubíhá minuta po minutě. Aby unikla panice, představovala si, že fosforeskující tečky na ciferníku jsou vlastně drobnými galaxiemi a ona se uprostřed nich rozplývá.

Uplynulo pouhých patnáct minut, když ucítila, že se pohyby lodi změnily. Noc byla klidná. Avalon se dosud pohupoval v mírných vlnách, jež ji normálně každý večer jemně ukolébávaly k spánku. Teď však Tory cítila, že se chování lodi změnilo. Kolébání se zpomalilo, jako by celá loď nějak ztěžkla.

Piráti tedy již otevřeli ventily ve dně. Potápění výzkumného plavidla už začalo. Pokusila se v jejich chování objevit nějakou logiku, ale marně. Tak rychle přece nemohli celou loď vyplenit. To znamená, že potápějí Avalon, aniž by ho vyloupili!

Už nemohla déle čekat. Vyklouzla zpod postele a přiblížila se k okénku. Na horizontu uviděla cosi, co zprvu považovala za nějaký ostrov, ale později si uvědomila, že je to jenom jakási velká loď. Vedle ní se nacházelo ještě jedno menší plavidlo. Jednu chvíli to vypadalo, jako by se obě lodě měly co nejdříve srazit, ale zřejmě šlo jen o optický klam způsobený měsíčním světlem. V popředí rozeznala záď a záďovou vlnu velkého nafukovacího člunu. Zvuk jeho závěsných motorů pomalu utichal, to jak se člun rychle vzdaloval od postižené oceánografické lodi. Tory si představila piráty na jeho palubě a vzplála vztekem.

Odtrhla se od okénka a vyrazila z kajuty. V chodbě neleželo žádné tělo, ale zem byla posetá prázdnými nábojnicemi a ve vzduchu byl cítit ostrý chemický zápach. Pokoušela se nedívat na krví pocákanou dlouhou stěnu. Z prohlídky lodi po svém nalodění si Tory pamatovala, že v záchranných prámech zodiak poblíž přídě jsou uložené soupravy pro přežití v nouzi. Proto jí nevadilo, že má na sobě jenom dlouhé tričko. Jak utíkala, bosýma nohama pleskala o kovovou palubu, jednu ruku tisknouc k tělu, aby zabránila volně loženým prsům v přílišném poskakování.

Po schůdcích vyšplhala na hlavní palubu. Na konci další chodby byly dveře vedoucí ven. Mezi ní a venkovními dveřmi však ležela postava. Jak se k ní Tory blížila, potichu sténala. Tělo muže bylo tváří k podlaze, na tmavé košili mělo lesklou skvrnu krve, jež odkapávala na palubu. Poznala toho člověka. Byl to druhý inženýr, vždy dobře naladěný Geordie, jehož flirtování dokonce začala před nedávnem vědomě povzbuzovat. Teď se nedokázala přimět, aby se ho dotkla. Velikost kaluže krve jí pověděla všechno potřebné. Protáhla se kolem mrtvoly se zády přitisknutými ke stěně. Když došla na konec chodby, vyhlédla malým okénkem ve dveřích a zapátrala, jestli nezůstal někdo na zšeřelé příďové palubě. Když neviděla nic podezřelého, otočila klikou. Dveře se ani nepohnuly. Přitlačila a zkusila se znovu opřít celou svou vahou proti zablokovanému mechanismu, ale zámek zůstal zamrzlý.

Tory byla klidná. Připomněla si, že existují čtyři další přístupy z nástavby na zevní palubu a nadto že vždycky může rozbít sklo v jednom okně na můstku, kdyby byly i ostatní dveře zamčené. Dříve než se vydala po jiném schodišti na můstek, zkusila další dveře. Věděla, že se z toho záhy dostane, ale jak se blížila k průchodu na velitelskou palubu, padla na ní hrůza. Ačkoliv piráti celou posádku povraždili, dali si ještě navíc práci s tím, že loď zapečetili doslova jako rakev. Tak zřejmou únikovou cestu jistě neopomněli. Když se dotkla kliky, dlouhé prsty se jí chvěly. Klika však povolila.

Tory se opřela do masivních ocelových dveří, ty se však nehnuly ani o vlásek. Nebyla zde žádná okna dostatečně veliká, aby jimi mohla prolézt, ani boční světlíky, kterými by se dostala ven. Byla v pasti a toto vědomí dokázalo totálně rozložit klid, ke kterému se dosud nutila. Vrhla se tělem na dveře, narážela do nich znovu a znovu ramenem, až si odřela celou paži až po loket. Ječela, dokud jí nevyschlo v hrdle a potom se bezvládně o dveře opřela a sklouzla po nich k zemi. Vzlykala do dlaní, tmavé vlasy rozpuštěné kolem obličeje.

Avalon se náhle otřásl a zablikala světla. Voda proudící do spodních oddělení si zřejmě našla další místo, jež mohla zaplavit. Ten otřes však Tory probral. Ještě přece není mrtvá, a jestli se jí podaří zabránit potopení lodi, získá čas na nalezení cesty ven. Vzpomněla si, že v jedné dílně viděla acetylénový hořák. Jestli ho najde, cestu ven si prořeže.

Byla náhle plná energie, jako v prvních zoufalých vteřinách, kdy ji vzbudil onen výkřik. S jistotou v něm tehdy poznala hlas doktora Halversona, dvorného, téměř sedmdesátiletého oceánografa. Tory vyskočila z paluby a rozběhla se cestou, kudy sem přišla. Proklouzla ubytovnou posádky a dospěla ke schodišti, vedoucímu dolů ke strojovnám. Když seběhla ze schodů, ucítila první závan studeného vzduchu. Zvuk deroucí se vody připomínal hučení vodopádu.

Zastavila se v malé předsíni, z níž vedly jedny vodotěsné dveře do strojovny. Položila ruku na kovovou přepážku. Byla stále ještě teplá od velkého dieselového motoru. Když však posunula ruku níž, vedle spodní obruby dveří, byla ocel studená jako led. Nikdy ve strojovně nebyla, takže neznala její uspořádání, ale přesto se musela alespoň pokusit.

„Tak do toho.“ Hlas se jí chvěl, když otevřela přiklop.

Na bosé nohy se jí vyhrnula voda a během chvíle jí dosahovala až po kolena. Hladina navíc viditelně stoupala. Ode dveří vedlo směrem dolů k podlaze dobře osvětlené strojovny otevřené schodiště. Za změtí trubek, vedení a kabelů Tory uviděla obrovské motory, každý o velikosti dodávkového automobilu, nyní již zpola zaplavené vodou. Voda dokonce už šplouchala na kryt generátoru.

Překročila práh a vydala se po schodech dolů. Když jí voda dosáhla k prsům, zalapala po dechu. Teplota moře dosahovala sotva osmnácti stupňů. Začínala se celá chvět. Na posledním schodě se musela vytáhnout na špičky, aby udržela hlavu nad hladinou. Napůl kráčela a napůl plavala přes otevřený prostor, jen s neurčitou představou jak odhalit, kudy se dostává voda dovnitř.

Jelikož se Avalon potápěl ve vzpřímené poloze, stále se ještě kolébal na vlnách. I tento nevýrazný pohyb však Tory znemožňoval určit místo, kde je proud nejsilnější a kde tedy ústí trubky vedoucí do moře. Voda v zaplavené strojovně se přelévala jako v nějakém obrovitém vřícím kotli. Po několika minutách horečného hledání ztratila už tak nejistý kontakt bosých nohou s palubou, takže asi minutu plavala, bez šance objevit, po čem pátrala. Nemohla nic dělat. Dokonce i kdyby příslušné kohouty našla, neměla ani ponětí, jak fungují.

Světlo znovu zablikalo a když se opět rozsvítilo, bylo sotva z poloviny tak jasné. Považovala to za výmluvný signál, že by měla odsud zmizet. Ve tmě by z labyrintu trubek a různého vedení nikdy cestu ven nenašla. Několika tempy zamířila ke dveřím do předsíně. Tam se opět postavila, přičemž zjistila, že hladina mezitím stoupla až do výše jejího pasu. Musela vynaložit veškerou svoji sílu, aby vodotěsné dveře zavřela. Doufala, že jakmile se jí to podaří, mohla by si loď zachovat dostatek vztlaku, aby vydržela na hladině do doby, než kolem popluje nějaká jiná loď.

Zmrzlá a zimou roztřesená se Tory vyšplhala zpět na druhou palubu a vydala se do své kajuty. V koupelně se vydrhla do sucha, svázala si vlasy, jež jí splývaly až na ramena, do koňského ohonu, a oblékla si své nejteplejší oblečení. Vzduch byl znatelně mrazivý. Ani si nevšimla, že se někde ve strojovně řízla do koutku úst. Utřela si ze rtů zředěný krvavý pramínek. Za normálních okolností byly ostré rysy a zajímavé úhly jejího obličeje docela poutavé, zejména v kombinaci s překvapivě modrýma očima. Když však nyní pohlédla na svůj obraz v zrcadle, uviděla vystrašenou tvář někoho, kdo nezadržitelně spěje k popravišti.

Rychle odvrátila zrak a přistoupila k lodnímu okénku. Měsíc ani mlhavý opar již nebyly vidět, stejně jako pirátský člun nebo loď, jež prve zahlédla na horizontu. Noc venku totálně zčernala, ale Tory se i přesto nedokázala odtrhnout od jediného spojení s venkovním světem.

Možná, že kdyby sehnala nějaký olej, mohla by se jím celá namazat a pokusit se protáhnout okénkem. Napadlo ji, že okénka v jídelně na horní palubě jsou poněkud větší. V každém případě to za pokus stálo. Právě se chystala odvrátit od okna, když se před ním mihlo cosi temného. Zadívala se pozorněji, až ji po chvíli začaly bolet oči.

Připadalo jí, jako by to zahlédla znovu, nějaké tři metry od lodního boku. Byl to pták? Pohybovalo se to tak, ale jistá si nebyla. Ale pak se to před ní zjevilo a zastínilo to celé okénko. Tory překvapeně uskočila a hlasitě vykřikla. Před její kabinou na ni zírala obrovitá šedivá ryba s otevřenou hubou a žábrami, promývanými proudem vody. Gigantický mořský okoun ji ještě chvíli žlutýma očima pozoroval, zřejmě přilákán světlem z kajuty, až nakonec zamával ploutvemi a zmizel v hlubinách.

Tory Ballingerová ze své kajuty, umístěné v trupu hluboko pod hladinou, nemohla vidět, že tou dobou už palubu výzkumné lodi Avalon omývá moře. Vlny dorážely na poklopy záďových i příďových nákladových prostorů. Během několika minut voda vystoupá na můstek a zaplaví loď natolik, že nad hladinu bude trčet jen záďový jeřáb, jako trnité rameno, žadonící o záchranu. O pár minut později se moře zavře kolem jediného komínu a Avalon započne svou poslední cestu k mořskému dnu, celé dva a půl kilometru vzdálenému.

3

KDYŽ DVOJICE severokorejských agentů z brutální Státní bezpečnostní agentury přišla vyzvednout své syrské klienty, dva cizinci si v poklidu četli v koránu, zatímco třetí z nich studoval příručku se specifickými údaji o střelách Nodong. Jeden ze strážných triu mužů pokynul, aby ho následovali a současně zastrčil zbraň do pouzdra v podpaždí. Cabrillo s Halim Kasimem schovali své korány, Hanley uložil knížku s diagramy do objemného kufříku a zacvakl zámky.

Proplétali se útrobami Asia Star, původně lodě s panamskou registrací pro dopravu sypkého nákladu, později upravené na kontejnerovou loď. I když zvenčí vypadala poněkud sešle, uvnitř byla stále dobře udržovaná a lodní přepážky jen svítily novým nátěrem. Plavidlo se rovněž zdálo opuštěné, až na dvojici bezpečnostních pracovníků, provádějících eskortu.

Stanuli až u poklopu pod hlavní palubou. Jeden ze strážných poklop odemkl. Otevřel se zející prostor temné ocelové komory, páchnoucí lehce po zatuchlé outorové vodě ( outorová voda = voda nad kýlem, pod dnem podpalubí, v místech přechodu kýlu v boky lodě (pozn. překladatele)) a starém kovu. Muž zapnul řadu stropních světel, jež osvítila deset střel Nodong, usazených ve speciálních držácích. Jejich obrysy byly díky silnému plastovému krytu poněkud nejasné. Každá raketa byla dvacet a půl metru dlouhá, sto dvacet centimetrů tlustá a dohromady s pohonnou směsí vážila patnáct tun. Jejich konstrukce v podstatě vycházela z prastarých ruských střel Scud-D a každá mohla nést tunu smrtícího nákladu na vzdálenost tisíc kilometrů.

V temném nákladovém prostoru plavidla neztrácely zahalené rakety nic ze své hrozivé a smrtící aury. A vědomí, k jakému účelu byly určeny dvě z nich, jenom odhodlání příslušníků Korporace prohloubilo.

Trojice mužů sestoupila po krátkém železném schodišti na dno nákladového prostoru. Max Hanley v roli raketového experta neohroženě přistoupil k první střele. Vyštěkl na své průvodce, aby se drželi u dveří a ukázal, že chce odstranit plastový obal raket.

Generál Kim dorazil právě ve chvíli, kdy Max uvolnil přístupový kryt a skláněl se nad otvorem v těle střely se zkoušečkou obvodů. „Vidím, že jste se nemohli dočkat, až si své nejnovější zbraně prohlédnete.“

„Jsou impozantní, to musím přiznat,“ odpověděl Cabrillo, který nevěděl, co jiného říct.

„Naši experti výrazně vylepšili starý sovětský model a také válečné hlavice jsou mnohem silnější.“

„Které dvě vyložíte v Somálsku?“

Severokorejec zopakoval otázku strážným, z nichž jeden pak ukázal na dvě střely nejblíže zadní stěně nákladového prostoru. „Tyhle dvě, co jsou pod červeným krytem z umělé hmoty. Kvůli poněkud primitivním podmínkám v Mogadišu mají už i namontované hlavice. Pohonné hmoty se do nich načerpají z nádrží v příďovém nákladovém prostoru, aby bylo možné dodržet časový plán jejich odpálení. Na druhou stranu se nesmí napustit korozivní směsí příliš brzy. Bude stačit načerpat palivo tak tři dny před příjezdem do Somálska.“

„Myslím, že jeden den by byl bezpečnější,“ odporoval Juan. Věděl, že Kimovo konstatování byla jakási zkouška jeho odbornosti. Napuštění směsi tři dny před startem by způsobilo rozpuštění hliníkových nádrží rakety a nejspíš by celou Asia Star vyhodilo do povětří.

„Na co jenom myslím? Promiňte mi to. Jakýkoliv delší interval než jeden den by znamenal tragédii.“ V Kimově omluvě však bylo zatraceně málo vřelosti.

Cabrillo tiše doufal, že generál bude stále ještě na palubě, až rakety vybuchnou. Max Hanley ho nyní zavolal, aby se šel podívat na něco v elektronickém mozku Nodongu. Hali Kasim se postavil po jeho druhém boku, načež všichni tři muži patnáct minut němě zírali do změti kabelů a okruhů. Po chvíli, přesně jak zamýšleli, uslyšeli, jak Kim netrpělivě přešlapuje a nakonec mumlá: „Něco se děje?“

„Ne, všechno se zdá v pořádku,“ odpověděl Cabrillo, aniž by se otočil.

Pokračovali s tímto představením dalších patnáct minut. Max občas zkontroloval nějaký detail podle plánů, které držel v ruce, ale jinak všichni tři stáli nehnutě jako sochy.

„Je to skutečně nezbytné, plukovníku Hourani?“ otázal se Kim se špatně skrývanou netrpělivostí.

Cabrillo si prstem pohladil falešný knírek, aby se ujistil, že je stále na svém místě, a teprve pak se otočil. „Omlouvám se, generále Kime. Ale pan Muhammad a profesor Chalidi jsou velice pečliví. Přesto věřím, že jakmile se přesvědčí, že první raketa je v pořádku, prohlídka těch dalších bude už rychlejší.“

Kim mrkl na hodinky. „V tom případě mohu využít příležitosti a v kapitánově kajutě vyřídit nějaké papíry. Až skončíte se svou prohlídkou, můžete mě tam vyhledat. Tito muži zůstanou s vámi, kdybyste něco potřebovali.“

Juan potlačil úsměv. „Jak si přejete, generále Kime.“

Tři příslušníci Korporace se přesunuli ke druhé raketě o deset minut později. Dva strážní se posadili na schody, odkud měli přehled po celém nákladovém prostoru. Jeden bez přestání kouřil, zatímco druhý bez jediného mrknutí sledoval Araby. Oba měli rozepjaté bundy, aby případně snadno dosáhli na zbraň. Jakkoliv mohla Kima celá operace nudit, tito tajní policisté neustále zachovávali bdělost.

K setkání s Eddiem Sengem nebyl předem určen žádný termín. Jestliže všechno půjde podle plánu, bude se svou miniponorkou připraven nedaleko zádi Asia Star, tedy dost blízko na to, aby jeho značně složitý pasivní sonar zaznamenal zvuk tří mužů opouštějících nákladní loď skokem do vody. Časová tíseň, již Juan pociťoval, pramenila z přání dostat Oregon ještě před rozedněním tak daleko do mezinárodních vod, jak jen to bude možné.

Svítání mělo začít za tři hodiny. Počítal, jak dlouho bude trvat, než se nalodí na miniponorku, pak než se dostanou ze zálivu Jonghung a nakonec se spojí s Oregonem. Od té chvíle bude záležet pouze na magnetohydrodynamických lodních motorech, ve které však Cabrillo vkládal svou plnou důvěru. Technologie využití volných elektronů získaných z mořské vody k pohonu lodi byla stále ještě ve stadiu experimentálního ověřování, ale za dva roky od instalace motorů jej tento komplexní systém studeným vzduchem chlazených magnetů, generujících energii pro pumpy čtyř pulzních vodních trysek, dosud ještě ani jednou nezklamal.

Nastal čas. Cabrillo cítil slabé svírání v žaludku, ne snad přímo strach, jako spíš pocit vyvolaný jeho věčným protivníkem – Murphyho zákony.

Ty pro něj znamenaly skoro totéž, co náboženství. Sám byl špičkovým taktikem a stratégem, stejně jako vrcholným plánovačem, avšak přesto uznával existenci náhodných vrtochů jako překážku, které se nikdy nebylo možné zcela vyhnout. Jejich operace až dosud probíhala naprosto hladce, což však na druhou stranu jen posilovalo možnost, že se něco brzy pokazí.

Nepochyboval, že by byli schopni úspěšně hrát svou klamavou hru do chvíle, než loď dorazí do Somálska, kde by mohli snadno zmizet. To by však znamenalo prohru, další ze starých Cabrillových známých, kterou nenáviděl ještě víc než slavná pravidla pana Murphyho. Nicméně věděl, že jakmile jednou zahájí akci, není cesty zpět. Jestli jim špatně padnou karty, pak on, Max i Hali zemřou. Jen Eddie Seng by mohl mít šanci na únik, i když moc pravděpodobné nebylo ani to. Na druhou stranu, jestli jim bude přát štěstí, přibude za několik hodin na konto Korporace na Kajmanských ostrovech z černého fondu strýčka Sama deset milionů dolarů.

Cabrillo poklepal na hodinky, což byl jejich dohodnutý signál, a obavy náhle zmizely. Juan začal jednat automaticky, spoléhaje se na návyky osvojené při tréninku ve výcvikovém středisku pro důstojníky v záloze, poté ještě vybroušené ve výcvikových zařízeních CIA ve Virginii a nakonec přivedené k dokonalosti patnácti léty praxe v terénu.

Hali se lehce posunul, čímž zastínil Hanleyho před pohledem strážného. Max otevřel tajný zámeček ve svém kufříku. Juan se odvrátil od rakety, upoutal pohled onoho nikotinového toxikomana a udělal gesto, mezinárodně pochopitelné jako žádost o cigaretu. Přešel prázdným prostorem ke schůdkům, zatímco Severokorejec vytahoval z kapsy téměř prázdnou krabičku.

Jakmile se Max ocitl z dohledu rozptýlených strážných, z pod falešného dna svého kufříku uvolnil nálož. Výbušné zařízení bylo menší než přehrávač kompaktních disků a představovalo zázrak miniaturizace, mající přesto výbušnou sílu miny s vějířovitým rozptylem.

Když byl Juan asi půldruhého metru od schodů, kuřák se zvedl a sestoupil po schodech níž. Juan se naklonil nad druhým mužem, jenž stále ještě seděl vedle svého partnera. Zatracený Murphy. Přijal nabízenou cigaretu a přidržel ji směrem ke strážnému, který mu připálil svým drahým zapalovačem Zippo.

Juan opatrně vdechl kouř, podržel ho chvilku v ústech a pak vybuchl v křečovitém záchvatu kašle, jako by tabák byl daleko drsnější, než očekával. Strážný se Cabrillově nepříjemné situaci uchechtl a obrátil se k partnerovi, aby ho obdařil svým komentářem.

Díky tomu nezaregistroval, že záchvat kašle umožnil Cabrillovi zkroutit tělo jako pružné pero, takže když Juanova pěst udeřila, bylo to veškerou silou jeho stotřiaosmdesáticentimetrov postavy. Úder přistál na výběžku brady a strážný se složil ve vývrtce k zemi, jako by byl zasažen kulkou. Juana však nemile překvapily reflexy druhého strážného. Původně počítal, že bude mít alespoň dvě vteřiny, než kolega napadeného vůbec pochopí, co se děje.

On však už stál na vrcholu krátkého schodiště a právě sahal po zbrani, když se na něj Cabrillo vrhl. Skočil na schody a natáhl se po mužových nohou. Hlaveň automatu právě opouštěla pouzdro, když se Cabrillovy ruce sevřely kolem Korejcových holení. Cabrillo přitom padl ztěžka celou svou vahou na kovové schody, přičemž si stačil rozrazit bradu, ale současně se mu podařilo vlastní setrvačností narušit rovnováhu strážného, který upadl na záda. Přitom mu vypadla z ruky zbraň a zarachotila na kovovém odpočívadle.

Když se Cabrillo vyškrabal na nohy, z brady mu crčela krev a v žilách mu koloval adrenalin. I kdyby Korejec nemohl pistoli pořádně zamířit, už samotný zvuk výstřelu by vyplašil Kima a přivolal celý oddíl bezpečnostní stráže plavidla. Za ležícími muži vyrazil Max Hanley k raketě, jež byla určena ke zničení posvátného města Mekka. Musel připevnit výbušnou nálož co nejblíže bojové hlavice, aby došlo k její současné detonaci. Hali Kasim z vazby svého koránu vytáhl tenkou dýku a vyrazil směrem ke schodišti. Věděl, že boj nejspíš skončí dřív, než se tam dostane, avšak i přesto se snažil co nejrychleji přispět svému šéfovi na pomoc.

Juan se pokusil vrazit loket do slabin Korejce, plazícího se po schodech vzhůru. Mrštný strážný se však úderu vyhnul, takže loket narazil do kovové podlahy a Juan v tom okamžiku přestal cítit a ovládat končetinu od lokte dolů. Zaklel, ale ještě stačil druhou rukou popadnout Korejcovo pravé zápěstí dříve, než uchopil pistoli. I přes převahu ve váze i robustnosti se však Cabrillo nacházel v nevýhodné pozici. Cítil, jak se Korejec postupně, ale neustále přibližuje k ležící zbrani.

V okamžiku, kdy se strážný vrhl po pistoli, nacházel se Hali asi tři metry od schodů. Juan se nechal strhnout mužovým zoufalým výpadem. Nehybnou končetinu použil jako kyvadlo a udeřil jí korejského protivníka ze strany do hlavy, čímž ho na okamžik omráčil. Vzápětí se však strážný otřepal a kopnutím zasáhl Juanovu pravou nohu, a přimáčkl ji k zábradlí. Mezi namáhavým oddechováním bojovníků se ozval zvuk lámající se kosti. Strážný si byl jistý, že tím je Syřan vyřízený a obrátil se zpět, aby se konečně zmocnil zbraně. Avšak Cabrilla to nerozházelo. Když Korejec natáhl ruku po pistoli, Juan popadl jeho zápěstí a silou s ním opakovaně udeřil o podlahu. Při třetím úderu vyklouzla pistole z ruky a skutálela se ze schodů. Hali ji zvedl, vyběhl po třech schodech najednou a praštil strážného pažbou automatu do hlavy. Korejec jen zatřepetal víčky a vzápětí upadl do bezvědomí.

„Jste v pořádku, šéfe?“ otázal se Kasim, který mu pomáhal na nohy.

Max se vrhl na schody rychlostí hodnou člověka o polovinu mladšího. „Zeptáš se ho později. Teď tu ale tiká bomba a máme jenom patnáct minut.“

Jelikož jim bylo známo obecné uspořádání lodí, tři muži se neomylně rozběhli na hlavní palubu, kde se na okamžik zastavili, aby se ujistili, že zde nepatroluje žádný strážný. Uprostřed zálivu viděli jen štíhlý torpédoborec, jehož stomilimetrové kanóny byly namířeny na vjezd do přístavu. Na palubě nikdo nebyl, takže se trojice rozběhla k zábradlí a bez velkých ceremonií se vrhla do vody.

Voda byla studená a chutnala jako petrolejová polévka. Max vyplivl tu trochu, která se mu dostala do úst, a stáhl si přes hlavu hábit, ve kterém se dosud pohyboval. Pod ním měl na sobě plavky a přiléhavý termální kryt hrudníku. Juan se zbavil bot, ale uniformu si nechal. Vyrostl v mořském příboji jižní Kalifornie a cítil se tudíž dobře jak na suché zemi, tak ve vodě. Hali, nejmladší člen útočného týmu, svlékl sako a zbavil se bot, které zatlačil pod černou hladinu. Plavali potichu směrem k prodloužené lodní zádi, kde se ponořili pod zaoblený trup, aby je nebylo z paluby vidět.

Mezi rychlostí a utajením musela existovat nějaká rovnováha. Eddie mohl samozřejmě udržovat svou jedenáctimetrovou miniponorku Discovery 1000 pod hladinou a muži se mohli dostávat dovnitř přes vzduchový zámek, což byla značně zdlouhavá procedura. Juan proto rozhodl, aby se Eddie vynořil až k hladině, aby mohli muži použít horní vstup krytý přiklopeni. Budou viditelní maximálně tak třicet vteřin a vynořením v blízkosti trupu Asia Star, na jehož nehybný šroub a kormidlo budou narážet vlny, se navíc zamaskuje jakýkoliv nevítaný zvuk.

Čekání netrvalo déle než minutu, když se za zádí lodě objevily na hladině bubliny. Tři útočníci se dali do pohybu ještě předtím, než se vynořila plochá paluba miniponorky. Hali dosáhl ponorky jako první a okamžitě se vyšvihl na palubu. Voda ještě v kaskádách stékala z matově černého trupu, když už otvíral palubní přiklop. Ten povolil se slyšitelným zasyčením, načež se Hali vrhl do temného, těsného prostoru, následován Juanem a Maxem.

Cabrillo a Max za sebou poklop znovu vodotěsně zavřeli. Museli pracovat daleko spíše po hmatu, než podle zraku, jelikož jediným osvětlením byla matná záře elektronických obrazovek a ciferníků na panelu v přední části ponorky.

Juan stiskl vypínač, nacházející se zhruba v polovině přední přepážky, a zapnulo se červené vnitřní osvětlení, bránící oslnění. Discovery nebyla projektovaná na potápění pod pětatřicet metrů, ale byla schopná naplno operovat po dobu čtyřiadvaceti hodin bez dobíjení baterií a bez výměny filtru na lapání kysličníku uhličitého. Na tuto misi byla z interiéru odstraněna sedadla pro osm lidí a na jejich místo instalovány baterie, objemné bedny, spojené celou změtí kabelů. Zbývající prostor zaplnily krabice s filtry a proviant pro Eddieho Senga. Uprostřed hromady prázdných krabic od jídla stál chemický záchod. Vzduch byl těžký vlhkostí a zatuchlým aroma mužské šatny.

Eddie byl v miniponorce sám od chvíle, kdy před patnácti dny vyplul od Oregonu. Díky mnoha zařízením podmořského odposlechu obkružujícím celý záliv a jeho pravidelnému pročesávání aktivním sonarem trvalo Sengovi v miniponorce značně dlouho, než ho do tohoto přísně hlídaného přístavu konečně zanesl mořský proud. Během každého odlivu posazoval ponorku na dno a jen za přílivu jí dovoloval, aby ji proud posunoval žádoucím směrem. Elektromotory zapínal pouze pod clonou hluku nějaké přijíždějící lodi nebo policejního hlídkového člunu. Jiná cesta, jak se dostat nepozorovaně do této námořní základny, prostě neexistovala.

I když na palubě Oregonu byli přítomni i jiní kapitáni ponorek, Eddie, jako ředitel Pobřežních operací, rozhodně nehodlal akceptovat, že by riskoval někdo jiný. Seng byl dalším veteránem CIA, i když v době služby v této organizaci se s Juanem neznali. Ten většinu kariéry strávil na Středním východě, zatímco Eddie byl přidělen k americkému velvyslanectví v Pekingu, odkud řídil několik úspěšných zpravodajských sítí. Rozpočet a politické přesuny po 11. září ho však nasměrovaly k úřednickému stolu. Seng tedy, stále ještě lačný toho, co sám nazýval „drápy a zuby živnosti“, vstoupil do Korporace, ve které se brzy zavedl jako její nepostradatelný člen.

Cabrillo přelezl přes narovnané baterie a prázdné krabice a vklouzl na sedadlo druhého pilota po Eddieho pravici. Ten měl černé vlasy po tak dlouhé době bez mytí celé zplihlé, jinak ostré rysy obličeje mu změkčovalo pokročilé strniště vousů. Emocionální a fyzický stres posledních dvou týdnů tlumil jinak jasný pohled jeho očí.

„Hej, šéfe,“ ušklíbl se Seng. Nic nemohlo potlačit jeho bezstarostný šarm. „Vítej na palubě.“

„Díky,“ odpověděl Juan. Zaregistroval, že ponorka už klesla do hloubky deseti metrů. „Čas běží, takže nasaď kurz k výjezdu z přístavu a dej tomu ceres. Máme jedenáct minut.“

Motory Discovery se rozběhly a lodní šroub se zakousl do vody. S hlukem teď nemohli nic dělat. Museli se dostat tak daleko od Asia Star, jak jen to bylo možné. Vzhledem k nestlačitelnosti vody se totiž dalo očekávat, že účinky tlakové vlny budou pod hladinou dvojnásobně devastující.

Cabrillo nespouštěl oči z obrazovky sonaru. Necelou minutu po zahájení ústupu od odsouzené nákladní lodi se na ní objevil první kontakt. „Pan Murphy začíná vystrkovat tu svoji hnusnou hlavu.“

„Copak to tu máme?“ otázal se Hanley stojící za Juanem a naklánějící se přes jeho rameno.

Počítač zanalyzoval akustický signál a Cabrillo si již jen mohl přečíst neradostná fakta. „Hlídkový člun třídy Sinpo. Dvanáctičlenná posádka. Vyzbrojen dvěma automatickými kanóny ráže 37 mm a vrhacími rampami na hlubinné nálože. Nejvyšší rychlost čtyřicet uzlů ( uzel = jednotka rychlosti = 1 mořské míle, tj. 1853 m za hodinu (pozn. překladatele)). Náš kontakt už teď uhání dvaceti uzly a jede přímo na nás.“

Eddie se obrátil na Juana. „To je pouhá rutina. Tohle dělají od chvíle, kdy jsem dorazil do přístavu. Každé dvě hodiny projíždí jeden strážní člun celý přístav. Myslím, že pátrají po námořnících, kteří svévolně opouští loď.“

„Jestli udrží stávající kurz, pak propluje přímo nad námi.“

„Mají čluny téhle třídy na palubě sonar?“ otázal se Max.

Juan znovu konzultoval počítač. „To se tu neříká.“

„Co chceš, abych udělal?“ Eddieho hlas byl i teď chladný a profesionální. „Mám pokračovat v plavbě nebo si sednout na dno a nechat ho projet?“

Cabrillo znovu pohlédl na hodinky. Zatím ujeli necelých čtyři sta metrů. Byli stále příliš blízko. „Pokračuj v plavbě. Kdyby nás uslyšel nebo objevil naši záďovou brázdu, musel by zpomalit a obrátit se, aby se pokusil znova nás najít. Potřebujeme pouhých šest minut.“

Za chvilku uslyšeli čtyři muži uvnitř miniponorky tlučení vrtulí hlídkového člunu, hněvivý zvuk, jenž nabíral na intenzitě, jak se člun blížil. Když se jim přehnal nad hlavou, celý trup se naplnil hřmotem. Muži očekávali, zda se nevrátí k dalšímu přejezdu. Čas se natahoval, jako by byl náhle pružný.

Když hlídkový člun pokračoval v cestě, Max s Halím ulehčené vydechli. Cabrillo nespouštěl oči z monitoru sonaru.

„Obracejí,“ oznámil o vteřinu později. „Vracejí se, aby se podívali znovu. Hali, koukni se na rádio, jestli nevysílají.“ Hali Kasim velel komunikační divizi Oregonu a dokázal se pohybovat po rádiových frekvencích jako koncertní pianista po klávesnici.

Komunikační zařízení na palubě Oregonu bylo značně složité. Dokázalo sledovat a zaznamenat na tisíc různých frekvencí za vteřinu a mělo zabudovaný jazykový program, který dokázal překládat tak rychle, že operátor mohl udržovat konverzaci prakticky v reálném čase, až to většinu posluchačů zmátlo. S omezenou elektronikou na palubě Discovery 1000 by však teď byli šťastní, kdyby vysílání vůbec zachytili. Jelikož však žádný z mužů neuměl korejsky, stejně by nevěděli, jestli hlídka žádá o povolení zahájit útok hlubinnými náložemi, nebo se informuje o předpovědi počasí.

„Nic neslyším,“ odpověděl po chvíli Kasim.

Severokorejský hlídkový člun znovu přejel nad miniponorkou a muži na její palubě uslyšeli, jak motory ubraly na otáčkách. „Zaměřují si nás,“ poznamenal Eddie.

Výkonný sonar zachytil dvě šplouchnutí, jež však byla příliš malá, než aby se mohlo jednat o hlubinné nálože. Juan okamžitě pochopil, co se děje. „Držte se!“

Byly to omračující granáty a přestože obsahovaly každý pouze kolem deseti dekagramů brizantní výbušniny, voda účinek jejich exploze zesilovala. Oba granáty vybuchly prakticky současně, jen několik metrů za zádí Discovery. Ponorka s trhnutím pozvedla záď, přičemž vrhla Kasima proti vyrovnané řadě baterií. Eddie se snažil zvednout příď ponorky, když se najednou před velkým akrylátovým průhledem vynořilo zkalené dno. Jelikož všem ještě zvonilo v uších, nikdo neslyšel plesknutí, s nímž přistály ve vodě další dva granáty. Výbuch přímo nad ponorkou ji vrhl do bahna na dně právě ve chvíli, kdy se ji Eddiemu podařilo vyrovnat. Kolem Discovery se zvedla oblaka kalu, jež omezila viditelnost prakticky na nulu. Na uvolněných spojích se s praskotem vytvořily elektrické oblouky, doprovázené oslňujícími záblesky, jež dočasně všechny oslepily.

Eddie okamžitě vypnul proud, aby poskytl Maxovi lepší možnost znovuobnovení elektrického spojení. Ve skomíravém světle minibaterky, kterou držel v zubech, se inženýr pokoušel obejít poškozené akumulátory, ale škoda už byla napáchána. Záblesky elektrického světla skrz lodní okénka byly vidět na hladině jako tajuplná namodralá záře z hlubin.

„Teď nás mají,“ poznamenal Hali. „Právě něco vysílají. Je to jen krátká zpráva, ale domnívám se, že tanec začíná.“

„Jak jsme na tom, Maxi?“ otázal se Cabrillo stejným tónem, jako by se ptal, kdy bude uvařená káva.

„Ještě pár vteřin.“

„Nějaká novinka z pevniny, Hali?“

„Nikoliv. Náčelníci určitě právě přežvykují tu zprávu z hlídkového člunu.“

„Hotovo,“ oznámil Max. „Eddie, pusť do toho zase šťávu.“

Eddie Seng stiskl knoflík a obrazovky se opět rozzářily tlumeným světlem.

„Oukej, Eddie, nouzové vynoření. Vezmi nás na hladinu.“

„Ten hlídkový člun je přímo nad námi, šéfe.“

Cabrillo se v odpověď jen smutně usmál.

„Takže tady jde k čertu naše poslední záruka,“ zamumlal Eddie a vpustil do balastních nádrží Discovery stlačený vzduch, který odsud vyhnal vodu. Miniponorka vyrazila vzhůru, jako by se odrazila ode dna. Eddie sledoval hloubkoměr a nahlas hlásil čísla. Když oznámil, že nad horní palubou ponorky zbývá již jen půldruhého metru vody, všichni čtyři se instinktivně přikrčili.

Ocelový trup narazil do dna korejského člunu s ohlušujícím zaskřípěním. Ponorka byla o několik tun lehčí, ale její setrvačná síla naklonila hlídkový člun, až se zábradlí na pravoboku ocitlo ve vodě. Jednomu členovi posádky kutálející barel rozdrtil nohu a shodil ho přes palubu. V tom okamžiku se Juan natáhl Eddiemu přes rameno a zmáčkl knoflík pro nouzový ponor ještě předtím, než se ponorka vynořila na hladinu.

Vysokorychlostní pumpa naplnila balastní nádrž vodou za necelých patnáct vteřin a Discovery šla ke dnu jako kámen.

„To by je mělo na pár minut zaměstnat,“ poznamenal Max.

„Potřebujeme jich jen pár. Oukej, vy všichni, nasaďte si sluchátka a připoutejte se.“

Muži si navlékli objemné přilby a připojili se k elektronickému panelu, který byl do ponorky instalován speciálně pro tuto misi. Zařízení sestrojili v Sound Answers. Byl to experimentální přístroj redukující zvuk, který nejprve přijímal zvukové vlny, zhodnotil jejich frekvenci a amplitudu, aby vzápětí vydal jiný zvuk přesně opačné charakteristiky, přičemž ho zbavil 99 % jeho decibelů. Takovéto přístroje, zdokonalené a miniaturizované, se budou v blízké budoucnosti používat k tichému luxování, nebo k potlačení obav při poslechu zubařské vrtačky.

Na palubé lodi Asia Star se jeden ze severokorejských špionů, vyčleněný k hlídání Syřanů, probral z bezvědomí. Ztratil několik drahocenných vteřin pátráním, jak je na tom jeho partner. Boule, kde mu na hlavu dopadla pažba revolveru, byla napjatá jako buben. Ten muž se neprobudí. Strážný znal své povinnosti. Vyběhl z nákladového prostoru a už cestou z plných plic křičel, bez ohledu na bolest hlavy, která se tím zhoršovala. Dorazil na hlavní palubu a pak za poklusu kontroloval jednotlivé dveře na chodbě za můstkem, až narazil na kapitánovu kajutu. Nejprve ho napadlo zaťukat, ale zpráva, kterou přinášel, byla příliš důležitá a naléhavá. Proto do dveří prostě vrazil. Generál Kim právě telefonoval.

„Copak tedy pak udělá můj malý lotosový květ?“ Když se dveře s třísknutím zastavily o stěnu kajuty, Kim vyskočil na nohy a zařval: „Co má tohle znamenat?“

„Generále,“ supěl strážný. „Ti Syřani, napadli nás. Teď je už v nákladovém prostoru nikde nevidím. Myslím, že se asi pokusili o útěk.“

„Útěk, cože, útěk?“ Kim se přestal ptát, jakmile si uvědomil příslušnou odpověď. Ukončil telefonní hovor se svou milenkou a prudce stlačil nulovací páčku, aby probudil operátora. „No tak, ozvi se, zatraceně,“ zaklel a obrátil se ke strážnému. „To nebyli Syřani, ale američtí sabotéři. Prohledejte nákladový prostor a zjistěte, jestli tam není bomba.“

Konečně se v telefonu ozval nějaký hlas. Kim věděl, že i kdyby sám zahynul, předáním téhle zprávy zajistí, že Američani za svou věrolomnost zaplatí. „Tady je generál Kim na palubě Asia Star…“

Ve vzdáleném koutě nákladového prostoru. Maxova bomba dotikala.

Exploze nálože směřovala do nitra rakety, v jejíž bezprostřední blízkosti se nacházela, takže za zlomek vteřiny následoval sekundární výbuch bojové hlavice. Uvnitř nákladového prostoru vznikl obrovský přetlak, který vymrštil čtyřtunové palubní poklopy vysoko do noční oblohy, jako by vybuchla nějaká sopka. Když explodovaly tuny paliva uloženého v předním nákladovém prostoru, kovové pláty starého trupu Star se rozestoupily ve švech jako plátky pomeranče.

Celá loď se totálně rozpadla.

Tlaková vlna rozmetala dvě stě metrů betonového mola a zanesla jeho kusy až na kilometry do vnitrozemí. Dva masivní nákladní jeřáby na přístavišti se skácely do vody, všechna okna v okolí přístavu se vysypala. Odtud se tlaková vlna šířila dál. Nejbližší skladiště do vzdálenosti půl kilometru byla srovnána se zemí, budovy poněkud dál od vody přišly o stěny, takže z nich zůstaly stát jen ocelové rámy. Tlak vzduchu nahrnul vrchní dva metry vody zálivu do obrovské vlny, kterou vrhl proti torpédoborci stojícímu na kotvišti, odtrhl mu kýl a převrátil ho tak rychle, že žádná z hlídek přístavu nestihla ani zareagovat.

Noc se změnila v den, to když ohnivá koule vystoupala do čtyř set metrů a z ní sršel ohnivý déšť hořícího kerozinu, zakládající po svém dopadu všude po přístavu tisíce dalších ohníčků. Kusy Asia Star poletovaly po námořní základně jako šrapnely a cestou kácely budovy a ničily automobily.

Otřes vytrhl potácející se hlídkový člun z vody a v kotrmelcích ho vrhl po hladině zálivu, až se kutálel jako kláda. S každým přemetem se odtrhl další kus nástavby. Nejprve zmizela platforma předního kanónu, pak dvojice padesátimilimetrových zbraní na zádi a posléze došlo i na nevelkou kabinu. Nakonec se tedy převaloval samotný trup, připomínající kutálející barel.

Tlumiče zvuků odvedly svou práci, i když tlaková vlna pronikla do trupu Discovery 1000 jako do zvonu. Celý trup se otřásl a statečná miniponorka s trhnutím poskočila kupředu, pak divoce poklesla, přičemž napjala všechny bezpečnostní pásy a vysypala různé přístroje a zařízení z polic, kde byly uložené. Tlaková vlna jim všem brutálně zaútočila na ušní bubínky a nebýt protihlukové ochrany s antifrekvencemi v přilbách, byli by všichni čtyři natrvalo ohluchlí.

Nyní nicméně musel Cabrillo hodně hlasitě křičet, aby se dozvěděl, jak na tom jeho kolegové jsou. Eddie a Hali byli v pořádku, jen Maxe zasáhl do hlavy padající akumulátor. Kůži to však nezranilo a Max ani neztratil vědomí. Chvíli ho bude bolet hlava a několik dní bude také mít na hlavě bouli, jež se mu už začínala objevovat.

„Dobře, Eddie, vezmi nás domů.“

Miniponorka vyklouzla nepozorovaně z přístavu a byla něco přes tři kilometry od pobřeží, když se na obloze objevily dvě helikoptéry, ženoucí se k Wosanu. Oba stroje letěly příliš vysoko a příliš rychle, než aby to byly vrtulníky protiponorkové obrany. Nejspíše se jednalo o záchranářské stroje, dopravující do těžce zasažené základny zdravotnické zásoby a personál.

Jako všechny přímořské státy, i Severní Korea měla oficiálně v jurisdikci dvaadvacetikilometrové pásmo výsostných vod. Juan Cabrillo pro jistotu stanovil za místo setkání bod třiatřicet kilometrů od břehu, což byla pro páchnoucí, těsnou ponorku zatracená dálka, takže k jejímu překonání potřebovala o celé tři hodiny více, než původně plánovali. Discovery přitom musela zůstat celou dobu hluboko ponořená, jelikož se blížilo svítání a byla tu obava, aby Korea nevyslala průzkumná letadla.

Nakonec se dostali na určené místo setkání, kde se Eddie s ponorkou vynořil z hlubin téměř až k hladině. Vzápětí se už nad miniponorkou vznášel lodní kýl Oregonu, natřený červenou antivegetativní barvou. Juan si s trochou hrdosti uvědomil, že na trupu lodi není jediný vilejš (vilejš = vilejš stvolnatý, drobný mořský živočich obrůstající kýly lodí a zpomalující jejich plavbu (pozn. překladatele)) a je stejně čistá, jako v den, kdy nad ní převzal velení. Aby mohl dokonale využít enormní síly produkované jeho revolučními motory, Oregon byl postaven se stejnými aerodynamickými tvary jako evropské expresní trajekty. Jeho jednoduchý trup ve tvaru dlouhého V dovoloval plavidlu pronikat vodami oceánů jako nůž, a to dosud nevídanou rychlostí. K udržení stability byl trup opatřen několika zatažitelnými plováky, ploutvemi a podhladinovými křídly, jež zaručovaly klidné klouzání po hladině až do rychlosti čtyřiceti uzlů. Při vyšších rychlostech kladla tato křídla již příliš velký odpor. Byla proto přitažena k trupu a posádka se potom musela poutat, podobně jako při příbřežních závodech hydroplánů.

Eddie uchopil krabičku velikostí i tvarem ne nepodobnou dálkovému ovladači na otvírání garáže, namířil ji na Oregon a stiskl knoflík.

V čáře kýlu se rozestoupila mezera a ve dně se otevřely dveře dlouhé pětadvacet metrů. Jasné světlo, linoucí se z vnitřního prostoru lodě, se průchodem vodou změnilo v zelenavou záři, jež se odrážela od kýlu mateřské lodi. Eddie si hrál s jemnými tryskami a upravoval zátěž ponorky tak dlouho, až se Discovery ocitla přesně pod otevřeným kýlem. Udržoval tuto polohu, dokud se z nitra Oregonu nevynořili dva potápěči ve sportovním potápěčském oblečení, kteří k pevným bodům na přídi a na zádi upevnili ocelová lana. Miniponorka i její větší sestra Nomad 1000, nacházející se rovněž na palubě Oregonu, se mohly samy vynořit rovnou v přistávacím bazénu, ale tento manévr byl přece jen poněkud riskantní, takže se používal jen v naléhavých případech.

Žabí muž připlaval před průhled miniponorky. Mávnutím Eddieho a Juana pozdravil a pak udělal gesto, při kterém si přejel hranou dlaně přes krk. Eddie ho poslechl a vypnul motory. Už za vteřinu se ponorka začala kolébat a zvolna se posouvala vzhůru do osvětleného bazénu v kýlu lodi. Když dosáhla hladiny, Seng otevřel ventily balastních nádrží, aby se vyprázdnily.

Juan zpozoroval Julii Huxleyovou, lodní lékařku, stojící na okraji bazénu. Doprovázeli ji dva zřízenci. Ukázal jí zdvižený palec a její zamračené soustředění se rázem změnilo v úsměv. Tato doktorka vstoupila do Korporace po kariéře u námořnictva, kterou korunovala funkcí hlavního lékaře námořní základny v San Diegu, již zastávala čtyři roky. Pod svým laboratorním pláštěm ukrývala Julie sto třiašedesát centimetrů dobře zaoblené postavy, aniž by jí však bylo možno nazvat tlustou. Jenom vzácně viděl Juan její vlasy jinak než stažené do ohonu a jediný make-up, který používala, bylo lehké zvýraznění mírných tmavých očí.

Jeřáb pak uložil miniponorku do jejího stojanu, kde na ni vylezl jeden dělník, aby otevřel vrchní poklop. Když se mu to podařilo, bylo slyšet, jak překvapeně heknul.

„Zkus to, být dva týdny zavřený uvnitř téhle krabice,“ zareagoval Eddie, zatímco se soukal ze svého sedadla. Už si stačil rozepnout přední zip na kombinéze, v přípravě na první sprchu po patnácti dnech. Hrudník a břicho měl tak hubené, že mu byly vidět jednotlivé svaly. Eddie byl stavěný podobně jako slavný představitel bojového umění Bruce Lee, a stejně jako on dosáhl mistrovství v několika evropských bojových technikách.

Juan umožnil ostatním členům posádky, aby odešli před ním, ale jakmile se poprvé zhluboka nadechl, zavolal na blízkého námořníka: „Zavřete ty dveře a zavolejte do kontrolní místnosti Erikovi. Ať nasadí východní kurz, rychlostí řekněme dvacet uzlů. Dokud bude svítit kontrolka nebezpečí zeleně, není potřeba přivolávat k sobě pozornost.“ Eric Stone byl operátor řídicí místnosti, ten nejlepší a pro Juana jediný, kterého by si v kritických situacích pokaždé přál u kormidla.

„Provedu, pane.“

Když se zavřely dveře, naskočily pumpy, jež vyčerpaly z bazénu vodu, načež dělníci překryli otvor palubními mřížemi. Mezitím již technici pátrali po poškozeních, k nimž mohlo dojít při klounování hlídkového člunu, zatímco skupina dalších přinášela čtyřlitrové kanystry s desinfekčním prostředkem k ošetření interiéru.

Když Juan sestoupil ze schůdků vedoucích z vrcholu miniponorky, čekala na něj Julie. „Slyšeli jsme nějakou explozi, takže se asi nemusím ptát, jak to dopadlo.“

„Nevypadá to, že bys byla nějak extra šťastná.“ Juan ze sebe svlékl Houraniho plášť od uniformy.

„Byla tu prostě nuda, předsedo. Jenom sem tam nějaký natažený sval. O pořádnou práci jsem nezavadila už celé měsíce.“

Juan se usmál: „Já myslel, že to je pro doktora dobré, ne?“

„Pro doktora ano, ale pro zaměstnance je to strašná otrava.“

„No tak, Julie, vždyť nás znáš. Dej nám pár dnů, maximálně tak týden, a my se zaručeně zapleteme do nějakých problémů.“

Cabrillo měl těchto slov brzy hořce litovat. Za pouhých šestadevadesát hodin bude mít Julie práce doslova po krk.

4

DÁLE,“ ZVOLAL CABRILLO v odpověď na zaklepání na dveře kajuty. Oregon byl tou dobou již bezpečně daleko z korejských výsostných vod. Zde ho mohly ohrozit už jen ty nejlepší severokorejské stíhačky a soudě podle rádiové komunikace se zdálo krajně nepravděpodobné, že by nepřítel byl schopen takovéto reakce do doby, než se Oregon definitivně vzdálí za hranice jejich doletu. Již si stačil dopřát hodinu pobytu v měděné lázni jacuzzy v přilehlé koupelně a právě se dostrojoval. Jelikož nebyl příliš horlivým zastáncem dodržování formalit na palubě, měl na sobě bavlněné kalhoty a košili s rozhalenkou.

Na rozdíl od imitace plukovníka Houraniho a i přes své španělské předky a jméno měl Juan Cabrillo modré oči a jeho střapaté vlasy byly blond až bílé, což byl následek a památka na mladá léta, jež strávil na slunci a surfováním. Také jeho rysy vypadaly spíše anglosasky než latinsky, s aristokratickým nosem a věčně naznačeným úsměvem na rtech, jako by reagoval na nějaký vtip, známý ovšem pouze jemu. Cabrillo však měl v sobě i značnou dávku tvrdosti, kterou získal za dlouhá léta, po něž stál tváří v tvář řadě nebezpečenství. I když tuto stránku povahy pečlivě maskoval, lidé již po prvním kontaktu s ním vycítili jakousi neurčitou kvalitu, jež si vynucovala okamžitý respekt.

Linda Rossová, nově ustanovená prezidentka operačních činností Korporace, vešla do dveří, podložku s papíry přitisknutou k hrudi. Linda byla další námořnickou veteránkou. Několik let strávila jako zpravodajský důstojník na palubě křižníku třídy Aegis, poté zastávala vedoucí funkci v Pentagonu. Upravená, s atletickým vzhledem, slula Linda mírnými způsoby chování, ale jako břitva ostrým myšlením. Když Richard Truitt, bývalý viceprezident Korporace, po aféře s Posvátným kamenem nečekaně rezignoval, Cabrillo a Hanley si dobře uvědomovali, že jedinou osobou, která může Dicka nahradit, je právě Linda.

Zastavila se ve dveřích, jakoby zhypnotizovaná pohledem na Cabrilla, jenž si právě upravoval protézu pravé nohy a stahoval přes ní manžetu kalhot. Nakonec vklouzl do italských mokasínů, jaké se nosí na lodi. Nebylo to proto, že by o jeho umělé končetině nevěděla, ale pokaždé to byl šok, uvidět, že Cabrillo nemá pod kolenem vlastní nohu. I když jemu samotnému, jak se zdálo, to vůbec nevadilo.

Aniž by zvedl hlavu, Cabrillo promluvil. „Na Asia Star mi jeden Severní Korejec narazil nohu na zábradlí tak prudce, že umělá hmota praskla. Určitě byl značně překvapený, že jsem pokračoval v boji přesto, že jsem měl mít přeraženou holeň.“

„Tím jsi právě potvrdil severokorejskou propagandu,“ poznamenala Linda se smíchem.

„Jak to?“

„Že my, Američani, jsme jenom takoví roboti naší imperialistické vlády.“ Tomu se zasmáli oba. „Takže, co se dělo od té doby, co jsme odešli z Afghánistánu?“ zeptal se. „Vzpomínáš ještě na Hirošiho Kacuiho?“

Cabrillovi chvilku trvalo, než si to jméno zařadil. „Hiro? Bože můj, na toho jsem si od dob studií na kalifornské univerzitě ani nevzpomněl. Jeho otec byl první miliardář, kterého jsem kdy potkal. Byla to velká loďařská rodina. Hiro byl také jediný kluk v celém univerzitním kampusu, který jezdil s lamborghini. Musím mu ale přiznat, že mu bohatství nikdy nestouplo do hlavy. Byl docela normální a navíc až neskutečně štědrý.“

„Prostřednictvím nějakých figurek nás oslovil jménem konsorcia majitelů lodí v této oblasti. Během posledních asi deseti měsíců se z Japonského moře až dolů do Jihočínského moře rozšířilo pirátství.“

„Tenhle problém se zatím obvykle omezoval na pobřežní vody a Malacký průliv,“ přerušil ji Cabrillo.

„Kde domorodci v malých člunech atakují jachty nebo se vetřou na nákladní lodě, odkud ukradnou všechno, co dokážou odnést,“ souhlasila Linda. „Tenhle obchod dosahuje ročního obratu miliardy dolarů a neustále roste. Ale to, co se děje v okolí Malajsie a Indočíny, je asi tak na stejné úrovni, jako když nějací gauneři oberou v temné uličce starou dámu, když to srovnáme s tím, co se děje dál na severu.“

Cabrillo přistoupil ke stolu a z intarzované krabice vyňal tenké viržinko. Zatímco naslouchal Rossové, připravil si tento tenký kubánský doutník a nakonec si ho zapálil zlatým zapalovačem Dunhill zdobeným onyxem.

„To, co hlásí ten tvůj přítel Hiro, mi připomíná staré špatné časy, kdy zločinecké gangy kradly z Kennedyho letiště náklaďáky. Piráti bývají dobře ozbrojení, trénovaní a vysoce motivovaní. Také jsou brutální jako hrom. Čtyři lodě zmizely úplně a po posádkách není ani památky. Naposledy to byl tanker Toya Maru, který patřil společnosti tvého přítele. Několik dalších přepadli s výsledkem řady mrtvých, a to poměrně významného počtu, i když naprosto zbytečně. Podle svědků se nikdo z posádek v nejmenším nestavěl na odpor.“

„Po čem piráti nejvíc jdou?“

„Třeba po penězích na výplatu.“ Na nákladních lodích bývalo často dost peněz na vyplacení mzdy těm členům posádky, kteří po skončení jedné plavby již nechtěli pokračovat dál. Cabrillovi to však nepřipadalo jako dostatečný motiv, zabíjet pro nějakých patnáct dvacet tisíc dolarů. „Jindy ukradnou z lodí celé kontejnery, přeloží je na vlastní lodě, jež, alespoň podle hrubého popisu, připomínají předělané rybářské traulery ( trauler = rybářská loď lovící tažnými sítěmi (pozn. překladatele)) opatřené jeřáby. A konečně někdy, jak už jsem řekl, zmizí celá loď.“

Juan nechal poslední slova naplno vyznít a jen nehybně pozoroval závoj kouře, který vyfoukl k týkovému stropu. „Takže Hiro a jeho konsorcium si přejí, abychom s tím skoncovali?“

Linda pohlédla na papíry na podložce. „Řekl doslova: Ať dostanou nakládačku jako zadák od obrany Raiders.“

Cabrillo se usmál, když si vzpomněl na Hirovu zálibu v americkém fotbalu a zejména jeho obdiv pro tým Raiders, když hrál v Los Angeles. Pak mu ale úsměv pohasl. Podle struktury Korporace byl každý její příslušník současně také jejím spoluvlastníkem. Individuální podíly závisely na postavení v hierarchii této společnosti a na délce zaměstnání. Neočekávaný odchod Dicka Truitta do penze finanční rezervy Korporace poněkud naboural. Načasování nemohlo být horší, jelikož Korporace v poslední době intenzivně investovala do obchodu s nemovitostmi v Rio de Janeiru, které nezačnou vynášet ještě dobré dva měsíce. Mohli samozřejmě z tohoto obchodu vycouvat, avšak očekávaný profit byl příliš velký, než aby se ho chtěli vzdát. Právě dokončená zakázka pro Langstona Overholta mohla pokrýt Dickovy nároky, ale nechala by Cabrilla ve finančně napjaté situaci, pokud šlo o splátky za Oregon, pojistné vlastních lidí a miliardu dalších závazků, jimž společnost musí měsíc co měsíc dostát. Skutečnost, že se pohybují po zevní hraně zákona, neznamenala, že by si mohli dovolit ignorovat finanční realitu kapitalistického světa. „Co nabízejí?“

Linda se ujistila pohledem do zápisků. „Sto tisíc dolarů týdně po dobu minimálně osmi a maximálně šestnácti týdnů, plus milion dolarů za každou pirátskou loď, kterou zničíme.“

Cabrillo se ještě víc zamračil. Navržené platby by pokryly výdaje, i když jen tak tak. Co ho ale odrazovalo byla skutečnost, že by byl vázán po dobu dvou měsíců a kdyby se mu naskytla nějaká lukrativnější zakázka, nemohl by se jí chopit. Na druhou stranu by mu to ale pomohlo přečkat do doby, než se začnou vyplácet ty brazilské investice. A jakmile se tak stane, budou výsledky hospodaření Korporace opět bezpečně v černých číslech. Navíc Juan cítil, jako každý námořník, vůči pirátům opovržení a nic by ho netěšilo víc, než pomoct zbavit oceán té verbeže.

Podle zpráv, které se mu dostaly do ruky, si uvědomoval, že moderní piráti v ničem nepřipomínají klasické staré dobrodružné legendy. Nebyli mezi nimi už žádní vousatí kapitáni s páskou přes oko a s papouškem na rameni. Dnešní piráti, nebo alespoň ti, kteří operovali v Malajském průlivu, byli většinou chudí rybáři, vyzbrojení tím, co dokázali kde sehnat. Zaútočili prakticky vždy v noci a stejně rychle pak zmizeli, berouce s sebou vše, co mohli ve svých kánoích a pirogách odvézt. Docházelo samozřejmě i k vraždám, ale rozhodně ne v měřítku, o jakém mluvila Linda.

Juan se vždycky obával, že jednoho dne se objeví nějaký vůdce, který zorganizuje piráty přesně stejným způsobem, jakým Lucky Luciano vytvořil Vraždy s.r.o., čímž přeměnil sběř kriminálníků v dobře a hladce fungující zabijáckou mašinu. Nenadešel už ten den? Neobjevil se tu nějaký vůdčí typ, jenž by dokázal přesvědčit ostatní, že organizováním aktivit je možné výnosy zdvojnásobit nebo ztrojnásobit a současně přeměnit obyčejné pirátství ve smrtelně nebezpečný terorismus? To rozhodně nebylo nemožné. Jak tak seděl u stolu, Cabrillo přemítal, jestli obě skupiny zločinců nemají spolu něco společného. V letech po 11. září totiž fondy teroristů po celém světě z větší části vyschly. Bylo tedy možné, ne, opravil se, bylo dokonce pravděpodobné, že skupiny jako al-Káida obohatí svou činnost o pirátství nebo o ilegální podnikání za účelem doplnění svých válečných pokladen.

Toto spojení mu jeho představy potvrdilo. Bylo skutečností, že Cabrillo se svými lidmi plnil pro americkou vládu spoustu tajných úkolů. Tady však mělo jít o jednu z těch vzácných příležitostí, kdy by operace v soukromém sektoru znamenala pozitivní přínos celoamerickým zájmům a přitom by strýčku Samovi ušetřila závazek platit účet. Obrátil proto pohled ke své zástupkyni pro operace. „Neřekli, kolik pirátských lodí podle nich v oblasti operuje?“

„Žádná konkrétní čísla neexistují, ale oni se domnívají, že tu jsou minimálně čtyři přestavěné traulery. Soudí tak podle vzdáleností a časového sledu jednotlivých útoků.“

To by znamenalo čtyři miliony dolarů. Což na první pohled představovalo spoustu peněz, ale Cabrillo dobře věděl, jak rychle Korporace dokáže takovou sumu spolykat. Kdyby například došlo k poškození miniponorky, pak jenom její náhrada je bude stát dva miliony. Takže znovu zvážil onu nabídku. „Spoj se s Hirošim a pověz mu, že přistoupíme na navrhovaný kontrakt, ale za dvou podmínek. Zaprvé, že se bonus za potopení každé pirátské lodi zvyšuje na dva miliony a dál, že si vyhrazujeme právo podle vlastního rozhodnutí zrušit kontrakt s jednodenní výpovědní lhůtou.“ Jediná raketa loď – loď z odpalovacího zařízení na Oregonu stála téměř milion dolarů. „Pak se spoj s Overholtem v Langley a pověz mu, co plánujeme. Vyřiď mu, že detailní zprávu o akci mu předložím během několika dní.“

„Co s Eddiem Sengem?“ Eddie měl slíbené dva týdny dovolené jako náhradu za stejnou dobu strávenou v miniponorce.

Cabrillo s cvaknutím zapnul plasmový monitor na svém stole a projel několik stránek, až se otevřela ta, která prozrazovala, kde se právě nachází Oregon. Spočítal vzdálenosti a porovnal je s doletem helikoptéry Robinson R-44, zaparkované v úkrytu pod zadním palubním přiklopení. „Někdy v průběhu zítřka ho budeme schopni dopravit do Soulu. Odtamtud si bude moct chytit nějakou pravidelnou linku.“

„To není ten problém. On totiž Julii prozradil, že nechce odjet.“

Juana to ani nepřekvapilo. „Člověka můžeš přinutit vzít si dovolenou, ale nepřinutíš ho odpočívat.“

„Mám jenom starost, aby se nepřepínal. Předtím, než jsme ho před dvěma týdny angažovali, si prodělal doslova peklo.“

Jako předseda byl Juan Cabrillo jediným členem Korporace, který byl obeznámen s každým detailem osobních záznamů všech členů. Napadlo ho, že by však asi porušil zásadu důvěrnosti, kdyby Julii vyprávěl, že kdysi během dnů práce pro CIA Eddie strávil dva měsíce jako dvojitý agent, nejprve v roli tchajwanského zrádce, ochotného prodat rudé Číně informace o rozmístění tchajwanských vojenských jednotek v okolí Formosa Strait, a poté jako kontrašpión s konečným úkolem zdiskreditovat skupinu čínských generálů, kteří jeho informace koupili.

Svůj úkol splnil brilantně, jelikož zavinil, že čtyři z nejlepších čínských polních velitelů byli převeleni na samou výspu v poušti Gobi, zatímco vláda promrhala miliony dolarů na výstavbu pevnostního systému v místech očekávané invaze, jež se však nikdy nekonala. To byla jeho poslední mise před přeložením do Washingtonu. Juan však tuto historku nevyprávěl, namísto toho pouze poznamenal: „Jestli si Eddie přeje zůstat na lodi, nebudu se s ním přít.“

„Oukej.“

„Poskytl Hiro nějaké podrobnosti ohledně těch přepadení?“

„Ve svém komuniké oznamuje, že nám je předá, jakmile přijmeme jeho zakázku.“

„Jak dorazí Mark Murphy s Erikem Stonem, ať se pustí do práce na počítačovém modelu, který by nám měl napovědět, kde piráti zaútočí příště, a ať vypracují nějakou krycí legendu, která z nás udělá pořádně šťavnatý cíl.“ Mladý Murphy byl zbraňový specialista Oregonu a houževnatý výzkumník s neskutečným nadáním pro odhad schématu chování.

Linda si do bloku udělala několik poznámek. „Ještě něco?“

„To by mělo stačit. Jakmile se Mark s Erikem dostanou na místo, nasadíme kurz a vydáme se na cestu.“

Cabrillo dokouřil doutník při vypracovávání zprávy pro Langstona Overholta. Rozhodl se totiž, že to raději bude mít za sebou, než aby tu otravu protahoval. Když z viržinka zůstal jen krátký nedopalek, zadal zprávu do šifrovacího programu, srovnatelného s kvalitou obdobných programů Národní bezpečnostní agentury NSA, a odmailoval ho svému starému příteli na velitelství CIA. Jelikož mu v žilách stále kolovala vysoká hladina adrenalinu a i přesto, že se v jídelně právě podával oběd, rozhodl se pro obchůzku lodě.

Inspekční cesta ho vedla z nablýskané strojovny s předoucími magnetohydrodynamickými motory ke špičkovému lodnímu operačnímu středisku umístěnému pod můstkem, v němž prakticky všechny stěny zakrývaly plasmové monitory, dále přes různé zbraňové oddíly, Studio zázraků, zbrojnici, hangár, až do bohatě vybaveného ubytovacího zařízení posádky. Cestou se zdravil s členy posádky. Pak navštívil nerezem se blýskající lodní kuchyň, kde vynikající kuchaři připravovali pokrmy, vhodné i pro nejlepší restaurace New Yorku či Paříže. Nahlédl do fitcentra s jeho posilovacími stroji, různými činkami a oblíbenou saunou. Rukou se dotkl čtyř černých superpočítačů Sun/Microsystem, aby ucítil jejich utajenou sílu. Uvědomoval si s uspokojením, že pro ně a pro jejich operátory není žádný problém příliš obtížný.

Znal každičký detail, každý centimetr instalace a klimatizace, uspořádání paluby a dokonce i vnitřní barevná schémata. To vše bylo výplodem jeho mysli, později přeměněným v ocel, dřevo a umělou hmotu. Oregon byl stejně tak jeho hradem jako útočištěm.

Největší pýchu však pociťoval, kdykoliv vstoupil na otevřenou palubu. Byl to zevní vzhled, kterým se Oregon chlubil na důkaz toho, že jde o nejmodernější špionážní základnu, jaká kdy existovala. Rusové stále poněkud otrocky maskovali svá špionážní plavidla jako rybářské traulery, což působilo poněkud trapně, jakmile tyto lodě opustily pobřežní vody. Americké námořnictvo pro své špionážní akce využívalo neviditelné ponorky, což pro Cabrilla a jeho lidi představovalo zcela nemožnou alternativu. Ne, Korporace potřebovala přinejmenším anonymitu, v optimálním případě dokonce přímý posměch.

Proto Oregon zvenčí vypadal jako opuštěný lodní vrak, který se jen s nejvyšším vypětím brání odtažení do starého železa.

Juan se dostal na lodní můstek výtahem z operačního centra, nacházejícího se přímo pod hlavní palubou. Přesunul se na otevřené zevní křídlo můstku na pravoboku a odtud přehlížel loď. Oregon byl sto třiapadesát metrů dlouhý, osmadvacet metrů široký a měl tonáž 11 585 tun. Nástavba se nacházela poněkud za středem lodi, takže na přední palubě stály tři nákladové jeřáby a na zadní jenom dva. I jeřáby byly zrezivělé vraky, ověšené různými rozedřenými kabely. Nicméně dva z nich byly skutečně funkční. Paluba byla vlastně samá hrubá slátanina rzi a nejrůznějších lodních barev. Zábradlí se na řadě míst nebezpečně pronášelo a několik příklopů nákladových prostorů bylo stržených. Z barelů uskladněných podél přední stěny kormidelny vytékal olej a vytvářel mazlavou kaluž, kolem ležely různé poházené rezivé součástky a předměty, od polámaných navijáků až po bicykl bez plášťů na kolech. Když se Cabrillo zahleděl podél boků lodi, viděl rezatou skvrnu pod každým palubním odtokem a navíc tu a tam přivařený ocelový plát, jakoby kryjící nějakou trhlinu v obšívce. Převažující barva trupu byla temně zelená, ale místy se objevovaly i stopy barvy hnědé, černé a půlnoční modři.

Přiložením jednoho prstu ke štítku čepice ze zvyku pozdravil íránskou vlajku třepetající se na záďové vlajkové žerdi a pak se rozhlédl po můstku. Kdysi naleštěná podlaha byla poseta stopami po odhozených hořících cigaretách. Okna pokrývala směsice soli a mastnoty, zatímco jejich nosníky byly celé zaprášené. Mosaz lodního telegrafu byla tak zašlá, že vypadala skoro jako černá, a chyběla mu jedna ručička. Některé elektronické součástky, jako například navigační pomůcky, byly natolik archaické, že by patřily spíše do muzea. Mapová místnost za můstkem byla posetá nepořádně složenými mapami. Navíc tu bylo rádio s dosahem maximálně jen několika kilometrů.

Také ubytovací prostory posádky umístěné v nástavbě oplývaly nepořádkem. V žádné kajutě nebyla ani jedna ustlaná kóje a ve špinavé kuchyni by se nenašly ani dva stejné kusy hliněného či kovového nádobí. Zvlášť pyšný byl Cabrillo na kapitánskou kajutu. Ta páchla vyčpělým kouřem levných cigaret a byla vyzdobena dávno nemoderními malbami na hedvábí, znázorňujícími smutné klauny s uslzenýma, žalostnýma očima. V lahvi na stole byla jihoamerická skotská, namíchaná se sirupem z hlavěnky dávivé, a dvě sklenice, které snad nikdy nebyly čisté. Přilehlá koupelna byla špinavější než pánský záchodek v motorestu někde v západním Texasu.

Všechny tyto detaily zde byly proto, aby vyvolaly v inspektorech, přístavních úřednících a lodivodech touhu co nejrychleji z Oregonu vypadnout a klást přitom co nejméně otázek. Rekord dosud nejkratšího pobytu na palubě patřil jednomu jihoafrickému celnímu inspektorovi v Kapském Městě, který odmítl dokonce již vstoupit na rozviklanou lodní lávku. Kormidlo a lodní telegraf do strojovny byly schopné, s pomocí počítače, s lodí manévrovat a používat motory. Toto minimum bylo k dispozici lodivodům v přístavech a v Panamském kanále, avšak faktické vedení plavidla jinak obstarávalo digitalizované počítačové středisko v nejmodernějším operačním centru.

Díky svému zchátralému zjevu mohl Oregon vplout do jakéhokoliv přístavu, aniž by vzbudil nežádoucí pozornost. Byl naopak zhusta přehlížen jako další z početné skupiny potulných nákladních lodí, zvolna rezavějících ve světě daleko modernější kontejnerové nákladní námořní dopravy. Kdokoliv se alespoň trochu vyznal v lodích, mohl bezpečně usoudit, že majitelé tuto loď již odepsali, protože se rozhodli už nenahrazovat polámané technické vybavení, ani obětovat pár litrů barvy. A když bylo třeba, tak posádka vypadala stejně zchátrale jako loď.

Cabrillovu prohlídku narušil nějaký hluk. Z operačního centra přijel výtahem Max Hanley a připojil se k němu na otevřeném křídle můstku. Max si zatím setřel z obličeje nalíčení, čímž odhalil růžové tváře a baňatý nos. Na sobě měl kombinézu a Juan ho podezíral, že se vydal na inspekci motorů přímo ze sprch. Vítr si pohrával Hanleyho řídkými vlasy, zatímco ti dva si užívali přátelského mlčení.

„Myslíš na Truitta?“ ozval se konečně Max. Juan o odchodu svého partnera do důchodu příliš nehovořil.

Teď se obrátil zády k moři, s oběma lokty opřenými o přední zábradlí. Proti jasným slunečním paprskům odrážejícím se od vln musel přimhouřit oči. „Jenom jsem procházel loď,“ odpověděl po chvíli, „a cítil zatracené uspokojení z toho, co jsme dokázali.“

„Ale?“

„Ale Oregon představuje jenom prostředek k našemu záměru. Dick to věděl a myslím, že několik let v to věřil stejně jako ty nebo já.“

„Ale ty teď o tom pochybuješ a pochybuješ i o Dicku Truittovi, protože se trhl a odjel.“

„Nejdřív jsem si to myslel také, ale teď spíš asi pochybuju o sobě a o naší misi.“

Max si pomalu nacpal dýmku a zapálil si sirkou, kterou chránil rukou před větrem, zatímco zvažoval odpověď. „Povím ti, co se podle mne děje. Posledních pár let pracujeme, abychom po každé splněné zakázce mohli dát stranou nějaké peníze. Všichni jsme věděli, že tu někde na konci duhy je hrnec plný zlaťáků, jenom teď, v souvislosti s Dickovým odchodem do penze, zjišťujeme, jaká je to hromada. Dick si vybral zhruba pětačtyřicet milionů dolarů, nezdaněných. Já mám přitom cenu ještě větší a ty jsi nashromáždil úplně nejvíc z nás. Takovéhle peníze je obtížné nevnímat, zvlášť když člověk pro ideály a výplatní pásku nastavuje krk.“

Juan se ozval: „Hodně bohatou výplatní pásku.“

Max to připustil. „Máš pravdu. Dovol mi ale otázku. Když jsi sloužil v CIA a klepal ses ve větru v místech jako Ammán nebo Nikaragua, dělal jsi to čistě jen pro mizernou mzdu GS-17 a pro vládní penzi?“

„Ne,“ odvětil vážně Cabrillo. „Byl bych to dělal i zadarmo.“

„Proč tedy cítit vinu pro skutečnost, že teď vyděláváme slušné peníze za něco, co jsme dřív dělávali za pouhou almužnu, a přitom navíc rnáme vždycky možnost odmítnout práci, kterou nepovažujeme za čestnou? Něco takového by sis v Langley dovolit nemohl. Ani když přišel rozkaz z okruhu E v Pentagonu. Ti když řekli skoč, tak člověk zaručeně přistál ve sračkách.“ Zevní okruh chodeb E v budově ministerstva obrany byl totiž domovem nejvyšších hlavounů i jejich civilních dohlížitelů.

Cabrillo otevřel ústa k odpovědi, ale Max pokračoval. „Když člověk vidí, že jsme vydělali dost peněz i na možný odchod do penze na nějaký soukromý ostrov, kde lze na slušné úrovni žít, pak si uvědomí, jak moc každodenně riskujeme. Ty i já jsme vždycky dávali v sázku své životy. Tahle skutečnost z nás udělala to, čím doopravdy jsme. Jenom teď víme, že naše životy mají o něco větší cenu, než jsme si mysleli.“

„A co ty naše mise?“

„To se musíš ptát? My představujeme poslední obrannou linii, chlapče. Plníme úkoly, které Langley či velitelé Pentagonu potřebují splnit, ale sami se jich nemůžou ani dotknout. V jedenadvacátém století šly rukavičky dolů, takže se z nás stala železná pěst.“

Cabrillo nejdřív strávil ta slova a teprve pak se s úsměškem zeptal: „Odkdy je z tebe básník?“

Hanley se rozpačitě ušklíbl, jako by byl opravdu při něčem přistižen. „To mi jen tak samo vyklouzlo. Znělo to ale sakramentsky přesvědčivě, jestli chceš co vědět.“ Pak opět zvážněl. „Poslyš Juane, to, co děláme, je důležité. Takže se pro jednou nebudu cítit vinen, jestli na tom zbohatneme. Výdělek není žádná hanba, tou je bankrot.

A pokud jde o pochybnosti ohledně Dicka Truitta, na to můžeš zapomenout. Dick Korporaci přinesl spoustu potu i krve. Byl tu od samého začátku a věřil v její úspěch stejně pevně jako ty nebo já. Dosáhl ale hranice svých možností. Už toho má dost. Neodešel z Korporace kvůli penězům; to jenom poslechl ten tenký hlásek, který se ozývá v hlavě každého z nás a slibuje, že nás doprovodí. V žádném případě ale nevěř tomu, že by Dick Truitt svůj boj vzdal. Vůbec bych se nedivil, kdyby své peníze i zkušenosti směroval do nějaké bezpečnostní agentury nebo zpravodajského mozkového centra. Vsadil bych se…“

Max se zarazil uprostřed věty. Zaregistroval totiž jiskru v Cabrillově oku a uličnický, téměř pirátský úsměv, jenž zvlnil jeho rty. Jako vždy, Juan Cabrillo byl o krok před svým podnikovým prezidentem. Juan prostě Maxe jenom zkoušel, jaké pocity chová vůči Truittovi poté, co je opustil. Cabrillo nikdy o žádné misi ani o sobě nepochyboval, ale v současnosti nastalo pro Korporaci klíčové období a Juan potřeboval vědět, jestli Hanley stále stoprocentně stojí za jejich cíli. Nalíčil proto past tím, že předstíral nejistotu, a Max do té léčky slepě a poslušně nakráčel. To byl důvod, proč s předsedou nikdo nechtěl hrát poker.

„Jsi pěkně mazaný,“ pravil Max s chraplavým zasmáním.

Právě v té chvíli se někde od vodolinky Oregonu ozval vysoký syčivý zvuk. Muži se naklonili přes zábradlí. Zjistili, že speciální nádrže připevněné podél boků lodi se začaly plnit mořskou vodou. Tyto tanky měly za úkol zatížit potulnou nákladní loď a zvětšit její ponor, takže vypadala jako plně naložená. Juan se ohlédl na její kýlovou brázdu a zjistil, že lehce změnili kurz. Dlouhá bílá čára na jinak prázdném moři zahýbala lehce k východu.

„Takže Murph se Stonem pro nás určitě našli místo v oceánu, kde si budeme moct zahrát na návnadu v podobě mečící kozy,“ prohodil lehkým tónem Max a zkontroloval čas na starých kapesních hodinkách, řetízkem připevněných ke kombinéze.

Cabrillo pomyslel na hrozivý arsenál zbraní nacházející se na palubě, i na muže a ženy, kteří je umí obsluhovat. „Spíš v podobě tygra, můj starý příteli. Daleko spíš tygra.“

O DEN POZDĚJI dosáhl Oregon souřadnic, které Mark Murphy a Eric Stone vypočítali jako pro piráty nejlákavější. Hiro Karsui totiž souhlasil s Cabrillovými podmínkami a vzkázal mu: „Chytit piráta dokáže zase jenom pirát. Hodně štěstí.“ Současně poslal vše, co jejich konsorcium mělo ohledně posledních pirátských přepadení. Murphy se Stonem obdržené informace pečlivě rozpitvali a nalezli v nich určité společné prvky, jež byly až dosud skryté. Dali do vzájemné souvislosti i takové faktory jako počasí, měsíční fáze, velikost lodě, lodní manifest o převáženém zboží, počet členů posádky a desítku dalších údajů, jen aby nalezli to nejvhodnější místo v Japonském moří pro útok pirátů na Oregon.

Vytvořili rovněž legendu o druhu nákladu lodě a podvodně ji zanesli do několika počítačových databází pro případ, že by piráti čerpali informace právě touto cestou. Podle ní bylo součástí smíšeného nákladu stavební dřevo a elektronika, které loď převážela z Pusami do Nigaty v Japonsku. Nejlákavější cíl však měl představovat pasažér, uvedený v lodním manifestu. Měl jím být jakýsi excentrický americký spisovatel, jenž píše román cestou kolem světa na nákladních lodích.

Richard Hildebrand byl skutečná postava a jeho záliba v mořských tématech byla v médiích dobře dokumentovaná. V současné době pracoval na svém příštím bestseleru na palubě supertankeru směřujícího z Rotterdamu zpět do Perského zálivu. Toto byl detail, který si snad piráti ověřovat nebudou. Díky autorským honorářům a cenám, za které se jeho knihy prodávaly v Hollywoodu, patřil Hildebrand mezi nejbohatší spisovatele světa a tím se stal logicky zralý pro nějaký únos. O něco takového se piráti sice zatím ještě nepokusili, ale podle Murphyho a Stonea, a nakonec i v souladu s Juanovým míněním, se zajetí Hildebranda jevilo jako logické vyústění jejich zločineckých aktivit.

Pro případ, že by útočníci nechtěli riskovat zajetí rukojmí, Murph se Stonem zvýšili počet členů posádky na celkem padesát sedm, i přesto, že to vzhledem ke standardům moderní nákladní dopravy byl výrazně vyšší počet. Toto číslo však mělo posloužit jako větší lákadlo, jelikož se dalo předpokládat, že v lodním sejfu bude přiměřená suma v hotovosti na výplatu mužstva.

Západ slunce zářil rudou, růžovou a purpurovou barvou o to víc, že ovzduší bylo nasyceno vulkanickým popelem, pocházejícím z chrlící sopky na poloostrově Kamčatka daleko na severu. Zakrátko se na klidné hladině odrážel pekelný krvavě rudý měsíc, zatímco hvězdy potemněly do nenápadných bodů. Posádka byla v bojové pohotovosti. Julie Huxleyová a její zdravotnický tým očekával na ošetřovně první raněné, ať už se zadřenou třískou nebo mnohočetnými střelnými ranami. Lodní výzbroj byla nabita a připravena k použití ve skrytých opevněných bodech. Podobně jako u německých K-boatů v době první světové války, z boků Oregonu bylo možno spustit ocelové desky a tak odkrýt stodvacetimilimetrové kanóny, jež poskytovaly stejnou palebnou sílu i její dosah jako tank M-lAl Abrams. K použití tu dále byly ještě dvacetimilimetrové mnohohlavňové, radarem řízené kanóny Gatling. Každá tato zbraň dokáže vyplivnout tři tisíce nábojů za minutu. I když se primárně jednalo o protiraketový obranný systém, gatlingy dokázaly rovněž sestřelit letadlo nebo vytvořit baráž proti nepancéřovaným lodím a natolik proděravět jejich trupy, že šly ke dnu.

Oregon navíc na svých palubách disponoval maskovanými automatickými zbraněmi s termálním a infračerveným zaměřováním. Střelci je ovládali na dálku z operačního centra prostřednictvím videa. Jeden z předních jícnových poklopů mohl být odpálen, čímž by uvolnil cestu čtyřem střelám loď – loď Exocet, další poklop skrýval dvě řízené střely pro pozemní boj ruské provenience. I když Langston Overholt v CIA umetl cestičku, aby Korporace mohla získat nějakou americkou vojenskou techniku, v případě střel s plochou dráhou letu byl velice důrazně proti. Tím přinutil Juana, aby hledal jinde. Overholt podobným způsobem vetoval i snahy Korporace o získání torpéd MARK-48 AJDCAP. Ty nepoužívala žádná jiná armáda na celém světě, tudíž jejich původ ze Spojených států by byl snadno odhalen. Takže párek rybiček do dvojice předních torpédometů bylo nutno koupit za tvrdou měnu od téhož zkorumpovaného ruského admirála, který již dodal střely s plochou dráhou letu, stejně jako certifikát konečného uživatele pro francouzské Exocety.

Byla téměř půlnoc, když Juan vstoupil do operačního střediska. Přehlédl své lidi, pohybující se v rudém světle bitevního osvětlení a němé záři monitorů.

Mark Murphy a Eric Stone zabrali stanoviště poblíž přední přepážky. Stone přišel do Korporace od válečného námořnictva, zatímco Murphy jakživ u vojáků nebyl. Toto zázračné dítě dosáhlo titulu Ph.D. ve dvaceti letech a vstoupilo do Korporace přímo z jedné soukromé firmy, zabývající se vývojem zbraňových systémů. Juan byl vůči němu zpočátku podezíravý, obával se, že mu chybí dostatečné nadšení, než aby z něho byl správný žoldák. Ve skutečnosti měl strach, aby se z Murphyho nevybarvil psychopat nacházející potěšení v zabíjení. Rozsáhlý komplex testů a psychologických profilů však prokázal, že Murphy by ve vojenském prostředí naopak exceloval, za předpokladu, že lidé kolem něho by byli na stejné intelektuální úrovni. Jelikož Juan přijímal pouze ty nejlepší a nejbystřejší, Murphy skutečně výborně zapadl, ačkoliv nikdo z kolegů nesdílel jeho zálibu v hudebním žánru punk, ani ve skateboardingu.

Za nimi a blíže k boční stěně místnosti střediska Hali Kasim monitoroval komunikační zařízení a Linda Rossová sledovala obrazovky radaru a kaskádového sonaru. U zadní stěny operačního centra byla stanoviště dálkového ovládání kanónů a místo koordinátorů požární kontroly a kontroly škod. I zbytek posádky měl svá místa, někteří byli vybaveni pro přímý boj s požárem, jiní měli za úkol odnášet mrtvoly a konečně další, kteří se starali, aby nenasytné kanóny měly dostatek munice. Eddie Seng velel taktickému oddílu na palubě, jenž měl za úkol odrazit případné nepřátelské pokusy o vstup. Juan na vnitřní lince slyšel, jak Max ze strojovny volá Erikovi, že veškeré kontrolky pohonného systému lodi na ovládacím panelu svítí zeleně.

Všichni nastoupili na bojová stanoviště, protože, jak oznámila Linda, radarový kontakt, nacházející se asi třicet mil daleko, náhle změnil kurz přímo k nim. Ve světě námořních operací je slovem slov efektivita. Odchylka o jeden či dva stupně může přidat plavbě stovky mil navíc, a to stojí peníze. Pokud neexistovala žádná naléhavá situace, a s rádiovým klidem existovat nemohla, blížící se plavidlo mělo cosi za lubem. A jelikož byli varováni, posádka Oregonu věděla, co je čeká.

Cabrillo se dostavil na své velitelské stanoviště uprostřed místnosti, obklopen nejmodernější a nejsofistikovanější technikou. Připouštěl, že když navrhoval operační centrum, byl ovlivněn starým pořadem Star Trek, dokonce až do takového detailu, jakým byl obrovský plochý monitor nad hlavami Stonea a Murphyho. Avšak v konečném hodnocení to nebyla výzbroj, senzory nebo počítačové vybavení, které z Oregonu dělaly tak hrozivého protivníka. Za to mohli lidé v této místnosti i ti, kteří se starali o chod lodi mimo operační centrum. Ti byli též největším Juanovým úspěchem; nikoliv ocel, či elektronika, nebo zbraně, ale skutečnost, že se mu podařilo shromáždit tu nejlepší posádku, jakou kdy měl příležitost znát.

„Situační hlášení,“ zvolal a zapnul počítačovou obrazovku vedle svého křesla umístěného uprostřed místnosti. Murph ho překřtil na kostelní lavici starších.

„Kontakt plující kurzem nula sedmnáct stupňů, rychlostí dvacet uzlů. Vzdálenost jednadvacet mil,“ odpověděla Linda, aniž by zvedla oči od obrazovky. Podobně jako ostatní, i ona byla oblečená do černého bojového pracovního obleku s pistolí SIG Sauer zastrčenou za pasem.

„Co o něm soudíš?“

„Přibližná délka asi třiadvacet metrů a zdá se mi, že má jen jeden šroub. Pluje rychlostí čtyř uzlů, jako by lovila ryby, než se na nás vrhne. Vypadá to na jednu z těch rybářských lodí, jaké používají piráti.“

„Je něco v éteru, Hali?“

„Od našeho zdroje nic, předsedo. Mám tu nějakou běžnou konverzaci mezi dvěma velkými nákladními loděmi, které jsou ale daleko mimo naši oblast.“

Juan zatelefonoval do hangáru Oregonu. „Tady je Cabrillo. Ať je pilot oblečený a Robinson připravený ke startu na pětiminutové upozornění.“ Pak stiskl knoflík vysílání po celé lodi. „Mluví k vám předseda. Zachytili jsme cíl, který se k nám blíží a vypadá docela nadějně. Je nepravděpodobné, že by muži na jeho palubě byli nějak moc vysoko v jejich hierarchii, takže potřebujeme spíš zajatce než mrtvoly, abychom mohli té jejich organizaci useknout hlavu. Nepodstupujte, opakuji, nepodstupujte zbytečné riziko, ale budete-li mít možnost volby mezi zabitím a zajmutím, zajímejte je. Hodně štěstí všem.“

Očima ještě jednou přejel po místnosti. Nespatřil žádnou chmurnou tvář, ale ani výraz očekávání. Řada byla teď na pirátech; jeho posádka chladnokrevně vyčkávala.

„Conne, zpomal na osm uzlů. Udělej z nás příliš lákavý cíl, než aby nás nechali na pokoji, buď ale připraven u balastních nádrží, kdybychom je potřebovali odlehčit a dát se na útěk.“

„Provedu.“

„Vzdálenost?“

„Deset mil,“ odvětila jasně Linda, pak se jí však v hlasu objevil zvláštní tón. „Co, ksakru…?“

„Co tam máš?“

„Zatraceně. Sonarový kontakt přímo pod lodí, hloubka dva metry.“ Zvedla oči od obrazovky a zachytila Juanův pohled. „Mají tu ponorku.“

5

OSAZENSTVO OPERAČNÍHO STŘEDISKA nemělo ani pořádně čas strávit její slova, když se od stanoviště kontroly zbraňových systémů ozval Murphy: „Zachytil jsem start rakety z paluby trauleru. Čas do zásahu je čtyřicet sedm vteřin. Gatlingy jsou zapnuté.“

Taktická situace se vymkla kontrole během několika málo sekund a ponechala Cabrillovi jen velice málo času na reagování. Raději se spoléhal na svou hlavu než na drahé technické vybavení, které měl kolem sebe, aby si co nejlépe představil podmínky bitvy a našel řešení. „Počkej s palbou na můj signál. Conne, vypumpuj vodu z nádrží a buď hotov na plnou parou vpřed. Weppsi, připrav se k protiúderu a ke svržení hlubinných bomb. Sonare, co dělá ta ponorka?“

„Zdá se být nehybná. Žádné známky pohybu, ani přípravy ke střelbě.“

„Čas do zásahu?“

„Třicet jedna vteřina.“

Cabrillo vyčkával. Cítil, jak rozdílně se Oregon pohybuje, teď když se vyprázdnily balastní nádrže. Magnetohydrodynamické motory byly schopné dodat lodi maximální rychlost během pouhých vteřin. Takže dokonce i kdyby jeho plán nevyšel, loď určitě nebude na tom místě, kam míří raketa.

„Sonar?“

„Jestli vůbec něco, tak slyším zvuk unikajícího vzduchu. Ponorka se ale neponořuje.“

To rozhodlo. Ponorka tedy zatím nepředstavovala žádnou hrozbu. Cabrillo hodlal sestřelit přilétající raketu tak blízko Oregonu, jak jen to bude možné, aby přesvědčil piráty, že se jim zásah podařil. „Oukej, Weppsi, jak bude ta střela vzdálená deset vteřin, spusť na ni gatlingy. Conne, napusť zase balastní nádrže, ale buď připraven u ventilů.“

Mark Murphy, rovněž oblečen do tmavého pracovního oblečení, navlečeného tentokrát přes černé tričko s nápisem „Nehleďte na bordel, my jsme Sex Pistols“, přepnul záběry zevní kamery na hlavní obrazovku. Z okolní tmy se jen několik desítek metrů nad hladinou hnala směrem k Oregonu blýskající se hvězdná koróna. Rychlost přibližování byla astronomická – přinejmenším tisíc mil v hodině. Raketa byla vypálena v šikmém úhlu, takže měla dopadnout na záď Oregonu. Záměrem pirátů bylo tedy nejprve loď ochromit vyřazením kormidelního zařízení a lodních šroubů, aby nemohla utéct. Nebyl to špatný plán, pokud hodlali zajmout rukojmí nebo vyplenit lodní sejf.

Jedenáct vteřin před dopadem rakety Mark uvolnil bezpečnostní pojistku kanónu Gatling. Bylo to, jako by se zbraň nemohla dočkat, až se ukáže, podobně jako policejní pes zadržovaný na vodítku, zatímco jeho pán dostává nakládačku. Elektronický mozek, synchronizovaný s radarovým systémem, během mikrosekundy raketu objevil, vypočetl její trajektorii, vzal do úvahy sílu a směr větru, vlhkost vzduchu a stovku dalších faktorů.

Kovový plát zakrývající kanón se automaticky odsunul již v momentě, kdy hlavní radar poprvé zaregistroval start rakety. Automatický kanón si lehce upravil náměr, zatímco elektromotorky roztočily šest rotačních hlavní. V okamžiku, kdy se počítač a radar shodly, že mají svůj cíl, vklouzly do komor třicet centimetrů dlouhé, dvacet milimetrů silné náboje s náloží ochuzeného uranu. Tato činnost se opakovala třítisíckrát za minutu.

Když gatling vychrlil pětivteřinovou salvu, znělo to jako hučení motorové pily. Raketa narazila na palebnou přehradu necelých čtyřicet metrů od lodi. Exploze posela okolní hladinu stovkou plamenů, které ozářily bok Oregonu jako nějaký miniaturní východ slunce. Větší kusy střely zmizely v oceánu, na jehož hladině vyryly hluboké brázdy, zatímco několik drobných úlomků dokonce zabušilo i na trup Oregonu.

„Conne, zastavit stroje, kormidlo devadesát sedm stupňů. Hali, počkej pár vteřin a pak vyšli na nouzové frekvenci Mayday, ale ne moc nahlas, aby nás slyšeli jen tamhle naši přátelé.“ Cabrillo vytočil strojovnu. „Maxi, vypusť menší kouřovou clonu. Ať to vypadá, že jsme utrpěli poškození.“

„Budou si myslet, že nás zasáhli a že loď se nemůže pohybovat,“ poznamenal obdivně Eric Stone. „Tím je bezpečně přilákáš.“

„To mám v úmyslu,“ souhlasil Juan. „Sonare, něco nového ohledně té ponorky?“

„Nikoliv. Teď je asi míli za naší zádí. Neslyším žádný mechanický hluk nebo něco podobného, jenom pomalý únik vzduchu.“

„Máš její rozměry?“

„Ano, a jsou dost divné. Je čtyřicet tři metry dlouhá a skoro dvanáct metrů široká. Podle konvenčních standardů krátká a korpulentní.“

Juan zvažoval možnosti. „Že by to byla severokorejská miniponorka, která nás nějakým způsobem sledovala až sem?“

„Počítač nemůže provést identifikaci, ale stejně to není moc pravděpodobné. Jsme sedm set kilometrů od Korejského poloostrova a já mám takový pocit, že ponorka tu už nějaký čas sedí. V žádném případě by nás nedokázala předjet.“

Cabrillo ani v nejmenším Lindino hodnocení nezpochybňoval. „Oukej, drž ji na očích. Prozatím je ale naší prioritou ten pirátský trauler. Na tohle se podíváme později.“ Na opačné straně místnosti již Hali Kasim vyvolával své Mayday v hereckém výkonu zasluhujícím Oscara.

„Motorové lodi Oregon, tady je trauler Kra IV. Čeho se týká vaše volání Mayday?“ Hlas ve vysílačce byl skřípavý a dost tichý, jako by piráti vysílali s nízkým výkonem. Přízvuk toho hlasu nedokázal nikdo identifikovat.

„Kra TV, tady je Oregon, zdá se, že došlo k výbuchu v oblasti kormidelního zařízení. Kormidlo neodpovídá a loď je neovladatelná.“

„Oregone, tady je Kra. Jsme od vás vzdáleni deset kilometrů a míříme k vám maximální rychlostí.“

„To bych se vsadil, že míříte,“ zamumlal potichu Hali, než znovu zapnul mikrofon. „Buď Alláh pochválen, že jste tady. Spustíme lodní lávku na pravoboku. Přineste, prosím, všechny prostředky na boj s požárem, které máte.“

„Kra rozumí. Konec.“

Juan přeladil na frekvenci taktických vysílaček, kterou měl u sebe Seng s několika dalšími vybranými lidmi. „Eddie, slyšíš mě?“

„Jasně a hlasitě, předsedo.“ Eddie čekal s pěti muži v jedné opuštěné chodbě nástavby. Vojáci měli na sobě kevlarové vesty navlečené přes černou uniformu a všichni měli noktovizory třetí generace na noční vidění. Každý z nich byl ozbrojen pistolí MP-5 s tlumičem a automatem SIG Sauer. Jejich munice měla menší objem prachové náplně. Byla sice dost silná, aby dokázala složit chlapa, ale neměla obvyklou průraznost, takže v uzavřených prostorách lodi nehrozila zraněním v důsledku odrazů projektilu od kovových stěn. Z bojové výstroje nesli ještě omračující granáty a dále zásobníky dostačující pro desetiminutovou střelbu.

Pouze Eddie Seng byl oblečen do civilních šatů, přes které si přetáhl objemný gumový oděv, který bezpečně skryl dvě neprůstřelné vesty. Byl totiž ustanoven za kontaktního muže, který se setká s piráty v momentě, kdy se objeví na lodních schůdcích. Připadl mu tedy ten nejnebezpečnější úkol. Měl nalákat co nejvíce pirátů na palubu lodi, kde by je zneškodnili členové jeho týmu, většinou veteráni jednotek SEAL. Byl ozbrojený pouze jednou pistolí, kterou měl ukrytou v tenkém pouzdře upevněném na zádech. Ty vesty mu měly poskytnout drobnou výhodu pro případ, že by piráti přišli s kouřícími zbraněmi v rukou.

„Co to tu máme?“ otázal se Seng.

„Trauler, který se hlásí jako Kra IV, se blíží k lávce na pravoboku, aby případně poskytl palebnou podporu výsadku,“ odpověděl Cabrillo. „Kdybych byl na jejich místě, poslal bych minimálně devět mužů. Dva na můstek, dva do strojovny, čtyři pro různé jiné povinnosti, plus jednoho velitele.“

„Přece jsme oznámili, že Oregon má posádku více než padesáti lidí,“ oponoval Eddie. „Pošlou přinejmenším celý tucet.“

„Máš pravdu. Je vás dost?“

„Určitě. Za předpokladu ovšem, že palubní automatické zbraně pokryjí obyčejný plebs, zatímco my budeme zajímat důstojníky.“

„To zní dobře,“ odpověděl Cabrillo. „Zavolej mi, jakmile budeš mít vizuální kontakt.“ Operační tým pak sledoval na záběrech noční kamery, zabudované na vrcholku jednoho palubního jeřábu, jak se rybářský trauler blíží k Oregonu. Kra IV odpovídala popisu, jaký uvedli dva členové posádky jiných postižených lodí, kteří přežili pirátské přepadení. Byla skoro osmnáct metrů dlouhá a hodně široká, s tupou přídí a otevřenou zadní palubou. Nad prodlouženou zádí čněl vysoký rámový jeřáb a za kormidelnou byl připevněný osamělý nákladní kontejner. Noční optické zkreslení nemohlo zakrýt, že loď je výrazně ošumělá. Její strojní zařízení však nebylo o nic méně zchátralé, než to na palubě Oregonu. Juan došel k závěru, že piráti použili stejné lsti, jakou k oklamání nepřítele využila Korporace.

„Cíl je dvacet metrů od pravoboku,“ hlásil vysílačkou Eddie. „Na jejich palubě vidím asi tucet mužů. Mají na sobě většinou šortky nebo džíny. Pár z nich je oblečených do špatného počasí. Vypadají, jako by nesli nějaké nářadí, ale budou to maskované zbraně.“

„Rozumím.“ Cabrillo zavolal do strojovny, aby Max přestal s výrobou kouřové clony. Při prakticky nulovém pohybu vpřed se kouř válel po palubě a Sengovi by tak znesnadňoval identifikaci, stejně jako operátorům dálkově ovládaných automatických zbraní.

Eddie pozoroval, jak jeden z „rybářů“ pozvedá k ústům megafon a zdraví Oregon. Vystoupil tedy ze stínu a postavil se na nejvyšší stupeň lodní lávky. Po hrudníku mu stékal potůček potu. „To jsme opravdu rádi, že vás vidíme,“ zavolal v odpověď se správnou směsí strachu a úlevy v hlase. Všiml si, že oblaka kouře začínají řídnout. „Myslím, že se nám podařilo zvládnout oheň, ale pořád ještě nevíme, jaké jsme utrpěli škody.“

„Nabízíme vám pomoc v jakémkoliv možném rozsahu,“ odpověděl pirát. Eddie v jeho slovech i přes cizí přízvuk vycítil posměšný tón.

Když se obě lodi přiblížily, palubní dělníci na Kra IV přivázali své plavidlo k lodní lávce Oregonu a po schůdkách se k palubě vydali první dva piráti. Teď nastal čas na zahájení palby, napadlo Eddieho. Napjal se jako struna, pistoli vytaženou z pouzdra, ale skrytou z dohledu.

V následujících několika vteřinách se událo několik věcí. Rozzářil se doposud skrytý světlomet na palubě trauleru a zalil jednu stranu Oregonu ostrým bílým světlem, čímž okamžitě připravil většinu jeho posádky o schopnost nočního vidění. Dva piráti, kteří již téměř dosáhli paluby, pozvedli zbraně a vypálili dvě rychlé rány do Eddieho prsou a pokynuli svým druhům. Ti vyrazili po lodní lávce, s nesrozumitelným pokřikem bojových výzev. Z kormidelny Kra se vyhrnul další tucet pirátů.

Eddie měl pocit, jako by ho do prsou udeřil perlík. Zapotácel se dozadu, tělo celé otupělé. Spíše slyšel, než cítil, že mu z ochrnutých prstů vyklouzla pistole.

Když Eddieho muži poprvé zareagovali, byli na palubě již čtyři útočníci. Dva z nich pokosila první salva skrytého děla, ale jejich místa zaujalo pět dalších. Útočníci se rozzuřili, že se setkávají s odporem. Řádili jako nepříčetní, lační boje. V několika příštích vteřinách byl na palubě poměr sil pět ku jedné v neprospěch Korporace a s každým tiknutím hodin se tato situace zhoršovala. Rudé paprsky laserových zaměřovačů křižovaly řídnoucí mraky a střelba jako by zešílela.

Jakmile obrazovky v operačním středisku zbělely po zaplavení světlem obloukových lamp, Cabrillo pochopil pirátskou strategii. Během druhé války v Zálivu se tato metoda nazývala zkráceně „šok a hrůza“ a spočívala v přemožení nepřítele hned v prvních okamžicích konfliktu navozením maximální dezorientace. Netrénované posádky obchodních lodí byly jekotem, světly a rovněž i samotným počtem útočníků, napadajících jejich loď, natolik paralyzovány, že nikdy nevyslaly ani volání o pomoc Mayday.

Jakkoliv byla tato taktika používána k přemožení neozbrojené posádky, pomohla neutralizovat i výhody, jež v tomto střetnutí měla Korporace. Přístroje k nočnímu vidění byly k ničemu a proti použití přímého optického zaměřování zase hovořila převalující se oblaka kouře. Infračervené zaměřování nerozlišovalo mezi přítelem a nepřítelem, takže pro tuto chvíli byla dálkově ovládaná děla k ničemu.

Cabrillo se vymrštil z křesla, z police na zadní přepážce popadl jedny brýle na noční vidění a automat. Ještě než si někdo všiml, že se pohnul, byl už ve výtahu.

„Jakmile se dostanu na můstek, zamkněte výtah v dolní poloze,“ zvolal, když ho hydraulika začala zvedat do pátého patra.

Dokonce i zde, vysoko nad palubou, byla slyšet doslova zuřivá střelba. Bývalí příslušníci SEAL odváděli dobrou práci a výsledek byl v podstatě jen otázkou času. Cabrillo pospíchal po zevním křídle můstku, ale přesto na vteřinu pohlédl dolů. Přinejmenším dvacet pirátů zaujalo obranné postavení na přední palubě a rozpoutali prudkou palbu proti lodní nástavbě. Cabrillo zpozoroval, jak se z vrcholu lodní lávky snaží odplížit nějaká postava. Zvedl automat, zamířil ho a málem již stiskl spoušť, když náhle poznal Eddieho kabát do deště. Znovu se pohledem vrátil na postavy pirátů. Jeden z nich se napřímil zpoza palubního navijáku a namířil svou AK-47 na Senga.

Cabrillo rychle přesunul mušku a střelil piráta do obličeje. Poopravil míření a další kulkou zasáhl útočníka do hrudníku. Pak se rychle skryl za solidním kovovým zábradlím, protože kolem něho začaly poletovat kulky jako vzteklí sršni a se zajiskřením dopadaly na kovové pláty za jeho hlavou. Na své MP-5 přepnul na automat, pozvedl zbraň nad zábradlí a vypálil dlouhou salvu. Přinejmenším patnácti výstřely pokropil palubu. Během několikavteřinové odmlky v nepřátelské palbě se bleskově zvedl, znovu přepnul na jednotlivé výstřely a zamířil na světlomet na palubě trauleru.

Srdce mu bušilo jako buchar, takže prvními dvěma výstřely minul. Aby se uklidnil, zhluboka se nadechl, zčásti vydechl a znovu dvakrát vypálil. Dvojice světlometů vybuchla v záplavě skleněných střepů a zhasla. Všude se rozlila tma. Téměř vzápětí se ozvalo staccatové zaštěkání maskovaných děl ráže 30 mm a zvonění mosazných nábojnic, dopadajících na palubu. Vzdálení kanonýři byli opět ve hře.

Cabrillův automat měl k používanému zásobníku přilepený ještě jeden náhradní. Juan je teď vyměnil, nasadil si brýle k nočnímu vidění a pustil se do práce. V neskutečném, tajemném zelenavém přísvitu noktovizoru záblesky z hlavní připomínaly světlušky a postavy vypadaly jako zářící duchové. Cabrillo se rozhodl stát se strážným andělem Eddieho Senga.

Eddie byl stále jako přikovaný v nepříliš bezpečném postavení a podle toho, jak pomalu se pohyboval, Juan usuzoval, že je zraněný. Kolem něho však nebyla žádná krvavá stopa, takže neprůstřelná vesta mu nejspíš zachránila život. Juan nicméně kdysi dostal do podobné vesty zásah a dobře si pamatoval, že muselo uplynout několik hodin, než se mohl zhluboka nadechnout. Eddiemu trvalo pár agonizujících minut, než se doplížil k palubnímu průlezu do nástavby, odkud se vynořila dvojice rukou a odtáhla ho do bezpečí.

I když se po palubě válel kouř ze spáleného korditu, hustý jako anglická mlha, Cabrillo byl už schopen identifikovat cíle a s mechanickou efektivitou po nich pálil. Dokud nezískají v boji převahu, o braní zajatců nebylo možno ani uvažovat.

Jak se kupila mrtvá těla, roztěkaly se po palubě kaluže krve. Palba veteránů SEAL ochabla a ozývala se jen příležitostně, až sporadicky. Obě strany si počítaly ztráty. Cabrillo zpozoroval dva piráty, kteří se původně kryli za příklopem palubního jícnu, jak se přískoky přemisťují směrem k základně jeřábu. Jeden z nich tam sáhl do batohu, který nesl jeho partner, a cosi z něj vytáhl. Juan poznal, že v ruce drží kapesní nálož. Složil oba piráty dřív, než měli čas výbušninu odpálit. Další útočník se pokusil v běhu dosáhnout nástavby. Cabrillo na něj právě hodlal soustředit palbu, když se najednou rozštěkaly kulomety a toho člověka prakticky přepůlily.

To vlastně zlomilo pirátské hordě hřbet. Zhruba deset zbývajících výtečníků se rozběhlo k lodní lávce přesně ve chvíli, kdy se dosud tikající dieselový motor Kra IV rozburácel. Skupina se však dostala do zničující palby vycházející z nástavby. Eddieho muži se totiž zatím zdržovali bojových aktivit, takže se jim podařilo piráty přelstít a přesvědčit je, že tato ústupová cesta je volná. Dva muži se zhroutili na palubu, jejich těla se sklouzla v kalužích vlastní krve.

Kra se začala odpoutávat. Její velitel se evidentně rozhodl zbytky přepadové skupiny obětovat. Cabrillo pročesal palubu trauleru, ta však byla liduprázdná. Lana, poutající rybářskou loď k lodní lávce Oregonu, byla stále na svých místech, takže se teď začínala postupně vytrhávat z úvazů. Dva piráti byli zhruba uprostřed lávky, když se Kra pohnula. Lávka se napřímila jako most mezi oběma plavidly, až nakonec úvazová lana povolila. Devět set kilogramů těžké schodiště se nejprve celé zkroutilo, odtrhlo od Oregonu a zřítilo se i s oněmi dvěma nešťastníky do vody, kde obě těla rozdrtilo.

Kra mírně změnila úhel vůči přepadené lodi a přiblížila se, aby umožnila zbývajícím členům přepadového oddílu případně přeskočit z Oregonu. Eric Stone na stanovišti kormidelníka v operačním centru tento manévr zaregistroval. Otočil proto Oregon na levobok a přidal otáčky motoru právě ve chvíli, kdy se zbývající piráti rozhodli skokem navrátit na vlastní loď. Jeden z nich se rozplácl o hlavní naviják na palubě Kra. Dokonce i vysoko nad palubami na křídle můstku Cabrillo uslyšel, jak se lámou kosti a poničené tělo nešťastníka sklouzává na palubu. Druhý pistolník narazil do trupu rybářského trauleru, spadl do vody a už se nevynořil. Zbývající šestice skončila v úzké mezeře mezi oběma plavidly.

Juan si nebyl jistý, jestli kormidelník rybářského trauleru nevidí, co se děje, nebo prostě nedbá. Pokračoval totiž v přibližování své lodi k Oregonu. Eric Stone spustil příďový boční šroub, ve snaze odsunout Kra kousek stranou, ale ústí jeho tunelu se nalézalo před trupem Kra, takže proud vody pouze rozčeřil hladinu.

Oba trupy se setkaly za skřípotu ocelových plátů. Muže, plácající se ve vodě, tento náraz totálně rozmačkal, takže z masa a kostí vznikla jakási růžová pasta, kterou voda odplavila, jakmile se lodě opět oddělily.

Juan sáhl do přihrádky na zadní stěně kormidelny a vzal odtud vysílačku. „Weppsi, tady Cabrillo. Jakmile je pořádně uvidíte, nadělejte jim pár děr do trupu v úrovni vodolinky. Ať tem zkurvysynům konečně dojde, že odsud už nikam nepojedou.“

„Rozumím,“ odpověděl Mark Murphy.

Když se zvětšil odstup obou lodí, Cabrillo uviděl, jak palubní pomocník na palubě Kra připevňuje kabel z rámového jeřábu ke kontejneru, dosud strašícímu na svém místě za kormidelnou. Předseda vypálil několik varovných výstřelů z H&K, ale zasáhnout cíl, který neustále poskakuje nahoru dolů, a to ještě z nestabilní základny, je téměř nemožné. Ten muž také ani nezvedl hlavu od svých povinností, i když odražené kulky kolem něho jen svištěly. Neviditelný operátor pak pootočil jeřáb. Jelikož rám jeřábu výrazně přečníval lodní záď, velký kontejner byl tažen po palubě Kra, až v dřevěné palubě zanechával hluboké jizvy.

Spodní hranou zachytil za úvazníkové pachole, ale naviják jeřábu se otáčet nepřestal. Kontejner chvilku kolísal a nakonec se překotil na bok. Když se konečně ocitl pod rámovým jeřábem, nadzvedlo ho lano do vzduchu a přesunulo přes záďový palubní nosník. Jeřábník poté uvolnil brzdu navijákového bubnu a kontejner s mohutným plácnutím dopadl do vody. Chvíli se pohupoval na hladině, pak ale začal nabírat vodu.

Jak se zvětšovala vzdálenost kontejneru od hladiny, kabel se z odbrzděného navijáku nepřestával odvíjet. Ať rybářský trauler vezl jakýkoliv kontraband, byl zaručeně uložen v onom kontejneru a Cabrillo cítil, že budou-li dostatečně rychlí, mohli by přemoct rybářskou loď a zachytit odvíjející se lano dřív, než zmizí navždy v hlubinách.

Jako kdyby četl jeho myšlenky, Mark Murphy vypálil vteřinovou dávku z maskovaného gatlingu na přídi Oregonu. Padesát nábojů s ochuzeným uranem prorazilo bok Kra na úrovni vodolinky těsně před úrovní kormidelny, tedy v místě, kde Murphy předpokládal přítomnost nádrží pohonných hmot.

Ve skutečnosti byly tanky poněkud dál směrem k zádi, ale střely zasáhly sklad pirátských zbraní. První exploze byla relativně malá a ohraničená. Z otvoru po zásahu z gatlingu vyšlehl jen krátký plamen. Druhý výbuch směřoval k palubě a z boku lodě vyrazil kus skoro třikrát tři metry veliký. Z trauleru se vyvalila oblaka kouře s ohnivými jazyky, jako by vypálil plnou boční salvu, načež se loď převrátila kýlem vzhůru. Cabrillo bezmocně přihlížel, jak rybářskou loď trhají další a další exploze munice. Skoro to vypadalo, jako by to celé bylo jenom nastrojené pro nějaké hollywoodské filmové efekty. Kormidelna zmizela v praskavém ohnivém příkrovu a když vybuchly hlavní palivové nádrže, otevřela se celá zadní paluba a záď se tím ponořila tak hluboko, až se příď zvedla nad hladinu. Na trup Oregonu dopadaly kousky šrapnelů a trosek, jež přinutily Cabrilla skrčit se za zábradlím. Nad zadní palubou nákladní lodě přeletěl záďový naviják z trauleru. Táhl za sebou kabel, který v měsíčním svitu připomínal tenkou pavučinu. Kýl Kra se v místech oslabení explozemi rozpadl. Když se jeho záď ponořila pod vodu, zůstal nad vodou mrak kouře. Po chvíli se přední část trauleru vynořila ještě jednou nad hladinu, než byla definitivně rovněž stažena ke dnu.

Celá tato sekvence událostí, od prvního dopadu dvacetimilimetrových nábojů až po konečné, syčením doprovázené ponoření vraku trvala pouhých devatenáct vteřin.

Juan se narovnal, setřel trochu krve ze hřbetu ruky, kde ho škrábl rozžhavený ocelový úlomek. Velký kruh moře teď pokrývaly kouřící trosky, žádná však větší než víko odpadkového koše. Tichý hukot hořící nafty na povrchu vln představoval jediný zvuk poté, co se vlny explozí a otřesů rozběhly nad nevšímavými vlnami. Nebylo slyšet žádné sténání raněných, žádné výkřiky tísněných nebožáků. Nikdo ten náhlý požár nepřežil.

Juan zůstal stát deset vteřin bez hnutí, i když to možná trvalo i půl minuty, a teprve pak si uvědomil, že je tu jakási naděje zachránit něco, co se zdálo již ztracené. Kabel, na němž visel kontejner, ležel přes palubu Oregonu a díky váze kontejneru pomalu sklouzával.

„Palubní směna na zadní palubu k zajištění nákladu,“ štěkl do mikrofonu. „Pohotovostní tým na přední palubu, pátrat po trosečnících.“

Proběhl opuštěnou nástavbou, bral schody po čtyřech, jak spěchal na zadní palubu. V momentě, kdy se vyřítil z palubního vstupu, palubní tým právě dostihl klouzající kabel. Jelikož se cívka navijáku po pádu do vody z opačného boku odvinula a odpadla, nezadržovala rychle se potápějící kontejner žádná protiváha. Lano tedy se škrabáním svištělo přes palubu, až se nad ním vinuly obláčky kouře ze spálené barvy.

Juan popadl kus řetězu, který se válel u základny jeřábu. Několikrát řetěz obtočil kolem lana v místech, kde běželo přes zábradlí a pak připnul články řetězu k jednomu háku menšího nákladového navijáku. Zatímco naviják vypadal, že už celé roky nefunguje, jeho dvouválcový motor naskočil na první stisknutí startéru. Zařadil páku na zpáteční chod a smyčka řetězu se kolem lana utáhla. Jak se články řetězu ještě víc sevřely, tření oceli o ocel vydalo kyselou vůni. Kabel se tím natolik zpomalil, že palubní dělníci připravili dostatečně dlouhou smyčku, kterou navlékli na vratidlo. Kabel se napnul, tahem se celý rozechvěl, ale vydržel.

Trvalo ještě několik minut, než vytvořili poněkud jistější připojení lana a než ho upevnili na jediný fungující jeřáb na zádi Oregonu. Eddie Seng a Linda Rossová se k Juanovi připojili právě ve chvíli, kdy naviják jeřábu začal vytahovat kontejner k hladině. Seng byl celý bledý a chodil ohnutý, s rukou přitisknutou k hrudníku v místech, kde ho zasáhly dvě střely.

„Jak se vede?“ otázal se ho Cabrillo.

„Bolí to jenom když se směju,“ odvětil Eddie odhodlaně.

„Tak mi dovol, abych ti řekl ten vtip o prostitutce, co přijde do baru s papouškem a roličkou čtvrťáků.“ Eddie pozvedl ruku a zaúpěl: „Prosím tě, ne.“ Juan zvážněl. „Jak zlé to bylo tam vzadu?“

„Věř mi nebo ne, ale já jsem raněný nejhůř. Mí hoši utrpěli v jednom případě otřes mozku a jedno poranění měkkých tkání.“

„Co piráti?“

„Třináct mrtvých a dva ranění,“ odvětila Linda. „Julie se nedomnívá, že by přežili nejbližší dvě hodiny.“

„Zatraceně.“ Něco by se mohli dozvědět ze soudních pitev, kupříkladu věk a etnickou příslušnost pirátů, ale žádnou informaci, jež by je dovedla k organizátorovi celého útoku.

„Pozor u zábradlí,“ varoval je jeden palubní dělník.

Trojice ustoupila stranou a z vody se vynořil kontejner. Z jeho víka crčela voda a další stříkala z děr vyvrtaných v bočních stěnách. Sedmimetrový kontejner se přenesl nad zábradlím a pak ho jeřábník položil na palubu tak jemně, jako by v něm byla vejce. Juanovi podali kloubové kleště, jimiž ustřihl visací zámek, který zajišťoval vstup do kontejneru. Všichni se srotili kolem, každý se soukromou představou, co asi bude uvnitř. Bylo logické, že někteří dokonce věřili, že pirátský poklad bude obsahovat zlato a drahé kameny, podobně jako by tomu bylo někdy v osmnáctém století.

Cabrillo si žádnou podobnou iluzi nepřipouštěl, ale stejně nebyl připraven na to, co se z kontejneru po otevření dveří vyhrnulo. Když si uvědomil, co to vlastně vidí, začal jeden člen posádky zvracet. Dokonce i Juan musel pevně stisknout čelisti, když se mu obsah žaludku začal tlačit zpátky. V několika tunách vody, jež stále ještě zůstala v ocelové krabici, zde plavala změť asi třiceti nahých mrtvol, které se nyní vyhrnuly na palubu Oregonu.

6

ZÁMEČEK SE NACHÁZEL v údolí, nedaleko úpatí Mount Pilatus, nalézající se jižně od Lucernu a jenom krátkou cestu vlakem z Curychu. Ačkoliv toto panské sídlo se čtyřiceti pokoji vypadalo, jako by shlíželo na okolní krajinu již po celé generace, bylo ve skutečnosti vybudováno teprve před pěti lety. S typickými strmě špičatými střechami z břidlice a s nesčetnými lomenicemi a komíny byla tato stavba až pohádkově krásná. Kruhová příjezdová cesta obkružovala ohromnou mramorovou fontánu s tuctem nymf, jež z filigránsky zdobených nádob lily do kašny vodu.

V sousedství hlavní budovy stálo několik kamenných přístavků, jež měly vyvolat dojem, že zde kdysi bývala normální farma. Na okolních alpských loukách se s bronzovými zvonci na krku pásly jerseyské krávy, které trávu na lukách hnojily a udržovaly dostatečně krátkou.

Na parkovišti vedle garáže stálo sedm tmavých limuzín a za nimi se nacházel uzavřený pozemek, na němž parkovala dvojice helikoptér Aerospatiale Gazelle. Jejich piloti se sesedli v kokpitu jednoho z ředitelských vrtulníků a popíjeli tam kávu z termosky.

Letní setkání evropských ministrů financí v Curychu nepřilákalo příliš pozornosti médií, protože toto shromáždění nemělo přinést žádné převratné novinky. Nicméně mužům, kteří se shromáždili v zámečku, alespoň poskytla schůzka dostatečnou výmluvu k tomu, aby se setkali v jednom městě. Scházeli se ve velké zámecké hale, vznosné, dvě patra vysoké místnosti s dubovým ostěním, vyzdobené hlavami kanců a jelenů. Nad krbem velikosti dospělého člověka visely švýcarské rohy.

Jelikož Švýcarsko je jedním ze světových bankovních center, nebylo příliš divu, že až na jednu výjimku reprezentovalo patnáct účastníků schůzky několik největších bankovních koncernů Evropy a Ameriky.

V čele stolu zasedl Bernhard Volkmann. V přísné domácnosti, které vládl otec bankéř, byl vychovaný jako katolík. Brzy však náboženství vyměnil za jinou víru – v bohatství. Jeho Bohem byla měna, hotové peníze svátostí oltářní. Ve světě financí se stal veleknězem, respektovaným pro svou horlivost a poněkud obávaným pro až nelidsky dokonalé instinkty. Každičká jeho aktivita každodenně směřovala výhradně k akumulaci dalších peněz pro banku i pro něho samotného. Volkmann měl manželku, protože to se od něj čekalo, a tři děti, jelikož si povolil se s ní asi šestkrát vyspat. Rodinu považoval za nezbytné rozptýlení od profesionálních povinností, ale nepamatoval si ani jedno datum narození jejích členů, ani kupříkladu kdy naposledy viděl nejmladšího z nich, dvacetiletého studenta Sorbonny.

Volkmann přicházel do své kanceláře na curyšské Bahnhofstrasse každé ráno v šest hodin a odcházel vždy večer o osmé. Tuto rutinu měnil jen nerad o nedělích a svátcích, kdy zůstával pracovat dvanáct hodin denně doma. Volkmann nekouřil, nepil a do takového kasina by vstoupil asi tak ochotně jako muslim do prasečího stáda. Ve svých šedesáti měl bříško a byl téměř úplně šedivý. Kůži měl stejně vybledlou jako vlasy a za silnými brýlemi měly jeho oči barvu kalné vody po umytí nádobí. Oblékal se samozřejmě především do šedivých obleků a dokonce i jeho bílé košile na sebe braly šedavý odstín.

Ti, kdo pro něj pracovali, ho nikdy neviděli se usmát, natož se smát, a pouze závažný finanční zvrat dokázal vyvolat lehké stažení koutků jeho úst.

Kolem sebe měl podobně vážné muže, jejichž oddanost penězům nebyla o nic menší. Byli to prezidenti bank a jejich rozhodnutí ovlivňovala miliardy dolarů a miliony životů. A dnes se tu všichni setkali, protože základy celosvětové ekonomiky se začínaly bortit.

Na stole před Volkmannem ležel nevelký hranatý předmět zakrytý jednoduchou černou látkou. Když se všichni muži usadili kolem stolu, nalili jim do sklenic čistou vodu a sloužící opustili sál, Volkmann se natáhl nad stůl a černý závoj odstranil.

Bankéři a jejich hosté patřili do nepočetné skupinky lidí, kteří na předmět ležící na stole zdánlivě nijak nereagovali. Přesto si Volkmann povšiml, že ani tito otrlí profesionálové nedokáží plně maskovat své emoce. Několik z nich začalo zrychleně povrchně dýchat, další si přemýšlivě třel bradu. Jiné oči se třeba jen na okamžik rozšířily údivem, ještě další člověk se začal rozhlížet kolem sebe, jako by ohlásil sázku v pokeru. Zbývajících šest miliard obyvatel planety by ale překvapením zalapalo po dechu a utíkalo by si na ten předmět sáhnout, každý plnou hlavu svých představ.

Lichoběžníková cihlička vážila třináct a půl kila a byla známá jako Londýnský vzorek. Její boky zářily teple žlutou barvou másla a v tlumeném osvětlení haly se téměř olejové leskla. Tento zlatý ingot, rafinovaný na 99,9 % ryzosti, měl cenu zhruba sto šedesáti tisíc dolarů.

„Pánové, máme tu krizi,“ zahájil Volkmann angličtinou bez stopy cizího akcentu. Hovořil jasně až pronikavě, každé slovo pečlivě artikuloval, aby nemohlo dojít k nějakému omylu. „Jak všichni víte, svět velice brzy vyčerpá své zásoby zlata. Ve skutečnosti poptávka po této komoditě dalece převáží nabídku, a to z jednoduchého důvodu. Některé z vás přemohla nenasytnost.

Před více než deseti lety se na vás obrátily centrální banky vašich zemí s určitým návrhem, jenž se tehdy zdál být pro všechny prospěšným. Vy, jako bankéři, byste si půjčili zlaté rezervy s příslibem, že za půjčku zaplatíte čtvrt procenta úroků. Zlato, uložené v sejfech v New Yorku, Paříži, Londýně a jinde, nemá žádnou cenu, dokud je udržováno mimo oběh. Zaplacením čtvrtprocentního bodu byste přiměli zlato pracovat pro centrální banku způsobem, jaký tu v minulosti ještě nebyl.

Kdyby to tím skončilo, žádná krize by nám teď nehrozila. Ono to ale neskončilo. Vy jste se vzápětí otočili, a zlato jste buď prodali na volném trhu, nebo jste vlastnictví zlata využili ke spekulaci s vypůjčenými penězi a jako záruky na hazardní podnikání. V podstatě jste dali do zástavy nebo dokonce i prodali komoditu, kterou jste měli právo pouze si vypůjčit. Centrální banky k tomu daly svůj tichý souhlas, i když s podmínkou, že mohou kdykoliv žádat vrácení onoho zlata. Kdyby se tato situace vyvinula pouze v jedné zemi, nebo pouze v malém měřítku, zůstal by na trhu dostatek zlata, aby pokryl požadavky zájemců.

Vás všech se však zmocnila chamtivost. Dnešní situace je tudíž taková, že dvanáct tisíc tun zlata v ceně asi bilionu eur je sice v knihách centrálních bank, avšak ve skutečnosti se nachází na prstech nebo kolem krků žen na celém světě. Jinými slovy řečeno, pánové, je mimo možnosti zpětného odkupu.

Některé centrální banky si nejsou této situace vědomy a i nadále přijímají svého čtvrt procenta úroků, avšak jiné již žádají o navrácení zlata.

Před dvěma lety francouzská národní banka oznámila, že se hodlá zbavit části svých rezerv. Spojili jsme se, abychom shromáždili finance k nákupu dostatečného objemu zlata, které by doplnilo státní rezervy, aby ohlášený obchod mohl vůbec proběhnout. Jak si vzpomínáte, cena zlata tehdy stoupla během několika týdnů o padesát eur, to když si obchodníci uvědomili, že probíhají silné nákupy. Francouzi pak své zlato prodali a jeho cena se znovu stabilizovala. Naše snaha uspokojit poptávku nás stála zhruba miliardu eur. Akcionářům jsme vysvětlili, že šlo o jednorázový odpis pohledávek, ale ve skutečnosti se tento odpis může opakovat znovu, kdykoliv nějaká centrální banka bude požadovat zpátky svá aktiva.“

„Berne, nepotřebujeme přednášku z historie,“ ozval se netrpělivě bankéř z New Yorku. „Když se rozhlédnete kolem sebe, zjistíte, že některé známé tváře tu chybějí. Vyrazily je totiž jejich správní rady.“

„Být ‚vyražený správní radou‘, jak to nazýváte vy, pane Hershele, je teď naší nejmenší obavou.“ Volkmann věnoval Američanovi pohled, který umlčel jeho jakoukoliv případnou další odpověď.

„Bankovnictví je obchod s důvěrou,“ pokračoval dále. „Dělník si tam promění výplatní šek, spotřebuje peníze nutné pro přežití a důvěřuje bance, že se mu postará o zbývající. Co se s nimi konkrétně děje, to už je, upřímně řečeno, nad rámec jeho chápání i za prahem jeho zájmu. On svůj podíl splnil – přeměnil svou práci na kapitál a dál už důvěřuje nám, že mu ho co nejvíce zmnožíme. My jeho peníze půjčujeme podnikatelům, kteří budují další podniky, ve kterých noví dělníci budou směňovat svou práci za peníze v systému, jenž funguje dobře už celá staletí.

Co se však stane, jestliže je důvěra zneužita? V minulosti samozřejmě také docházelo k bankovním skandálům, my však teď máme před sebou záležitost bezprecedentních rozměrů. Kapitálová rezerva, kterou vlády využívají k tomu, aby ujistily své občany o síle jejich státu, jejich zlaté rezervy, byly prodány v podstatě za pouhé dlužní úpisy, které navíc už není možno splácet. My nejsme schopni dostát svým slibům vůči centrálním bankám. I kdybychom měli peníze, za které bychom mohli ono zlato nakoupit a vrátit ho bankám, na celém světě není už toho drahého kovu tolik, kolik ho dlužíme.“

„Mohla by se zvýšit produkce zlata a tím bychom získali čas k realizaci zakázky,“ zaznělo od Angličana v obleku ze Savile Row.

„Nemohla.“ Odpověď byla krátká a jasná, podobná autorovi. I on měl přízvuk, v podstatě britský, ale s koloniálním zabarvením.

„Pane Brycei, mohl byste to objasnit?“

Bryce se zvedl. Na rozdíl od ostatních byl opálený. Jeho pokožka svědčila o častém pobytu na čerstvém vzduchu, stejně jako věčně přimhouřené modré oči. Ruce měl velké, s oteklými klouby. Byl to člověk, který se bohatství domohl vlastní prací, dřinou, jakou ostatní bankéři nikdy nepoznali.

„Byl jsem vybrán, abych tu reprezentoval jihoafrický důlní koncern,“ oznámil.

„Pan Volkmann mi prozradil, o čem budeme diskutovat, takže jsem se předem domluvil s našimi lidmi, abych vám mohl dát přesné informace. V loňském roce vyprodukovala Jižní Afrika přibližně čtyřiatřicet tun zlata za cenu okolo dvou set osmdesáti dolarů za unci. V letošním roce plánujeme vytěžit stejný objem zlata, ale s náklady tři sta osmnáct dolarů za unci. Od skončení apartheidu cena práce výrazně vzrostla, zejména díky síle odborů, které nás tlačí k uzavírání stále štědřejších smluv.“

„Tak jim neustupujte,“ skočil mu do řeči prezident největší holandské banky.

Bryce po něm střelil pohledem. „Dolování v tvrdé hornině není práce u montážní linky. Trvá několik let, než se dělník odborně vycvičí. Stávka by v nynější době uškodila nám všem a odbory to vědí. Rovněž tak znají cenu, za kterou se zlato obchoduje – téměř pět set dolarů za unci – a vědí, že doly neprodělávají.“

„Nemůžete zvýšit produkci?“ otázal se další účastník.

„Naše doly jsou teď hluboké přes tři kilometry. Každé další patro do hloubky znamená geometrický nárůst nákladů. Je to podobné jako stavět mrakodrap. Abyste ho zvýšil, nemůžete na něj jenom tak přilepit další patro. Nejdřív musíte zesílit základy a celkovou konstrukci. Musíte se ujistit, že sem dosáhnou výtahy a že stávající vodní i odpadní potrubí má dostatečnou kapacitu i pro tuto přístavbu. Architekti tvrdí, že přidání jednoho patra stojí stejně a je stejně obtížné, jako by bylo vsunutí jednoho poschodí pod stávající budovu. Každé nové patro, které vyhloubíme v našich nejhlubších dolech, nás stojí dva až třikrát víc než to předcházející. Jistě, můžeme tak získat další zlato, ale výdaje převáží nad profitem.“

„Takže musíme nalézt alternativní zdroje tohoto kovu. Co třeba Rusko? Nebo Kanada? Spojené státy?“

„Žádné z těchto míst nemá dostatečnou kapacitu, aby mohlo znamenat něco podstatného v pokrytí poptávky,“ odpověděl Volkmann. „Ochranářská opatření životního prostředí v Severní Americe navíc každou unci zlata zdražují o třicet až čtyřicet dolarů.“

„Co geologický průzkum? Založíme nové doly, zlepšíme organizaci práce v dosud chaoticky fungujících dolech v Brazílii, a tím zvýšíme jejich produkci.“

„Dokonce i s nejmodernějším vybavením a pod nejkvalitnějším vedením nejsou mateřské žíly v celé Brazílii dost silné a vydatné, aby dokázaly naplnit jediný obrněný vůz za rok,“ odpověděl Bryce. „A pokud jde o průzkum, zlaté žíly tam určitě jsou. My dokonce známe lokalizaci některých z nich. Než by se však člověk prokousal byrokracií, aby si mohl vytyčit zábor, trvalo by to celá léta, a pak by musel ještě investovat miliardy dolarů, než by alespoň některý důl dostal na vámi požadovanou úroveň produkce.“

„Takže řešení je tedy snadné,“ promluvil Francouz do krátkého mlčení, jež následovalo po Bryceově chmurném shrnutí. „Musíme přesvědčit centrální banky, aby se svých zlatých rezerv nikdy nedožadovaly. Možná bychom si jejich chuť ke spolupráci mohli pojistit příslibem většího úroku.“

„To je ale jen dočasné řešení,“ namítl druhý zástupce New Yorku. „Nemůžeme přece uhýbat před svými závazky věčně.“

„Když ale budeme mít dost času, abychom naplnili truhlice centrálních bank, pak dokážeme udržet cenu zlata na rozumné výši a vyhneme se tomu, co se stalo v naší zemi, když byl ohlášen prodej.“

„A když Wall Street Journal celou transakci prozradí, co pak?“ namítl znovu představitel New Yorku. „Lidé začnou chtít to zlato, o němž jim vláda tvrdí, že existuje, vidět. Každý obyčejný strejc si představuje, že trezory ve Fort Knox jsou až po okraj plné zlata. Určitě nebude příliš spokojený, když se dozví, že jsou ve skutečnosti prázdné, až na nějaké bezcenné papírky s dlužními úpisy. Začne dělat paniku, protože vláda mu evidentně lhala ve věci, o níž se dříve nikdy nepochybovalo, v otázce jistoty měny.“

„Což je přesně to, co jsem prohlásil před chvílí, tedy že jde o krizi nevídaných rozměrů,“ podotkl Volkmann. „Narušili jsme samé základy kapitalistického systému a jakmile se to veřejnost dozví, sesype se celý řád jako domeček z karet.“

Švýcarský bankéř se odmlčel a rozhlédl se po místnosti. Viděl, že má pozornost všech, takže mohl se zarputilým výrazem pronést to, co řada přítomných očekávala, i když si nebyla jistá některými detaily. Než promluvil, usrkl ze sklenice vody. „V průběhu posledních šesti let se Německo pustilo do celé série neúspěšných ekonomických reforem. Jejich výsledek přeměnil zemi z motoru evropského průmyslu v něco až nápadně podobného typickému sociálnímu státu. Produktivita práce poklesla, nezaměstnanost se dotýká stropu povoleného Evropskou unií a zanedlouho bude muset vláda zvažovat i rezignaci na dosud až příliš štědré důchody. Krátce řečeno, Německo spěje k bankrotu. Přede dvěma týdny jsem se dozvěděl, že hodlají prodat veškeré státní zásoby zlata.“

Kolektivní zalapání po dechu bylo reakcí mužů, kteří si náhle uvědomili, že hledí do propasti.

„To znamená šest tisíc tun, pánové – zhruba dvouletá produkce celé Jižní Afriky. Situace je však taková, že v současnosti činí objem zlata ve státní rezervě v Berlíně a v Bonnu pouhé dva tisíce tun. Musíme tedy dorovnat manko ve výši čtyř tisíc tun.“

„Jak rychle?“ otázal se Francouz, jehož už opustil dřívější vztek.

„To si nejsem jist,“ odpověděl Volkmann. „Kvůli zachování cenové stability si ale myslím, že to nějaký čas potrvá.“

„Ne však celou věčnost,“ zamumlal bankéř z New Yorku.

„A pamatujte si,“ pokračoval zarputile Volkmann, který hromadil jednu pohromu na druhou, „jestli obchodníci se zlatem objeví, že s tím nakupováním mají naše banky něco společného, pak se na nás vrhnou, vyškrábou nám oči a ceny se zdvojnásobí nebo dokonce ztrojnásobí.“

„Jsme zruinovaní,“ naříkal bankéř z Holandska. „My všichni. I kdyby Němci akceptovali za své zlato peníze, nejsme schopni je sehnat. To, co jsme získali prodejem zlata, jsme už dávno zase půjčili jiným zájemcům. Museli bychom naše půjčky inkasovat, všechny půjčky. To zruinuje celé holandské hospodářství.“

„Nejenom vaše,“ uklidnil ho hořce bankéř jménem Hershel. „My jsme koupili a vzápětí prodali německé zlato v hodnotě dvaceti miliard dolarů, z čehož se nemalá část doslova vypařila díky inflaci. Abychom to splatili, museli bychom vyrabovat účty našich střadatelů. To by vyvolalo hon na banky po celých Spojených státech. Prostě znovu Velká krize se vším všudy.“

V místnosti se rozhostilo skleslé mlčení, jak přítomní zvažovali to, co bylo právě řečeno. Sami byli příliš mladí, než aby na vlastní kůži zažili hospodářskou krizi, jež zachvátila ve dvacátých a třicátých letech celý svět, ale slýchali o jejích důsledcích z první ruky od svých dědů a dalších příbuzných. Jenže tentokrát by byla situace daleko horší, jelikož globální ekonomika je daleko více provázaná. Několik bankéřů začalo přemýšlet dál než jenom o osobních ztrátách či škodách pouze svých států. Uvědomovali si, že jakmile by se jednotlivé země musely postarat o vlastní lidi, jakákoliv mezinárodní pomoc by tím skončila. Kolik občanů rozvojových zemí by zemřelo jenom proto, že muži sedící zde kolem stolu si vypůjčovali zlato, aby zmnožili svůj zisk?

Elegantně upravení členové výkvětu bankovnictví byli náhle stejně šediví jako Bernhard Volkmann.

„Neexistuje nějaký způsob, jak Němce od jejich úmyslu odradit?“ zeptal se po chvíli jeden z přítomných.

„Můžeme se o to pokusit,“ odpověděl jeho kolega, „oni se ale budou muset starat hlavně o vlastní zájmy. Potřebují vrátit své zlato, jinak jim hrozí platební neschopnost, možné nepokoje, či dokonce rebelie.“

Volkmann nechal ještě pár minut proudit spontánní konverzaci, v níž si bankéři vyměňovali nápady, jakým způsobem zachránit sebe, své banky a celý svět. Nakonec se však ukázalo, že nikdo odpovídající odpověď nezná. Když hovor znovu postupně utichl, požádali jihoafrického představitele zlatých dolů Brycea, aby opustil místnost.

Jakmile se za ním zavřely dveře, bankéři obrátili svou výhradní pozornost k Volkmannovi. Ten zůstával zticha, dokud někdo z přítomných nepoložil otázku, na niž, jak se všichni modlili, uměl odpovědět.

„Svolal jste nás, protože znáte řešení?“ otázal se anglický výkonný ředitel šesté největší banky světa.

„Ano,“ přiznal Volkmann a téměř fyzicky cítil, jak si všichni oddechli. Naťukal na klávesnici zprávu a za okamžik se znovu otevřely velké dveře do konferenčního sálu. Muž, jenž tudy vstoupil, se pohyboval zřetelné sebejistě. Jakkoliv se vždy bankéři snažili vystupovat stejně, žádný z nich by nepřiznal, že používá kamufláž, jen aby zakryl svou nejistotu. Příchozí kráčel uvolněně, s hlavou vzpřímenou. Byl přibližně jejich věku – kolem padesátky, ale přesněji se to odhadnout nedalo. Obličej byl prostý vrásek, ale oči měl staré a také jeho na ježka ostříhané vlasy byly více šedivé než hnědé. Na rozdíl od bankéřů však naopak v sobě neměl onu sebeuspokojivou blazeovanost, pocit nadřazenosti, jaký vyplývá z iluze bohatství a moci. Muž byl prostě osobnost nepopiratelné síly, jež vstoupila do jejich shromáždění a stala se středem všeobecné pozornosti, aniž musela pronést jediné slovo.

„Pánové,“ pronesl Volkmann, když se cizinec posadil na židli po jeho boku. „Toto je Anton Savič, dříve člen sovětského Výboru pro přírodní zdroje. Nyní pracuje jako soukromý konzultant.“

Nikdo neřekl jediné slovo, nikdo se ani nepohnul. Žádný z bankéřů totiž přítomnost bývalého sovětského aparátčíka nechápal.

„Již nějaký čas jsem předpokládal, že k něčemu podobnému dojde, takže jsem začal připravovat tajné plány,“ pokračoval Volkmann. „O mém návrhu nelze vést žádnou diskusi, nelze s ním ani nesouhlasit. Je to totiž naše jediná možnost. Všichni budete zaručeně bez výhrad souhlasit, jakmile vás se svým návrhem seznámím. Pan Savič vám teď načrtne podrobnosti.“

Savič vsedě, aniž by se zvedl, s rukou objímající lenoch židle, jim pak uvolněným tónem vyprávěl, jak hodlá zachránit jejich banky. Toto vystoupení trvalo deset minut a zanechalo ve tvářích přítomných výrazy šoku, hněvu a dokonce i vyloženého odporu. Holandský bankéř vypadal, že mu bude fyzicky špatně. Dokonce i tvrdý bankéř z New Yorku, o němž Volkmann věděl, že byl ve vietnamské válce, celý zpopelavěl.

„Jiná cesta není, pánové,“ pozvedl hlas Volkmann. Nikdo ani slovem neprotestoval. Volkmann po nich postupně přejel pohledem, zabodl jej každému z nich do tváře, a když uhnuli očima nebo sotva patrně přikývli, věděl, že má jejich souhlas. Poslední byl Holanďan. Slabě zasténal, to když si uvědomil, čemu dává souhlas, a sklopil oči.

„Provedu tedy příslušná opatření,“ uzavřel sezení Volkmann. „Takto se již nikdy scházet nemusíme.“

Představitel New Yorku, který prve hovořil o Fort Knoxu, poznamenal: „Jsem si jistý, že se naopak ještě sejdeme. V pekle.“

7

CABRILLO SE POKŘIŽOVAL. Oběti byly různého stáří, i když většinou jim mohlo být tak slabě přes dvacet, alespoň podle toho, co viděl. Někteří z nich byli mrtví už nějakou dobu. Jejich těla byla zčernalá či namodralá a několik jich bylo nafouklých vnitřním plynem. Jiní se zřejmě utopili, když piráti shodili kontejner z paluby rybářské lodi. Ti byli v záři palubních světel odporně bledí. Ve změti končetin bylo obtížné soudit přesně, ale zdálo se, že mužů je mezi mrtvolami více než žen. Jedna věc, kterou měli společnou, kromě příšerné smrti, byla jejich rasa. Všichni to byli Číňané.

„Hadí hlavy.“ Cabrillo si znechuceně odplivl s pohledem do míst, kde na temné hladině oceánu stále ještě hořela olejová skvrna.

Venkované, ale i někteří dělníci, ve snaze nalézt práci mimo Čínu, byli ochotni zaplatit až více než třicet tisíc dolarů za to, že budou propašováni ze země. Samozřejmě, ani bohatý Číňan nemohl přijít s takovouto sumou peněz v hotovosti, takže byl vypracován určitý splátkový systém. Podle něho ilegální imigrant pracoval pro zločinecký gang, který ho propašoval přes hranice, a splácel tak svůj dluh otrockou prací v manufakturách nebo restauracích v každém městě od New Yorku až po New Delhi. Z žen se všeobecně stávaly prostitutky v „masážních salonech“, které se začaly objevovat dokonce i v malých městečkách po celé Americe a Kanadě. Číňani takto pracovali celá léta, žili v přeplněných nájemních domech vlastněných gangem, dokud celý svůj dluh nesplatili. Když se pokusili utéct, jejich rodiny v Číně byly následně mučeny nebo povražděny.

Tímto způsobem měnilo jednu hořkou, bezvýchodnou existenci za druhou každý rok více než milion Číňanů. Všichni věřili, že věci se zlepší, jen když budou pilněji pracovat.

Imigranti měli pro tuto cestu za novým životem jméno. Označovali ji za „jízdu na hadu“ a těm, kteří vedli pašerácké gangy, se říkalo „hadí hlavy“.

Cabrillo se svou posádkou narazil na pašeráky s lidským nákladem nejspíš na jejich cestě do Japonska. Nebo mohli eventuálně takovou loď přepadnout piráti, kteří se pak rozhodli prodat běžence zpátky gangu, či nějakému třetímu zájemci. V každém případě tedy narazili na obchod s živými lidmi. Kromě hrůzy z toho, co leželo před ním na palubě, vedle smutku, který se mu zračil v očích, Juan Cabrillo pocítil i jiskru hněvu, jež se mu rozžehla v prsou. Živil ji, rozdmýchával nenávistí, až se naplno rozhořela a hrozila ho celého strávit.

Obrátil se na Lindu Rossovou, pohled tvrdý jako led. „Zavolej sem doktorku Huxleyovou, ať přijde co nejdřív. Pro tyhle chudáky už sice nic udělat nemůže, ale pitvy by mohly objasnit to, co se tady stalo.“ Pak pokynul palubní četě. „Jakmile služba ten kontejner vyprázdní, podívejte se po nějakém jeho identifikačním čísle a pak ho shoďte do vody.“

„Jsi v pořádku, Juane?“ zeptala se starostlivě Linda.

„Ne. Jsem nasranej,“ odsekl a odkráčel. „A k tomu se musím ještě vypořádat s tou ponorkou.“

Usadil se v operačním centru. Zpráva o morbidním nálezu se již rozšířila i sem, a proto tu vládla stísněná nálada. Mark Murphy prováděl kontroly systémů palubních zbraní pro případ, že by byly znovu zapotřebí, zatímco Eric Stone tiše u kormidla vyčkával dalších rozkazů.

„Pane Murphy,“ zvolal ostře Cabrillo.

Mark se otočil v křesle, ve tváři vážný výraz. Byl to jeho výstřel, co poslal Kra ke dnu a tím překazil naděje na získání jakýchkoliv informací od vězněných Číňanů. „Ano, pane?“

Předsedův hlas byl náhle měkčí. „Nedávej si to za vinu. Já bych ji provrtal také ve stejných místech. Čeká nás tu ještě dlouhá cesta. Budou další.“

„Ano, pane. Děkuju.“

„Pane Stone, rychlost třicet uzlů a zavez nás nad tu ponorku.“

„Provedu, pane.“

Linda byla stále ještě na palubě, kde pomáhala Julii a jejímu týmu zdravotníků. Juan sledoval monitor pasivního sonaru a předával Stoneovi požadované změny kurzu a rychlosti, až se jim podařilo stanout s Oregonem přímo nad záhadnou ponorkou. Ta se v poslední půlhodině, po kterou ji sledovali, ustálila ve třiadvaceti metrech pod hladinou. Juan přefiltroval akustický signál přes počítač, čímž ho zbavil všech vedlejších zvuků, až nakonec zůstal jediný, způsobený unikáním vzduchu z ponorky. Nevěděl, jestli si ponorka hraje na mrtvého brouka, nebo jestli má opravdové problémy. Kdyby se však jednalo o naléhavou situaci, pak by zevnitř zajisté slyšeli poplašné klaksony a známky aktivity posádky. Dokonce i bez složitých naslouchacích zařízení by se kupříkladu takový zvuk úderu kovu na kov zaručeně zřetelně donesl až k Oregonu. Avšak jediné, co bylo slyšet, bylo bublavé syčení, pocházející z pomalu klesající ponorky.

Juan na počítači vyvolal mapu dané oblasti. Zjistil, že pod kýlem má tři a půl kilometru vody. Bude tedy trvat několik dní, než se ponorka dotkne dna, i když ji už dávno předtím rozdrtí tlak vody.

Vrátil se na své místo a odtud zavolal k potápěčskému bazénu. „Veliteli potápěčů, otevřete dveře v kýlu lodi a připravte dálkově ovládaný modul na mělký ponor. Dále ať jsou v pohotovosti dva potápěči a výstroj pro mě.“

O patnáct minut později již Cabrillo stál za pilotem modulu, který byl oblečený do oranžového neoprenu. Na levé paži měl navlečené brýle. Cabrillo se samozřejmě nemusel k ponorce potápět sám, ale zastesklo se mu po osvěžujícím chladivém objetí oceánu. Díky dlouhotrvajícímu napětí a vzteku ho bolela ramena i krk.

Podmořská sonda bylo malé plavidlo ve tvaru torpéda, se třemi nastavitelnými vrtulemi pro pohon a možnost manévrování umístěnými v dlouhé ose. V klenuté čelní části byla připevněna videokamera s vysokým stupněm rozlišení, v zadní polovině se nacházely reflektory, schopné prosvítit minimálně tři metry i té nejkalnější vody. Modul byl právě spuštěn do vody a dva pracovníci se ujišťovali, že namotané ovládací lanko se z mateřské lodi volně odvíjí.

Obrovské dveře, otevřené do oceánu, umožňovaly, aby se do objemného nákladového prostoru uprostřed lodi začal vkrádat chlad. Světlomety, připevněné k trupu lodi, vrhaly podél pažení chvějivé zelenavé odlesky. Nad bazénem se jako nějaká vzducholoď vznášela mohutná ponorka Nomad 1000, připravená na eventualitu, že by bylo zapotřebí použít její silné manipulační rameno.

„Minuli jsme sedmnáct metrů,“ ohlásil operátor, pozorně sledující živou videonahrávku z kamer klesajícího modulu. Na obrazovce však byla jenom tma. Přesto operátorova ruka neustále spočívala na prvcích ovládajících sondu.

„Dvacet metrů.“

„Tamhle je,“ ukázal Cabrillo.

Z temného šera začaly vystupovat jakési nejasné kontury. Zpočátku byl obrázek matný a nepřehledný, jak se ale modul blížil k objektu, stával se jasnějším. Podmořské vozítko se přiblížilo k ponorce od její zádi. V prudkém světle reflektoru se zaleskl bronzový šroub. Pak začali rozpoznávat kormidlo. Loď se nepodobala žádné ponorce, kterou kdy Juan viděl.

„Zvedněte modul o půldruhého metru a popojeďte o tři vpřed.“

Operátor splnil rozkaz a lodní šroub zmizel pod okrajem záběru. Nyní viděli trup z ocelových plátů, který však neměl onen typický doutníkový tvar. Když Linda zachytila ponorku na aktivním sonaru, aby posoudila její tvar, prohlásila, že to plavidlo je podivné.

Náhle se na pozadí černého trupu zjevila velká bílá písmena HAM.

„Couvněte kousek,“ vyštěkl Cabrillo.

Malý podmořský robot se poněkud vzdálil a namalované slovo se změnilo v jakousi hatmatilku. UTHAMPTO.

„Co je k čertu Uthampto?“ zeptal se jeden z potápěčů udiveně.

„Ne co, ale kde,“ odpověděl Juan. „Southampton, Anglie.“

Ještě mluvil, když se na obrazovce objevilo i jméno lodi. Avalon. A nebyla to vůbec ponorka.

„Myslíte, že na tuhle loď piráti naložili utečence?“

„Dost pochybuju.“ Cabrillo zíral na obrazovku kamer podmořského modulu, který zatím přeplul nad zábradlím zádě lodi a přes zadní palubu. Mezi spletí lodní výstroje tam plavalo několik ryb. „Jsem si jitý, že byla také jednou z obětí. Vsadil bych se, že na ni zaútočili jen moment předtím, než se objevili na našem radaru.“ Zavolal na můstek s pokynem, aby Mark Murphy prověřil záznamy o této lodi pod britskou vlajkou.

„Copak bychom ale v tom případě neslyšeli jejich volání SOS?“ podivil se potápěč.

„Ne, jestli piráti rušili vysílání nebo použili nějaký trik, kterým dokázali obsadit radiokabinu ještě předtím, než posádka mohla vyslat jakékoliv varování.“

„Předsedo, tady je Murph. Avalon patří Královské zeměpisné společnosti. Na vodu ji spustili v roce 1982, je čtyřicet tři metry dlouhá, její výtlak…“ Cabrillo ho přerušil. „Kdy o ní slyšeli naposledy?“

„Podle tiskové zprávy z geografické společnosti se veškeré kontakty přerušily před čtyřmi dny. Americké pátrací a záchranné jednotky z Okinawy nic neobjevily.“

„To nedává smysl,“ promluvil Juan sám pro sebe. Nahlas nadhodil: „Kdyby ji obsadili piráti a jenom přerušili veškerou komunikaci, pak by ji posádka americké jednotky okamžitě objevila.“

„Ne, jestli ji hned potopili,“ namítl pilot podmořského modulu.

„Není možné, aby se za čtyři dny potopila o pouhých pětadvacet metrů.“ Cabrillo se odmlčel. „Pokud… pokud se někomu nepodařilo zabránit jejímu dalšímu zaplavování.“

„Stále ale míří ke dnu,“ namítl potápěč. „A jestli ztratila tolik vztlaku, aby se potopila až sem, pak ho ztratila dost i na to, aby pokračovala v potápění.“

Cabrillo se na muže pozorně zadíval. „To zní logicky. Pokud se ovšem nedostala do halokliny, pásma vysoce slané vody. Slaná voda je hustší než sladká, takže stejný objem má větší hmotnost. Oceán je přitom složen z jednotlivých vrstev jako jablečný koláč, přičemž tyto vrstvy mají různou slanost i teplotu. Bylo možné, že Avalon se ponořil do vrstvy vody vysoké hustoty, jež ji na dlouhou dobu znehybněla.“ Byl si vědom toho, že loď neustále nabírá další a další vodu, takže nakonec z této vodní vrstvy přece jen vyklouzne a zamíří jako kámen ke dnu.

Muži v tichosti sledovali, jak sonda klouže nad potopenou lodí. Navenek nebyly patrné žádné známky boje, žádné otvory po kulkách nebo stopy výbuchu. Plavidlo vypadalo jako by klidně a bez protestu vklouzlo pod hladinu. Jakmile modul dosáhl přídě Avalonu, Cabrillo dal pokyn jeho řidiči, aby ho zavedl vedle nástavby a pokusil se nahlédnout dovnitř.

„Myslíte, že by tam mohl být ještě někdo živý?“ vyhrkl potápěč.

Juan se nad stejnou otázkou zamyslel již před chvílí, ale odpověděl si záporně. Viděl přece na vlastní oči, jak barbarsky se piráti dokážou chovat, a uvědomoval si, že by nikdy nenechali nějakého svědka naživu, a to ani na lodi s provrtaným dnem. Dalším důkazem bylo naprosté mlčení ze strany vraku. Kdyby se on ocitl v pasti na potápějící se lodi, určitě by dělal vše, jen aby na sebe upozornil, bez ohledu na marnost takového počínání. Tloukl by do trupu nějakým hasákem tak dlouho, až by nemohl ani pohnout rukama. Pak by alespoň křičel až do posledního dechu. Ne, na palubě Avalonu není živá duše, tím si byl jistý.

Dálkově ovládaný modul znovu přeplul nad palubou směrem k můstku.

V jasném kuželu světla bylo vidět, že všechna velké okna jsou rozbitá, buď akcemi pirátů, nebo náporem vody, když výzkumná loď klouzala pod hladinu. Pilot zavedl modul jedním okenním otvorem dovnitř. Musel přitom zachovávat opatrnost, protože pancéřovaný spojovací kabel by se mohl snadno zamotat. Strop můstku vypadal jako blyštící se stěna z tekuté rtuti. Byla to vlastně vzduchová kapsa, neustále doplňovaná vzduchem unikajícím z malého otvoru v podlaze.

Tady na můstku bylo památek na boj opravdu plno. Místnost křižovaly řady otvorů po kulkách, paluba byla posetá bronzovými nábojnicemi. Kupička v jednom rohu, připomínající hromadu hadrů nebo smotanou plachtu, se ukázala být lidskou postavou. Drobné rybky oťukávaly vločky sražené krve prýštící z četných ran. Pilot se pokusil manévrovat s modulem tak, aby viděli mrtvole do tváře a mohli případně provést její identifikaci, ale sonda neměla dost síly, aby mohutného muže převalila na záda.

„Pokuste se najít přístup do dalších prostorů nástavby,“ nařídil Cabrillo.

Pilot se o to pokusil, ale v zadní části můstku narazil jen na dveře, jež byly zaklíněny kovovou závorou.

„Nevadí, vycouvejte a podívejte se do lodních okének. Třeba tudy uvidíme dovnitř.“

Modul plul nejprve podél levoboku Avalonu, zastavoval se u každého okénka, ale uvnitř nebylo vidět nic než černočernou tmu. Operátor objel se sondou kolem zádi a pokračoval podél pravoboku. Světlo kreslilo na černém boku trupu dokonalý kruh, v němž se pokaždé jako drahokam rozzářilo lodní okénko. Ve chvíli, kdy světlo dopadalo do jedné z kajut, ozval se najednou ostrý zvuk úderu kovu na kov. Bylo to frenetické staccatové bubnování. Muž sledující monitor najednou prudce uskočil, to když se na obrazovce náhle objevil neznámý bledý obličej. Ta tvář patřila ženě. Oči měla hrůzou doširoka rozevřené a ústa se jí pohybovala, jako by vydávala křik, kteiý však nebyl slyšet.

„Dobrotivý Bože! Ona je živá!“

Cabrillo se ve stejnou chvíli již vrhl k lavici a začal si přes ramena navlékat popruhy dvou kyslíkových potápěčských lahví. Následoval kompenzátor vztlaku, který si pověsil na krk. Obtížně se postavil na nohy, aby si k pasu upevnil závaží. Jeho příkladu následovali dva další potápěči. Juan nakonec popadl pár plovacích ploutví a silnou baterku.

„Uvědomte Huxleyovou,“ nařídil ještě, když se kolébavě blížil k bazénu, obtěžkán třiceti kilogramy potápěčské výbavy. Upravil si masku, zkontroloval přívod vzduchu a pozadu se překulil do vody.

Když se ponořil kaskádou bublin, navlékl si ploutve a pak vytlačil z masky vodu, jež se tam při potápění dostala. Okolní moře nebylo tak studené, takže jeho tělesné teplo rychle ohřálo tenkou vrstvičku vody mezi kůží a neoprenem. Počkal, až další dva potápěči skočí rovněž do vody, pak vyfoukl z dýchacího okruhu vzduch a ponořil se do temnot. Jednou rukou se přidržoval ovládacího kabelu, jenž ho bezpečně vedl k potopenému vraku.

Jak jenom dokázala přežít? Ptal se v duchu sám sebe. Podle škody, kterou ryby napáchaly na mrtvole na můstku, se dalo soudit, že piráti potopili Avalon krátce po jeho napadení. To uvnitř trupu zůstalo tolik vzduchu? Zřejmě ano. Otázkou však bylo, jestli jí ta zásoba vystačí až do chvíle, než ji odtamtud dostanou.

Pod sebou uviděl kruh světla vycházejícího z modulu a sedavé obrysy výzkumné lodi. Z přinejmenším tuctu otvorů v trupu stále unikal vzduch. Vypadalo to, jako by vrak krvácel. Juan cítil, jak mu po zádech přebíhá mráz pověrčivosti. Z Avalonu se stala loď duchů, ale na rozdíl od lodi Flying Dutchman byla odsouzena plout v temnotách hlubin jako zapomenutý poutník.

Když dosáhl hlavní paluby, Juan pohlédl na hloubkoměr na svém počítači. Zjistil, že se nachází v hloubce dvaceti osmi metrů. To znamenalo, že Avalon se teď potápí rychleji. Čas, který mu zbýval, rychle utíkal.

Zamáváním ploutví se přemístil dolů, kde se modul nehybně vznášel před lodním okénkem, v němž prve objevili onu neznámou ženu. Když nahlédl do malého kulatého zaskleného otvoru, žena leknutím uskočila. Pak se však zase rychle vrátila k oknu, takže jejich obličeje oddělovaly jen asi dva centimetry vody a silná tabule skla. Jestli však Juan rychle s něčím nepřijde, zůstane tato mezera nepřekonatelná.

Žena měla na sobě dvě záchranné vesty a několik svetrů. Na hlavě měla naraženou vlněnou čepici hlídače. Vzduch uvnitř trupu bude stejně studený jako okolní moře. Rychlý pohled na počítač mu řekl, že je to necelých deset stupňů. Neznámá měla jasně modré oči, které teď, po příchodu zachránců, ztratily svůj šílený výraz. Jakkoliv zoufalá, přesto si zachovávala špetku humoru, když zaťukala na hodinky, jako by chtěla říct Je načase. Juan obdivoval její odvahu.

Poté si však povšiml drobnějších detailů a uvědomil si, že má modré rty a nepřirozeně bílý obličej. Celá se chvěla v nekontrolovatelných křečích. Juan pohlédl hlouběji do její kajuty. Celý ten nevelký prostor zaplavila voda do úrovně kovového rámu postele. Jedna matrace dokonce volně plula po hladině, zatímco tu druhou udržela žena na místě svou vahou. Takže ani toto útočiště nezůstalo suché, stejně jako její oblečení. Jak klečela na matraci, promáčkla do ní svou vahou důlky, jež byly již naplněné vodou. Také nohy měla bezpochyby celé mokré. Aniž by bylo jasné, jak dlouho se nachází v těchto podmínkách, dalo se s jistotou předpokládat, že bude brzy podchlazená.

Juan vytáhl z pusy vzduchový regulátor a zřetelně rty formuloval dotaz: „Jste v pořádku?“ Mořská voda chutnala na jeho rtech velice slaně, což jenom potvrzovalo domněnku o příčině zdržení Avalonu na jeho cestě ke dnu.

Žena na něj bezbarvě pohlédla, jako by mu chtěla naznačit, že je blázen, ptá-li se za stávající situace na takové věci, pak ale přikývla, že není zraněná. Juan na ni ukázal, zvedl jeden prst a pak se jal ukazovat na další místa a zvedat další prsty. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že se ptá, jestli je uvnitř ještě někdo. Smutně zavrtěla hlavou. Poté zvedla prst a na chvíli zmizela. Když se vrátila, držela v ruce blok a černou fixu. Ruka se jí však třásla natolik, že její písmo bylo sotva čitelné. „Jsem tady sama. Můžete mě dostat ven?“

Juan přikývl na znamení, že může, i když neměl ani ponětí, jak. Mohli by třeba napnout kabely mezi Oregonem a touto výzkumnou lodí a za pomoci jeřábů ji vytáhnout na hladinu. Problém byl v tom, že žádný jeřáb na Oregonu neměl tolik síly, aby dokázal potopenou lodí pohnout a navíc, kdyby narušili její rovnováhu, mohla by vyklouznout a potopit se ke dnu ještě rychleji. Nicméně, myšlenka přitáhnout na Avalon nějaká lana a alespoň dočasně vrak stabilizovat vypadala jako dobrý nápad.

K Juanovi se připojili další potápěči. Na tabulku, kterou přinesli, jim napsal instrukce a poslal jednoho z nich zpátky na Oregon. Pak se obrátil zpátky k uvězněné ženě a zamrkal na ni. Ta napsala cosi do bloku, který pak přidržela před okénkem. „Kdo jste?“

Juan napsal svoje jméno. Vrhla na něj zklamaný pohled a pokračovala. „Nejste od námořnictva?“

Ohó! Jak jenom by jí mohl objasnit svou přítomnost? Napsal tedy, že vede jednu privátní bezpečnostní agenturu, kterou najali, aby přivedla piráty před soud. Zdálo se, že je s tímto vysvětlením spokojená. Požádal ji, aby mu popsala místa, kam se ještě voda nedostala. Odpověděla, že je zaplavený můstek, nádní ( nádní = též outor, dno podpalubí (pozn. překladatele)) a strojovna. Posledních dvanáct hodin voda postupně zaplavuje i její palubu. Zeptal, se, jestli neexistují nějaké venkovní dveře, jež by se otvíraly do jakéhokoliv malého prostoru, kupříkladu předsíně, jenž by se dal izolovat od zbytku vnitřního prostoru lodě.

Odpověděla, že si není jistá, a pak se skácela na lůžko. Z matrace se tím kolem jejího zadku a ramen vytlačila voda. Zdálo se, že to ženě ani nevadí, nebo že již není v takovém stavu, aby na to nějak zareagovala. Juan zabouchal zadní částí svítilny na kovové pláty trupu, aby ji zburcoval. Žena otevřela oči, ale zdálo se, že jeho přítomnost sotva vnímá. Znovu se nořila do bezvědomí. Juan znovu zabušil potápěčskou svítilnou a neznámá se připlazila k okénku. V očích měla skelný pohled a čelist jí drkotala jako elektrická sbíječka. Bylo jasné, že ji sám ven nedostane a přitom byla evidentně jen pár minut od bezvědomí.

„Jak se jmenujete?“ napsal.

Chvíli na ta slova zírala bez hnutí a pak vyslovila něco, čemu Juan nerozuměl. Pozvedl svou tabulku, aby jí připomněl způsob jejich dosavadní komunikace. Uplynulo dvacet vteřin usilovného soustředění, ale nakonec přece jen napsala „Tory“.

„Tory, musíte zůstat vzhůru! Když usnete, tak zemřete! Neexistuje tam někde nějaká malá místnost s venkovními dveřmi, kterou by bylo možné odizolovat od zbytku lodi?“ Obával se, že je v příliš ubohém stavu, než aby porozuměla jeho otázce, ale ona se najednou narovnala v ramenou a dokonce se jí podařilo zastavit drkotání zubů. Přikývla a začala psát. Podle Cabrillova nerezového chronometru Concord jí to trvalo plné čtyři minuty, jelikož spoustu slov musela smazat a napsat znovu.

Konečně přiblížila poznámkový blok k oknu. Písmena připomínala první pokus malého dítěte. Napsala: „Dveře vzadu levobok jedna paluba nad mnou vede na schodi keré dají zapečetit.“

Juanovi trvalo několik dalších drahocenných minut, než nečitelný zápis rozluštil: „Zadní dveře na levoboku, jednu palubu nade mnou, vedou na schodiště, jež je možno vodotěsně uzavřít.“

„Musíte tam dojít a zavřít je. Neodcházejte odtamtud, ať se děje cokoliv. Věřte mi.“

Tory přikývla a těžce se zvedla z postele. Když stanula po kolena ve vodě, ve tváři měla vrytou agónii. Juan téměř cítil ledové prsty, jak svírají křečí její svaly a vysílají šoky do mozku. Potácela se přes kajutu, náhle však ztratila rovnováhu, skoro se jí podařilo zachytit lodní přepážky, ale nakonec se těžce svezla k zemi. Kdyby se dokázal protáhnout úzkým lodním okénkem, Juan by vklouzl dovnitř a popadl ji do náruče. Takhle jen bezmocně přihlížel, jak se Tory namáhavě zvedá opět na nohy. Byla celá promáčená. Bez jediného ohlédnutí klopýtala ke dveřím, s nataženými končetinami jako zombie v hororovém filmu.

Jakmile zmizela z dohledu, Juan se vydal hledat dveře, o kterých se zmínila. Přeplaval nad zábradlím, kde uviděl čtyři potápěče, snažící se navléct lana na pacholata zadní paluby Avalonu. Přitáhli sem mohutné světlomety, takže v jejich záři pracovali velice efektivně. Předpokládal, že podobný tým se činí na přídi potopené lodi. Loď nyní poklesla do hloubky třiceti metrů. I kdyby jeřáby z paluby záchranářské lodi nedokázaly Oregon vyzvednout na hladinu, zabránily by jí alespoň v dalším potápění, přinejmenším na nějaký čas.

Hloubka však nepředstavovala hlavní problém. Tím byla odolnost Tory.

Cabrillo a jeho posádka ovšem nevěděli, že Avalon má v přední i zadní části velké nákladové prostory, sahající od nádní až po hlavní palubu a zaujímající prakticky celou šířku trupu. Až dosud zůstaly suché, díky pevně přiléhajícím poklopům a aktivně pohyblivým žaluziím ventilačního systému, jež dokázaly uzavřít prostory prakticky vzduchotěsně. Právě jejich vztlak zabránil volnému pádu výzkumné lodi ke dnu. Zatímco si Juan prohlížel dveře, zbortil se pod stále se zvětšujícím tlakem vody, městnající ve ventilačních trubicích, jeden z dosud uzavřených ventilů. Z mezery mezi dvěma žaluziemi vytryskl plochý pramínek vody. Jako jemný obláček mlhy dosahoval prakticky až na opačnou stranu nákladového prostoru. Štěrbina mezi kovovými žebry byla tenká – a do nákladového prostoru se dostávalo pouze několik litrů vody za minutu – ale každou vteřinu se mezera rozšiřovala, takže bylo jen otázkou času, kdy žaluzie povolí úplně a dovnitř začne s hučením proudit pořádný proud vody ve sloupu s průměrem dobrého čtvrt metru.

Juan zaregistroval, že dveře jsou z jednoho celistvého kovového plátu s panty umístěnými na zevní straně. Klikou šlo otáčet docela lehce, pokud se nejprve odstranila venkovní ocelová sponka, jež měla komukoliv zabránit případnému úniku na samém začátku přepadení. Otevření nyní bránil pouze tlak okolní vody, proto ho musel na obou stranách dveří vyrovnat. Za tím účelem bylo nutné zaplavit malé zádveří na straně, kde se nacházela Tory. Byl to logický postup, i když Tory si zažije pořádný strach, až se její prostor začne plnit vodou. Juan byl připravený dostat ji ven a umožnit jí dýchání z rezervní potápěčské bomby dřív, než by jí hrozilo opravdové nebezpečí.

Gestem přivolal jednoho potápěče a na tabulku mu napsal, co potřebuje. Tento muž měl na hlavě helmu vybavenou integrovaným komunikačním zařízením, které mu umožňovalo hovořit s velitelem potápěčů na palubě Oregonu. Zatímco Juan čekal na Tory i na vyřízení své objednávky z mateřské lodi, vyťukával na zavřené dveře rytmus „Shave and a Haircut“. Čekání se protahovalo do nekonečna, ale když se k němu na laně snesl koš s nářadím a potápěčskou výbavou a Tory stále ještě nedorazila, Juan se začínal bát toho nejhoršího.

Být zavřený s těly přátel, povalujících se všude po chodbách, bylo už samo o sobě dost zlé. K psychickému stresu navíc přispívala skutečnost, že celé vězení se nacházelo třicet metrů pod hladinou a stále klesalo. Bylo vůbec neuvěřitelné, že se Tory nezbláznila již před několika dny. Byla vyděšená, podchlazená a nyní i promočená. Zůstalo v ní dostatek vůle, aby došla do místnůstky přede dveřmi a aby si vzpomněla, že ji musí vodotěsně uzavřít proti zbytku lodi?

Cabrillo o tom pochyboval. Jiná cesta ale nebyla. Kdyby se prořezali do její kajuty zvenčí, dveře do chodby by to zaručeně nevydržely, povolily by a voda by zaplavila celou loď. Samotná Tory by se navíc utopila dřív, než by prorazili dost velký otvor, kudy by jí podali náustek regulátoru. Ne, pomyslel si znovu, toto je jediná možná cesta.

Znovu vyklepal baterkou na ocelové dveře rytmický signál. Tentokrát se mu zdálo, že zevnitř cosi slyší. Zaklepal ještě jednou, stáhl si neoprenovou kapucu z hlavy a přitiskl ucho na dveře.

Tentokrát slyšel docela jasně dvojité klepnutí. Ťuk, ťuk. Dokázala to!

Sáhl do košíku s nářadím, jež si vyžádal z Oregonu. Nejdřív zkontroloval, jestli jsou v pořádku obě náhradní potápěčské bomby. Pak následovala vrtačka, poháněná tlakem ze dvou nádržek, zavěšených pod drátěným košem a připojených dlouhou hadicí. Hrot vrtáku byl speciálně zakalen a otáčky vrtačky nastaveny tak, aby vrták dokázal proniknout dveřmi během několika vteřin. Cabrillo se rozhlédl kolem sebe. Potápěči na zádi ukončili upevnění kabelů na pacholata. Dva z nich odplavali na pomoc kolegům na přídi, zbývající dva se připojili k němu.

Cabrillo se opřel zády o těžký koš, přitiskl hrot vrtáku kousek nad dolním okrajem dveří a stiskl spoušť. Pronikavé kvílení dosahovalo stejné intenzity, jako by člověk stál na zubu, v němž zubař právě otevírá ošklivou dutinu. Měl pocit, že se mu do obou uší zabodávají hřebíky, aby se uprostřed jeho lebky setkaly v oslepujícím bodě bolesti. Snažil se bolest nevnímat a soustředil se na spirály stříbrných špon, jež se odvíjely od místa vrtání. Během pár vteřin vrták opravdu projel dovnitř a Juan ho opatrně z čerstvého otvoru vytáhl. Zbytky kovových pilin spolu s proudem vody vklouzly do nitra lodi. Jelikož neměl ponětí, jak je předsíň velká, nemohl ani odhadnout, jak dlouho bude trvat zaplavování, než se vyrovnají daky do té míry, aby se daly otevřít dveře. Použil kovové páčidlo a zabouchal jím na dveře, aby dal Tory najevo, že je jí nablízku. Odpověď přišla hned a byla dost hněvivá. Zjevně neočekávala, že bude zachraňována právě tímto způsobem.

Po čtyřech minutách se Juan opřel do páčidla, ale s nulovým výsledkem. Vyvrtal tedy ještě dva otvory a pak se pokoušel otevřít dveře každou následující minutu, stále však marně. Právě se chystal navrtat ještě další otvory, aby zaplavování urychlil, když se něco stalo.

Odněkud z přední části lodi před nástavbou se náhle vyvalila vlna bublin. Žaluzie klimatizace předního nákladového prostoru totiž konečně povolila a do vraku se začaly hrnout tisíce litrů vody v minutě. Rychlý vzestup tlaku otevřel kontrolní otvor na hlavním poklopu nákladového prostoru. Šestice potápěčů, pracující v oblasti přídě, se vynořila nad nízkým komínem Avalonu a namáhavě se prodrala vírem bublin i vodních vírů. Jeden z nich, jakmile se dostal do záře svěda z reflektoru, naznačil gestem ruky podříznutí krku. Bylo tedy jasné, že se jim upevnění lan na přídi dokončit nepodařilo.

Vzápětí se Avalon začal přídí napřed potápět. Pak se naklonil na levobok. Potápěči stačili na přídi upevnit kabelovou smyčku pouze k pacholeti na pravoboku, takže ho Oregon přidržoval jen na třech lanech, dvěma za záď a jedním za příď. Určitou dobu se zdálo, že je loď stabilizovaná, ale její neobvyklý náklon umožňoval, aby se do ní dostávala další a další voda. Jeřábníci na Oregonu, bezpochyby pod vedením Maxe, se statečně snažili loď udržet, jak jen to šlo, ale od začátku to byla ztracená záležitost.

V prvních zmatených vteřinách se Cabrillo poněkud vzdálil od paluby, ale rychle se zase vrátil ke dveřím. Koš s nářadím sklouzl až k palubnímu odtoku. Gestem požádal jednoho z mužů, aby ho přitáhl zpátky, zatímco on sám se opakovaně pokoušel otevřít nepoddajné dveře.

Jak se loď otočila, Tory to v předsíni odhodilo do nové polohy, v níž však musela šlapat vodu, dokud se dveře neotevřou. Byl to závod s časem a ten se nyní pořádně rozběhl.

Příďová kabelová smyčka byla připevněná k jednomu litinovému pacholeti hřibovitého tvaru. Proud bublin zachytil volný konec lana, který tak poskakoval mezi takeláží ( takeláž = plachetní výstroj s lanovím (pozn. překladatele)) předního stěžně Avalonu. Díky nerovnoměrnému zatížení se však smyčka lana posunula k hlavě pacholete a začala proklouzávat. Kovové prameny skřípaly, jak se smekaly přes povrch pacholete, vydávajíce tak žalostné zvuky, podobné nářku horolezců, ztrácejících na skalní stěně bezpečný úchop.

Voda se hrnula do předního nákladového prostoru a zvětšovala tak tah za kabel, který sice ještě chvíli držel, pak se ale definitivně vysmekl. Příď Avalonu rázem poklesla, naklonila celou loď do devadesáti stupňů, takže nyní visela na napjatých lanech jeřábů Oregonu, s ostrou špicí mířící kolmo do hlubin. Jeden jeřáb měl nosnost šedesát tun, přičemž oba nyní zadržovaly zhruba trojnásobnou váhu a každým okamžikem napětí kabelů rostlo.

Vzhledem k odporu vody trvaly pohyby Avalonu poněkud déle, takže Juan se stačil chytit dveří. Paluba se pak stala stěnou a zadní přepážka podlahou. Následoval skřípavý zvuk, ostře pronikající vodou, a zdálo se, že přichází ze všech stran. Juan se freneticky rozhlížel po jeho zdroji. Světelné věže, jež na palubě vraku vztyčili jeho muži, se převalovaly po palubě a rozehrávaly strašidelnou podívanou světel a tmy. Zvuk zesílil. Vtom Juan nad sebou uviděl, jak po palubě klouže jeho směrem záchranný člun, který se uvolnil ze závěsů. Stačil se mu vyhnout, i když s ním pořádně zacloumal vír, způsobený pohybem velkého předmětu. Zamotaná, přes dva centimetry tlustá lana, na nichž byl člun původně zavěšen a jež nyní táhl za sebou, ho však udeřila zezadu do hlavy právě ve chvíli, kdy se rozhlížel, jestli se všem jeho mužům podařilo splašenému člunu vyhnout. Náraz mu srazil masku.

Silou potlačil bolest i desorientaci a chňapl ještě včas po masce, která zatím kroužila ve vírech. Otevřel oči i přes pálení slané vody, které bylo nejhorší, jaké si kdy pamatoval. Avšak přesto zahlédl oranžovou masku, jak těsně mimo dosah jeho prstů míří do hlubin. Vyrazil po ní, popadl ji a navlékl na obličej. Pak sklonil hlavu a vytlačil z masky vodu vzduchem z regulátoru. Pak se několika tempy vydal zpět ke dveřím. Cestou zkontroloval počítač, který měl připevněný na zápěstí. Avalon se teď potápěl rychlostí tři metry za minutu a zrychloval. Byl si jistý, že Max na Oregonu využije každičký metr lana, aby zbrzdil pád lodního vraku, avšak kromě toho existovala určitá hranice, totiž v jaké hloubce bude ještě moci dýchat stlačený vzduch z bomb.

Jednoho jeho kolegu potápěče odhodila klesající příď Avalonu prudce stranou. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a nalezl koš s nářadím, který byl zaklíněný v zábradlí nedaleko záďového vlajkového stěžně. Přestal se starat o vrtačku a namísto toho vyzvedl náhradní bombu a potápěčský vak, se kterými se vydal za předsedou.

Společně se opřeli páčidlem do dveří. Na vteřinu kolem nich explodovala záplava vzduchových bublin. Podařilo se jim totiž na chvíli pootevřít dveře, ale zevní tlak je vzápětí opět přibouchl. Znásobili své úsilí. Juan cítil, jako by se mu svaly na zádech trhaly od kostí a za křečovitě zavřenýma očima mu vybuchovaly černé hvězdičky. Právě když chtěl povolit, aby se přesunul do jiné polohy, dveře se rozlétly a poslední volný prostor se okamžitě naplnil vodou.

Silný reflektor, který vztyčili na zadní palubě, se buď rozbil, nebo zmizel přes zábradlí. Zůstala mu tedy jen jeho spolehlivá potápěčská baterka. Přejel jejím paprskem po nevelkém vnitřním prostoru. Místnost byla opravdu stísněná, stěny natřené špinavě bílou barvou. Rameno kovových schodů dosahovalo k solidně vyhlížejícímu poklopu, vedoucímu původně na můstkovou palubu. Další dveře po pravé straně, jimiž se vcházelo do prostorů na hlavní palubě, byly rovněž pevně zavřené. Pak zahlédl Tory, temnou promáčenou figurínu, vznášející se v prostoru s volně vlajícíma rukama a nohama. Vlasy jí plavaly kolem hlavy jako chapadla sasanky na tropickém korálovém útesu.

Dvěma kopnutími ploutvemi se Juan ocitl u ní. Mezi ochablé rty jí vsunul náustek regulátoru a zvýšil přívod vzduchu, aby se ho co nejvíce dostalo do jejích plic. Přidal se k němu druhý potápěč, který otevřel potápěčský vak. Vyškubl z něho, jak mohl nejrychleji, hrst zahřívacích balíčků, zatřásl jimi, aby spustil chemickou reakci a nastrkal je Tory do šatů. Měli před sebou několik dekompresních zastávek a toto byl jediný způsob, na který Juan připadl, jak ji ochránit před dalším prochladnutím.

Rychle se nadechl z regulátoru, aby ho vzápětí vrátil do úst Tory. Připojil se k nim třetí potápěč. Tory na hlavě začala růst boule, jak do čehosi narazila, nejspíš v okamžiku, kdy se vrak začal stáčet. Vodu kolem šrámu na hlavě barvil do růžova jemný závoj krve. K dispozici měli rezervní bombu se stlačeným vzduchem a potápěčskou helmu. Tu Juan navlékl Tory na hlavu a pak jí přejel klouby prstů po hrudní kosti. Tory zakašlala do helmy. Jen kolem krku jí zůstával vodní Límec. Zatřepetala se jí víčka, načež začala zvracet. Juan použil svůj regulátor k vypuzení vody z dívčiny helmy a pak ji pečlivě sledoval, jak pomalu přichází k sobě. Odhadoval, že bude v pořádku v okamžiku, kdy si uvědomí, že má v kalhotkách cizí mužskou ruku.

Objevili se další potápěči, kteří společně vyvedli Juana a Tory z uzavřeného prostoru ven. Jeden z nich zkontroloval Cabrillovu bombu se stlačeným vzduchem. Ten byl ze všech nejdéle pod vodou a také měl nejnáročnější úkoly. Tlak v nádržce byl zatím dostatečný, ale teď je při vynořování čekaly dekompresní zastávky, na které bude potřebovat novou zásobu vzduchu. Nejdříve odplavali do dostatečné vzdálenosti od svisle visícího vraku a teprve pak jeden z potápěčů dal vědět na palubu Oregonu, že onu odsouzenou loď můžou pustit. Za malý okamžik přešel trvalý, ale pozvolný pohyb v prudký pád a Avalon zmizel z dohledu. Přerušené konce ocelových kabelů za ním vlály jako chapadla chobotnice.

Celý potápěčský tým v houfu sevřeném kolem Juana a Tory postupoval naopak k hladině. Vedoucí potápění zkrátil každou zastávku na absolutní minimum, přesto však trvalo deset minut, než nejčerstvější potápěči mohli zavést Juana s Tory do bazénu, a dalších patnáct, než dovolili palubním dělníkům, aby jim pomohli z vody na kovovou palubu.

Juan svlékl masku, stáhl potápěčskou kápi a zhluboka se nadechl. Bazén byl cítit strojním olejem a měl silnou kovovou příchuť, ale jemu to připadalo, jako by dýchal ranní horský vzduch. Juanovi po boku se zjevil Max, který mu podával kouřící hrnek horké kávy. „Omlouvám se, příteli, ale dokud nevydýcháš všechen dusík z krve, tak žádný alkohol.“

Cabrillo se Hanleymu chystal povědět, že je za tu cenu ochoten riskovat ty nejdivočejší křeče, ale mezitím ochutnal kávu a ucítil ostré aroma skotské, kterou Max kávu vylepšil.

Nechal Maxe, aby mu pomohl z neoprenu. Pak se pokusil vstát. „Jak se jí daří?“ zeptal se nejistým a v důsledku chladu slabým hlasem.

Max mu chlácholivě položil ruku na rameno. „Je u ní Julie. Brzy to budeme vědět už najisto, ale myslím, že bude v pořádku.“

Juan se opřel o polici s potápěčským vybavením a unaveně, i když přesto spokojeně, se usmál. Přinejmenším se jim tedy podařilo vyrvat pirátům jednu oběť, kterou zachránili před jistou smrtí. Pak si všiml několika palubních dělníků, jak se cpou prvotřídní zmrzlinou z litrových nádob. Došlo mu proč. Julie potřebovala prostor ve velkém mrazáku na těla obětí, k nimž se dostali příliš pozdě.

8

TORY BALLINGEROVÉ se přes závoj bolesti začínalo pomalu vracet vědomí. Nejprve si uvědomovala bolest vycházející z každého centimetru jejího těla, pak ale objevila, že jejím ohniskem je holeň a hlava. Ve zbytku těla cítila jen nevýrazné cukání. Násilím otevřela oči a rychle zamrkala, aby je zbavila rozespalosti. Na stropě vlažnou intenzitou svítily zářivky. Blízkým palubním okénkem dopadalo další světlo. Nad ní se skláněli tři lidé. Neznala je, ale jakýmsi způsobem vycítila, že se jich nemusí bát. Žena měla na sobě bílý lékařský plášť a tmavé oči byly plné soucitu i kompetence. Jeden z mužů byl postarší a holou hlavu měl pokrytou skvrnami, jako by trávil spoustu času venku. Nezapálená dýmka v koutku jeho úst jí připomněla dědečka Seamuse. Její pozornost však upoutal zejména druhý muž. Vrásky vryté kolem koutků očí a podél širokých úst neznamenaly nutně pouze nezbytnou známku věku. Byly vyleptané do kůže především draze získanými zkušenostmi. Ukazovaly na někoho, kdo dokázal se životem bojovat, někoho, pro něhož život byl neutuchající každodenní bitvou. Pak si všimla jeho očí, modrých a bezedných, s náznakem smyslu pro humor, a uvědomila si, že se dívá na někoho, kdo více životních zápasů vyhrál, než prohrál.

Náhle měla pocit, jako by toho člověka znala a jen si nemohla vzpomenout, co je zač. Určitě to nebyl žádný herec. Mohl by to být jeden z těch dobrodružných miliardářů, kteří létají v horkovzdušných balonech kolem světa, nebo si kupují cesty do vesmíru. Rozhodně měl v sobě cosi uličnického. Navíc z něj zářila sebedůvěra, zrozená z četných minulých životních úspěchů.

„Vítejte zpátky,“ oslovila ji doktorka. Byla to Američanka. „Jak se cítíte?“

Tory se snažila promluvit, ale vydala jenom křaplavý zvuk. Starší muž jí nabídl šálek a jemně přidržel slámku u pusy. Voda se jí vsákla do jazyka jako první déšť do pouště. Lačně sála a s potěšením cítila, jak jí smývá z úst onen slizký povlak.

„Myslím –“ začala znovu, ale rozkuckala se. Když ji záchvat přešel, odkašlala si a pravila. „Myslím, že jsem v pořádku. Jenom mi je zima.“

Teprve teď si uvědomila, že leží pod celou hromadou pokrývek, z nichž ta nejspodnější byla elektricky vyhřívaná. Naskočila jí husí kůže.

„Když vás sem přivezli, měla jste vnitřní teplotu o dva stupně nižší, než by měla podle knih živá osoba mít. Máte obrovské štěstí.“

Tory se rozhlédla kolem sebe.

„Tohle je lodní ošetřovna,“ odpověděla doktorka na nevyřčenou otázku. „Já se jmenuju Julie Huxleyová. Toto je Max Hanley a tohle náš kapitán Juan Cabrillo.“ Tory znovu napadlo, že toho muže zná. I jeho jméno znělo povědomě. „Vás zachránil právě kapitán.“

„Zachránil?“

„Copak si nepamatujete, co se stalo?“ zeptal se jí Hanley.

Tory zavrtěla hlavou. „Došlo k útoku. Já spala. Slyšela jsem střelbu. To mě probudilo. Pamatuju si, že jsem se schovala ve své kajutě. Pak jsem…“ Sklouzla do bezmocného mlčení.

„To je v pořádku,“ ujistil ji Cabrillo. „Dejte si na čas. Máte za sebou zatraceně zlý zážitek.“

„Pamatuju se, jak jsem po útoku procházela celou loď.“ Tory náhle zabořila obličej do dlaní a rozvzlykala se. Kapitán jí položil ruku na rameno. To ji zklidnilo. „Těla. Pamatuju se, že jsem všude viděla samá těla. Celá posádka byla mrtvá. Na nic jiného si pak už nevzpomínám.“

„Není divu,“ poznamenala doktorka Huxleyová. „Mozek má své obranné mechanismy, kterými nás chrání před traumaty.“

Juan Cabrillo pokračoval. „Brzy nato, co jste byli přepadeni, piráti opustili loď, kterou za sebou potopili. My jsme náhodou byli poblíž, takže jsme vás mohli zachránit dřív, než se loď potopila příliš hluboko.“

„Bylo to jen tak tak,“ dodal Max Hanley. „Od přepadu uplynuly dva dny. Vaši loď zdržela zvýšená slanost, tedy hustota určitého pásu vody.“

„Dní?“ vykřikla překvapeně Tory.

„Můžete se považovat za Jonáše,“ pravil Juan Cabrillo s hřejivým úsměvem. „My vás jenom museli zachraňovat z velrybího břicha.“

Oči Tory se rozšířily. „Už si na vás vzpomínám! Viděla jsem vás lodním okénkem. Plaval jste do hloubky, abyste mě odtamtud dostal.“

Cabrillo udělal takové odmítavé gesto, jako že o nic moc nešlo.

„Byl jste to přece vy, kdo mě poslal k zadnímu palubnímu průlezu a poradil mi zavřít vodotěsné dveře. A byl jste to opět vy, kdo vyvrtal do dveří otvory. Já myslela, že mě tím zabijete, takže jsem se málem rozběhla do své kajuty, než jsem si uvědomila, že musíte nejdřív vyrovnat tlaky, aby se pak daly otevřít dveře. To byla nejhorší chvíle. Voda neustále stoupala, centimetr po centimetru. Vylezla jsem na schody vedoucí na můstkovou palubu, abych co nejdéle nemusela do vody, ale po chvíli nebylo už kam utéct.“ Odmlčela se, jako by znovu prožívala agónii mrazivé vody. „Vrhla jsem se do ní okamžik poté, co mi sahala po prsa. Trvalo to snad celou věčnost. Bože, ještě nikdy v životě mi nebyla takováhle zima. Divím se, že mi z tak intenzivního drkotání nepopraskaly všechny zuby.“ Vzhlédla ke trojici stojící kolem lůžka. „Další vzpomínka je až na tu chvíli, kdy jsem se probudila mezi vámi.“

„Vaše loď se najednou začala potápět daleko rychleji. Když se zaplavila příďová sekce, celá se ve vodě naklonila. To vás určitě vrhlo proti zábradlí nebo na nějakou trubku, do které jste narazila hlavou. Když jsem konečně otevřel dveře, nedýchala jste a ve vlasech jste měla ránu.“

Tory si sáhla na hlavu a nahmatala tlustý obvaz.

„Už jsme kontaktovali Královskou zeměpisnou společnost,“ pokračoval Cabrillo, „a ta určitě informovala vaši rodinu, že jste v pořádku. V Japonsku už čeká najatý vrtulník, aby vás dopravil k řádnému nemocničnímu vyšetření, jakmile se dostaneme za hranici jeho doletu. Jste si jistá, že si ohledně toho útoku už na nic nepamatujete? Je to strašně důležité.“

Soustředěním se jí až zkrabatil obličej. „Ne, je mi moc líto, ale vůbec nic.“ Pak se obrátila k Julii. „Obávám se, že jste měla pravdu. Můj mozek to všechno zablokoval.“

„Když vás včera v noci přinesli na palubu, mluvila jste s třetím důstojníkem Lindou Rossovou. Pamatujete se, že jste spolu hovořily?“

„Ne,“ odpověděla poněkud popuzeně Tory. „To jsem musela blouznit.“

I přes varovný Juliin pohled Cabrillo pokračoval ve vyptávání. „Řekla jste jí své jméno a dále to, že jste výzkumnice. Pak jste vyprávěla o přepadení vaší lodě, vzpomněla jste, že jeden z pirátů prohledával vaši kajutu, ale vy jste se stačila ukrýt. Lindě jste také řekla, že ten útočník měl na sobě černou uniformu a černé armádní boty.“

„Když to říkáte.“

„Dále jste vyprávěla, že jste poblíž zahlédla dvě další lodě. Nejdřív jste si prý myslela, že jedna z nich je nějaký ostrov, tak byla veliká. Popsala jste ji jako dokonale pravoúhlou. To druhé plavidlo bylo menší a vypadalo to, jako když se s tou první musí srazit.“

„Když si nepamatuju, že jsem byla na Avalonu celkem čtyři dny, pak si rozhodně nemůžu pamatovat, co se dělo několik minut po přepadení. Je mi líto.“ Načež se obrátila na Julii. „Doktorko, myslím, že bych si teď ráda odpočinula.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Julie „Mám ordinaci přímo naproti vaší kajutě. Kdybyste cokoliv potřebovala, klidně mě zavolejte.“

„Díky.“ Tory vrhla na Juana poněkud zvláštní pohled. Ten však rychle pohasl a Tory promluvila: „A vám děkuju za záchranu života.“

Juan se opět dotkl jejího ramene. „Rádo, ale opravdu rádo se stalo.“

„Zatracená fešanda,“ poznamenal Max, když spolu s Cabrillem vyšel na chodbu.

„Zatracená lhářka,“ opáčil Juan.

„To taky.“ Max si zaťukal náustkem dýmky o zuby.

„Proč myslíš?“

„Že je dobrá lhářka nebo že nám lhala?“

„Oboje.“

„Nemám ponětí,“ poznamenal Max. „Ještě štěstí, že Linda slečnu Ballingerovou vyzpovídala hned včera večer.“

„Mě by to nenapadlo,“ přiznal Juan.

„Ve stavu, v jakém jsi večer byl, se vůbec divím, že jsi našel svou kajutu.“

„Linda povídala, že podle toho, jak jí Tory popisovala lodě a pirátské uniformy, by řekla, že má naše pasažérka nějaký vojenský trénink.“

„Nebo je opravdu výzkumnice, jak tvrdí ona i Královská zeměpisná společnost, a své vědecké pozorovací schopnosti používá trvale i na nevědecké účely.“

„Proč tedy potom lže a tvrdí, že si nepamatuje, co se s ní dělo po tu dobu, kdy byla uvězněná na Avalonu?“ Juanův výraz zvážněl. „Nikdo jí neřekl, jak dlouho byla tam dole zavřená, a ona to věděla přesně na den. Je na ní něco zvláštního, co skrývá.“

„Nemůžeme ji přinutit, aby nám něco pověděla, a nemůžeme ji ani zadržovat. Ta helikoptéra, kterou zeměpisná společnost najala, tu bude za pár hodin.“

Juan pokračoval, jako by Hanlyeho komentář neslyšel. „A ty uniformy. Povídala, že piráti měli na sobě černé uniformy. Ti mládenci, se kterými jsme se zapletli včera v noci, byli oblečení většinou do triček, džínsových kalhot nebo šortek. Nic z toho nesouhlasí.“

Vstoupili do operačního centra. Důstojníkem ve službě byla Linda Rossová. Seděla ve velitelském křesle a žvýkala bagetu. „Jak to šlo?“ zeptala se s plnou pusou. Pak si uvědomila společenské faux pas a pokusila si zakrýt ústa ubrouskem. „Pardon,“ zamumlala.

„Můžeš se považovat za zaměstnance měsíce,“ oslovil ji Juan. „Ten rozhovor s Tory včera večer, to byl nápad génia. Dnes totiž prohlašuje, že si nic nepamatuje, ani lodě, ani uniformy, dokonce ani to, jak strávila ten čas po potopení Avalonu. Což mi připomíná, neviděla toho moc z našeho bazénu, že ne?“

„Ne, Julie jí rychle zahalila obličej horkým ručníkem okamžitě poté, co ji vytáhli z vody.“ První slova ze sebe vydala teprve až na ošetřovně, když ji Hux začala zahřívat. Měla stále ještě barvu sojky a třásla se jako list ve větru, ale byla si zatraceně jistá vším, co viděla. Přiměla mě dokonce opakovat, že loď měla hranatou siluetu. A teď si najednou na nic z toho všeho nevzpomíná?

„My si myslíme, že si naopak všechno pamatuje, ale nechce o tom s námi mluvit,“ podotkl Max. „Ale proč?“

Juan zkontroloval zaprášenou podložku na psaní s rozpisem služeb. „To je otázka za milion dolarů. Zodpověz ji a dostaneš parkovací místo pro zaměstnance.“

„To by byl skvělý požitek, až na to, že mám auto asi patnáct tisíc kilometrů daleko v garáži v Richmondu.“ Pak Linda zvážněla. „Jak jsem ti povídala dneska ráno, když jsme spolu hovořili, měla jsem pocit, že mě Tory informuje, jako bych byla její nadřízená.“

Juan jí takové hodnocení situace nevymlouval. Se svými zkušenostmi z let práce pro námořní rozvědku Linda zajisté zažila desítky hlášení, takže se v nastalé situaci snadno orientovala.

„Nebyla si jistá, jestli bude žít dál, takže to musela honem předat někomu dalšímu, komu věřila.“

Linda přikývla. „Takhle mi to připadalo.“

„Ale teď už ví, že bude v pořádku, takže ztichla. Připadá mi, že slečna Ballingerová není jen tak obyčejná mořská výzkumnice.“

„Což by vysvětlovalo, jak dokázala přežít tu hrůzu, aniž přišla o rozum,“ dodal Max.

Na rozdíl od prosté operace na očištění Japonského moře od pirátů si Juan uvědomoval, že se ocitli uprostřed něčeho mnohem většího. Jestli měli uvěřit Tory, a na světě neexistuje nic moc věrohodnějšího, než je svědectví na smrtelné posteli, existují v místních vodách dvě supiny pirátů. K první skupině patřila zpustlá banda, která se zjevila předminulou noc, a pak muži v černých uniformách, kteří přepadli Avalon. Tory se svěřila Lindě, že byli systematičtí a rychlí. Podle toho všeho se spíše mohlo jednat o nějaké komando než o nedisciplinované gaunery, kteří přepadli Oregon. Pak tu byly ty záhadné lodě, které Tory spatřila v průběhu útoku. Nedokázal si představit, jakou hrály roli v celé záležitosti. A co ti nešťastní čínští imigranti, zavření v kontejneru? Nezaplatili nakonec tu nejdražší cenu za to, že byli ve špatnou chvíli na špatném místě? Nebo v tom podniku hráli nějakou aktivní úlohu?

Nechápal, proč Tory náhle odmítla spolupracovat. Jestli byla v době, kdy ji zachraňovali, při vědomí, a on byl přesvědčen, že byla, pak si musela pamatovat, co jí psal na tabulku. Tehdy sdělil, že je z bezpečnostní agentury, jež má za úkol rozdrtit piráty. Copak tento plán nějak zasahoval do jejích úkolů? Nezdálo se to sice pravděpodobné, ale vyloučit to nemůže. Nic z toho ale nedává smysl.

Došel k závěru, že nejlepší bude dostat ji co nejdřív z Oregonu, aby mohli pokračovat v lovu. Plně důvěřoval tomu, že jeho lidé tuto záhadu odhalí a doberou se pravých kořenů současných událostí.

Mark Murphy sice neměl hlídku, ale Juan byl rád, že ho vidí na stanovišti zbraní. Dnes měl na sobě koncertní košili skupiny s názvem Puking Muses, neboli Blijící Múzy. Jelikož Cabrillo věděl, co je Markova oblíbená muzika, nebyl ani trochu překvapený, že o té skupině v životě neslyšel. Byl vděčný, že jeho kabina je dost daleko od kajuty tohoto mladého zbraňového specialisty. Juan zachytil jeho pohled. Mark si sundal sluchátka a dokonce i přes půl místnosti Cabrillo slyšel jakési techno-průmyslové zvuky hrané hlasitostí, při které opadává omítka.

„Udělal bys pro mě takové malé pátrání, Murphy?“

„Jasně. Co máš?“

„Pátrám po lodi, která je dost veliká, aby si ji lidé spletli s ostrovem, a která má kompletně hranatou siluetu.“

„To je všechno?“ Murphy viditelně očekával nějaké další pokračování.

„Před čtyřmi dny byla v této oblasti.“

Cabrillo nepochopil Murphyho zklamání. Ten očekával těžší úkol. „Takže hledám buď velkou kontejnerovou nákladní loď, nebo supertanker, nebo konečně letadlovou loď.“

„Pochybuju, že by to byla letadlová loď, ale podívej se i na tuto možnost.“

Kterékoliv stanoviště na můstku Oregonu mělo přístup do hlavního lodního počítače, takže Mark zůstal sedět a jen se napojil do námořní databáze, díky které mohl stopovat lodní provoz v Japonském moři. Sklonil se nad klávesnicí, ale nohou vyťukával rytmus hudby ze sluchátek.

„Jaká je situace s tou helikoptérou letící z Japonska?“

„Předpokládaný čas příletu je od této chvíle za tři hodiny,“ odpověděla Linda. Vzhledem k hustému provozu v jejich oblasti – jen na stomílovém dosahu radaru bylo pět plavidel – nemohli riskovat prozrazení tím, že by naplno využili mamutí motory Oregonu. Potulný parník dělal prostě svých dvaadvacet uzlů, čímž se doba setkání s pronajatou helikoptérou samozřejmě prodlužovala.

„Oukej. Zajdu do své kajuty, abych informoval Hiro Kacujiho, že jeho konsorcium nám dluží dva miliony dolarů. Zavolej mě, až se Markovi podaří zásah, nebo až se vrtulník přiblíží na deset mil.“

„Provedu, předsedo.“

SPOŘIČ OBRAZOVKY už hodinu a půl vyplivoval na monitor z tekutých krystalů různé geometrické tvary, zatímco Juan stále seděl u stolu a nepřítomně hleděl na počítač. Dosud napsal přesně jedenáct slov do zprávy Hirovi. I když pominul Toryinu mlčenlivost, nic neodpovídalo Juanovým představám. Přepadlo Avalon nějaké polovojenské komando, a jestli ano, tak proč? Nejpravděpodobnějším vysvětlením mohla být snaha zabránit posádce Avalonu, aby neviděla, co se děje na ostatních dvou lodích. Nemohl mít Mark nakonec pravdu, když uvažoval o letadlové lodi, jestli se jednalo o vládní operaci?

Problém spočíval ve skutečnosti, že jediná letadlová loď v oblasti patřila Spojeným státům. Čína se sice chystala zakoupit jeden starý ruský exemplář, ale pokud Juan věděl, jednání stále ještě probíhala a neexistovala žádná možnost, jak by se jí mohli zmocnit piráti. Byl si proto jistý, že Tory viděla nějaký jiný typ lodi. Nezavrhoval možnost, že na její loď zaútočila skupina vytrénovaných komandos, jenom stále nevěděl, jakou by mohli mít spojitost s piráty, k jejichž vymýcení Hiro najal Korporaci. Nebo snad pracovali společně?

Vtom zabzučel domácí telefon. „Juane, tady je Julie. Mohl by ses stavit v mé pracovně?“

Vděčně uvítal možnost uprchnout před nezodpověditelnými otázkami, jež mu neustále kroužily hlavou. Opustil tedy svou kajutu a vydal se dolů na ošetřovnu.

Julii našel v úrazové části zařízení, nabité vybavením stejně moderním, jako v kterékoliv prvotřídní ambulanci na pevnině. Teplota se zde pohybovala kolem chladivých osmnácti stupňů. Na lehátku pod zářící lampou leželo tělo zakryté rouškou. Julie byla oblečená do zeleného operačního prádla. Ruce v rukavicích měla potřísněné krví. Výkonné ventilátory sice bránily hromadění zápachu v místnosti, ale Juan přesto nosem vnímal určitý náznak rozkladu.

„Jeden z čínských imigrantů?“ otázal se s kývnutím na zahalenou postavu.

„Ne, to je jeden z pirátů. Chceš se podívat?“

Juan neodpověděl a Julie odhrnula roušku. Smrt ještě nikdy nevypadala tak ubohá, zejména s velkým, i když zašitým řezem ve tvaru Y, kterým Julie prohlížela hrudník a břicho oběti. Pirát byl mladý, nejvíce tak dvacetiletý, a byl vyhublý, téměř vyhladovělý. Vlasy měl rovné, černé a prsty i plosky nohou kryly mozoly. Tenisky, které měl na nohou při útoku na Oregon, pocházely nejspíš z nějakého minulého přepadu a byly pravděpodobně první sportovní obuví, kterou kdy měl. Uprostřed čela byl hladký otvor po kulce, ohavné třetí oko s mírně nařasenými okraji.

Cabrillo nemohl samozřejmě zapomenout na všechny brutality, jichž se piráti dopouštěli, ale současně cítil i trochu lítosti. Neměl tušení, co toho mládence dohnalo na cestu zločinu, ale intenzivně vnímal, že by chlapec měl být se svou rodinou, a ne ležet na stole jako pouhý rozřezaný vzorek.

„Co ses tedy dozvěděla?“ otázal se, když Julie znovu přetáhla prostěradlo mrtvole přes hlavu.

„Tenhle mládenec je mrtvý.“

„No, vzhledem k tomu, že jsi ho pitvala, skoro bych to předpokládal.“

„Chci říct, že kdyby ho nezasáhli do lebky, umřel by stejně, a to nejspíš do několika měsíců.“ Mávla rukou směrem k počítači. Na jeho obrazovce byly spektrografické čáry vzorku, který Julie vyšetřovala. Juan neměl ani tušení, co na tom obrázku hledá. Jeho tázavý výraz si vyžadoval vysvětlení.

„To je vzorek vlasů zkoumaný v optickém emisním spektrometru.“

Korporace zakoupila tento kus vybavení za milion dolarů nejen pro potřeby Julie, ale také pro možnost analýzy stop a důkazů. Kupříkladu před rokem se stal klíčovým prostředkem při pátrání po zmizelé zásilce výbušnin RDX. „Při vyšetření těla,“ vysvětlovala Julie, „jsem si všimla dost typických symptomů. Předně – ten nebožák byl na pokraji ledvinného selhání. Dále je zatraceně anemický a dásně má výrazně zánětlivě změněné, v pozdním stádiu gingivitidy. V celém trávicím traktu jsou přítomny vředové léze a v obou nosních průduších jsem našla krvavé příškvary. To mě přivedlo na určitou myšlenku a tahle analýza vlasů mou domněnku potvrdila.“

„O co se jedná?“

„Tenhle chlapec byl dlouhodobě vystaven působení toxické hladiny rtuti.“

„Rtuti?“

„Jo. Bez příslušné léčby se rtuť, podobně jako ostatní těžké kovy, ukládá v tkáních, vlasech a podobně. Nakonec tělo zničí, ale předtím se ti lidé díky degeneraci mozku zblázní. Vsadím se, že když si pustíš video z pirátského útoku, uvidíš, že ti chlapci bojovali beze strachu o vlastní životy. Kontaminace rtutí dokáže poškodit soudnost natolik, že člověk se potom vrhá do boje bez ohledu na následky.“

„Někteří z nich se pokusili uniknout,“ poznamenal Juan.

„Ne všichni utrpěli tak intenzivní a dlouhou expozici rtuti.“

„A co Číňani?“

„V tomto ohledu jsem vyšetřovala jenom jednoho z nich a výsledek byl negativní.“

„Tenhle chlapík je ale rtutí prošpikovaný, je to tak?“

„Mohl bys jím naplnit několik teploměrů. Zkontrolovala jsem zběžně ještě dva jeho krajany a výsledek byl stejný. Všichni určitě trpěli různým stupněm otravy.“

Juan si přejel rukou po bradě. „Kdybychom objevili zdroj rtuti, mohli bychom tím nalézt i jejich pirátské doupě.“

„To zní logicky,“ přitakala Julie a rozhodným pohybem si strhla z rukou rukavice. Svlékla chirurgickou čepičku a navyklým gestem si upravila vlasy svázané do ohonu. „Otravu rtutí může způsobit pojídání kontaminovaných ryb, avšak riziko je největší v případě dětí a žen, jež hodlají počít. Ale s hladinami, jaké nacházím tady, bych se vsadila, že ti hoši sídlí někde v sousedství znečištěné průmyslové oblasti nebo starého dolu na rtuť.“

„Nemáš ponětí, jestli se v téhle oblasti nenachází nějaký takový starý důl?“

„Hej, mým úkolem je řešit medicínské záhady a záplatovat ty tvé hrdlořezy,“ odpověděla škádlivě Julie. „Jestli chceš nějaké geologické znalosti, musíš se obrátit na někoho jiného.“

„Co třeba jejich etnický původ? To by mohlo zúžit oblast pátrání.“

„Je mi líto. Těch patnáct pirátů, které mám u ledu, by mohlo klidně představovat Spojené národy. Tenhle vypadá na Thajce nebo Vietnamce. Další tři jsou buď Korejci, nebo Číňani, dva jsou běloši, zbytek Indonésané, Filipínci a pak ještě celá sbírka dalších národností.“

„To je skvělé,“ poznamenal kysele Juan. „Měli jsme tedy to štěstí, že jsme narazili na bandu politicky korektních pirátů, kteří věří v pestrost zastoupení. Ještě něco?“

„To je prozatím vše. Potřebuju ještě pár dní, abych mohla všechno dokončit.“

„Jak se má naše další pacientka?“

„Spí. Nebo to alespoň předstírá, aby se mnou nemusela hovořit. Mám takový pocit, že se chce tak rychle, jak jen to bude možné, z tohoto našeho škopku dostat.“

„Pročpak mě to asi vůbec nepřekvapuje? Díky, Hux.“

Juan se sotva stačil vrátit do kapitánské kajuty a objednat si oběd, sestávající ze steaku a ledvinkového závinu, když na dveře zaťukal Mark Murphy. „Co máš, Murphy?“

„Myslím, že jsem ji našel.“

„Posaď se. Takže se jedná o nějakou obrovskou letadlovou loď, nebo o kontejnerové plavidlo?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Mark podal Juanovi tenkou složku. Uvnitř desek byla jediná fotografie a asi půlstránkový popis.

Juan pohlédl na obrázek a tázavě se na Murphyho podíval. „Jseš si jistý?“

„Plaví se na Tchaj-wan z Oratu v Japonsku, kde ji využili při opravě panamského tankeru, u něhož za bouře povolily vzpěry.“

Juan znovu pohlédl na fotografii. Plavidlo bylo skoro dvě stě sedmdesát metrů dlouhé a osmdesát široké. Přesně jak ji Tory popsala, loď byla dokonale hranatá, obdélníková, bez jakéhokoliv přesahu na přídi nebo na zádi. Ani z paluby jí nevyčnívalo nic, co by narušovalo její plochý profil. Juan si přečetl, co Mark dokázal o tomto zvláštním plavidle zjistit. Byl to čtvrtý největší plovoucí dok na světě. Postavili ho v Rusku pro případné opravy ponorek třídy Oskar-II, kam patřil i tragicky nešťastný Kursk. Následně, po roce, prodali zařízení jedné záchranářské firmě v Německu, pak ho koupila jakási indonéská loďařská společnost, která ho používala jako servisní záchrannou loď. Juanovi se rozběhl srdeční tep.

Využít suchého doku k únosu celé lodi na volném moři bylo vskutku inspirující, avšak svým rozsahem a složitostí až děsivé. Jeho obavy z existence nějakého vůdce, jenž by dokázal sjednotit piráty z celého Pacifiku do jedné organizované skupiny, mohly ve skutečnosti nakrásně předznamenávat jenom pověstný vrcholek ledovce. Se suchým dokem této velikosti si piráti mohli dovolit zajmout v podstatě jakoukoliv loď.

Představoval si, jak to prakticky prováděli. Nejprve musel tým pirátů vstoupit na palubu cizí lodi, aby přemohl posádku. Pak odpluli s novým zajatcem na místo schůzky s plovoucím dokem. Pod rouškou noci, a pouze za příznivých atmosférických podmínek, jelikož jde o delikátní operaci, načerpá dok tolik zátěže, aby se spodní okraj vstupního otvoru dostal pod úroveň kýlu zajaté lodi. Mohutné navijáky na zádi doku pak vtáhnou loď dovnitř. Následně se příďové dveře doku zavřou, pumpy vyčerpají zátěžovou vodu, načež remorkéry se zapřaženým suchým dokem mohou pokračovat v cestě. S výjimkou bezprostředního leteckého přeletu nemůže pak nikoho ani napadnout, že v doku se nachází lup nejsmělejší pirátské tlupy všech dob.

„Docela šikovné, co, šéfe?“

„To jo.“

„Objeví se zničehonic a svoji oběť doslova spolknou.“ Svá slova Mark doprovázel pantomimou. „Pak ji odtáhnou na nějaké utajené místo a následně mají spoustu času, aby ji vyložili a rozebrali na součástky. Ti chlapi neožírají své oběti po kouskách jako hyeny, ti je porcují jako lvi.“

„Proč by zajaté lodě rozebírali?“ podivil se nahlas Cabrillo. „Co takhle na nich provést pár úprav, pozměnit několik charakteristických rysů, namalovat na záď nové jméno a pak ji prodat nebo ji sám používat?“

„To mě nenapadlo, ale tohle řešení je ještě logičtější.“

„Co tedy víme o společnosti vlastnící suchý dok? Počkejte, jak se vlastně jmenuje?“

„Ten suchý dok?“ ujistil se Murphy a Cabrillo přikývl. „Maus.“

„Německy myš. To je roztomilé. Takže, co to je za společnost?“

„Západní a Orientální Trasy. Z&co. Působí v téhle branži už skoro sto let. Kdysi byla ta společnost veřejně obchodovatelná, ale v posledních deseti letech většinu akcií skoupily nějaké neznámé subjekty.“

„Krycí společnosti?“

„Určitě nastrčené, protože už jejich jména zní falešně. D Komerční Poradci LLC. Ajax Trading LLC. Poctiví Partneři International LLC. Finanční analýzy…“

„LLC,“ dokončil za něj Juan. Pak ho něco napadlo. „Počkej. Analýza může být báňský pojem. Julie říkala, že piráti umírají na otravu rtutí a proto si oba myslíme, že by mohli mít základnu někde v blízkosti opuštěného dolu na rtuť. Zajímalo by mě, jestli ta společnost Finanční analýzy nevlastní někde v této oblasti nějaké doly.“

„Po těch společnostech jsem ještě ani nezačal pátrat. Myslel jsem, že budeš chtít co nejdřív slyšet o tom plovoucím doku.“

„Ne, máš pravdu, ale čeká tě ještě spousta dalšího hledání. Chci vědět, kdo tu Maus vlastní – ne tedy nějaká krycí společnost, ale chlap, který ji má skutečně v rukou.“

„Co s tím suchým dokem budeme dělat? Jestli je pravda, co nám pověděla ta Britka, pak v doku nejspíš je předposlední přepadená loď a na palubě třeba ještě někdo z původní posádky jako zajatec.“

„Ani nejsilnější remorkéry nedokáží plout s plavidlem velikosti Maus rychleji než nějakých šest sedm uzlů. Jak dlouho myslíš, že si podrží náskok, když za nimi vyrazíme padesátiuzlovou rychlostí?“

Murph se ušklíbl jako puberťák, který dostal klíčky od Ferrari. Zvedl se k odchodu.

Juan se rychle rozhodl. Věděl, že v určitém momentu bude muset své síly rozdělit. Oregon představoval ideální základnu pro špionážní operace, on ale teď potřeboval flexibilitu lidí na souši, navíc s přístupem k možnosti leteckého transportu. Neměl ani tušení, kam až ho tento případ zavede. Nejspíš do Indonésie, jestli tam společnost Z&co má stále ještě kanceláře. Nastal čas rozhýbat jejich majetková aktiva.

„Udělej mi laskavost a najdi Eddieho Senga. Vyřiď mu, aby si zabalil. Budeme cestovat do zahraničí, takže ať nemá s sebou nic, co by neprošlo bezpečnostní prohlídkou na letišti. Ať vybere ještě dva další muže. Svezeme se helikoptérou Tory Ballingerové a vyrazíme na lov hyen a lvů.“

„Ale kam?“

Juan poklepal prstem na Markovu zprávu. „Sežeň odpověď, dřív než přistaneme v Japonsku.“

9

Anton Savič by býval dal přednost tomu, setkat se s Šer Singhem ve své kanceláři v jednom z věžáků v centru Djakarty, ale tvrdohlavý sikh trval na schůzce na místě poslední Singhovy spekulace, tedy na opačném břehu Sundské úžiny – na Sumatře. Savič si časem vypěstoval dost intenzivní strach z létání už z dob, kdy dlouhá léta křižoval ve strojích Aeroflotu Sovětský svaz, takže by i přes poněkud bezútěšný index bezpečnosti indonéských námořních linek raději využil lodní dopravy. Situace se vyřešila, když mu Singh nabídl k použití podnikovou helikoptéru.

Nyní vyhlížel zažloutlým plexisklem a pozoroval pruh pláže hluboko pod sebou, který jako by strážil džungli před okolním mořem. Byla to původní nezkažená krajina a vesnice, jež se dole míhaly, vypadaly, jako by se nezměnily už celé generace. Dřevěné rybářské čluny, zakotvené po skupinách v zátokách, nejspíš postavili dědové těch, kteří je dnes používali. Země po jeho levé ruce byla zakrytá neproniknutelným baldachýnem vegetace, která teprve měla padnout za oběť kácení a vypalování míst pro farmaření nebo velkoplošné těžbě dřeva. Po pravé ruce se rozprostíralo moře, jasně modré a čisté. Mezi línými vlnami si razil cestu dvojstěžňový škuner, nejspíš příbřežní obchodní loď. Plachty měl přičiněním pasátu pevně vypnuté. Celkově dělal dojem, jako by sem doplul přímo z devatenáctého století.

Jak jen mohli lidé, kteří pamatovali toto souostroví téměř jako ráj na zemi, vytvořit město jako byla Djakarta s jejími osmnácti miliony obyvatel, věčně neprůjezdné, plné zločinu, chudoby, nemocí a smogu stejně hustého i jedovatého jako hořčičný plyn, používaný za 1. světové války? V horečné snaze se modernizovat si Indonésané osvojili to nejhorší, co Západ produkuje, a současně opustili to nejlepší z vlastní kultury. Stvořili slátaninu konzumního chování i korupce a vrávorajíce na pokraji kolapsu, zasadili výhonky náboženského fanatizmu. Díky svým kontaktům se Savič dozvěděl, že Spojené státy na ostrově potajmu umístili více než tisíc vojáků, kteří měli pomáhat při výcviku příslušníků místních sil k boji ve válce jedenadvacátého století.

Pilot se dotkl Savičovy paže a ukázal kupředu. Ten zdráhavě odpoutal zrak od mírumilovné plachetnice a zaměřil se na oblast jejich cíle. Celý komplex byl skryt v jedné zátoce za skalnatým výběžkem, takže jediné, co mohl zatím vidět, byla flotila zakotvených lodí. Dokonce i při pohledu z dálky a z výšky bylo jasné, že jde o pouhé trosky, ocelové schránky kdysi pyšných lodí, jež přežily svou smrt. Některé z nich se pohupovaly v blyštícím se věnci, tvořeném vyvrženým obsahem vlastních nádrží pohonných hmot, podobné zavražděným mrtvolám obklopeným vlastní krví a výkaly. Jedno plavidlo zde bylo už tak dlouho, že mu prorezavěl kýl. Příď i záď mu teď mířily k nebi, zatímco komín byl zmáčknutý mezi nimi jako ořech v obřím louskáčku. Ve čtvrtině vzdálenosti k horizontu opisovala linie norné stěny z klád obrovský oblouk kolem zátoky, jako nějaký ochranný val. Vstup do zátoky byl možný otvorem, který střežila dvojice obsluhy, jež mohla dočasně odstranit plovoucí překážku. Ven ze zátoky ještě nikdy žádná loď nevyplula.

Helikoptéra se v náklonu zatočila nad pevninou a před cestujícími se objevil vlastní areál kovohutí Karamita. Uvnitř zátoky kotvila spousta dalších lodí rozličných velikostí i tvarů, připomínajících dobytčata čekající na porážku. Po šikmém břehu byla právě tažena dvojice supertankerů, z nichž každý byl přinejmenším tři sta metrů dlouhý. K jejich vytahování na břeh přispívaly vedle síly obřích navijáků i přílivové vlny.

Na lodních vracích se hemžila armáda mužů, jazyky plamenů jiskřily všude tam, kde se acetylénové hořáky dotkly kovu. Jeřáb, pohybující se po širokých pásech, se právě nalézal na hranici příboje a z vraku vyzvedal kusy trupu, jak je dělníci uvolňovali. Přenášel je poněkud výš na pláž, kde již čekali další pracovníci, kteří dále rozřezávali ocelové pláty na menší kusy. Jiné skupiny z trupu vytrhávaly potrubí a elektrické kabely. Vyvrhovali supertanker podobně, jako se porcuje poražené dobytče.

Svým způsobem také dělali podobnou činnost. Menší kusy kovu se přenášely do železničních vagónů na krátkou přepravu do kovohutí Karamita. Zde byly roztaveny a odlity do železných armovacích prutů, po nichž neustále lačně volal prudce se rozvíjející stavební ruch v jižní Číně. Za moderní válcovnou se leskla hladina umělého jezera, na jehož vzdáleném konci stála největší indonéská hydroelektrárna, jež umožnila vznik a existenci těžkého průmyslu v jinak nehostinné džungli.

Kdysi čistý písek lemující pobřeží zálivu se změnil v černou dehtovitou kaši, jež se lepila na nohy jako jíl. Za olejovou skvrnou bylo moře celkem dobře chráněno, ale uvnitř plovoucích hranic byla místo mořské vody toxická směs nafty, těžkých kovů, polychlorovaných bifenylů a azbestu. Celé hektary souše se změnily ve skladištní prostory, na nichž stály porůznu lodní kotle, kupy záchranných člunů, hromady různých kotev a stovky dalších součástek a lodních dílů, jež bylo možné prodat na otevřeném trhu. Za ploty vyrostly tucty jednotvárných budov ubytoven, jen o něco lepších než obyčejné činžovní domy. Podél krátké železniční trati vznikly tábory prostitutek, lichvářů a vůbec podvodníků, kteří se starali o to, aby připravili dělníky o těch pár drobných, které si vydělali při rozebírání starých lodí na kovový šrot.

Savič zaregistroval, že les za ocelárnou pomalu ustupuje, to jak ho dělníci postupně kácí, aby měli čím topit a na čem vařit. Zatímco vzduch v okolí byl poměrně čistý, jelikož elektrárna vzdálená asi patnáct kilometrů na sever pracovala většinou na vodu, nikoliv tedy na uhlí nebo naftu, nad ocelárnou samotnou se vznášel průmyslový oblak, miazma rozpadu a špíny.

V celém komplexu však existoval alespoň jeden moderní element, který chtěl Šer Singh Savičovi ukázat. Za odvrácenými boky tankerů se nacházela lesknoucí se, částečně zrezivělá kovová konstrukce, skoro tak veliká jako samotné lodě, s desítkami průsvitných panelů v plechové střeše, poskytujících vnitřní osvětlení. Zhruba dvě třetiny dvě stě třicet metrů dlouhé budovy stály na pilířích nad vodou. Z opačné strany vycházely čtvery koleje, a jak se vrtulník prohnal nad tímto zařízením, Savič zahlédl dva páry dieselových lokomotiv, jak zevnitř z hangáru vytahují půldruhého metru dlouhou část lodního trupu. Rozpoznal křivku přídě a silný kýl. Současně otevřeným trupem nahlédl do nitra oddělené sekce, jako by si prohlížel řez modelem lodi. Ne, opravil se v duchu, spíše mu to připadá jako krajíc uříznutý z bochníku chleba. Řezné okraje byly čisté, rovné a v tropickém světle zářily jako stříbro. Nechápal, jak takovou obrovskou věc, jakou je loď, lze tak dokonale rozřezat.

Přistávací plocha pro helikoptéry byla několik kilometrů vzdálená od šrotoviště, před hlukem a zápachem chráněná další vyvýšeninou holé skály. V okolí tu byly udržované trávníky a vzdušné bungalovy pro vedoucí pracovníky, dohlížitele, úředníky a špičkové dělníky – specialisty. Nedaleko místa přistání stál džíp, jehož řidič pomohl Savičovi se zavazadly. Tento Rus nehodlal zůstávat v Indonésii déle, než bude nezbytné, takže jako jediné zavazadlo měl s sebou aktovku a odřenou koženou příruční brašnu. Většinu zavazadel si uložil do skříňky na letišti. Nechal řidiče, aby odložil tašku na zadní sedadlo, ale aktovku z teletiny držel celou cestu k továrně neustále na klíně.

Chvíli trvalo, než se mu po hodině strávené v helikoptéře vrátil sluch. Jakmile se však tak stalo, zaútočilo mu na uši rachocení pneumatických dlát, rýčovitých sbíječek a pronikavé bušení nesčetných generátorů. Jeřáb s tupým žuchnutím upustil na pláž desetitunový kus železa, na který se už pár vteřin později vrhli dělníci s vrtačkami a elektrickými pilami na železo. Všichni na sobě měli jen pár hadrů, takže Savič viděl, že nohy, ruce a hrudníky mají zjizvené četnými kontakty se žhavými a ostrými ocelovými okraji.

Vtom se z blízké budovy ozvalo barbarské zaječení, jež rozřízlo vzduch, jako když se štípe diamant. Jekot stoupal, až Savičovi připadalo, že se mu rozskočí hlava. Nesnesitelný ryk trval zprvu jednu minutu, pak dvě. Řidič mu mezitím nabídl klapky na uši, které s povděkem přijal. Hluk byl sice slyšet stále, avšak jeho intenzita byla mnohem nižší, takže si mohl z očí utřít slzy. K jeho údivu však dělníci pracovali klidně dál, skoro jako by žádný jekot nebyl slyšet. Stejně tak lhostejný se zdál i jeho řidič.

Džíp zastavil před velkou budovou skladiště a prakticky ve stejném okamžiku náhle řev utichl. Savič si až teprve teď uvědomil, že podvědomě zadržuje dech. Vděčně zhluboka vydechl a gestem se otázal řidiče, jestli si může sejmout sluchátka z plastiku a pěnové gumy. Indonésan přikývl.

„Omlouvám se,“ pronesl formálně anglicky. „Jsme na to už zvyklí.“

„Co to bylo?“ chtěl vědět Savič.

„Lodní pila,“ odpověděl a pokynul Savičovi k výtahu, pohybujícímu se v zevní konstrukci po zdi desetipatrové budovy.

Pak řidič předal Saviče dalšímu pracovníkovi. Ten ho vybavil plastovou ochrannou přílbou s chrániči sluchu, které se daly snadno přitisknout k uším. Průvodce přibouchl dveře výtahu, stiskl knoflík a trpělivě vyčkal, až výtah vyjede nahoru. I když pohled z výtahu nebyl tak působivý jako prve z vrtulníku, na Saviče udělal dojem zejména rozměr Singhova podniku. V průběhu své cesty vzhůru si všiml, že po dvojici zrezivělých supertankerů čeká na svůj osud malý bílý zábavní parník, který v této společnosti vypadal skoro jako panenská nevěsta mezi omšelými šlapkami. V jeho boku již zel velký otvor, kudy plovoucí jeřáb právě přemisťoval odsolovací jednotku na čekající pramici.

Výtah dosáhl nejvyššího patra, kde pracovník odsunul dvoje dveře do budovy. Savič ucouvl před vlnou zápachu rozpáleného kovu. Když se jeho oči přizpůsobily temnému interiéru a mrkáním je zbavil působení výparů, zjistil, že budovu tvoří vlastně jeden obrovský společný prostor s masivními dveřmi po obou stranách. I přes obrovitou rozlehlost však působila budova stísněně, jelikož většinu místa zaujímala jakási ohromná loď. Nebo to, co z lodi zbývalo.

Manipulační lávka, na které se nacházeli, byla prakticky v jedné rovině s můstkem lodi. Než tento vrak přesunuli dovnitř, odřízli dělníci lodní komín a stožáry, aby se vůbec vešel. Teď už byla odstraněna téměř polovina trupu. Ostrou linii jako by udělala nějaká obří gilotina. Mohutné navijáky v přední části budovy vyvíjely tah, aby vrak lodi posunuly po nakloněné podlaze co nejvýš. Jakmile se dostalo torzo trupu na požadované místo, snesl se z pásu pod stropem budovy mechanismus, který objal celý trup lodi čímsi, co připomínalo mohutný řetěz. Když se Savič podíval pozorněji, zjistil, že na řetězu jsou připevněné kovové zuby, podobně jako u řetězové pily.

„Co si o tom myslíte, příteli?“ zavolal na něj hostitel z můstku opuštěné nákladní lodi.

Jako všichni sikhové i Šer Singh nosil dlouhý plnovous, který mu skrýval dolní polovinu obličeje, zachumlaného do těsně uvázaného turbanu. Na vrcholku hlavy měl vratce posazenou plastovou ochrannou přílbu, která na bílé látce turbanu připomínala spíše dětskou hračku. Vousy i vlasy mu prokvétaly stříbrem a kolem úst byly zbarvené od neustálého kouření. Kůži měl hnědou a poznamenanou častým pobytem venku, oříškově hnědé oči s náruživým, téměř šíleným pohledem, měly zneklidňující sklon upřeně zírat bez jediného mrknutí. Singh byl navíc přinejmenším o patnáct čísel vyšší než Savič se svými sto pětasedmdesáti centimetry, měl sudovitý hrudník, ramena široká jako ráhno od šibenice a pevné břicho.

Z podkladů poskytnutých Bernhardem Volkmannem Savič věděl, že tento dvaapadesátiletý sikh se vlastní pílí vypracoval ze slumu Lahore, kde již od časného mládí využíval svou výšku a váhu k zastrašování. První oficiální zaměstnání měl až v šestadvaceti letech, kdy získal kontrolní podíl v pákistánské exportní – importní společnosti. Bylo to v době, kdy Spojené státy do této oblasti lily proudem peníze jako protiváhu sovětské invaze do Afghánistánu. V té době i přes konflikt zuřící v této hornaté zemi stačily plynulé proudy pašeráků opia zásobovat svými produkty Karáčí a Singh byl více než svolný zajišťovat transport surového produktu do zařízení na výrobu heroinu v Amsterdamu, Marseille a v Římě.

Singh pochopil, že americká podpora Afgáncům představuje záruku jejich konečného vítězství, takže když se k moci dostal Taliban, který vymýtil opiový obchod, přenesl své obchodní aktivity jinam. Diversifikoval. Pomocí úplatků získal práva na těžbu dřeva v Malajsii, Indonésii a na Nové Guiney. Koupil si celou flotilu lodí, aby pokácené dřevo mohl sám svážet. Prodal soukromá honební práva jednomu bohatému Číňanovi, aby na svém pozemku mohl lovit tygry a nechával mlít jejich kosti do afrodisiak. Prakticky každý legální podnik, v němž se angažoval, měl však i svou nezákonnou složku. Čtyři ze dvanácti činžovních domů, jež zbudovala na Tchaj-wanu jedna jeho stavební společnost, se během středně těžkého zemětřesení zřítily, jelikož při stavbě nařídil použít druhořadého materiálu. Pokud však jeho bohatství i nadále rostlo, Šer Singhovi bylo v podstatě jedno, jakým způsobem toho bylo dosaženo.

Zatímco sikh přestupoval na manipulační lávku, Savič si pomyslel, že i ocelárny Kamarita mají své nelegální stránky.

„Velice působivé,“ odpověděl Rus s pohledem upřeným na zařízení, které řidič nazval lodní pilou, což mu umožnilo vyhnout se Singhovu hadímu pohledu. Singh si přímo před cedulí s nápisem Kouření zakázáno zapálil cigaretu. „Jediná toho druhu v Asii,“ chlubil se. „Podstatou jsou její zuby. V tomto případě by se ztupila dokonce i karbonová ocel. Ten kov, ze kterého jsou zuby vyrobeny, pochází z Německa. Je to nejtvrdší materiál. Můžeme rozřezat deset lodí, než se musí zuby vyměnit. Z Hamburku má přijet technik, který nám ukáže, jak na to. Říkáme mu dentista.“ Když se Savič nezasmál, Singh těžkopádně vysvětloval. „Rozumíte, opravuje zuby. Dentista. To je přece strašně legrační.“

Savič udělal rukou gesto, zahrnující celou stavbu. „Muselo to být zatraceně drahé.“

„Nemáte ani ponětí, jak moc. Ale indonéská vláda mi přiznala daňovou úlevu za modernizaci provozu. Zřejmě je nenapadlo, že kvůli tomu budu moct propustit tisíc dělníků. Což je dobře. Tihle opičáci jsou totiž nešikovní. Pokaždé mě to stojí sto tisíc rupií, které musím vyplatit pozůstalé rodině, kdykoliv se nějaký pitomec při rozebírání lodi zabije. Minulý týden jich zemřelo patnáct, protože obsluha řezačky neodvětrala nádrž na pohonné hmoty a vyhodila v zálivu do povětří celou kontejnerovou loď.

Ale teď, co mám lodní pilu, se tu už vládní inspektoři nebudou ochomýtat zdaleka tak často. Takže můžu začít házet všechen azbest, který odstraníme z lodí, do vody, místo abych ho odvážel na speciální skládku. S klesající cenou lodí na kovový šrot, rostoucí cenou oceli a s tisícovkou propuštěných indonéských opic se mi tahle investice zaplatí za dva roky. Takže ano, krátkodobě je to drahá záležitost. Dlouhodobě je to ale výhodné.“ Singh se znovu pokusil o úsměv. „A já pokaždé říkám, že život je maratónský běh.“

Vtom se rozezněl klakson. Singh si okamžitě sklopil chránítka na uši. Savič to stihl jen tak tak, než se dvacet centimetrů široká čepel začala otáčet. Rozbíhala se hladce a tiše, rachotila jen v místě, kde míjela ozubené hnací ústrojí v blízkosti stropu. Podobně jako svírá svou oběť had škrtič, hydraulická beranidla začala tisknout pilu k trupu nákladní lodě, zhruba půldruhého metru od poslední řezné plochy. Když řetěz dosáhl dostatečné rychlosti, beranidla ho potlačila ještě o poznání více a zuby pily se zakously do kýlu. Obrovský hluk zaplnil plechový přístřešek a odrážeje se od stěn zaútočil na oba muže ze všech stran najednou. Vodní děla po obou bocích automaticky sledovala pilu prořezávající se trupem a udržovala řezné místo kluzké a chladné. Z míst, kde se pila zakousla do kýlu, sršely ocelové hobliny a hrnula se pára, kov v okolí byl rozpálený doruda. Kouř, který stoupal z místa řezání, byl hustý a páchnoucí. Jakmile se pila prořezala kýlem, byl další postup mnohem snazší, takže relativně tenkými boky trupu procházela pila skoro jako shnilým dřevem.

V deseti minutách se rotační pila dostala až k hlavní palubě. Savič fascinovaně sledoval, jak paluba začíná žhnout teplem od zubů pily, jak se náhle pila vynořuje z gejzíru oceli a přerušuje kovové lodní zábradlí tak lehce, jako by ani neexistovalo. Pak komplikovaný brzdící systém pilu zastavil a celý mechanismus vyzdvihl ke stropu. Oddělenou část trupu již přidržoval pohyblivý rámový jeřáb, instalovaný nad lodním vrakem. Jeřáb nyní uvolněnou část nadzvedl, otevřely se přední dveře hangáru a dovnitř vjely čtyři malé lokomotivy, aby naložily nový náklad.

„Venku položí ten uříznutý kus na bok,“ vysvětloval Singh. „Pak se do něj pustí muži s ručními řezáky a rozřežou ho na menší kusy, které pak půjdou do hutí. Jediná část, kterou lodní pilou rozřezávat nemůžeme, je hlavní dieselový motor, ale ten se dá snadno vytáhnout, jakmile se dostaneme do strojovny. Rozřezat takhle velikou loď ručními nástroji trvalo asi dva týdny. Teď jsme schopni zvládnout to do dvou dnů.“

„To je velice působivé,“ opakoval Savič.

Šer Singh zavedl pak Rusa zpátky k výtahu. „Tak s čímpak vás Volkmann za mnou přes půl světa poslal? Co mi máte vyřídit?“

„To prodiskutujeme až ve vaší kanceláři.“

O patnáct minut později už oba muži seděli v kanceláři, připojené k největšímu bungalovu. Zarámované fotografie Singhových jedenácti dětí byly uspořádány na jedné stěně. Dominoval jim studiový portrét jeho manželky, podsadité matróny s tupým výrazem. Savič odmítl nabízené pivo a místo toho si vzal raději láhev stolní vody. Singh pil filipínský San Miguel a než stačil Savič otevřít diplomatku, měl v práci už druhou láhev.

„Konsorcium akceptovalo všechno, co jsme s Volkmannem navrhli,“ spustil Savič. „Teď je tedy na čase rozšířit to, s čím jsme začali.“

Sikh se zasmál. „Copak o tom byly nějaké pochybnosti?“

Savič jeho sarkasmus ignoroval. Přes stůl podal svému společníkovi složku papírů. „Tady jsou naše plánované potřeby pro příští rok. Můžete nám je splnit?“

Singh si na velký nos nasadil brýle na čtení a přejel očima vytištěný seznam. Polohlasně si přitom mumlal uváděná čísla. „Další tisíc okamžitě, po dvou stech měsíčně za první dva měsíce. Čtyři sta za další dva. Pak šest set.“ Pohlédl na Rusa. „Proč ten nárůst?“

„Šíření nemocí. Předpokládáme, že tou dobou se tyfus a cholera už úplně vymknou kontrole.“

„Aha.“

Následná diskuse ohledně detailů trvala ještě několik hodin. Savič se tak chtěl ujistit, že Singh plně chápe plán, který s Volkmannem vytvořili, když se dozvěděli o záměru německé centrální banky prodat její zlaté rezervy. Singhovi sloužilo ke cti, nebo spíše naopak, že měl vrozenou schopnost bystrého chápání všech možných kriminálních aktivit, ba dokonce, že byl pravidelně schopen obohatit je nějakým rafinovaným zdokonalením.

Uspokojen, že alespoň na tomto konci je všechno v pořádku, se Savič dvě hodiny před západem slunce rozloučil, aby se za zbývající hodiny denního světla stačil pohodlně vrátit vrtulníkem do Djakarty. Letět malou helikoptérou za tmy nepřipadalo v úvahu. Plánoval, že zůstane ve městě přes noc a druhý den nastoupí další etapu cesty, odyseu celým půltuctem letounů, jež ho s četnými objížďkami nakonec dovezou do Ruska. Na to se vůbec netěšil.

Deset minut poté, co Savič opustil kancelář kovohutí Karamita, Šer Singh telefonoval svému synovi Abhajovi. Vzhledem k charakteru práce důvěřoval Singh starší pouze svým synům, kteří jediní znali plný rozsah aktivit. Proto měl také šest synů. Jeho pět dcer představovalo v podstatě jen neustálé finanční nároky. Jedna z nich dokonce nebyla ještě ani vdaná, takže musel myslet navíc i na její věno. Byla to ta nejmladší a jeho relativně nejoblíbenější, tudíž bude muset něco přidat k oněm dvěma milionům dolarů, jež dostala Mamta s koňským obličejem.

„Otče, už jsme dva dny neslyšeli o Kra IV“ oznámil nejstarší syn Singh po počáteční výměně zdvořilůstek.

„Kdo je její kapitán?“

„Na této cestě je to Mohammad Hattu.“

Singh byl ohavná osobnost, ale to neznamenalo, že by nebyl dostatečně inteligentní a prohnaný. Pevně držel opratě řízení celého rodinného podniku a pyšnil se tím, že zná osobně všechny starší zaměstnance. Hattu byl pirátem ze staré školy, který se dvacet let živil přepadáním a drancováním lodí v Malackém průlivu, než mu Singh učinil nabídku. Byl statečný, naprosto bezohledný a současně dogmatický, pokud šlo o zachovávání zažitých postupů. Jestli se tedy dva dny neohlásil, muselo se něco stát. S touto myšlenkou Singh již Hattua, jeho čtyřicetičlennou posádku i loď vlastně odepsal. „Jsou tu další, kteří se celí klepou na jeho místo,“ poznamenal Šer Singh ke svému synovi. „Postarám se o náhradu. Nicméně upozorni své kontakty, aby naslouchaly každé zmínce o zmařeném pirátském útoku. Kdokoliv se s Hattuem střetl a přežil to, určitě o tom bude chtít vyprávět.“

„Ano, otče. Také jsem na to myslel. Doposud jsem ale žádné zprávy v tomto smyslu nedostal.“

„K jiné záležitosti. Právě odsud odešel Anton Savič. Ten náš společný obchod je v pohybu. Mám seznam požadavků. Zhruba to odpovídá tomu, co jsem předvídal.“

„Na tvůj příkaz jsme už začali se shromažďováním.“

„Ano, dobře. Co tví muži? Udělají to, co bude zapotřebí, až přijde čas?“

„Jejich loajalita je absolutní. Jakmile udeříme, Savič a jeho evropští bankéři nebudou ani vědět, co je zasáhlo.“

Jistota, s jakou jeho syn mluvil, naplňovala Šer Singha chvějivým pocitem hrdosti. Jeho hoch mu byl tolik podobný! Byl si jistý, že i kdyby se nenarodil do bohatství, byl by se zaručeně sám vyšvihl a dosáhl majetku stejně, jako se v mládí vyšplhal on.

„Dobře, chlapče, dobře. Sami se vmanévrovali do zranitelné pozice, aniž by si to uvědomili.“

„Ne, otče. Tys je tam vmanévroval. Využil jsi jejich strachu i chamtivosti a ty je nyní všechny pozřou.“

„Ne, Abhaji, nepřejeme si je zničit. Pamatuj si, že ovoce můžeš jíst třeba z umírajícího stromu, ale už ne ze stromu mrtvého. Savič, Volkmann a ti další budou sice trpět, ale necháme jim dost, abychom z nich mohli ještě hodně dlouho týt.“

10

VYŠLAPEŠ JIM v tom koberci cestičku,“ poznamenal Eddie Seng, sedící v přecpaném křesle v jednom koutě hotelového pokoje. Juan Cabrillo potichu přešel k panoramatickému oknu, hledícímu na oslnivá světla tokijské čtvrti Ginza. Tady stanul, s rukama složenýma za zády, široká ramena ztuhlá napětím. Oregon se rychle blížil k plovoucímu doku jménem Maus a každou chvíli zahájí akci. Jeho místo bylo na můstku, a ne v nějakém hotelovém apartmá, kde čekal, až mu Mark Murphy dodá zprávy ohledně majitelů onoho plavidla. Cítil se jako v kleci.

Pohled na město z třicátého patra hotelu mu zastíral prudký déšť. Počasí plně odpovídalo jeho náladě.

Uplynulo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy vystoupil z helikoptéry vyslané pro Victorii Ballingerovou. Na větrném místě přistání čekal na přílet vypůjčeného vrtulníku zástupce Královské geografické společnosti, vousatý muž v béžovém převlečníku. Podle pohybů jejich těl bylo Juanovi jasné, že Tory a zástupce Společnosti se ještě nikdy předtím nesetkali. Muž se představil jako Richard Smith. Když děkoval Juanovi za záchranu Tory, cítil Cabrillo jeho rezervovanost, téměř ostražitost. Tory byla zjevně vděčná a dala Juanovi pusu na tvář, než ji zřízenec odvedl do privátní sanitky, kterou pro ni zařídil Smith.

Těsně předtím, než ji naložili do sanitního vozu, zvedla ruku a upřela modré oči na Juana. „Včera večer jsem si vzpomněla na cosi z toho zachraňování,“ prohlásila. Oho. Pomyslel si Tuan.

„Když jsem byla zavřená v té své kajutě, zeptala jsem se vás, jestli jste od námořnictva, a vy jste odpověděl něco v tom smyslu, že máte cosi společného se soukromou bezpečnostní agenturou. Co to všechno mělo znamenat?“

Smith už seděl na nouzovém sedátku vzadu v sanitě, takže se musel hodně předklonit, aby slyšel odpověď.

Juan se odmlčel, střídavě hleděl na něj a na Tory a pak prohlásil: „Lhal jsem.“

„Prosím?“ Zkřížila si paže na prsou.

Cabrillo se usmál. „Povídal jsem, že jsem lhal. Kdybych vám byl řekl, že jsem kapitánem rezaté nákladní lodi, který má na palubě náhodou sonar na hledání ryb a pár členů posádky s potápěčskou výstrojí, byla byste mi věřila, že vás dostanu ven?“

Tory několik dlouhých vteřin nepromluvila, její pohled byl ale pronikavý a pochybovačný. Tázavě povytáhla obočí. „Na hledání ryb?“

„Kuchař ho někdy využívá, když jsme v přístavu, k nachytání večeře.“

„Proč jste ho tedy měli zapnutý uprostřed oceánu?“ vmísil se Smith obviňujícím tónem.

Juan stále usměvavě hrál dále svou roli. „Obyčejné štěstí, myslím. Sonar se zapnul právě ve chvíli, kdy jsme pluli nad Avalonem. Hlídka si povšimla velikosti zachyceného předmětu a uvědomila si, že buď jsme narazili na největší velrybu na světě, nebo tu není cosi v pořádku. Zavolali mě proto na můstek a já nařídil obrat. Avalon se mezitím ani nepohnul, takže jsme vyloučili velrybí teorii. Tehdy jsem si navlékl kyslíkové bomby a šel se podívat.“

„Chápu,“ přikývl Smith. Evidentně ale nebyl zdaleka přesvědčený, což Juana jen utvrdilo v podezření, že jak tento upjatý Angličan, tak Tory nejsou členy žádné Královské geografické společnosti. Nejprve ho napadlo, že oba pocházejí z Královského námořnictva a Avalon že byla špionážní loď, nejspíše monitorující severokorejskou nebo ruskou pacifickou flotilu v blízkosti Vladivostoku. Avšak kdyby tomu tak bylo, pak by to znamenalo, že piráti jsou schopni přiblížit se k moderní bojové lodi plné nejmodernějšího elektronického vybavení, bleskovým útokem odstranit posádku a nepozorovaně zmizet. Tomu se Cabrillo velice zdráhal uvěřit. Možná tedy šlo o bývalé příslušníky válečného námořnictva, kteří sice využívali plavidlo náležející Společnosti, ale proto, aby prováděli nějakou misi.

„Pak musíte mým jménem poděkovat také kuchaři,“ pravila Tory a pokynula zřízenci, aby ji usadil v sanitce.

Juan, Eddie a dva bývalí příslušníci oddílů SEAL, jež si Eddie vybral, byli ponecháni, aby si obstarali odvoz sami. Než by hledali půjčovnu aut nebo pátrali po vlakové zastávce, pronajali si tutéž helikoptéru, kterou sem přiletěli z Oregonu, aby je zavezla do Tokia, kde Max Hanley na jméno jedné krycí společnosti náležející Korporaci zamluvil čtyřlůžkové apartmá. A tam se jali čekat. Příslušníci SEAL trávili většinu času v bohatě zařízené hotelové posilovně, Juan přecházením po koberci a čekáním, kdy zazvoní jeho mobil. Eddie se ujal strážní služby. Musel se starat zejména o to, aby jeho šéf nenapáchal ze zklamání nebo z nudy nějakou škodu na hotelovém majetku.

„Můžou mi poslat účet za nový koberec,“ pravil Juan, aniž by se odvrátil od okna.

„Co ale ten dvanáctníkový vřed, který si takhle pěstuješ? Myslím, že doktorka Haxleyová ti na něj žádné léky nedala.“

Cabrillo se ohlédl na Eddieho. „Za to může ta nakládaná chobotnice, žádný stres.“

„Uuurčitě.“ S tím se Eddie vrátil ke svým anglickým novinám.

Cabrillo dál zíral do bouřlivého počasí venku, ale jeho mysl se toulala milion mil daleko. I když, nebyla to zase až tak docela pravda. Myšlenkami byl vzdálen jen zhruba tisíc kilometrů, na operačním stanovišti Oregonu. Nebylo to poprvé, kdy šla jeho loď do bitvy bez něj, a nebylo to ani kvůli tomu, že by své posádce nedůvěřoval. Jenom prostě cítil osobní potřebu být součástí akce, namířené proti hadím hlavám.

Bože, pomyslel si, kolik mi to mohlo být, když jsem to viděl? Určitě nebyl starší než nějakých sedm osm let. Vraceli se domů od tety v San Diegu. Řídil otec a matka seděla vedle něj na místě spolujezdce. Vzpomínal, jak varovně vykřikla cosi o dopravní zácpě vpředu a za okamžik otec dupl na brzdu. Matka se okamžitě ohlédla na zadní sedadlo. Rychlé zpomalení neaktivovalo dokonce ani zámek na bezpečnostních pásech, ona ale reagovala, jako by jej to vymrštilo předním oknem ven.

Pak po dobu, která se zdála být věčností, se fronta aut posunovala po centimetrech kupředu. Na chvíli se jejich auto ocitlo bok po boku jinému automobilu, na jehož zadním sedadle trůnil bernardýn. Bylo to poprvé, co toho psa viděl ve skutečnosti a byl uchvácen jeho velikostí. Dodnes si přísahal, že na penzi si jednou takového psího obra pořídí.

„Už jsi mu vybral jméno?“ otázal se Eddie potichu.

„Gus,“ odpověděl Juan automaticky dříve, než si uvědomil, že celou historku vypráví nahlas, místo aby si ji jen promítal v hlavě. Upadl do poněkud rozpačitého mlčení. „Co se stalo?“ pobídl ho Seng.

Juan věděl, že teď už nemůže přestat. Jeho podvědomí mu říkalo, že tu historku musí ze sebe dostat. „Nakonec jsme dorazili k místu neštěstí. Muselo tam náhle zabočit auto a tím způsobilo, že se osmnáctikolový návěs zalomil jako zavírací nůž. Trajler se přitom odpojil a položil se na bok, zadními dveřmi směrem k vozovce. Na scéně bylo jen jedno policejní auto, do kterého už policista zamkl řidiče trajleru.

Jedno křídlo zadních dveří trajleru se nárazem otevřelo a policista tak mohl pomáhat dalším obětem nehody. Přesně to nevím, ale když se trajler převrátil, mohlo v něm být asi sto mexických dělníků. Někteří byli zranění jen lehce, a ti pomáhali policistovi. Pouze pár jich na tom bylo natolik dobře, že se mohli pěšky vzdálit z místa nehody. Ostatní museli být odnášeni. Stranou byly vytyčeny dvě zóny. V té první ženy ošetřovaly raněné a v té druhé ležela těla vyrovnaná v řadě. Má matka byla velice ochranářská a radila mi, abych se nekoukal. Říkala to však dost potichu a přitom se sama na ta jatka dívala a nedokázala odtrhnout zrak. Konečně jsme místo neštěstí minuli a brzy jsme zase ujížděli plnou rychlostí.

Pár minut nikdo nepromluvil. Mamka potichu plakala. Já tam seděl a ani jsem ještě pořádně nechápal, co jsem to vlastně viděl. Nicméně mi bylo jasné alespoň to, že vzadu v trajleru ti lidé být neměli. Pamatuju se, co mi řekl otec, když matka konečně dovzlykala. Juane, povídal, ‚ať ti bude kdokoliv říkat něco jiného, pravdou je, že v tomto světě existuje zlo a jediné, co ke svému triumfu potřebuje, je, aby dobří lidé nic nedělali‘.“

Juanův hlas přestal být jemný, když se v myšlenkách vrátil do přítomnosti. „Když jsem pak byl starší, znovu jsme o této příhodě hovořili. Rodiče mi vysvětlili, jak pašeráci tajně převážejí lidi z Mexika přes hranice a jak někteří z nich tu cestu nepřežijí. Taky mi prozradili, že ten řidič trajleru doznal vinu v třiceti šesti případech zabití dopravním prostředkem a byl pak sám ve vězení zavražděn latinskoamerickým gangem.“

Nato Eddie poznamenal. „Takže když otevřeli na palubě ten kontejner a ty jsi uviděl Číňany…“

„Ocitl jsem se najednou zpátky na té rozpálené dálnici a cítil jsem se stejně bezmocný. Tedy alespoň do chvíle, než jsem si připomněl tehdejší otcova slova.“

„Jaké měl povolání, jestli se můžu zeptat?“

„Byl účetní, ale bojoval v Koreji a věřil, že není na zemi nic strašnějšího než komunismus.“

„Jestliže měl na tebe takový vliv, jaký si myslím, tak asi o to víc stojíš dostat ty lidi. Jako pašeráky a navíc komunisty.“

„Jestli se ukáže, že je za tím Čína, tak máš zatraceně pravdu.“ Cabrillo se na Eddieho podíval zkoumavým pohledem. „Tobě o tom nemusím přece vypravovat. Vždyť ty jsi byl celé roky mezi nimi.“

Eddie vážně přikývl. „Viděl jsem z první ruky, jak vyhladili celé vesnice jenom kvůli tomu, že někdo něco řekl proti místnímu partajnickému představiteli. Ať se dnes města sebevíc otvírají Západu, venkov má stále nad sebou bezohlednou tvrdou ruku despotismu. To je totiž jediný způsob, jak může centrální vláda ovládat miliardu lidí. Udržuj národ v poslušné bázni, na hranici hladovění, a bude vděčný za jakoukoliv almužnu, kterou…“

„Něco mi napovídá,“ vmísil se Cabrillo, „že to není čínská operace.“

„Já bych zase docela chápal, kdyby byla,“ oponoval Seng. „Mají teď populační krizi, a to nemluvím o přelidnění, i když to je také problém. Ne, Čína dnes a v nejbližších dvaceti letech čelí něčemu daleko horšímu.“

„Horšímu než snaze nakrmit čtvrtinu celosvětové populace?“ otázal se pochybovačně Juan.

„Ve skutečnosti jde o přímý následek politiky jednoho dítěte, zavedené v roce 1979. Dnešní porodnost dosahuje 1,8 dítěte na jednu čínskou ženu. Tento poměr je ve městech dokonce ještě nižší. Na udržení populace stát potřebuje porodnost minimálně 2,1. Pokles porodnosti ve Spojených státech a v Evropě je vyvažován imigrací, takže tam se nic neděje. Avšak Čína bude mít v příštích dekádách velice rychle stárnoucí populaci. Nebude dost mužů, aby zaplnili továrny, aby se postarali o seniory. Když k tomu přičteme kulturní předsudky proti dívkám, potraty rozhodované podle pohlaví plodu a zabíjení novorozeňat, pak dnešní Čína má na sto děvčat ve věku pod deset let sto osmnáct chlapců.“

„Co z toho plyne?“

„Pokud nebude významný podíl chlapecké populace homosexuální, nebo pokud se nerozhodne žít v celibátu, bude kolem roku 2025 zhruba dvě stě milionů mužů bez šance založit vlastní rodinu.“

Cabrillo Eddiemu pozorně naslouchal a došel k logickému závěru. „Tím chceš říct, že teď vlastně exportují přebytečné muže do zámoří.“

„Taková je jedna teorie.“

„Je docela hodnověrná,“ souhlasil předseda. „Na tohle jsem nepomyslel – hromadný export lidí.“

„Každoročně emigruje ilegálně zhruba milion Číňanů,“ pokračoval Eddie, „a mohl bych dodat, že s tichým souhlasem vlády. Pro vládu v Pekingu není dokonce nepředstavitelné začít s vlastním programem na zbavení se celé ‚armády starých mládenců‘, jak je nazývá.“ Eddieho hlas zhořkl. „I přes všechny možné výmysly propagandy posledních několika let, Čína stále zůstává brutálním diktátorským státem. Ke každému problému přistupují vždy neochvějně tvrdě. Rozhodnou se postavit přehradu, vystěhují tedy na třicet milionů lidí. Ukážou západním novinářům nová města, která pro ně staví, ale nakonec stejně všichni skončí na družstevních farmách.“

Juan nechal Eddieho obvinění na několik vteřin viset ve vzduchu. Věděl, jak moc Eddie pekingský režim nenávidí. „Na palubě Kra jich ale bylo jen několik tuctů,“ poznamenal nakonec.

„Co ale ta loď, kterou viděla Tory Ballingerová?“

„Myslíš, kdo tam byl?“

„Přesně.“

Vtom začal vyzvánět Juanův šifrovaný telefon. „Cabrillo.“

„Juane, tady je Max.“

„Co se děje?“ Snažil se mluvit nedbale, ale v jeho hlase bylo cítit napětí.

„Jsme zhruba dvacet mil za Maus. Už jme s nimi hovořili a dohodli se na způsobu, jak suchý dok tažený remorkéry předjedeme. Během zhruba deseti minut vypustíme bezpilotní letadlo s kamerou pro nízkou úroveň osvětlení, aby nakouklo do otevřeného suchého doku. Navíc tu máme připravený tým pro případné vynucené nalodění, to kdybychom na ně museli poslat nějakého Marka-1.“

„To zní dobře. Jaké máte počasí? Tady prší.“

„Tady je pěkně. Měsíc nesvítí, vlny asi půlmetrové, mírný vítr. Poslyš, volám proto, abych ti předal jednu informaci.“

Nejvyšší čas, pomyslel si Cabrillo, ale nahlas neřekl nic. „Murph už konečně zjistil, komu patří Maus?“

„Ne, pořád ještě na tom pracuje. Julie ale přišla s jednou zajímavostí, když pitvala ty Číňany, které jsme vytáhli z kontejneru. Předám ti ji.“

„Díky. Pošli mi e-mailem materiál od bezpilotních letounů UAV do mého mobilu. Rád bych se také na Maus mrkl z letadla.“

„Jasně. Tady předávám doktorku.“

„To je předseda? Jaké je Tokio?“

„Plné teplého suši a chladných gejš.“

„Už to vidím. Objevila jsem něco ohledně našich imigrantů. Pocházejí všichni z jedné vesnice jménem Lantan v provincii Fudžijan. Většina z nich dokonce patří do jedné rozvětvené rodiny.“

„Tys jim provedla vyšetření DNA?“

„Ne, ale četla jsem úryvky z deníku, který se nezničil, když šel kontejner pod hladinu. Spousta je toho nečitelného, ale já to naskenovala do počítače a pustila na to překladatelský program. Ten člověk, který to psal, se jmenoval Čang. Spolu s ním tam byli i dva bratři, hromada bratranců a další vzdálení příbuzní. Všem jim slíbil práci v Japonsku hadí hlava jménem Yan Luo. Každý běženec mu musel zaplatit zhruba pět set dolarů, ještě než opustili vesnici, a jakmile dojedou k textilce na předměstí Tokia, slíbili zaplatit dalších patnáct tisíc.“

„Mluví se tam o lodi Kra? Vezlo je do Japonska právě tohle plavidlo?“

„To se tam neříká, nebo je to v té části deníku, která je příliš poničená vodou.“

„Co ještě dalšího jsi z toho dostala?“

„Už nic moc. Píše hodně o svých snech a jak jednoho dne bude moct přivést do Japonska také svoji dívku. Takovéhle věci.“

„Jak se jmenovalo to místo, odkud pocházejí?“

„Lantan.“

„Jestli se nám nepodaří vystopovat Kra nebo Maus, možná bychom mohli někam dojít po stopách těch imigrantů.“ Cabrillo pohlédl na Eddieho. Jeho šéf pobřežích operací toho z telefonátu slyšel dost, aby porozuměl. Bylo to vidět i z jeho pohledu. „Hned ti zavolám zpátky,“ slíbil Juan Julii a přerušil spojení.

„Čína, hm,“ pravil Eddie s rezignací v hlase. „Měl jsem pocit, že k tomu nakonec dojde, už od momentu, kdy jsem je viděl.“

„Dokážeš to?“

„Víš dobře, že mé krytí bylo prozrazeno ještě předtím, než jsem odtamtud odjel. V nepřítomnosti mě odsoudili k smrti. Mohl bych jmenovat tucet generálů a partajních funkcionářů, kteří by si nepřáli nic jiného, než abych opět vstoupil na území Číny. Už je to pár let, ale pokud vím, moje fotografie dostala každá policejní služebna v zemi, od Pekingu a Šanghaje až po nejmenší provinční stanici.“

„Dokážeš to?“ opakoval Cabrillo.

„Má stará síť je dávno zničená. Když se tehdy všechno sesypalo, vyexpedovali mě z Číny zatraceně rychle, takže jsem neměl ani čas vydat varování. Některé z členů určitě dostala státní policie, což znamená, že i ti zbývající jsou v ohrožení. Nikoho z nich nemůžu tedy použít.“

Odmlčel se. Cabrillo se potřetí už neptal. Nemusel.

„V bezpečnostní schránce v Los Angeles mám sadu dokladů, o kterých neví dokonce ani CIA. Nechal jsem je vyrobit předtím, než Hongkong připojili k Číně, abych se tam mohl dostat, kdybych potřeboval pomoct nějakým tamním přátelům vycestovat ven. Oni však od té doby už emigrovali do Vancouvru, takže připravená totožnost je stále použitelná. Zítra ráno zkontaktuju svého právníka a nechám doklady poslat po kurýrovi do Singapuru. Odtamtud se už letadlem Cathay dostanu do Pekingu.“

„Do Šanghaje,“ opravil ho Juan. „Julie povídala, že pocházejí z provincie Fudžijan. Jestli si trochu pamatuju zeměpis, tak nejbližší velké město je právě Šanghaj.“

„Ach, to je pořád lepší a lepší,“ poznamenal Eddie, jako by jeho plánovaná mise nebyla už tak dost obtížná. „Co se děje?“

„Lidé z provincie Fudžijan mají svůj vlastní dialekt. Ten já moc neovládám.“

„Tak to celé odvoláme,“ rozhodl Juan. „Budeme muset získat nějaké vodítko z Kra nebo z Maus.“

„Ne,“ ohradil se ostře Eddie. „To ti může trvat celé týdny, než ty parchanty vystopuješ přes lodní doklady a různé dceřiné nebo falešné společnosti. Jestli ilegální imigranti nějakým způsobem zapadají do pirátských aktivit, pak potřebujeme odpovědi teď hned. Ty i já víme, že ti, které hodili přes palubu Kra, nejsou jedinými, jichž se to týká.“

Juan krátce energicky přikývl. „V pořádku. Pusť se do příprav.“

HLAVNÍ MONITOR na přední stěně operačního centra nabízel podivně deformovaný obraz oceánu. Vrcholky nízkých vln zdobila pěna, která vypadala jako zelené blesky větvící se po černé hladině. Díky optice kamery připomínalo pravidelné pulsování oceánu bijící srdce. Obrázek se mírně zachvěl a George Adams zaklel.

Adams byl pilotem helikoptéry Robinson R-44, náležející plavidlu Oregon. Do jeho výbavy patřila ještě dvojice bezpilotních letounů UAV, jež bylo možné odstartovat z otevřeného prostoru podél zábradlí na levoboku nákladní lodě. I když americká armáda utratila miliony na své čmeláky Predator, UAV patřící Korporaci byly obchodně dosažitelnými, dálkově ovládanými bezpilotními letouny, vybavenými kamerami pro práci s nízkou hladinou osvětlení. George mohl sedět v operačním centru před počítačem a za použití joysticku ovládat letadlo do vzdálenosti pětadvaceti kilometrů od lodi.

Jeden z mála bývalých příslušníků armády na palubě Oregonu, George „Gomez“ Adams, si vydobyl reputaci lety s týmy speciálních operací do Bosny, Afganistanu a Iráku. Byl svobodný, čtyřicetiletý a vypadal jako prototyp bojového pilota. Měl tmavé vlasy, tmavé oči a vysokou štíhlou postavu. Navíc byl obdařen okouzlujícím frajírkovstvím, díky jemuž se pravidelně stával středem pozornosti každé dámské společnosti. Jeho fešácký vzhled byl také využit ve více než jedné misi Korporace. Svou přezdívku si vysloužil právě na jedné takové misi, při níž svedl milenku peruánského drogového dealera, jež vzhledem nápadně připomínala televizní celebritu Morticii Addamsovou.

Napojení na videořetězec umožňovalo Adamsovi vidět vše, co se nachází před a pod kamerou, zavěšenou pod nosem bezpilotního letounu UAV, avšak jemné nápory stoupavých vzdušných proudů či bočního větru, ovlivňující pohyb půldruhého metru dlouhého letounu, necítil. Na náhlý prudší nápor zareagoval pohybem joysticku a přitažením řídicí páky dozadu poslal letoun do větší výšky.

„Jaká je naše pozice?“ zeptala se Linda, monitorující radarový obraz.

„Jsme sedm kilometrů za a pět a půl vlevo od plovoucího doku Maus.“

Bezpilotní stroj UAV byl příliš malý, než aby ho bylo vidět dokonce i na výkonném radaru Oregonu, ale mohutný suchý dok a dvojice remorkérů samozřejmě vyvolávaly na obrazovce ostrý obraz.

Adams na ně pomocí ručního ovládání najel kamerou, zavěšenou pod nosem bezpilotního letounu. Oceán stále pokrývaly děsivé zelené pruhy mořské pěny, avšak několik mil před UAV přerušoval temnou barvu vod neostře ohraničený smaragdový pruh.

„Tamhle,“ zvolal kdosi, i když naprosto zbytečně.

Zářící klín byla kýlová brázda za plavidlem Maus, taženým směrem na jih. Těsně před ním byly vidět jasné, zářící body, představující světlomety namontované na zádích remorkérů, aby osvětlovaly svůj neohrabaný vlek. Tlustá tažná lana, napnutá k plovoucímu doku, vypadala z výšky sedmnácti set metrů jako vlákna pavučiny. Poněkud méně jasná světla svítila po stranách doku, ale jeho obrovský vnitřek byl kompletně temný.

„Oukej Georgi, zavez nás tam,“ nařídil Max Hanley z velitelského centra. Pak přitiskl k uchu mobilní telefon. „Sleduješ nás, předsedo?“

„Svým způsobem,“ odpověděl Cabrillo z tokijského hotelu. „Moc toho ale na téhle miniaturní obrazovce nevidím.“

„Nejdřív nad nimi přeletím ve výšce,“ oznámil Adams a dotkl se joysticku. „Jestli nic neuvidíme, vypnu motor a nechám letadlo klouzat dolů, abychom se podívali zblízka.“ Odtrhl oči od obrazovky a podíval se na Hanleyho. „Jestli ale motor znovu nenastartuje, pak je celý UAV odepsaný.“

„To jsem slyšel,“ ozval se Juan. „Řekni Georgovi, že jestli tam máme poslat partu útočníků, pak nesmíme ztratit moment překvapení. Pověz mu, že když ztratí čmeláka, nic se neděje.“

Max předal vzkaz poněkud zvláštním způsobem. „Georgi, Juan říká, že jestli zničíš to UAV, pak ti to budou strhávat z platu.“

„Pověz mu,“ odpověděl Adams, znovu už plně soustředěný na obrazovku před sebou, „že mu pošlu šek, jakmile Eddie zaplatí za tu ponorku, kterou roztřískal.“

George zpomalil UAV těsně nad kritickou rychlost, která však stejně značně převyšovala tempo pomalu se pohybující karavany lodí. Rozhodně nehrozilo, že by nevelký černě natřený stroj mohl být zpozorován z paluby suchého doku nebo z remorkérů, nicméně nedalo se vyloučit, že nějaký pozorný námořník by mohl zaslechnout vysoký jekot motoru UAV. Ponechal tedy čmeláka sto padesát metrů na pravoboku od konvoje a zamířil kameru na dvě stě sedmdesát metrů dlouhý suchý dok.

Vypadal spíše jako pevnost než jako loď určená k plavbě po oceánu. Boky jí tvořily kolmé ocelové stěny a příď jevila jen nepatrné náznaky aerodynamického tvaru. Dva více než třicet metrů dlouhé remorkéry vypadaly vedle svého svěřence jako hračky.

Již v okamžiku přijímání obrazu Eric Stone a Mark Murphy filtrovali videozáznam přes počítačový program, čímž dosáhli zlepšení obrazu. Tato dvojice kejklířů několikrát proces opakovala, aby úplně eliminovala zkreslení, způsobené chvěním motoru UAV. Když George dokončil přelet a čmeláka odpoutal od Maus, zvýraznili syrové jednotlivosti souboru a pustili ho na hlavní obrazovku.

„Na co se mám tady ksakru dívat?“ tázal se Juan mobilem.

„Zatraceně,“ pronesl Max s pohledem na plazmovou obrazovku. V jedné ruce držel telefon a ve druhé nezapálenou dýmku.

„Copak to je?“

„Světla rozestavěná podél zábradlí znemožňují pohled do nitra Maus. Uprostřed lodi je vidět jenom černá díra. Musíme přeletět přímo nad dokem.“

„Obracím zpátky,“ ohlásil Gomez Adams. Podvědomě se sám naklonil na stranu, jak navedl čmeláka do ostré zatáčky.

O několik minut později se UAV ocitl v ose plovoucího doku, ve výšce asi sedmi set metrů. Namísto aby postupně snižoval rychlost, posunul páku plynu na nulu a vrhl bezpilotní letadlo přímo na Maus v náletu, který vypadal doslova sebevražedně. Zapalovací systém UAV byl mírně řečeno náladový, takže obsluha musela obvykle před startem z paluby nahodit nevelkou vrtuli ručně.

Jak se čmelák hnal k cíli, obrovská masa suchého doku zaplnila celou obrazovku. George vypnul motor v okamžiku, kdy byl UAV necelého půl kilometru daleko. V tom momentu přestal obraz nepříjemně poskakovat, protože letadlo přešlo do klidného klouzavého letu napříč noční oblohou. Zkontroloval hodnoty výškoměru. UAV byl ve třech stech metrech. Zvýšil proto úhel útoku. Čmelák nyní mířil na suchý dok jako střemhlavý bombardér Stuka, letěl však tiše jako duch.

Než UAV dosáhl úrovně suchého doku, Eric s Murphym se znovu ujistili, že přehrávače vypalují videozáznam na disk. Adams ve třiceti metrech vyrovnal letadlo do vodorovného letu a hnal je nad celou délkou temného suchého doku. Dělal všechno, jen aby kamera mohla zaznamenat každý detail nákladového prostoru. Patnáct metrů před přídí s letadlem opět klesl, aby získal rychlost. Ve výšce deseti metrů nad hladinou stiskl startér na palubní desce před sebou. Na plasmovém monitoru nepřestával růst obraz mořské hladiny. Když se nic nestalo, chladnokrevně učinil druhý pokus. Plastová vrtulka letadla se jednou otočila, ale motor nenaskočil.

Vypadalo to, jako by letadlo na poslední chvilku ještě zrychlilo svůj let, nebo jako by se moře zvedlo a přitáhlo je k sobě. Členové řídicího týmu v kontrolní místnosti se bolestivě ušklíbli, to když se UAV zavrtalo do vody a obraz z monitoru zmizel.

Adams vstal a zapraskal prsty, jak si je protáhl. „Vždyť víte, co se říká: každé přistání, po kterém člověk může odejít po svých, je dobré přistání.“

Několik lidí po tomto prastarém žertu zasténalo, avšak to už Murph pustil opakování záznamu přeletu UAV nad dokem.

„Co jsi viděl?“ otázal se Cabrillo prostřednictvím videomostu.

„Počkej moment, šéfe,“ odpověděl Max. „Už je to tady.“ Přestože byl záznam na obrazovce ještě tmavý, odvedl Adams skvělou práci, když dokázal ovládat jak letadlo, tak i jeho kameru. Záběr byl stabilní a jasný, ale nebylo vidět nic z toho, co očekávali. Nad celým suchým dokem byl napnutý jakýsi kryt. Nebyl vcelku, protože na několika místech se ve větru některé sekce vlnily, ale zato dokonale blokoval pohled na případný obsah doku.

„No?“ ozval se v Hanleyho uchu Juanův naléhavý hlas.

„Budeme tam muset poslat průzkumný tým,“ informoval Hanley předsedu. Celý nákladový prostor mají zakrytý nějakým černým hadrem. Nevidíme ani ň.

Linda Rossová čekala už u zadních dveří kontrolní místnosti. Jakožto staršímu zpravodajskému důstojníkovi na palubě Oregonu připadla jí ta čest velet přepadovému oddílu v útoku na Maus. Byla oblečená do černé bojové uniformy, přes kterou si navlékla ještě neprůstřelnou vestu, která dosud visela na její židli. Jemné, medově zbarvené vlasy zakrývala černá čapka.

I přes rozhodný stisk úzké čelisti a válečnou výstroj vypadala stále mladě a zranitelně. Příliš nepomohl ani její vysoký hlas, nikoliv pronikavý, jako spíše pubertální, ani obličej posetý pihami. I ve svých sedmatřiceti se musela Linda pravidelně prokazovat řidičským průkazem při nepříliš častých návštěvách barů ve Spojených státech.

Ačkoliv strávila svou kariéru u námořnictva jako zpravodajská analytička, Linda měla zkušenosti i se shromažďováním informací. Díky tomu prožila pravidelně na tajných misích kratší dobu než ostatní, jelikož prostě věděla, jaká informace je zapotřebí. Byla schopná rychlého hodnocení přímo v poli, protože pokaždé instinktivně pochopila, co je podstatné. Díky tomu si vydobyla hluboký respekt příslušníků SEAL, jež vedla.

„Povězte Juanovi, že budeme opatrní,“ prohodila k Maxovi a vydala se dolů ke dveřnímu otvoru v úrovni vodolinky na pravoboku, odkud měli spustit na vodu nafukovací člun zodiak.

Ve vodní garáži na ni už čekali tři příslušníci přepadového oddílu. Byli vybaveni obdobně. Jeden z nich podal Lindě její bojovou výstroj. Zkontrolovala si, že její oblíbený glock ( glock = pistole rakouské výroby (pozn. překladatele)) je nabitý. Na téhle pistoli se jí líbilo zejména to, že ani při rychlém tasení se nemohla uvolnit bezpečnostní pojistka a nehrozilo tedy nebezpečí nekontrolovaného výstřelu. Jelikož se jednalo o průzkumnou akci, pouze takové vklouznutí a mrknutí, a dále proto, že pochybovali, že by na taženém plavidle byly ustanoveny nějaké hlídky, nikdo z členů týmu nebyl ozbrojen něčím těžším, než ručními zbraněmi. Zato však používali munici s dutou špičkou naplněnou rtutí, tedy střely s dostatečnou kinetickou energií, aby dokázaly neutralizovat nepřítele třeba i při tečném zásahu. Připevnila si hrdelní mikrofon vysílačky ke kůži a zajistila sluchátko. Spolu s ostatními členy skupiny si rychle odzkoušeli funkčnost spojení mezi sebou a s Maxem v operačním středisku.

Garáž osvětlovalo červené bojové světlo, v jehož záři si Linda namaskovala obličej černou kamuflážní barvou a nakonec si navlékla černé nelesklé rukavice. Zodiak měl kapacitu osm lidí a poháněl ho velký černý přívěsný motor. Vedle tohoto čtyřtaktního motoru tu však byl ještě jeden menší a úplně tichý motorek poháněný proudem z baterie, který dokázal Zodiaku dodat rychlost až deseti uzlů. Těch několik málo potřebných nástrojů měli připevněno na dně člunu.

Bocman ještě jednou zkontroloval každého člena týmu a teprve pak ukázal Lindě zvednutý palec. Ta na něj zamrkala, načež pomocník z řad posádky zhasl palubní světlo. Systém kabelů pak otevřel zevní dveřní otvor, sekci trupu tři a půl krát dva a půl metru velikou, těsně nad vodolinkou. Garáž naplnilo syčení ubíhající vody a Linda ucítila ve vzduchu sůl. I když měsíc nesvítil, Maus vystupovala z temnoty jako mohutný stín, z přední strany osvětlený reflektory z remorkérů. Sodíkové obloukové lampy podél horní paluby ostře vykreslovaly její siluetu.

Kormidelník zodiaku stiskem palce nastartoval motor, s párem lidí po každém boku člunu strčili zodiak na teflonem potaženou rampu a naskočili do něj ještě předtím, než dopadl na hladinu. Vystřelili od boku Oregonu v oblaku pěny, aby unikli zvířené vodě ubíhající podél boku mateřské lodi. Teprve pak zpomalili, aby za sebou člun nezanechával příliš nápadnou kýlovou brázdu.

Mezera mezi oběma plavidly se při pohledu kamer z paluby Oregonu zdála nepatrná, ale dole, přímo ve vodním korytě, byla vzdálenost obrovská. Moře bylo klidné, takže nafukovací člun klouzal lehce po vlnách. Pokaždé se vyšplhal vzhůru, chvíli se zdržel na hřebeni a zase sklouzl do údolu vlny. Takto rytmicky pokračoval do nekonečna. I když byl motor opatřený tlumičem, Lindě připadal stále ještě příliš hlučný, přestože dobře věděla, že i pod plným plynem není ze vzdálenosti jedné míle vůbec slyšet.

Pět minut po startu z Oregonu měli za sebou tři čtvrtiny vzdálenosti. Kormidelník vypnul velký přívěsný motor a nastartoval tichý, elektrický. Na pokyn Lindy zamířil k zádi Maus, aby zde nalezl nějaké vhodné temné místo, kde by mohli vstoupit na palubu.

Suchý dok ujížděl rychlostí pouhých tří uzlů, takže bez problémů dostihli záď doku a proklouzli pod ní na pravobok. Trup vystupoval z vody jako šedivá ocelová stěna, tyčící se nepřerušovaně od přídě až k zádi. Světla upevněná vysoko na zábradlí zalévala boční ocelové pláty, avšak zhruba uprostřed lodi zůstávala temná skvrna, protože zde byla vypálená jedna žárovka. Kormidelník obrátil zodiak a těsně zevně od kýlní brázdy zamířil k potemnělému boku. Neustále musel upravovat otáčky motoru, aby v neklidných vodách udržel stabilitu člunu.

„Hák,“ zavelela Linda do mikrofonu.

Jeden z členů SEAL pozvedl k rameni podivnou zbraň. Vypadala jako puška nadměrné velikosti, ale od rukojeti běžela hadice k válci připevněnému k podlážce člunu. Muž aktivoval laserový zaměřovač, zavěšený pod onou nevzhlednou zbraní, a otočil ho k nebi. Hledí zaměřil těsně nad zábradlí suchého doku.

„Dvaadvacet metrů,“ zašeptal.

Ve světle nevelké baterky s červeným sklem naťukal jeho partner udanou vzdálenost na záklopku válce na dně zodiaku. Poklepal střelci na rameno.

Ten se nejprve soustředil na dýchání a pak se vcítil do mírného stoupání a následného klesání člunu. Počkal na jediný okamžik, kdy se člun ocitne na vrcholu vlny v klidu, a pak stiskl spoušť.

Přesně odměřený objem stlačeného dusíku se uvolnil z kontejneru a vymrštil z podivné pušky krátký silný šíp pokrytý gumou. Za šípem se táhlo milimetr silné lanko spletené z nanofibril. V nejvyšším bodě letu se šíp rozpadl a stal se z něho trojramenný hák podobný admirálské kotvě. Hák minul zábradlí jen o pár centimetrů a tiše dopadl na palubu.

Dole v zodiaku střelec zatáhl puškou zpět a vysoko nad sebou posunul hák tak, že se zachytil o sloupek zábradlí. „Zajištěno.“

Jeho partner odpojil od pušky naviják a za použití rychlospojky spojil nanofibrilové lanko s horolezeckým lanem. Poté plynulým přehmataváním vytahoval lano přes malou kladku na konci háku. Rychle mizelo ve tmě. Netrvalo mu tedy ani třicet vteřin, než protáhl celou jeho délku a zajistil konce. Jeden konec připevnil do vázacího kruhu na přídi zodiaku, druhý na zádi. Pak za použití čiré fyzické síly muži začali lana přitahovat, až se člun zvedl z vody. Opakovali toto cvičení ještě třikrát, ale nakonec dostali zodiak z dosahu vln. Kdyby nechali nafukovací člun pohupovat na hladině, zatímco sami budou prozkoumávat Maus, gumové boky člunu by se o ocelové pláty trupu suchého doku určitě rozedřely.

Všechny konce byly zajištěny a členové týmu začali jeden za druhým šplhat po silném nylonovém laně. Ještě předtím se však přesvědčili, že ve svých zbraních mají první náboj již v komoře pod úderníkem. Linda šplhala jako třetí. Spolehla se na to, že číslo jedna vyčistí příslušný úsek za zábradlím, zatímco dvojka ho bude krýt. V miniaturním sluchátku uslyšela, jak střelec oznamuje „Čisto“ a když vzhlédla, spatřila ho proklouzávat mezi zábradlím na palubu.

Když se přiblížila k vrcholu šplhání, pohlédla dolů. Kormidelník zodiaku byl přímo pod ní a hluboko dole ve tmě matně viděla nafukovací člun, jak se tiskne k boku suchého doku jako nějaké mládě tuleně krmící se u své matky. Moře se vzdouvalo jen o kousek níž.

Chytila nabízenou ruku, která ji přetáhla přes zábradlí. Pocítila vděčnost, že neprůstřelná vesta jí přece jen trochu ochránila prsa. Napadlo ji, že taková doktorka Huxleyová se svými mírami 38-D by na tom byla asi hůř.

Trojice vytvořila obranný perimetr kolem zábradlí, dokud se na palubě neobjevil čtvrtý člen týmu. Střelec potřeboval asi vteřinu, aby uvolnil hák a lano držící zodiak zajistil kluznou smyčkou, která je uvolní, jakmile se všichni vrátí do člunu.

Horní paluba Maus vypadala opuštěná. Technicky vzato to žádná paluba ani nebyla, pouze třímetrová lávka obkružující celou loď. Kdyby nákladový prostor nezakrývaly obrovské plachty nějakého pevného materiálu, paluba by skoro připomínala cimbuří jakéhosi železného zámku. Linda přistoupila k ochrannému krytu. Materiál připomínal tkaný plast. Byl pevně napjatý přes nákladový prostor jako plátno na obřím stanu. Když do něj zatlačila, ani se neprohnul.

Jeden z mužů vytáhl z pouzdra v botě do modra zakalený Gerberův nůž a chystal se látku proříznout. Linda ho však zvednutím ruky zarazila. Beze slova ukázala na střelce a jeho partnera a naznačila, že mají prohledat perimetr směrem k zádi, zatímco ona s kormidelníkem si vezmou na starost přední polovinu. Pak ukázala přes osmdesát metrů široký prostor na opačnou stranu, kde se měli setkat.

Linda vytáhla z pouzdra pistoli Glock. Na palubě bylo příliš mnoho světla na používání noktovizoru k nočnímu vidění, ale zase příliš málo, aby bylo jasně vidět prostým okem. Naštěstí se však zdálo, že v okolí lávky není mnoho míst, kde by se případní strážci mohli schovat. Kryt jim mohlo poskytnout jen několik ventilátorů a přístřešků strojního zařízení. Jištěná kormidelníkem zodiaku, plížila se podél zábradlí na pravoboku, pistoli u pasu připravenou k výstřelu, a očima prohledávala každý tmavý kout. Dýchala klidně, ale v hrdle cítila, jak jí buší srdce, a napadlo ji, jestli to staccato neslyší i další členové týmu.

V blízkosti přídě se nalézala jakási konstrukce, nějaký přístřešek, odkud se nejspíš prováděla manipulace se zátěží a ovládala se vrata. Zprvu vypadal ten kryt temný a opuštěný, jak se ale přiblížili, rozeznala Linda proužky světla pronikající kolem zatemnění oken. Přitiskla se zády ke chladnému kovu stěny bunkru, pak pootočila hlavu, aby mohla položit ucho na ocelový povrch. Nerozeznávala však ani slova, dokonce ani jazyk, slyšela pouze, jak někdo mluví. Identifikovala celkem čtyři hlasy, všechny mužské. Ukázala kormidelníkovi čtyři prsty. Ten přikývl.

Oba se pak kradli kolem krytu, ostražitě pozorujíce jeho jediný vchod. Sotva se ocitli ve stínu za masivním vyústěním ventilátorové šachty, dveře krytu se rozletěly a do noci z nich vyšel muž. Linda letmým pohledem na hodinky zjistila, že je půl třetí. Čas na dvouhodinovou obchůzku. Pak se k prvnímu strážnému připojil jeho kolega. Oba měli na sobě černé uniformy, podobné oblečení užívanému příslušníky Korporace, avšak tito muži měli navíc na řemenech kolem krku zavěšené samopaly. Linda nedokázala určit jejich značku, ale na tom v podstatě nezáleželo. Cizí muži měli tedy nad jejím týmem jasnou převahu ve zbraních. Celkovým dojmem připomínali vojáky. Žoldáci, napadlo ji, najatí někým, kdo vede ten pirátský podnik. Dále předpokládala, že tito muži, nebo jim podobní, jsou zodpovědní za povraždění posádky Avalonu a za zmizení výzkumné lodi.

První cizinec prohodil cosi ke svému partnerovi. Lindě to připadalo jako ruština nebo nějaký jiný slovanský jazyk. Přála si, aby tu byl Juan. Ten měl na cizí řeči nadání. Sám hovořil čtyřmi jazyky a několika dalším rozuměl alespoň natolik, že se domluvil.

Linda s kolegou se vtiskla hlouběji do stínu ventilátoru a nechala strážné projít. Ti kráčeli ostrým krokem, očima sledujíce paprsky elektrických svítilen, které nesli v levé ruce, zatímco pravou si nechávali volnou pro ten nebezpečný automat. Každých několik metrů se vykláněli přes zábradlí, aby zkontrolovali boky trupu, a rovněž svítili na látkový kryt nákladového prostoru. Zdálo se, že nic neopomíjejí, takže bylo jen otázkou času, kdy objeví zodiak, zavěšený po boku jejich plavidla.

Jakmile se strážní dostali z doslechu, Linda zašeptala do mikrofonu. „Týmu dvě, máme tu dvojici strážných, kteří míří přímo k vám.“

„Rozumím.“

Podle Lindiných rozkazů neměli původně za sebou nechat žádný důkaz své přítomnosti. To se však teď dodržet nedalo. Linda si v duchu probrala několik možných scénářů a rozhodla se, že existuje jen jedna cesta. Když se prve otevřely dveře krytu, ucítila cigaretový kouř. Mohla jen doufat, že alespoň jeden ze strážných na obchůzce je kuřák.

„Asi deset metrů za místem, kde jsme nechali zodiak, je odvzdušňovací ventil balastních nádrží,“ sdělila šeptem svému týmu. „Tam je dostaneme.“

„Rozumím.“

„Žádné střílení.“

Než by obcházeli celou trasu kolem přídě, rozhodla se Linda, že s kolegou risknou travers přes kryt nákladového prostoru. Materiál byl tak vypnutý, že váha jejich těl způsobila jen nepatrné dolíčky kolem bot. Cestou si povšimla, že plachta se skládá z asi sedm metrů širokých pruhů, stažených k sobě drátem, provlečeným připravenými poutky. Na ukrytí a utajení obsahu nákladového prostoru Maus byla tedy věnována spousta energie. Na protější straně se setkala se zbytkem týmu ve stínu ventilátoru, jehož si všimla už dříve. Tyto ventilátory umožňovaly únik vzduchu z obrovitých nádrží, rozmístěných po celé délce trupu, jež se používaly k ponořování suchého doku, aby dovnitř mohlo vplout opravované plavidlo. Když bylo třeba dok opět zvednout, obří pumpy kdesi v útrobách lodi zase vypudily vodu z nádrží četnými tryskami ven.

Sledovali postup hlídky po obvodu suchého doku podle pohybu baterek. Jejich putování se zdálo být nekonečné. Jakmile ale obešli záď a zamířili po pravoboku kupředu, začali směřovat přímo k místu svého přepadení. Museli ujít ještě nějakých sto třicet metrů. Lindin tým vyčkával. Vyschlo jí v ústech a nedokázala si ani jazykem navlhčit rty.

Jak se strážní přibližovali, ucítila, že jí stoupá hladina adrenalinu. Dokonce i ve vzduchu bylo cítit napětí. Přiblížili se až na sedm metrů, když se jeden z nich zastavil a poklepal svému kolegovi na rameno. Muži prohodili pár slov, potichu se zasmáli a pak se jeden z nich obrátil k zábradlí a rozepnul poklopec na uniformě. Naklonil se přes zábradlí, aby se podíval po mohutném oblouku.

K tomu nemělo dojít. Nalézali se na lodi pohybující se po moři, takže vítr by měl všechno odnášet dozadu. Suchý dok však plul rychlostí dvou uzlů a foukal zadní vítr o síle osm až devět uzlů. Aby tedy strážný mohl vysledovat dopad tekutiny až na hladinu, musel otočit hlavu k přídi.

Překvapením se až zapotácel a málem si pomočil kalhoty. „Nikole!“

Zpozoroval zodiak.

Linda se svými lidmi měla dvě vteřiny, než vypukne poplach.

Strážný jménem Nikol se přes zábradlí ani nepodíval. Zhasl baterku a vyrazil po napjaté plachtě na opačnou stranu plavidla. Svého kolegu nechal vyprazdňovat měchýř a jeho samotného v několika vteřinách pohltila tma. Museli to mít nacvičené – když jeden něco uvidí, ten druhý má vyrazit a vysílačkou se spojit se strážnicí.

„Sejměte ho,“ rozkázala Linda, aniž by na strážného u zábradlí ukázala. Sama vyrazila za Nikolem. Jakmile se ocitla na napnuté plachtě, ucítila otřesy vyvolané kroky ruského strážného kdesi před ní.

Vypnutá látka se pod ní vlnila, takže při každém kroku se jí podlamovala kolena. Spoléhala se na to, že při svých osmapadesáti kilogramech plus váze veškeré výstroje je stále ještě o dobrých pětatřicet kilo lehčí než onen strážný. Pro něj musel být pohyb podobný chůzi po trampolíně. Po chvíli vpředu zahlédla odraz světla od samopalu a bílý proužek kůže na čele pod vlasy. Do ruky jí vklouzl glock.

Rus musel cítit, že ztrácí náskok. Horečně se snažil uvolnit vysílačku, kterou měl připevněnou na boku. Nyní se přestal zabývat rádiem, začal se otáčet a zvedal samopal ke střelbě. Linda se vrhla k zemi. Klouzala po látce, pistoli s nasazeným tlumičem v napřažené ruce před sebou. Jakmile se zastavila, vystřelila.

Kulka letěla daleko mimo, ale alespoň přiměla strážného rovněž klesnout k zemi. Asi vteřinu zůstal ležet bez hnutí. Linda se nadzvedla a vyprázdnila zásobník tak rychle, jak jen stačila mačkat kohoutek. Vzdálenost mezi nimi byla asi sedmnáct metrů. Na střelnici dokázala za těchto podmínek trefit střed terče minimálně jedenáctkrát nebo dvanáctkrát. Na temné palubě této mizerné lodi byla ráda, když trefila alespoň jednou. Devítimilimetrová střela zasáhla horní část Rusova pravého ramene a málem mu utrhla ruku. Mohutný Rus se vrávoravě postavil, s pravou rukou bezvládně podél těla, s krví lesknoucí se na uniformě jako vrstva oleje. Samopal již někde ztratil, ale stejně se na Lindu vrhl.

Linda neměla čas znovu nabít, ale zvedla se, aby se útočníkovi postavila. Pokusila se využít jeho setrvačnosti, aby ho shodila na zem, ale strážný ji zdravou rukou uchopil za krk a oba se začali svíjet na zemi. Jakmile upadli, vrazil jí kolenem do prsou. Linda se vší silou snažila nadechnout, dychtivě nasávala do sebe vzduch, a současně se pokoušela vstát.

Smrtelně zraněný Nikol se namáhavě zvedl, v levé ruce nůž s deseticentimetrovou čepelí. Z prstů mu odkapávala krev. Neobratně se po ní ohnal spodním obloukem, kterému se Linda snadno vyhnula. Pokusila se couvnout a získat tak čas na znovunabití pistole, ale Rus po ní šel s umíněností zatracených.

Linda změnila taktiku a přešla do ofenzívy. Špičkou boty prudce zasáhla ze strany Rusovo koleno. Uslyšela i ucítila, jak se mu v koleně trhá chrupavka a Nikol šel k zemi. Linda do pažby pistole vrazila nový zásobník a uklouzla stranou. Nikol teď ležel nehybně v kaluži krve, vytékající z jeho ramene. Linda opatrně o krok přistoupila.

„Nět, spasibo“ zašeptal, když se mu Linda objevila v zorném poli.

Linda se dále nepřibližovala, vědoma si toho, že nepřítel má někde pod sebou nůž. Byl stále ještě nebezpečný. Sevřela pistoli pevněji v dlani. Měla by ho zastřelit, ale kdyby se jí podařilo dostat ho živého na Oregon, pak by získali první hmatatelné vodítko.

„Ukažte mi ten nůž,“ přikázala mu.

Zdálo se, jako by Nikol rozuměl. Opatrně vytáhl levou ruku zpod sebe. I tento drobný pohyb mu vyhnal barvu z tváří. Linda byla od něj přes metr daleko, tedy bezpečně mimo dosah, a kdyby se pokusil nůž hodit, prohnala by mu kulku hlavou. Natáhl ruku s nožem, jako by jí ho chtěl hodit k nohám. Pak však, dříve než se vzpamatovala, zabodl čepel do plastické látky pod sebou. Nevelký otvor se v důsledku napětí plastu rychle začal rozšiřovat jako seismická trhlina při zemětřesení, až Nikol zmizel ve více než pětadvacet metrů hluboké propasti nákladového prostoru.

Linda neměla ani čas, aby na zvětšující se defekt zareagovala. Její váha způsobila prověšení látky, takže vzápětí už ležela na zemi a hlavou napřed klouzala směrem ke zvětšujícímu se otvoru.

11

LINDA TISKLA RUCE k látce ve snaze najít nějaký záchytný bod, ale rukavice nedokázaly její nemilosrdný postupný pád do hlubin zastavit. Když prsty dosáhla okraje trhliny, snažila se horečně zachytit roztřepané plachty. V té chvíli však byla její setrvačnost příliš veliká, takže o vteřinu později měla už nad otvorem hlavu a vzápětí ramena.

Neměla ani čas zaječet, protože již celá horní polovina těla proklouzla trhlinou a teď volně visela nad hlubokým nákladovým prostorem suchého doku. Uvnitř byla černočerná tma, Linda ale věděla, že se nachází nad sedmadvacet metrů hlubokou propastí. Teď se na okraji otvoru ocitly Í boky, čímž se posunulo její těžiště. Byla naprosto bezmocná, když se jí stočilo tělo a nohy se zvedly nad úroveň tuhé podložky.

Právě ve chvíli, kdy její boky klouzaly přes okraj trhliny, chytily ji kolem kotníků nějaké silné ruce. Jednu nejistou chvíli ještě pokračovala na cestě k temné smrti, ale pak ucítila, že ji kdosi táhne zpět. Vynořila se z trhliny v látce a začala se vzdalovat od okraje otvoru. Vůbec jí nevadilo, že jí drsná látka odírá kůži na tváři.

Linda se konečně překulila na záda a usmála se do obličeje kormidelníka ze zodiaku. „Ježíšikriste, děkuju. Na chvíli jsem si tam na okraji už myslela, že jsem…“

„Na chvíli jste tam byla.“

„Co ten druhý strážný?“ chtěla vědět Linda. „Postarali jsme se o něj.“

„Oukej, zbývá nám tak jedna nebo maximálně dvě minuty, než začnou ty dva mládence postrádat.“ Zatímco Linda hovořila, svlékala ze sebe bitevní postroj. Odepjala z opasku ramenní popruhy a znovu je propojila tak, že vznikl jeden dvouapůlmetrový řemen. „Tým dvě, přineste sem to tělo.“

„Provedu.“

„Podejte mi váš postroj.“ Linda s ním provedla podobný proces, čímž délku svého záchranného lana zdvojnásobila.

Okem, které z něho vytvořila, prostrčila paži a pak si opravila polohu noktovizoru na čele. Zároveň odvrátila obličej od světel rozmístěných po obvodu paluby, aby si uchovala noční vidění.

„Jistěte mě,“ přikázala Linda, jakmile dvojice mužů donesla a položila na palubu tělo mrtvého strážného. Všimla si na něm dvou věcí. Za prvé, že mu někdo zapnul poklopec, a za druhé, že jeho krk zaujímá vzhledem k tělu nepřirozený úhel.

Pak se plazením vydala k podlouhlému otvoru v plastovém krytu. Nikolův nůž ho prořízl v blízkosti švu, tedy v oblasti největšího tahu, proto se také trhlina tak rychle rozšířila. Linda původně plánovala propálit uprostřed látky otvor, kterým by se zbavila mrtvých těl v naději, že zbývající strážní budou pokládat za příčinu škody neopatrně odhozenou hořící cigaretu. Nicméně tato rozříznutá mezera poslouží stejně. Zbytek strážných si bude myslet, že jejich kamarádi si krátili cestu přes nákladový prostor a Maus je spolkla, když plachta pod jejich vahou povolila.

Linda se posunula blíž k trhlině. Cítila, jak se látka pod ní pronáší, ale věřila, že ostatní ji budou schopni znovu vytáhnout. Když se přiblížila ke kraji, začala se mírně klouzat, ale ihned ucítila tlak v podpaždí, jak zbytek týmu kontroloval její pohyb. „Oukej, držte mě tady,“ řekla.

Natáhla hlavu dovnitř a rozsvítila malou baterku.

Její první zájem patřil Nikolovi. Kdyby ležel tak, že by byla střelná rána na jeho těle nápadná, utajení jejich návštěvy by bylo ztracené. Linda pohlédla dolů. Díky plošnému vidění noktovizoru nepocítila ani očekávanou závrať. Přímo pod ní byla v prostoru doku loď, menší tanker s nástavbou na zádi. Naklonila se, aby se podívala dozadu, a zjistila, že komín a stožáry má tato loď uříznuté, zřejmě aby se vešla pod ochrannou plachtu. Ze svého výhodného postavení však neviděla nic, podle čeho by mohla tanker identifikovat, žádné jméno, žádnou charakteristickou známku. Nicméně však teď měli alespoň důkaz, že mají co do činění nejen s únosci, ale i s piráty.

Přepnula noktovizor ze zesilovače slabého světla na infračervené paprsky. Zorné pole okamžitě zčernalo, s jedinou zářící výjimkou. Na lodním zábradlí začínala světelná šmouha, táhnoucí se na dno prostoru, kde se rozlévala do větší kaluže jasné barvy. Znovu přepnula na oční optiku a zamířila příslušným směrem i světlo baterky. Zdálo se, že Nikola při svém pádu narazil na zábradlí nákladní lodi. Krev, která díky svému teplu se v infračervených paprscích zobrazila červeně, tvořila nyní černou skvrnu. Jeho tělo spočívalo až na samém dně, zakryté sraženou krví. Velice pochybovala, že by si někdo, s výjimkou zkušeného patologa, v tom masakru způsobeném pádem, všiml střelné rány.

Linda spokojeně pokynula svým lidem, aby ji vytáhli.

„Uvnitř doku je tanker. Odřízli mu komín a stěžně, aby ho dostali dovnitř. Jeho délku odhaduju na nějakých sto třicet metrů.“

„Nemůžeš nějak zjistit jeho jméno?“ otázal se Max z operačního centra.

„Nemůžu. Musíme odsud. Naši dva strážní by se už někdy teď měli vracet.“

„Oukej. Budeme vás čekat.“

Tým se přikrčeně rozběhl zpět k místu, kde byl uchycen zodiak a po laně k němu sešplhal. Kormidelník nastartoval elektrický motor a byl připraven, když střelec uvolnil zvedací lano. Nafukovací člun dopadl na hladinu a okamžitě se vzdálil od boku Maus. Vteřinu nebezpečně poskakoval na vlnách, než nabral rychlost a tím se zklidnil.

O patnáct minut později již se spokojeně vrnícím benzinovým motorem dojížděli rychlostí dvaceti uzlů k Oregonu. Člen palubní posádky sledoval jejich příjezd na uzavřeném televizním okruhu, takže když se přiblížili, zhasl červené světlo a otevřel dveře garáže. Právě včas, aby zodiak mohl vyletět po rampě nahoru a zastavit.

Čekal tam na ně Max Hanley, v ruce mobilní telefon, který podal Lindě.

Stáhla si z hlavy čapku a ohlásila: „Tady Linda Rossová.“

„Lindo, tady je Juan. Co jste objevili?“

„Ten suchý dok veze v sobě tanker střední velikosti, předsedo. Jméno jsem nezjistila.“

„Nějaká známka přítomnosti posádky?“

„Ne, pane. A jelikož byl nákladový prostor celý temný, můžou být buď všichni mrtví, nebo jsou na těch remorkérech.“

Ani jeden z nich nemusel dodávat, že druhá možnost je málo pravděpodobná.

„Oukej, je to od vás všech skvělý výkon,“ ocenil jejich práci Cabrillo. „Přihlaste se o mimořádnou porci grogu.“

„Já bych si spíš dala říct nějakou skleničku toho koňaku Ludvíka XIII., který schováváš ve své kajutě.“

„Ten se musí vychutnat v zahřáté napoleonce, a ne ho do sebe hodit jako lacinou tequilu.“

„Já se tedy postarám o tu zahřátou sklenici,“ škádlila ho Linda. „Předávám Maxe.“ S těmi slovy vrátila mobil a odešla z garáže dát si dlouhou sprchu a jednu či dvě sklenky Juanova patnáctisetdolarového koňaku.

„Co chceš, abychom teď udělali?“ tázal se Hanley.

„Podle toho, co mi řekl Murph, ten suchý dok míří na Tchaj-wan. Co kdybyste ho předhonili a počkali, jestli vjede do nějakého přístavu? Kdyby ano, tak se tam sejdeme, načež budeme muset improvizovat.“

„Co jestli ale změní kurz a zamíří jinam?“

„Zůstanete s ním.“

„Uvědomuješ si, že dělá asi tři uzly? Mohli bychom ho sledovat také několik týdnů, než někde zakotví.“

„Já vím. Nedá se ale nic dělat, starouši. Představuj si, že jsi polda na pomalé sledovačce po autodráhách Los Angeles.“

„Pomalé? Sakra, humři se pohybují rychleji než ten zatracený suchý dok.“ Max zvážněl. „Pamatuješ, že poslední loď, která zmizela z flotily toho tvého japonského přítele, byl tanker. Jménem…“

„Toya Maru,“ dopověděl Juan.

„Správně. Zdá se logické, že v útrobách Maus je to právě on. Co takhle zkontaktovat válečné námořnictvo nebo japonskou pobřežní stráž?“

„Och, jsem si jistý, že to je Toya Maru. Tady ale nejde o jednu loď a já pochybuju, že kdokoliv na remorkérech by nám toho nějak moc pověděl. Ti piráti to hrají příliš chytře. Vzpomeň si na má slova: takový den plavby před Tchaj-wanem dostanou rozkaz změnit cíl plavby. Když tady zajmeme Maus, tak načapáme jednu loď a pár obyčejných pěšáků. Když ale budeme sledovat, kam odvážejí Toyu ke sešrotování, nebo kde ji budou chtít přestavět, aby ji mohli sami používat, pak jejich operace přece jen nabouráme.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Max. „Zahrajeme si na naši želvu s jejich hlemýžděm a uvidíme, kam nás tahle honička zavede.“

„Předávám telefon Eddiemu. Má celý seznam věcí, které potřebuje ke svému proniknutí do Číny. Až projedete Korejskou úžinou, můžeš poslat někoho jako kurýra. Robinson má dostatečný rádius, aby dokázal doletět až do Pusanu. Odtamtud může ten kurýr pokračovat pravidelnou linkou do Singapuru a tam se na letišti s Eddiem setkat.“

„Počkej moment, vezmu si tužku. A kus papíru. A brýle na čtení.“

OSM SET KILOMETRŮ severněji od míst, kde Oregon pronásledoval Maus, další suchý dok, vlastně jeho sesterská loď, právě opouštěl La Perouseovu úžinu, oddělující severní výběžek Japonska od ostrova Sachalin, a vstupoval do ledových vod Ochotského moře. Táhly ho výkonnější remorkéry, takže plul rychlostí šesti uzlů i přesto, že uvnitř vezl loď podstatně větší, než byl tanker, který viděla Linda.

V okolí plavidla se začínalo vzdouvat moře, valící se vlny střídavě napínaly a povolovaly dlouhá vlečná lana, takže jednu chvíli se brouzdala pod vodou a za moment byla zase napjatá jako ocelové pruty a v důsledku tohoto napínání ze sebe ždímala vodu. Remorkéry se obrátily čelem proti vlnám, statečně rozhrnujíce vodní spousty na cestě k severu, a přizpůsobovaly se oceánu tak, jak se lodě mají chovat, bystře a vnímavě k různým mořským vrtochům. Suchý dok však nic podobného nedokázal. Nechal do sebe naplno narážet vlny takovou silou, že bílá pěna stříkala až téměř na jeho horní palubu. Pak pomalu, těžkopádně vodu odhrnoval, jako by se jednalo o pouhou zábavu.

Podobně jako v případě Maus, i zde byl vnitřní prostor zaklopen krytem, jen v tomto případě šlo o kovové pláty položené na rámové konstrukci a svařené mezi sebou. Nákladový prostor by byl dokonale vzduchotěsný, nebýt řady průmyslových ventilátorů upevněných na zádi. Tyto výkonné stroje nasávaly každou minutu tisíce litrů vzduchu, jež tak cirkulovaly po celém vnitřním prostoru. Odváděný vzduch byl proháněn sérií filtrů, kde se zbavoval odporného syrového zápachu, vycházejícího z podpalubí, puchu, jaký se na volném moři nevyskytoval už téměř dvě stě let.

CABRILLO MUSEL trčet v Tokiu do doby, než Mark Murphy přijde s nějakým vodítkem, takže si tři následující dny hrál na turistu ve městě, které se mu nikdy moc nelíbilo. Toužil po čerstvém vzduchu volného moře, nedostižném horizontu a po míru, jenž se dostavuje poté, co člověk stane na zadní palubě a chvíli pozoruje lodní brázdu táhnoucí se do dáli. Namísto toho se tady setkával s nesrozumitelným jazykem, s davy, jež vzdorovaly představivosti, a neustálým zvědavým zíráním lidí, kteří by měli být na západní turisty zvyklí, ale přesto se chovali, jako kdyby ještě žádného takového nikdy neviděli.

Pocit bezmoci byl posílen ještě tím, že Eddie před několika dny odjel na schůzku s kurýrem do Singapuru a odtud pokračoval do Číny. Po příjezdu do Šanghaje ještě zatelefonoval, ale pak se mobilu zbavil. Mobilní telefony byly ve městech již běžné, on se však chystal hluboko na venkov. Tam nejenže chybí pokrytí, ale kdyby ho chytili s mobilem, určitě by vzbudil podezření. Bude tedy naprosto sám v zemi, jež ho odsoudila k trestu smrti, a bude se zde pohybovat do doby, než se dozví co předcházelo pobytu vesničanů na palubě Kra.

Cabrillo nechal svůj telefon vibrovat v kapse saka. Vytáhl ho a otevřel linku, až když zahájil svou procházku po parku obklopujícím Císařský palác, jediném klidném místě v roztahující se megapolis. „Cabrillo.“

„Juane, tady je Max. Jsi připraven ukončit svou dovolenou?“

„Murph něco objevil?“ Cabrillo se ani nenamáhal potlačit radost v hlase.

„Uhodl jsi. Spojím ti ho, ale sám zůstanu také na lince.“

Juan mezitím nalezl opuštěnou lavičku, takže se mohl plně soustředit na konverzaci. Malý zápisník a kuličkové pero měl připravené pro případ, že by si musel dělat nějaké poznámky.

„Hej, šéfe, jak to jde?“

„Max mi řekl, že máš nějaké informace,“ pronesl Cabrillo, celý žhavý dozvědět se, jakým směrem má soustředit pátrání.

„Nějaký čas to trvalo a nakonec jsem musel ještě řadu věcí konzultovat s Mikem Halbertem.“

Halbert býval konzultantem Korporace a současně fungoval jako její investiční makléř. Absolvoval několik misí na palubě Oregonu, i když obvykle pracoval ze svého newyorského bytu v jedné rohové padesátipatrové budově přehlížející Central Park. Halbert byl odborníkem v oblasti tajemných aspektů mezinárodních financí, polotemného světa krycích společností, daňových rájů a různých finančních produktů, i když nyní, za momentálně smutného stavu financí Korporace, Halbert mezi Juanovy favority rozhodně nepatřil.

„Tak, co máš?“ vybídl ho Cabrillo.

„Mohlo by se to zdát trochu zmatené, takže mě sleduj.“ Murph se odmlčel, aby se zadíval na údaje na obrazovce před sebou. „Oukej, nejdřív jsem musel zjistit, kdo je za těmi nastrčenými společnostmi vlastnícími Maus. Pamatuješ se na D Komerční Poradce, Poctivé Partnery International a tak dále? Tak zaprvé, zdá se, že všechny ty společnosti byly založeny za jediným účelem – zakoupit suchý dok. Jiná obchodní aktiva nemají.“

„To není nic neobvyklého,“ poznamenal Juan. „Kdyby někdy došlo k pojistné škodě vlastníků plavidla, jediným aktivem je samotný suchý dok.“

„To mi Halbert vysvětlil. Každá z těch společností je doma někde jinde. Jedna je panamská, vedení druhé sídlí v Nigérii, třetí je z Dubaje. Pokusil jsem se spojit přímo s D Komerčními Poradci. Nemají dokonce ani telefonní číslo, takže se zdá pravděpodobné, že celé slavné vedení společnosti je v podstatě jenom poštovní schránka s automatickým přeposíláním na jinou adresu.“

„Neexistuje nějaký způsob, jak se dozvědět, kam jejich pošta skutečně jde?“

„Bez vloupání do nějakého poštovního úřadu v zemi třetího světa a vyhledání poštovních záznamů není.“

„To necháme zatím otevřené,“ pravil se vší vážností Cabrillo. „Pokračuj.“

„Pak jsme zkontrolovali podnikovou strukturu každé společnosti. To jsou veřejné informace a naštěstí jsou uvedené v databázi. Doufal jsem, že v jednotlivých radách najdeme stejná jména.“

„Nemohli jste si přece myslet, že by to bylo tak jednoduché,“ domlouval mu Juan.

„No, já v to doufal. Jak si ale umíš představit, takové štěstí jsme neměli. Přesto jsme objevili jeden společný element. Ze sedmi společností vlastnících Maus a ze čtyřiceti lidí uváděných jako ředitelé těchto společností jsou všichni bez výjimky Rusové.“

„Rusové? Já myslel že to budou Číňani.“

„Ne, jsou to do jednoho Rusáci. Což zapadá do mínění Lindy o strážných na doku Maus, že jde o příslušníky carova národa. V současnosti již díky mé zásluze probíhá prostřednictvím Interpolu pátrání. Prozatím se mi podařilo pár zásahů do černého. Odhalil jsem několik příslušníků ruské mafie. Nikdo z nich nezaujímá v jejich hierarchii nějak vysoké postavení, ale rozhodně jsou vzájemně propojení.“

„Takže celá ta záležitost je ruský podnik,“ shrnul informace Juan, který spíš jen myslel nahlas. „Dokážu si představit, jak profitovali z únosů, ale proč ten transport živých lidí? Hadí hlavy jsou přece v Číně dobře organizovány a pohodlně etablovány. Nedokážu si proto představit, že by připustily konkurenci ze strany ruské chátry.“

„Na to mám takovou teorii,“ vmísil se Max. „Co jestli hadí hlavy uzavřely s Ruskem nějakou dohodu? Třeba jenom používají ruské lodě nebo dovolují Číňanům využívat Ruska jako tranzitní země, kudy se ilegálové dostávají do západní Evropy.“

„To není vyloučené,“ souhlasil Juan. „Mohli by k tomu využívat třeba přístav Vladivostok. Tam by ti gauneři Číňany vysadili z lodi a naložili je na transsibiřskou magistrálu. Jakmile by dojeli do Moskvy nebo Petrohradu, zbývalo by je pouze vybavit padělanými dokumenty a už můžou pokračovat do Londýna, Berlína, či New Yorku. Slyšel jsem, že v poslední době celníci uzavřeli spoustu starých kanálů, takže toto by mohl být jeden z těch nových.“

Cabrillo již přemýšlel napřed. V mrazivém přístavu Vladivostok mnoho lidí neznal, avšak kontakty měl v Moskvě a Saint Petěrburgu. Spousta jeho bývalých nepřátel z období studené války nyní pracovala jako osobní strážci novodobých kapitalistických oligarchů a nezřídka se sami stali oligarchy.

„Takže vyrážím do Moskvy,“ podotkl Juan.

„Ne tak rychle, předsedo,“ chlácholil ho Mark. „Možná bys uspěl, ale ona existuje ještě jiná cesta.“

„Poslouchám.“

„Přemýšlel jsem, jak obtížné bude vystopovat čtyřicet ruských gangsterů a jakou páku na ně budeme mít, abychom je přiměli mluvit. Mluvili jsme o tom dlouze s Mikem Halbertem a nakonec jsme došli k závěru, že Rusové nejspíš nemají ani ponětí, co ty společnosti vlastně dělají. Je pravděpodobné, že kdokoliv založil ty D Komerční Poradce, Ajax Trading a další, tak nejspíš jenom zaplatil Rusům za používání jejich jmen a oni o ničem dalším nemusí vědět.“

„Hovoříš o falešných správních radách falešných společností.“

„Přesně tak. Totální zamaskování.“

„Co z toho pro nás vyplývá?“ otázal se Juan, mírně rozčilený, že si s ním Murphy trochu zahrává. „Vyplývá z toho ten chlápek, co ty společnosti založil.“

„Počkej. Chlápek? Tys řekl chlápek?“

„Jo.“

„Tak to tedy zvorali,“ vykřikl Cabrillo, jehož podráždění přešlo ve vzrušení v momentě, kdy plně pochopil, co mu Murphy sděluje.

„To jistě, šéfe,“ souhlasil Mark s úsměvem v hlase. „Každá z těch falešných společností měla dvě věci společné. Všechny vlastní část Maus, která je v dokumentech nazývána Myš, ale to je podle mě jenom překladatelský problém. Tou druhou společnou věcí je skutečnost, že všechny byly založené jediným právníkem z Curychu. Chlápkem jménem Rudolf Isphording.“

„To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Také nebyl důvod, proč bys měl, přinejmenším do doby před několika měsíci.“

„Co se stalo před několika měsíci?“ Juan se najednou cítil vyčerpaný.

„Isphording byl jmenován jako hlavní svědek v největším švýcarském finančním skandálu od doby, kdy vyplulo na povrch, že švýcarské banky shromažďovaly nacistické zlato. Tohoto právníka odhalili jako člena sítě zabývající se praním špinavých peněz. Rychle pochopil situaci a uzavřel velice výhodnou dohodu se švýcarskou prokuraturou. Rozsah vyšetřování se přitom každý den zvětšuje. Několik bankovních prezidentů je už obžalovaných, několik ministrů nabídlo svou rezignaci a nyní se vyšetřující orgány zabývají švýcarskými zástupci v Organizaci spojených národů v souvislosti s možným přijímáním úplatků. Navíc tu může existovat nějaké vodítko k miliardám dolarů, které si ve Švýcarsku uložil bývalý šéf OOP Jásir Arafát a o nichž zatím nikdo neví. Zdá se, že neexistuje hranice, kam až ten skandál může dospět.“

„To všechno kvůli charakteru toho Isphordinga?“

„Měl velice dlouhé prsty, dosahující až do některých velice špinavých kapes.“

„Jestliže je do toho zatažená OOP, udivuje mě, že ho dosud nezabili.“

Max Hanley s uchechtnutím odpověděl. „Jakmile Palestinci najdou své peníze, určitě se mu dostane vřelého objetí od nějakého sebevražedného atentátníka.“

„Takže, kde je ten chlap teď?“

„V ochranné vazbě v regensdorfské věznici kousek od Curychu. Jediná příležitost jej v posledních pěti měsících spatřit byla u zvláštního zasedání obžalovacího soudu. K soudu ho vozí v obrněném voze, zástupci médií nesmí do jeho blízkosti a na snímku pořízeném teleobjektivem je vidět jakási postava oblečená do neprůstřelné vesty, s obličejem zakrytým nějakými obvazy. Po Švýcarsku kolují fámy, že si nechává provádět plastiku obličeje a po skončení soudního líčení dostane novou identitu.“

„Obrněný automobil?“ opakoval nevěřícně Cabrillo.

„S policejní eskortou. Říkal jsem, že je to alternativní cesta k pátrání po čtyřiceti Rusech, kteří mohou, ale také nemusí něco vědět,“ odsekl Mark. „Neříkal jsem, že by to byl jednodušší způsob.“

„Má povolené návštěvy?“ otázal se Juan, který již v duchu přemítal, co by mohl použít jako páku vůči návladnímu. Isphording se těšil obrovské velkorysosti švýcarských úřadů. Proč by ji tedy měl ohrozit jenom kvůli tomu, aby si promluvil se zástupci Korporace o pár falešných společnostech, které pomáhal založit? Juan bude muset být zatraceně vynalézavý.

„Jenom jednu. Svou ženu.“

To zhatilo jeho plány na pokus zastrašit ho v hovorně věznice. Když si s ním nemohli promluvit ve vězení, a Juan si byl jistý, že Isphording bude mít zákaz s kýmkoliv hovořit i v soudní budově, Juan spatřoval své možnosti značně omezené. V hlavě si promítl snad stovku různých scénářů, ale nic kloudného ho nenapadlo. No, nic kloudného – něco snad přece, ale byl to výstřel na hodně vzdálený cíl.

„Jak moc je jisté to jeho spojení s OOP?“ zeptal se.

„Zprávy jsou značně útržkovité,“ přiznal Mark, „ale hraje to s jeho modelem korupčního jednání.“

„Bude to muset stačit. Naší výhodou může být i fáma.“

„Co se to děje v tom tvém intrikářském mozku?“ chtěl vědět Hanley.

„Zatím jsem stále ještě na rozpacích, než abych ti to pověděl. Je to bláznivé. Neexistují nějaké fotografie jeho ženy?“

„To by neměl být problém, pár jich vydolovat z novinových archivů.“

„Oukej, sežeň je. Já se rozjedu do Curychu a rozhlédnu se tam, jestli by ten můj nápad byl vůbec proveditelný. Kde jste teď, mládenci?“

„Jsme ve Východočínském moři, asi dvě stě mil severně od Tchaj-wanu,“ odpověděl Max.

„Co Maus?“

„Ten je dvacet mil před námi. Tuto vzdálenost jsme určili jako hranici dosahu jeho radaru. Každých dvanáct hodin vysíláme bezpilotní letoun, abychom ho drželi na očích a ujistili se, že se nic nezměnilo. Zatím to je úplně obyčejný přesun za pomoci vlečných lodí. Nic neobvyklého.“

„Až na to, že ta loď v jejím nitru byla uloupena na volném moři.“

„No, ano. Správně.“

Jelikož Maus urazil pouze 150 mil denně, nacházeli se zhruba jeden a půl dne plavby od Tajpeje. Juan nicméně stále věřil, že loď změní kurz a zamíří jinam. Tchaj-wan je moderní demokratická země a je příliš dokonale uspořádaná, takže se pro pirátskou základnu rozhodně nehodí. Byl si celkem jistý, že konvoj zamíří buď k Vietnamu, na Filipíny nebo do Indonésie.

To ovšem znamenalo, že jestli se vydá získat Rudolfa Isphordinga, nebude moct počítat s Oregonem jako s operační základnou. Když má však úspěšně splnit svůj záměr, bude její unikátní schopnosti potřebovat. Vypočítal vzdálenosti, časy a do svých úvah zanesl i dolet helikoptéry Robinson R-44, čekající zatím v hangáru v podpalubí. Nakonec došel k závěru, že jestliže chce z Oregonu nějaké vybavení nebo personál, pak mu k uskutečnění transportu zbývá jen krátké časové okno v době, kdy bude suchý dok proplouvat kolem Tchaj-wanu. Jakmile se dostane do Jihočínského moře, bude příliš daleko od země, než aby provedli jakýkoliv transfer. S klesajícím srdcem si spočítal, že mu od příjezdu do Curychu zbývají pouhé dva dny, ve kterých se musí rozhodnout, co a koho potřebuje z Oregonu dovézt. Pak už bude mateřská výzkumná loď definitivně mimo dosah.

Na přípravu akce v Severní Koreji potřebovali celkem tři týdny a nakonec ještě všechno probíhalo ve spěchu. Přitom ta skopičina představovala doslova hračku proti tomu, co zamýšlel Cabrillo nyní.

12

EDDIE VŽDYCKY VĚŘIL ve staré přísloví, že člověk je svého štěstí strůjcem. To neznamenalo, že by podceňoval slepou náhodu, díky níž může někdo vyhrát v loterii nebo se stát obětí náhlé nehody. Avšak přesto věřil, že správné plánování, přístup a bystrý postřeh jsou k překonávání problémů dostačující. Aby byl člověk úspěšný, nepotřebuje štěstí. Jediné, co je nezbytné, je tvrdá práce.

Po prvních dvou hodinách, jež strávil vleže v zavlažovacím příkopu, tomu stále ještě věřil. Neměl dost času, aby tuto misi důkladně naplánoval, takže do současných potíží ho nepřivedla smůla. Na vině byla evidentně nedostatečná příprava z jeho strany. Avšak nyní, pátou hodinu pobytu na tomto místě, kdy chvění jeho těla bylo tak silné, že na hladině potoka vyvolávalo vlny, začínal proklínat bohy za svou smůlu.

Jeho příjezd do Číny proběhl hladce. Celníci na jeho doklady sotva pohlédli a také zavazadla podrobili jen povrchní prohlídce. Nebylo to příliš překvapivé, jelikož tentokrát cestoval jako diplomat, vracející se domů po ročním pracovním pobytu na australském velvyslanectví a tudíž vyžadující zvláštní úctu. Doklady, jež hodlal používat při svém cestování po Číně, ho představovaly jako nezaměstnaného úředníka. Svůj první den v Šanghaji strávil pouhým procházením ulic. Bylo to už dlouho, co byl v Číně naposledy, takže se potřeboval trochu aklimatizovat. Musel změnit své postoje i chůzi – jeho přirozená chůze byla příliš sebevědomá – a dále si musel znovu zvyknout i na jazyk. Mandarínskou čínštinu a angličtinu se učil současně od svých rodičů, žijících v newyorském Čínském městě, takže neměl žádný přízvuk, jen lehce měkčí výslovnost, která by však rodilému Číňanovi zněla cize. Začal tedy vstřebávat melodii konverzace, probíhající kolem něho, a znovu si osvojoval přízvuk, jenž používal v letech, v nichž tu pracoval pro CIA.

Nemohl uvěřit změnám, jež nastaly v tomto největším čínském městě od doby, kdy tu byl naposledy. Linie obzoru patřila k nejvyšším na celém světě, s budovami a stavebními jeřáby natahujícími se ještě výš, a životní tempo dosahovalo horečné intenzity. Všichni chodci byli zabráni do vzrušené konverzace prostřednictvím všudypřítomných mobilních telefonů. A když nastal večer, celou Šanghaj zaplavilo tolik světel, že město mohlo klidně konkurovat i takovému Stripu v Las Vegas.

Rozplynout do místní komunity se Eddie rozhodl v postupných krocích. Nejprve se odhlásil z hotelu. Pak schoval své dva kufry za kontejner, který byl čerstvě vyprázdněný a nejspíš s ním tedy několik dní nebude nikdo manipulovat. V zavazadlech se navíc nenalézalo nic, co by ho mohlo prozradit. Diplomatické doklady spláchl již na hotelové toaletě. Pak si ve středně drahém obchodním domě koupil konfekční oblečení. Prodavač se nedivil, že si zákazník v drahých západních šatech kupuje oblečení, které je evidentně pod jeho standardem. Již převlečený se Eddie zbavil svého původního obleku a nasedl do autobusu, který ho odvezl z kypícího centra do oblasti továren a fádních činžáků. Tou dobou si už stačil na košili pořídit několik skvrn od jídla a ošoupat boty pomocí cihly z jednoho staveniště.

Dostalo se mu několika pohledů od chudších dělníků v jejich špatně padnoucím oblečení, ale většina kolemjdoucích mu nevěnovala nejmenší pozornost. Nebyl sice jedním z nich, ale zase na druhou stranu nevypadal, že by čněl nějak vysoko nad nimi. Prodavač v konfekci, kde zakoupil dvoje plandavé kalhoty, dvě košile a tenkou šedivou bundu, považoval Eddieho za příslušníka třídy zaměstnanců, který měl smůlu a propadl se do dělnického ranku. V jiném obchodě si koupil ještě boty a batoh a ve třetí prodejně několik toaletních potřeb. Nikde nevzbudil žádnou nevítanou pozornost.

Když dorazil na nádraží meziměstských autobusů, aby se odtud vydal do provincie Fudžijan, přežíval už třetí den bez pořádného osprchování, takže se z něj stal věrohodný anonymní dělník, vracející se do domovské vesnice, protože ve městě se neprosadil. Tato pomalá transformace mu zaručovala nejen to, že si ho nikdo nebude pamatovat, ale navíc mu pomáhala vžít se do role. Nyní seděl na studené lavičce na terminálu, v očích uštvaný výraz selhání, tělo celé shrbené pod závažím prohry. Stará žena, se kterou navázal rozhovor, mu pověděla, že nejlepší je vrátit se k rodině. Město pro každého není, povídala, a dále se mu svěřila, že viděla příliš mnoho mladých lidí, kteří hledali únik v drogách. Šedý zákal jí naštěstí zabránil poznat, že Eddie není tak mladý, jak se domnívá.

Cesta sama se obešla bez mimořádných událostí a proběhla v přecpaném autobusu chrlícím oblaka výfukových plynů z olovnatého benzinu a pach člověčiny. Problémy začaly, když dojel do Lantanu, města, kde Čang a jeho rodina zahájili pouť, jež nakonec skončila jejich smrtí v lodním kontejneru. Eddie nemohl vědět, opět proto, že neměl dost času na přípravu, že dorazil právě v době místních voleb. Armáda na náměstí vybudovala kontrolní stanoviště, kudy musel projít každý, kdo šel volit.

Eddie takové volby v minulosti již zažil a věděl tedy, že voliči mají k výběru na každé křeslo jen jednoho kandidáta. Mnohdy byl volební lístek ještě zkontrolován a volič jej teprve poté, pod pozorným dohledem ozbrojeného vojáka, vložil do urny. Toto byla čínská verze demokratických změn. Několik vysokých představitelů z hlavního města provincie Čiamen se přijelo podívat na průběh voleb. Vojáci navíc dodali mohutný tank typ 98, jak Eddie zjistil rychlým pohledem. Předpokládal, že jde o způsob kontaktu LOA, Lidové osvobozenecké armády s veřejností, a současně o jemné připomenutí, kde spočívá skutečná moc Číny.

Ačkoliv má Lantan téměř deset tisíc obyvatel, Eddie věděl, že k sobě přiláká pozornost. Nemluvil moc dobře místním dialektem a kdyby se ho začal vyptávat nějaký zvídavý voják, neměl ani žádnou pádnou výmluvu pro svou přítomnost v tomto poměrně izolovaném městě. To byly důvody, proč několik posledních hodin trávil pod mostkem zavlažovacího příkopu těsně před hranicí města. Neplánoval opustit úkryt, dokud se představitelé a vojáci nepřesunou ke svému dalšímu cíli zastrašování.

Avšak štěstí, které si Eddie chtěl naklonit, ho zase jednou opustilo.

Ztracen ve vlastním světě zimy a bolesti neslyšel hlasy, dokud se nezačaly ozývat přímo nad jeho hlavou.

„Ještě kousek dál,“ mámil mužský hlas. „Viděl jsem to místo, když jsme přijížděli do města.“

„Ne, já chci jít zpátky.“ Druhý hlas byl dívčí, mladý. Zněl vystrašeně.

„Ale ne, to bude v pořádku,“ ujišťoval ji muž. Měl kosmopolitní přízvuk, možná z Pekingu, nebo jeho okolí. Dívka mluvila jako místní.

„Prosím. Rodiče se budou bát, kde jsem. Mám domácí povinnosti.“

„Řekl jsem pojď.“ Muž najednou ztratil nátěr zdvořilosti. Hlas měl ostrý, poznamenaný až maniacky panovačným břitem.

Dvojice se nacházela na mostku přes kanál, jen pár metrů od Eddieho hlavy. Z mezer mezi fošnami na něj dopadal prach a špína. Jejich kroky teď začaly být nepravidelné. V duchu si ty dva dokázal docela dobře představit. Dívka se bránila, snažila se zpomalovat, zatímco muž ji táhl za paži a skoro ji vlekl.

Eddie se potichu odrazil od břehu a bokem se přesunul přes skoro třímetrový kanál. Naslouchal, jak muž tu dívku táhne přes můstek. „To bude legrace,“ ujišťoval ji muž. „Bude se ti to líbit.“

Za vesnicí byl podél prašné silnice hustý porost stromů, odlehlé místo, které, jak si byl Eddie jist, se zakrátko stane dějištěm znásilnění. Jak muž s dívkou přece jen postoupili po cestě, Eddie se vyšvihl na břeh, takže se rázem stal viditelný pro nějakého městského pozorovatele s ostřížím zrakem. Správně se neměl ze svého úkrytu ani pohnout. To, co se chystalo, nebyla jeho starost. On se však rozhodl, že to svojí záležitostí učiní.

Muž byl voják, pušku AK-47 přes rameno, uniformu relativně čistou, ve srovnání se špinavými venkovskými hadry, které měla na sobě dívka. Držel ji za paži a zvedal, takže se nohama sotva dotýkala země, jak ji postupně posouval k nejbližšímu kraji lesa, který byl již ve stínu, protože slunce mezitím zašlo za horský hřeben na západě. Dívka měla na sobě sukni a jednoduchou blůzu a mezi útlá ramena jí spadaly dlouhé vlasy sčesané do silného copu.

Eddie počkal, dokud dvojice nezmizí mezi stromy. Ohlédl se k městu. V několika domech se rozsvítila elektrická světla, odlehlejší obydlí zůstávala temná. Jejich obyvatelé zřejmě šetřili svíčky, jež používali k osvětlení. Nikdo se jeho směrem nedíval. Vojáci na náměstí jako by se připravovali naložit tank na speciální dvacetikolový tahač.

Zvedl se tedy z příkopu a vydal se přes cestu. Z oblečení mu crčela voda. Byl bos, protože věděl, že po tak dlouhém máčení ve vodě by se levné obutí a jeho stehy určitě rozpustily. Vklouzl do lesa a nechal se vést sluchem. Dívka vysokým hlasem zprvu hlasitě protestovala, ale pak se náhle její hlas ztlumil. Voják jí zřejmě zakryl rukou pusu. Eddie pokračoval řídkým podrostem v maximální tichosti dál.

Po chvíli stanul za kmenem statné borovice. Jeho pozornost upoutal záblesk čehosi bílého. Byla to dívčina blůza, ležící na zemi. Eddie se odvážil vystrčit zpoza stromu hlavu. Voják si odložil zbraň nedaleko místa, kde onu dívku povalil. Z větší části ji zakrýval svým tělem, ale přesto bylo patrné, že je od pasu nahoru nahá. Voják jí jednou rukou tiskl ústa a druhou se snažil vykasat jí sukni do pasu. Měla tenké nohy, podobné hříběcím, které sebou míhaly, jak se snažila ze sebe útočníka shodit.

Voják pustil její pusu, ale než mohla vykřiknout, zasáhl ji ranou do čelisti. Hlava jí odskočila stranou a tělo se přestalo bránit. Eddiemu zbýval jen okamžik, ale v prostoru mezi ním, vojákem a jeho zbraní neexistovala žádná možnost krytí.

Přesto vyklouzl ze svého místa za stromem a začal se pomalu přibližovat. Lidské oko zaregistruje pohyb i světlo daleko spíše periferním viděním než přímo před sebou. Podařilo se mu urazit tři kroky z deseti, jež ho dělily od dějiště znásilnění, když voják vycítil jeho přítomnost. Eddie vyrazil kupředu, prsty zarýval hluboko do písčité půdy, jako by měl na nohou tretry s hřebíky.

Jelikož voják měl už tak dostatečně vysokou hladinu adrenalinu, zareagoval teď rychle. Otočil se, aby popadl zbraň ležící vedle něj. V okamžení držel pušku za pažbu a navyklým pohybem prstu se snažil uvolnit bezpečnostní pojistku. Útočná puška se zvedla, jak se pokusil namířit hlaveň proti útočníkovi. I kdyby však minul, zvuk výstřelu by byl slyšet ve městě a zaručeně by přivolal jeho soudruhy. Voják si to musel uvědomovat, protože ukazovák se mu začal napínat na spoušti ještě předtím, než Eddieho vůbec pořádně uviděl.

Eddie se vrhl kupředu, jednou rukou mávl v širokém oblouku, aby zachytil hlaveň pušky, druhou rukou s nataženými prsty zaútočil na vojákův ohryzek. Bylo však už pozdě. Voják využil poslední zbytek síly na to, aby se pokusil vyprázdnit typický zahnutý zásobník. Puška však nevystřelila. Setrvačná síla Eddieho pohybu odtrhla vojáka od dívky takovou silou, že se její tělo několikrát na zemi převalilo. Eddie ji ignoroval, přestože náhle vykřikla. Když divoký útok Eddieho skončil, voják zůstal ležet na Eddieho těle. Eddie jednal bleskově, dřív než se voják mohl vzpamatovat. Odstrčil ze sebe nehybnou váhu jeho těla, jednou rukou si násilníka přidržel a druhou znovu dvakrát zaútočil úderem na ohryzek. Rány postrádaly sílu, ale zásahy do stejného místa jako při úvodním ataku udělaly své. Voják měl rozdrcenou průdušnici. Ještě několikrát se pokusil přidušeně nadechnout, pak ale celé jeho tělo zvláčnělo.

Seng odstrčil mrtvolu stranou, aniž by násilníkovi věnoval další pozornost.

Dívka ležela schoulená na boku, svírala si ruku a hlasitě sténala. Eddie zvedl ze země její košili a zakryl jí ramena. Křečovitě si ji přidržovala k tělu a on ji jemně otočil. Rána do obličeje jí sice čelist nevykloubila, avšak památka na ni v podobě ošklivé modřiny jí chvíli zůstane. Eddie jí jemně uvolnil sevřenou ruku. Měla ukazovák vykloubený do téměř pravého úhlu a on rázem pochopil, proč tak spolehlivá útočná puška jako je AK nevystřelila. Raději předstírala mdloby, než aby poskytla násilníkovi potěšení ze znásilnění při plném vědomí, ale v poslední chvíli ještě stačila strčit ukazovák do lučíku spouště, takže zabránila jejímu zmáčknutí. Tím zachránila Eddiemu život, zatímco ve svém případě předešla něčemu, co většina žen považuje za ještě horší tragédii. Prst jí zlomil až Eddieho útok, zaměřený na odstranění zbraně z dosahu vojáka.

„Jste velice statečná,“ oslovil ji konejšivě.

„Kdo jste?“ zeptala se mezi vzlyky bolesti a ponížení.

„Já jsem nikdo. Neviděla jste mě a tohle se nikdy nestalo. Ten prst jste si zlomila, když jste klopýtla cestou z pole. Rozumíte?“ Očima sklouzla na postavu mrtvého vojáka. Pochopil, na co se němě táže. „O něj se postarám. Nemusíte mít žádné obavy. Nikdo se to nedozví. Teď se vraťte ke své rodině a nikdy o tomhle dni nemluvte.“

Otočila se zády, aby si oblékla blůzu. Vpředu na tenké látce naštěstí zůstalo dost knoflíčků, aby se mohla zapnout. Zvedla se na nohy, v očích slzy, jež se snažila potlačit. Byla v nich hrdost, stud i agónie. Tvář dnešní Číny.

„Počkejte,“ zadržel ji Eddie dřív, než mohla zmizet z lesní mýtiny. „Neznáte rodinu jménem Čang? Před nedávnem se jich několik vydalo na jízdu s hadem.“

Při zmínce o ilegální migraci pro jistotu o krok ustoupila, připravená vzápětí zmizet. Nicméně zatím vytrvala ve snaze nějak se odvděčit muži, který ji zachránil. „Ano, ti žijí ve městě. Vlastní obchod, kde prodávají a opravují kola. Rodina bydlí nad obchodem. Máte o nich nějaké zprávy?“

Podle její řeči bylo zřejmé, že zná tu rodinu dobře. Možná byla právě tím drahouškem, o kterém Čang psal. „Ano,“ odpověděl s ohavným pocitem z toho, co se jí chystal povědět. „Dojeli do Japonska a všichni tam mají práci. Teď už ale běžte!“

Překvapená jeho posledním rozkazem dívka zmizela mezi stromy. Eddie možná právě udělal něco ještě horšího než ten voják u jeho nohou. Dal totiž dívce naději.

Kvůli totožnosti prohledal vojákovi kapsy, s krku mu sundal identifikační štítky a ještě teplé kousky kovu si navlékl sám na prsa. Pak za použití řemene z útočné pušky a vojákova opasku vytvořil smyčku, pomocí níž měl za deset minut mrtvé tělo zaklíněno v rozsoše dubu nějakých sedm metrů nad zemí. Pátrací četě, hledající desertéra, bude trvat přinejmenším několik dní, než jeho ostatky objeví, zřejmě až díky zápachu.

Větví zametl a zamaskoval veškeré stopy zápasu a vrátil se do svého starého úkrytu pod můstkem. Dívka byla touto dobou už pravděpodobně zpět ve městě, nejspíš s matkou u místního léčitele, který jí rovná prst. Její problém byl vyřešený. Eddieho právě začal.

Vojenská přítomnost v Lantanu neskončí, dokud se nebude vědět o všech vojácích. Vypadalo to, jako by hodlali zůstat přes noc, takže bylo pravděpodobné, že mrtvého násilníka začnou postrádat až ráno. Jeho kolegové ho určitě budou krýt, vycházejíce z předpokladu, že si zaručeně někoho našel, buď nějakou profesionálku nebo pověstnou farmářovu dcerku, jejíž legendární krása a promiskuita byla v Číně stejně silně opěvována jako v Americe.

Potíže začnou až při ranním nástupu. Když se chybějící voják neobjeví, prohledají nejprve město a pak okolní farmy ve stále širších kruzích. Eddie však nemohl svou misi vzdát, stejně jako nedokázal zanechat dívku jejímu osudu, takže měl čas do svítání, aby se nějak spojil s hadími hlavami. Už neplánoval, že by je pouze vyslechl v souvislosti s Čangem a ostatními. Teď je potřeboval proto, aby ho dostali ze země.

Dotkl se identifikačních štítků s vědomím, že má alespoň dokonalé krytí.

13

ANTON SAVIČ cítil úlevu, že mu do konce putování schází již jen poslední letecký spoj. Trvalo několik dní, než dorazil na letiště Jelizovo na předměstí města Petropavlovsk-Kamčatskij, regionálního centra poloostrova Kamčatka na ruském Dálném východě.

Petropavlovsk-Kamčatskij, neboli PK, jak byl běžně nazýván, byl až do kolapsu Sovětského svazu v roce 1990 vůči okolnímu světu uzavřený a následující léta znamenala v tomto smyslu jen nepatrný pokrok. Téměř všechny budovy byly zbudovány z betonu, vyráběného z popela dodaného erupcí nedaleké sopky Avačinská v roce 1945, takže celé čtvrtmilionové město se vyznačovalo monotónní uniformitou, jež ještě předčila obvyklou šedivost krabicové architektury ostatních sovětských měst. Jeho ulice nebyly celá desetiletí dlážděné, ekonomika byla v troskách, jelikož armáda, která kdysi město podporovala, se z větší části stáhla. Obklopený vysokými horami se zasněženými štíty v čele kouzelného zálivu Avača, Petropavlovsk-Kamčatskij byl přesto značně ponuré místo, kde jeho obyvatelé zůstávali jenom proto, že neměli energii sebrat se a odejít.

Kdysi byl celý poloostrov Kamčatka pod kontrolou sovětské armády. Členitý terén byl poset dokonalými radary, jež měly odhalit přilétající americké interkontinentální balistické střely. Bylo zde i několik vojenských letišť, potřebných jako základny leteckých sil určených k zastavení amerických bombardérů, a dále zde existovala i základna Pacifické ponorkové flotily. Kamčatka představovala navíc pozemní cíl pro sovětské zkušební rakety vypouštěné západně odtud. Dnes však Pacifická flotila na námořní základně Rybači v jižní části zátoky Avača jen rezne. Několik plavidel bylo v takovém stavu, že se dokonce na svých kotvištích potopila, s torpédy stále v komorách torpédometů, s živou náplní v nukleárních reaktorech. Personál opustil radarové stanice, na leteckých základnách zůstala stát letadla, protože do nich scházely pohonné hmoty i náhradní díly. Po stažení vojsk zbylo však nesčetně míst, jež byla natolik znečištěná a promořená, že stačil jen krátký pobyt, aby vyvolal vážnou újmu na zdraví.

Nebyla to armáda, která kdysi před dvaceti lety přilákala Antona Saviče poprvé na Kamčatku. Byla to geologie. Kamčatka se vynořila z mořských vln před zhruba dvěma a půl miliony let, i když nejprve jen jako souostroví, podobně jako aljašské Aleutské ostrovy. Moře novou pevninu rychle obrousilo, avšak země znovu povstala z vln, tvořená a doplňovaná nekonečnými rezervami roztavené lávy z hlubin Země. Kamčatka byla kusem oblouku Ohnivého prstence, kruhu sopek a zón s častým zemětřesením, vyznačujícího hranice obrovské pacifické tektonické desky. Devětadvacet ze 150 sopečných kráterů poloostrova bylo aktivních. V tomto smyslu je nejaktivnější Karymskij, který chrlí lávu nepřetržitě od roku 1996, a jedna bezejmenná sopka ve vnitrozemí poloostrova, která se probudila až v poslední době a začala vyvrhovat oblaka popele a páry.

Pod tlakem ekonomických potřeb inicioval v osmdesátých letech Sovětský svaz program průzkumu a využití přírodních zdrojů. Aby stačili Reaganově bezprecedentnímu tempu zbrojení a rostoucím požadavkům svého vlastního průmyslově-vojenského komplexu, byli Sověti nuceni využít všechny možné přírodní zdroje. To byly poslední salvy studené války, vybojované nikoliv kulkami a bombami, ale továrnami a zdroji. Byl to boj, který Sovětský svaz nakonec prohrál, i když se v jeho průběhu podařilo objevit obrovská ložiska uhlí, železné rudy a uranu.

Anton Savič pracoval jako mladý terénní výzkumník Úřadu přírodních zdrojů, tedy agentury, jež dostala od Ústředního výboru úkol odhalit veškeré přírodní bohatství nalézající se uvnitř hranic Sovětského svazu. Z tohoto důvodu tedy v roce 1986 přišel na kamčatský poloostrov spolu se dvěma dalšími kolegy – terénními pracovníky. Vedl je čtvrtý účastník, profesor geologie z Moskevské univerzity, akademik Jurij Strachov.

Tento tým strávil čtyři měsíce pročesáváním poloostrova z helikoptéry a z terénních vozidel, poskytnutých Rudou armádou. Vzhledem k aktivní geologické situaci někteří věřili, že na Kamčatce by se mohly nacházet diamanty, ale oni žádnou stopu po těchto minerálech nenalezli, takže nemohli naděje Moskvy potvrdit. Co však našli, bylo stejně cenné.

Savič si připomněl ony dny, kdy tábořili u paty jednoho útesu, ve dne z něho štípali kousky kamenů a v noci snili o svých možnostech a představách. Spekulovali, jako by to, co naleznou, patřilo jim, což samozřejmě nebyla pravda. Nejspíš by za svůj nález dostali maximálně pochvalný dopis, nebo ještě tak poukaz na větší byt.

Už si nepamatoval, kdo to navrhl jako první, možná to byl on sám, ale na tom vlastně nezáleželo. Ta myšlenka se objevila, zprvu jako žert, avšak brzy ji začali diskutovat vážně. Savič si vzpomínal, že tu noc konečně přestalo pršet, což bylo neobvyklé. Podávali si mezi sebou láhev vodky, což naopak neobvyklé nebylo. Slušný toaletní papír není k dostání ani v Moskvě, ale o zásobování alkoholem se stát postará do vzdálenosti 500 kilometrů od každého města.

Proč nějaký nález vůbec hlásit? pronesl některý z nich. Proč o tom někomu říkat? Pravdu by znali jenom tihle čtyři lidé a jakmile vyplní a pošlou příslušnou zprávu, nikdo už po nich tuto oblast prozkoumávat nebude. Mohli by se vrátit do Moskvy, pár roků žít svým normálním životem a pak se vrátit a začít sami těžit. Všichni by byli bohatí.

Když nyní Savič vystoupil z proudového letadla Iljušin na letišti PK Jelizovo, vzpomínce na jejich tehdejší naivitu se usmál. Akademik Strachov je onen večer nechal asi hodinu či dvě pokračovat v tlachání a pak je přivedl zpět do reality. Nikdy jim vlastně neřekl, že to, co chtějí udělat, je špatné, protože ani uznávaný profesor nebyl prost chamtivosti. Současně však věděl, že předmět jejich diskuse je čirá fantazie. Stačilo jen několik slov, aby jim vysvětlil, že už jim nikdy nedovolí vrátit se na Kamčatku, a kdyby se jim to i nakrásně podařilo, že by oni čtyři sami zaručeně nedokázali vydolovat takové množství horniny, jaké by mohlo opravdu změnit jejich život. Pak pokračoval a vyprávěl jim, jak ve skutečnosti funguje světový trh a jak by tedy nikdy nedokázali vytěženou rudu prodat. Rychle zchladil jejich nadšení a udusil jejich naděje. Rázem jim přestala chutnat i ta vodka.

Savič si vybavoval, že právě v tu chvíli začalo znovu pršet. Strachov zhasl syčící plynovou lampu a muži zůstali chvíli sedět a naslouchat dešti, bušícímu do plátna stanu, než zalezli do spacích pytlů. S určitostí věděl, že všichni tehdy usínali s myšlenkami na právě diskutované možnosti. Uplynulo mnoho minut, než jejich pravidelné dýchání prozradilo, že je konečně přemohl spánek. On však nespal. Uvědomoval si totiž, že s jedním dodatečným elementem by celý jejich plán fungovat mohl. Tím faktorem byl čas.

Dosud přemýšleli v relacích let. On však věděl, že může trvat i několik desetiletí, než se kdokoliv z nich bude moct vrátit. Nebude to totiž možné, dokud se nezhroutí komunistická vláda a v matičce Vlasti nezakoření opět kapitalismus. Ostatní možná takový vývoj nezvažovali, on však věděl, že je nevyhnutelný. Propaganda totiž nedokáže zkrátit fronty na chleba, ani vyrobit náhradní díly na auta. Vedení státu to nakonec bude muset uznat a podobných socialistických pokusů se vzdát. Předpovídal tichý kolaps, nikoliv tedy revoluci, ale byl si jistý, že Sovětský svaz se pod tíhou vlastní neschopnosti nakonec sesype. Podaří-li se mu toho rozhodujícího dne zaujmout strategické postavení, vše ostatní by pak mohlo hrát pro něj.

Navíc tu byla ještě jedna změna plánu, kterou ostatní nepředvídali. Savič se nehodlal s nikým o případné bohatství dělit.

Helikoptéra, která je měla vyzvednout, byla ohlášená až za čtyři dny. Zbývala mu tedy spousta času, aby svůj plán realizoval. Původně měli za úkol prozkoumat oblast asi šedesáti čtverečných kilometrů a během jeho plnění byli od samého příjezdu na místo před pěti týdny prakticky nezávislí. Když sem dorazili z PK, vrtulník provedl nad územím řadu přeletů uspořádaných do pravidelné sítě, při nichž počkal, až členové expedice vypálí rakety, jimiž označí svou přesnou lokalizaci.

Savič musel svůj tým zavést co nejdál od místa nálezu, ale Strachov bude trvat na tom, aby zůstali tam, kde jsou až do příletu helikoptéry. Hodlal se slunit v záři slávy ze svého nálezu. Savičovi chyběl nástroj, kterým by je přinutil k odchodu, takže musel začít pracovat na tom, aby je odsud dostal.

Ležel ve spacím pytli ještě asi dvě hodiny. Nebyl to pocit viny nebo snad výčitky svědomí, které by ho přiměly váhat. Čekal, až budou členové týmu v nejhlubším spánku. Vstal až ve čtyři, v nejtemnější hodině noci, a v tenkém paprsku kapesní svítilny otevřel lékárničku. Ta obsahovala jen zcela základní vybavení: obvazy, desinfekční roztoky, nějaká antibiotika a půltucet stříkaček s morfinem.

Černých much bylo všude kolem takové množství, že muži už přestali plácnutím reagovat na jejich odporná píchnutí. Všichni byl poseti červenými pruhy od četných kousnutí, takže jejich paže, kotníky i obličeje byly rudě mramorované.

Savič vystříkl morfin z jedné stříkačky na zem a natáhl do ní vzduch. Michail byl největší chlap z celého týmu. Tento rozložitý Ukrajinec býval v Kyjevě zápasnickým šampiónem. Nic z toho však Saviče neodradilo. Zabodl tenkou jehlu do Michailova krku, tam, kde lehce pulsovala krkavice. Pak pomalu stlačil píst a do zápasníkova krevního oběhu tak vpravil smrtelnou bublinu vzduchu. Jelikož byl na obtěžování mouchami zvyklý, Michail na píchnutí ani nezareagoval, snad ho ani necítil. Savič několik vteřin počkal, než bublina ucpe mozkovou tepnu a pak jehlu vytáhl. Celý postup opakoval ještě dvakrát. Jenom starý Jurij Strachov se nakonec bránil. Po píchnutí jehlou otevřel oči, Savič mu však rukou zakryl ústa a celým tělem mu nalehl na hrudník. Současně mu rázně vehnal do tepny vzduch. Strachov sebou na krátký okamžik cukal, ale pak rovněž ochabl.

Ve světle plynové svítilny se Savič zamyslel nad dalším postupem. Vzpomněl si, že asi pět kilometrů směrem k pobřeží se vypíná vysoký útes s příkrými svahy, pokrytými kameny a sutí. Lezení do kopce bylo zrádné a neopatrný člověk z něho mohl snadno sklouznout téměř celý kilometr až k úpatí. Zřícení se z takové hory by muselo mrtvoly natolik znetvořit, že by to odradilo i soudního lékaře s tím nejodolnějším žaludkem od značně nepravděpodobného nápadu provést pitvu.

První noc prošel Anton Savič poznámky svých bývalých kolegů i pracovní deník. Vytrhl z nich všechny stránky, jež se jakkoliv dotýkaly jejich nálezu nebo pozorování terénu, či geologie horského svahu posetého štěrkem. Odstranil všechno, co by mohlo při vyšetřování vzbudit pozornost a ujistil se, že žádný deník nezmiňuje nic zajímavého o jejich současném schématu průzkumu. Také svůj osobní deník upravil tak, aby se zdálo, že prozkoumali větší oblast, jen aby nikoho nenapadlo se sem vracet.

Za svítání začal s přenášením spacích pytlů s mrtvými těly na vrchol příkrého svahu. Ukrajinec Michail byl příliš těžký, než aby ho odnesl na ramenou, takže z větví a řemenů vyrobil primitivní nosítka a na nich jeho mrtvolu odtáhl. Poté byl celý vyčerpaný a promočený potem. Měl na sebe zlost, že s tím posledním tělem nepočkal do druhého dne. Než by se do tábora vracel za tmy, strávil mizernou noc schoulený po boku svých obětí.

Následující den strhl stan a přepravil všechno nářadí na svah. Musel zabalit kempinkové vybavení a naložit ho do příslušných batohů, které pak navlékl mrtvolám na záda. Rozhodl se počkat do příštího svítání a teprve pak svrhnout těla ze stráně. Ne že by nějak zvlášť toužil vidět, jak se mrtvá těla rozbíjejí mezi ostrými kameny, ale musel vědět, kam dopadnou. Pouze profesor Strachov měl totiž u sebe světlice, které bude potřebovat, až pro něj příštího dne odpoledne přiletí vrtulník.

Michail byl první na řadě poté, co si Savič dopřál vydatnou snídani sestávající z kávy, konzervovaného masa a plechovky krymských pomerančů. Pak dalekohledem sledoval, jak se tělo kutálí, pak nadskakuje, nabírá rychlost a začíná rolovat. Odstředivá síla způsobila, že z mnoha ran na těle vytékala na kameny krev a končetiny se v důsledku četných zlomenin stávaly gumově poddajné. Následující dvě těla skončila, pokud to bylo vůbec možné, ještě hůř.

Savičovi trvalo přes hodinu, než se opatrně přesunul dolů k úpatí. Cestou si odřel o kameny dlaně, takže teď ho v nich pálil pot. Když se konečně dostal na místo, vybalil z batohů nářadí a jídlo. Pár plechovek vyprázdnil, aby to vypadalo, že tu strávil několik dní.

Když podle jeho odhadu mohla být helikoptéra asi hodinu vzdálená, vstřikl si do paže zbývající dvě injekce morfinu a počkal, až se dostaví jejich účinek. Když ucítil, jak se mu po končetinách šíří pocit necitlivosti, zhluboka se nadechl. Aby celá scéna vypadala věrohodně, nemohl utrpět jenom poškrabání rukou, zatímco tři jeho kolegové se pádem zabili.

Opřel se o skalisko, vzal do ruky kámen velikosti hlavy a zvedl ho co nejvýš. Levou ruku položil na čedičový balvan a dřív, než si to mohl rozmyslet, vrhl kámen proti svému předloktí. Vřetenní i loketní kost se zlomily s hlasitým prasknutím a Savič zavyl bolestí. Stále ještě pod vlivem zvýšené hladiny adrenalinu a morfinu si menšími ostrými kameny na několika místech poranil kůži na hlavě. Z ochablých rtů mu kanuly sliny, jak bojoval s vlnami agónie bolesti a modlil se, aby ji morfin alespoň trochu utlumil.

Byl však již téměř v bezvědomí, když v dálce zaslechl přilétat vrtulník. Zapálit světlici se mu podařilo až na několikátý pokus. Nakonec však se nad sloupem kouře přece jen objevil hořící fosforový oblak, který byl okamžitě zpozorován. Další věc, kterou si Savič zapamatoval, byla nemocniční postel v Petropavlovsku.

Vyšetřování bylo jen zběžné. Hrozivá scéna popsaná posádkou vrtulníku odpovídala Savičovu vylíčení událostí, podle něhož skupina výzkumníků přecházela přes prudký sráz, když ten povolil a oni se skutáleli ze svahu. Vyšetřovatel byl poněkud překvapený, že Savič utrpěl pouze lehký otřes mozku, několik ranek a odřenin a zlomené předloktí.

„Počítám, že mám prostě kliku,“ pověděl muži, který právě zaklapl poznámkový blok.

SAVIČ SI TŘEL levé předloktí, když kráčel přes asfalt k letištnímu terminálu. V posledních několika letech ho za vlhkého počasí v ruce trochu bolelo.

Ne snad tak znepokojivě jako v Poeově Zrádném srdci, ale dostatečně důrazně, aby mu to připomínalo jeho skutek.

Imigrační úředník ho zaregistroval v davu čekajících lidí a pokynul mu, aby se zařadil na začátek fronty. Několik místních polohlasně reptalo, ale nikdo nic nenamítal nahlas.

„Tak zase zpátky, pane Saviči?“ otázal se přátelský strážný a obratně ztopil dvacetidolarovou bankovku, kterou Savič vložil do pasu.

„Určitě bych toho v moskevské kanceláři zvládl víc udělat, kdyby ty vaše zatracené sopky přestaly soptit.“

„Za to můžou obři Gomulové,“ odpověděl strážný s předstíraným spikleneckým výrazem. „Jsou to domorodí duchové, kteří v noci loví velryby a pak se vrací do hor, aby si na obrovských ohních opekli jejich maso.“

„Až někdy najdu v sopečném kráteru velrybí kosti, příteli, pak z toho obviním Gomuly. Prozatím si myslím, že je to projev tektonické aktivity.“

Po uzdravení se tehdy Savič vrátil do Moskvy. Tam klidně žil a stále o svém nálezu mlčel. I nadále pracoval v Úřadu pro přírodní zdroje. Vedl nenápadný život i v dobách rozpadu Sovětského svazu a dokázal si udržet místo rovněž po pádu starého režimu. V poněkud divokých dobách po rozpadu říše pátral po zahraničních kontaktech, z nichž udržoval a rozvíjel zejména ty, o kterých doufal, že mu nakonec umožní uskutečnit jeho plán.

Největší nadějí získal kontaktem se švýcarským metalurgem, jehož potkal na sympoziu a který následně Saviče dovedl k bankéři Bemhardu Volkmannovi a seznámil ho s probíhajícími aktivitami. Anton Savič se pak v roli vulkanologa, podporován Volkmannem a využívaje pomoci společností, jež ovládal onen odporný Šer Singh, v posledním roce opakovaně vrátil na Kamčatku, kde postupně vybudoval základy pro budoucí projekt. Díky četným erupcím v celé oblasti Kamčatky se stal známou postavou na většině místních letišť. Rovněž tak si udržoval stálou rezervaci pokoje v hotelu Avača, nacházejícího se nedaleko Leningradské ulice, ústící do zřejmě posledního náměstí v Rusku, stále ještě nesoucího Leninovo jméno.

Savič si vyzvedl zavazadla a odešel přímo k přepážce společnosti, zabývající se leteckou dopravou lyžařů na vrcholky. Na rozeklaných úbočích hor se tento sport v posledních letech stal velice populární, a proto vznikla řada leteckých společností, které byly ochotny požadavkům sportovců vyjít vstříc. A kancelář Air Advanture přijímala objednávky lyžařů, to aby si zachovala zdání legitimity. Ve skutečnosti to byla jen zástěrka, protože ji prostřednictvím Volkmanna založil Savič, aby měl kdykoliv k dispozici rychlý a přitom nenápadný dopravní prostředek. Soukromá helikoptéra na letišti Jelizovo by k sobě přitahovala příliš pozornosti.

Žena za přepážkou odložila japonský módní magazín, když ho viděla přicházet. Její úsměv byl nicméně umělý a značně povrchní. Savič ji nepoznával, ale ani on sám rozhodně nevypadal jako turista hledající vzrušení.

„Vítejte v Air Adventure,“ pronesla anglicky.

„Jmenuju se Savič,“ zabručel. „Kde je Pjotr?“

V očích se objevil výraz překvapení, pak strachem zbledla. Vzápětí zmizela v prostoru stánku za záclonou. Po chvíli odtud vyšel Pjotr Federov, Savičův pilot. Měl na sobě letecké oblečení šedoolivové barvy a v obličeji arogantní výraz, který si osvojil za letů po obloze nad Afghánistánem plné protiletadlových raket.

„Pane Saviči, rád vás vidím. Předpokládal jsem, že půjdete na noc do hotelu a ráno vyletíme.“

„Ahoj, Pjotře. Ne. Chci vidět tu poslední erupci na vlastní oči, ještě než bude úplná tma,“ odpověděl Savič pro případ, že by je někdo poslouchal.

„Řekněte teď a já jdu vyplňovat letový plán.“

„Berte to tak, že jsem to právě řekl.“

Za čtyřicet minut již uháněli vinoucím se údolím. Členité hory po stranách helikoptéry Air Adventure MI-8 se šplhaly až do výšky nějakých dvou a tři čtvrtě tisíce metrů nad nimi. Některé vrcholky na Kamčatce dosahují až pěti tisíc metrů. Vzduch byl poněkud mlhavý v důsledku jemných částeček popela, pocházejících ze sopečného výbuchu, ke kterému došlo kousek dál na sever. Dokonce i s nasazenými sluchátky bylo ve čtyřicet let starém vrtulníku obtížné hovořit, takže po celé dvě hodiny, které trvala cesta k cíli, se Savič spokojil sledováním krajiny pod sebou.

Neusnul, rámus byl totiž příliš veliký; zato se ale plně uvolnil a nechal svou mysl volně toulat. Byl tedy překvapen, když ho Federov zatahal za rukáv a ukázal před sebe. Vůbec si neuvědomil, že jsou téměř na místě.

Z výšky a z dálky vypadala celá ta oblast netknutá, až na hnědou skvrnu na vodě, rozrůstající se po černé hladině zálivu Šelechov. Podél břehu byly umístěny ochranné stěny, avšak jemný sediment se dostával daleko za jejich linii. Místo vypadalo tak neporušeně, protože bylo celé zakryté hektary plachet, napjatých na vrcholcích kovových sloupů. Plachty byly pomalovány, takže vypadaly jako sněhová pole. Tento dojem ještě podporoval popílek, který se na plachtách usazoval. Lodě byly vytažené na břeh a rovněž opatřeny kamufláží – nejprve pokryty prachem a kameny z výkopových prací a nadto opět plachtami, aby nebyl patrný jejich tvar.

Jedinou známkou života na stovky mil daleko byly tenké pramínky kouře, vinoucí se z lodních komínů, jelikož lodě musely poskytovat teplo a teplou stravu pro dělníky.

Savič pohlédl na moře. Odtud právě přijížděl jeden remorkér. Za sebou nechával širokou kýlní brázdu, protože byl díky nákladu hluboko ponořen.

S lodními nádržemi plnými pohonných hmot, čerstvou vodou z blízkého ledovce a zásobami jídla, průběžně doplňovanými dvojicí remorkérů, dokázala základna samostatně fungovat celé měsíce, ne-li léta. Savič byl oprávněně hrdý na to, co se mu tady podařilo. Popravdě řečeno věnoval téměř polovinu lidského života tomu, aby vytříbil každý detail operace.

Každý detail, až na jeden, pomyslel si hořce. Byla tu jedna překážka, kterou nemohl jen tak obejít, komodita, kterou jeho stanice spotřebovávala nezkrotným tempem a přitom bylo obtížné ji nahradit.

Federov sem předem zavolal rádiem, takže na přistávací ploše už na ně čekal ředitel stanice, aby Saviče přivítal hned v momentě, kdy vystoupí z helikoptéry do ledového větru. Byl sice květen, ale polární kruh byl odsud vzdálený jen sedm set kilometrů.

„Vítej zpátky, Antone,“ pozdravil ho Yan Paulus, ramenatý jihoafrický důlní inženýr.

Potřásli si rukama a zamířili k čekajícímu terénnímu automobilu. „Chceš se jet podívat na místo?“ zeptal se Paulus a zařadil rychlost.

Savič viděl samotnou stanici jen jednou, ale už nikdy nechtěl ten zážitek opakovat. „Ne, pojeďme do tvé kanceláře. Mám v tašce láhev ucházející skotské.“ Rus se o svého provozního ředitele popravdě příliš nezajímal, ale na druhou stranu bylo nutné ho udržovat dobře naladěného. I když pětimilionový plat udělal pro jejich kladný vztah samozřejmě víc než občasné společné popíjení.

Tři lodě, které sem na sever dopravily potřebné vybavení a jež byly nyní vytaženy na břeh, bývaly starými výletními loděmi, které mu poskytl Šer Singh v rámci svých aktivit. Ty však neposloužily jako zdroj železného šrotu. I když už měly nejlepší léta dávno za sebou, byly plně funkční a pro Saviče naprosto ideální. Paulus obsadil velvyslanecké apartmá ve stotřicetimetrovém parníku, který kdysi brázdil Egejské moře.

Zlatomodrá výzdoba byla ve svých letech považovaná za elegantní, avšak koberce byly dost prošlapané a na mnoha místech propálené od cigaret, nábytek ošoupaný a instalace poněkud pošramocená. Savič použil toaletu a když po sobě spláchl, z mísy se vyvalil odporný zápach. Obraz v zrcadle měl sépiový nádech, protože zadní stěna zrcadla ztratila dost ze svého lesku.

Když se Savič vrátil, Paulas seděl v obývací části na gauči. Mezitím už stačil nalít dva poháry ruské skotské. „Na jednom ze suchých doků došlo k nehodě.“

Savič se zarazil uprostřed pohybu. „Ve kterém?“

„Na Maus. Dva z vašich příslušníků Spetsnazu se rozhodli ignorovat pravidla a vydali se přes kryt nákladního prostoru. Látka pod nimi ale povolila a oba se pádem do prostoru zabili.“

Rus usrkl ze skleničky. „Nějaká známka, že jim někdo, hm, pomohl?“

„Ne. Vaši muži prohlédli pečlivě celý suchý dok i loď, která v něm byla, hned poté, co se hlídka nevrátila. Zjistili, že na palubu se nedostal nikdo cizí a nikde též nebyl ani náznak zápasu. Jediné plavidlo v blízkosti byla nákladní loď pod íránskou vlajkou, takže pokud mulláhové v Teheránu nechytili vítr o tom, co tu provádíme, pochybuju, že by v tom měli prsty.“

Savič potichu zaklel. Všichni muži, které najal na ochranu lodí, byli bývalí příslušníci zvláštních jednotek, pověstné Spetsnaz. Odchýlit se od pravidelné obchůzkové trasy bylo v příkrém rozporu s jejich tréninkem, avšak na druhou stranu si dokázal představit, proč k tomu nejspíš došlo. Jakmile se piráti zmocnili kořisti, zdálo se téměř nemožné udržet i nadále vysoký stupeň ostražitosti při střežení tiché lodi na volném moři. Docela snadno uměl pochopit, že namísto obcházení celého perimetru si zkrátili cestu přes plachtu na nákladovém prostoru. Byla to samozřejmě neopatrnost a chyba, která ale bude varováním pro ostatní a připomínkou nezbytné ostražitosti do budoucna.

Došel k závěru, že šlo o nešťastnou nehodu a tím celou záležitost uzavřel. „Jak to tady jde?“

Jihoafričan měl strašný chrup, takže jeho úsměv připomínal spíše ponurou grimasu. „Nemohlo by to jít líp. Ten útes, co jsi našel, má nejvyšší obsah, jaký jsem kdy viděl. Sakra, celá tahle oblast je plná minerálů. Produkce přesahuje očekávání o 12 % a to stále ještě těžíme z naplavených vrstev směrem pod svahem. To jsme ještě nenarazili na mateřskou žílu.“

„Kdy počítáš, že odešlete první náklad?“

„Dřív, než jsem čekal. Souri sem má dorazit za deset dní. Díky povaze svého nákladu bude mít na palubě třikrát tak silný oddíl strážných. Až loď zamíří zpátky na jih, hodlám je poslat s ní.“

„To by mělo stačit. Přede dvěma dny jsem hovořil s Volkmannem. Úpravna je připravená. Poslední korekční barvy a pečetě došly tento týden.“

„A banky tu zásilku přijmou?“

„Tak brzy, jak jen to bude možné.“

Paulus dolil do skleniček a pak pozvedl tu svou k přípitku. „Připíjím na chamtivost a hloupost. Když člověk najde tuhle kombinaci u správné skupiny lidí, může na tom pořádně zbohatnout.“

Na to se Anton Savič mohl s klidem napít.

14

KDYŽ EDDIE opouštěl dům Čangových, byla téměř půlnoc. Měl za sebou vyčerpávající emocionální zkoušku. Ztratili svého syna již jednou, to když odjel s hadími hlavami, a teď ho tedy díky moři ztratili znovu. Eddie se představil jako námořník z COSCO, lodní společnosti řízené čínskou armádou, a pověděl jim, že jejich loď při plavbě do Šanghaje narazila na kontejner. Kapitán ho rozkázal vyzvednout na palubu, aby v něm nebylo něco cenného. Ušetřil je příšerných detailů ohledně onoho hrůzného nálezu, ale zmínil se, že objevili deník jejich syna a on se zařekl, že bude informovat rodinu.

Trvalo několik hodin, než z nich vymámil, kde má hadí hlava Yan Luo své sídlo. Eddie byl nakonec vděčný, že se ho rodina neptala, proč se zrovna na toto ptá námořník obchodního loďstva. Na podobnou otázku totiž neměl odpověď.

Jejich domov nad prodejnou jízdních kol opustil vybaven instrukcemi, jak se dostat k baru v části města se skladišti, kde hodlal nalézt hadí hlavu, jež poslala Čanga s celou jeho rozvětvenou rodinou na smrt. Na ulicích byl klid. Bylo dost pozdě a kvůli vojákům, utábořeným na náměstí, se většina obyvatel raději rozhodla zůstat doma.

Bar se nacházel na Ulici dlouhého pochodu, dlážděné drolícím se asfaltem a tudíž plné děr, probíhající rovnoběžně s přítokem řeky Min. Ulici osvětlovalo jen pár světel a ve vzduchu byl cítit pach rozkladu a rezivění. Většina staveb na říční straně ulice byla z korodovaného plechu a všechny se zdály opírat o své sousedv. Eddiemu to dokonce připadalo, že kdvby se odstranil jediný sloup, celá řada skladišť by se složila jako kostky domina. Na několika vzácných dosud nevydlážděných pláccích rostl z olejem zčernalé země pichlavý plevel.

Protější stranu ulice tvořily třípatrové obytné domy. Pokaždé, když Eddie míjel proluku mezi jednotlivými domy, udeřil ho do nosu zápach hnijící kupy obecního odpadu. Z četných smetišť se ozýval zvuk koček a krys, peroucích se o potravu. Z temných oken bytů občas zaslechl dětský pláč.

Téměř na konci ulice zářilo z jednoho skladiště nápadně jasné světlo a když se trochu víc přiblížil, uslyšel zevnitř vycházející muziku. To muselo být ono. Čím byl blíž, tím více zpomaloval. Plánoval, že bude zpětně sledovat kroky, které udělali Čangovi na cestě, jež je nakonec dovedla k tragédii. Uvědomoval si však, že jakmile se jednou ocitne pod kontrolou hadí hlavy, nebude mít příliš na vybranou a bude se muset připojit k proudu lidí, snažících se o útěk z Číny. Čím se světlo stávalo jasnější a hudba hlasitější, tím víc se Eddiemu krátil dech a cítil, jak mu z podpaždí stéká po těle pot.

Znal svůj strach, musel se mu opakovaně postavit i během své oslnivé kariéry v CIA a poté v Korporaci a věděl, že pokaždé, kdy se přinutí ho překonat, podaří se mu to jen za cenu zničujícího účinku na vlastní psychiku. Pokaždé o něco přišel, pokaždé ho to trochu oslabilo. Podobně jako při kumulativním účinku otřesů mozku i zde hrozilo nebezpečí, že ten příští úder může být fatální.

Eddie zaťal pěsti a přinutil se rozhodným krokem překonat posledních několik metrů k baru. Venku nestál žádný vyhazovač, takže strčil do dveří a vešel dovnitř. Ze dvou reproduktorů za barem se valila hudba. Mlhavý závoj cigaretového kouře byl hustý jako oblak slzného plynu a stejně tak dráždivý. Na podlaze z dřevěných prken to klouzalo díky rozlitému pivu a místy byla dokonce plesnivá. Zákazníky byli převážně drsní mladíci v černé kůži a přehnaně nalíčené dívky v minisukních a blůzkách odhalujících pupíky. I přes nakažlivý rytmus hudby bylo v atmosféře baru cosi odpuzujícího.

Eddie ten problém zaregistroval, jakmile přejel očima po několika mužích sedících u baru podél zadní stěny místnosti. Tři z nich byli v uniformě. Armáda tedy navštívila místní oázu západní dekadence a nezdálo se, že by s tím někdo chtěl cokoliv dělat. Yan Luo, pokud byl přítomen, zajisté nehodlal přilákat pozornost ke svému pašovacímu podniku tím, že by provokoval tři opilé voiáky, kteří se v městě zdrží jen na iedinou noc.

A když nehodlala vypudit vojáky hadí hlava, pak to neudělá ani nikdo jiný. Ti muži tu tedy zůstanou, dokud nebudou mít dost.

Nikdo si Eddieho příliš nevšímal, když zamířil k volné stoličce na konci baru. Objednal si pivo a ujistil se, že si barman všiml tlustého svazku bankovek v peněžence. Orientoval se v situaci a už ve chvíli, kdy vypil zhruba polovinu lahve, měl zosnovaný plán.

Jestli ti vojáci neodejdou před zavírací hodinou, pak je v průšvihu. Jakmile se totiž zítra zjistí, že muž, kterého zabil, chybí, vojáci začnou rozebírat město na kousky a Yan Luo se vypaří. Určitě by přerušil své aktivity do doby, než se najde tělo zmizelého vojáka a následně proběhne příslušný počet zatčení. Bude to trvat třeba i celé týdny, než se bude zase cítit dostatečně bezpečně na to, aby opět zahájil vysílání lidí. Eddie potřeboval proniknout do okruhu pašeráků dnes večer, měl-li doufat, že objeví souvislost mezi hadími hlavami a piráty, sužujícími námořní provoz v Japonském moři. Řešení bylo prosté. Musel ty tři vojáky odsud dostat, a to ještě před zavřením baru, jež, alespoň podle kyselého výrazu v barmanově tváři, nemohlo být příliš daleko.

Z trojice vojáků se tvrdě opíjel jen jeden. Byl to desátník, asi o dva roky starší než oba vojíni, kteří ho doprovázeli. Obšťastňoval své kolegy různými divokými historkami a pil jedno pivo za druhým. Jeho kolegové měli výraz venkovských balíků, kteří se právě dostali poprvé v životě z farmy a ohromuje je všechno, co se jim přihodilo od chvíle, kdy opustili volka s pluhem. Desátník se choval, jako by pocházel z města. Bylo možné, že byl kamarádem toho k znásilnění se chystajícího vojáka, možná dokonce spolu vstoupili do armády. Své podřízené teď okouzloval vyprávěními o sexuálních excesech a orgiích a vychloubavě prohlašoval, že než skončí dnešní večer, budou mít podobné zážitky i oni. Přitom vrhal kosé pohledy na nejbližší dívky.

Eddie čekal, že zareaguje někdo z místních. Jeden muž u baru v černých džínsech a motocyklové bundě z vinylu bleskově pohlédl ke stolu v nejtemnějším koutu místnosti. Tohoto pohledu si voják nevšiml, zato Eddie ano. U stolku seděli tři muži a dvojice dívek, které mohly být dvojčata. Dva z mužů vypadali jako tělesní strážci, ten třetí musel být hadí hlava Yan Luo. Měl na sobě tmavé sako přes černé tričko a na očích neproniknutelné sluneční brýle. Velice nenápadně zavrtěl hlavou. Zdálo se, že žádné problémy s vojáky nechce.

Hadí hlava ucítil Eddieho pohled. Ten se nesnažil svůj záměr skrýt. Vstal, dopil pivo a popadl láhev za hrdlo. Yan si posunul brýle Ray-Bans na špičku svého drobného nosu, aby lépe viděl, co se bude dít. Tvářil se stále neutrálně a tělesní strážci vypadali bezstarostně.

Eddie se přesouval, až se zastavil za zády vojáků a zaklepal na masité desátníkovo rameno. Velký muž nereagoval, ačkoliv jeden z vojínů vrhl na Eddieho ostražitý pohled. Hlomoz konverzace zákazníků se ztišil a přešel do vyčkávavého ticha, přerušovaného jen tóny sterea. Eddie znovu poklepal desátníka po rameni, tentokrát důrazněji.

Ten se na barové stoličce prudce otočil a vyskočil na nohy. Stál daleko pevněji, než Eddie předpokládal. Přimhouřil svoje malá prasečí očka., když shlížel na to stvoření, které se ho opovážilo vyrušit z pití.

„Dlužíte těm mladým dámám omluvu a navíc si myslím, že by bylo nejlépe, kdybyste vy a vaši přátelé tento bar opustili,“ pronesl Eddie velice kultivovaným hlasem.

Desátník zařval smíchy. „On myslí, že by bylo nejlépe.“ Znovu se zasmál. „Já zase myslím, že by bylo nejlíp, kdybys šel do prdele.“ Položil svou těžkou ruku Eddiemu na prsa a vší silou do něj strčil. Místo aby upadl na záda, Eddie se poněkud otočil, takže síla vložená do strčení způsobila, že desátník klopýtl kupředu. Jak Eddie předpokládal, oba farmářští synci zůstali sedět, i když vyčkávavě pozorovali scénu před sebou. Desátník vypálil bleskový úder proti protivníkově hlavě. Eddie se sotva stačil uhnout, když ho zasáhla naplno druhá rána, tentokrát krátký úder levačkou do žeber. Pochopil, že velice hrubě přecenil hladinu desátníkovy opilosti, anebo byl ten muž od přirození opilý výtržník.

Desátník popadl svou láhev od piva a udeřil s ní o pult. Zubaté střepy, kterými mával kolem Eddieho hlavy, byly ostré jako nůž. Také Eddie mohl rozbít svou láhev, aby se vyrovnaly podmínky boje, ale zabít toho vojáka neznamenalo žádnou alternativu. Přál si toho muže dostat z baru, a ne přivolat policejní razii.

„Myslím, že nejlépe by bylo, kdybys trošku zakrvácel,“ zavrčel desátník a mávl rozbitou lahví směrem k Eddieho krku. Kdyby se mu zásah podařil, pak by skleněný střep snadno prořízl chrupavky i cévy a prakticky setnul Eddieho hlavu. Ten se zhoupl kousek zpět a nechal nebezpečnou zbraň profičet asi dva centimetry od svého krku. Vzápětí ale vrazil svou vlastní láhev Číňanovi pod žebra a zabořil její hrdlo hluboko do svalstva, takže voják musel s bolestivým zařváním couvnout.

Dva mladí vojíni se teď už zvedli.

Eddie oba přibil tvrdým pohledem na místě. „Do toho se nemíchejte.“ Jeho varování zaznělo drsným šeptem. Pak se znovu soustředil na desátníka. Zaujal bojové postavení, s pohyby natolik vláčnými, že se skoro zdálo, jako by měl tekuté tělo. Nakonec pustil láhev z ruky.

Větší muž se rovněž přikrčil, rukama mával před obličejem a pevně zíral Eddiemu do očí.

To byla velká chyba.

Eddieho horní polovina těla se ani nehnula, když vyrazil třemi rychle následujícími kopnutími: do žeber, kolene a třetím, jež bohužel nedopadlo přesně, do rozkroku. Desátník měl raději sledovat Eddieho trup, aby mohl útok předvídat.

Voják pod zásahy zavrávoral, ale Eddie neměl slitování. Klouznutím se přiblížil a zaútočil sérií krátkých rychlých úderů. Krk, žebra, solar plexus, hlava, znovu žebra, nos. Když po pěti vteřinách znovu ustoupil vzad, desátník byl na krvavou kaši.

Jeden z vojínů udělal pohyb, jako by chtěl kamaráda chránit. Eddie měl ruku na jeho krku ještě dřív, než se vlastně vůbec rozhodl angažovat.

„Za to nestojí,“ pronesl Eddie klidným hlasem, v nejmenším neovlivněným adrenalinem vyplaveným v boji. Jemně zatlačil vojáka zpět na místo.

Desátník se stále ještě držel na nohou, i když jen tak tak, a v očích měl pohled plný nenávisti. Za tohoto stavu by se nejspíš za chvíli do baru vrátil s posilami. Eddie se proto otočil jako derviš a zeširoka dvakrát tvrdě kopl vojáka do hlavy. První rána ho zlomila v pase a oči se mu stočily v sloup. Druhý zásah ho poslal k zemi tak prudce, že se jeho bezvládné tělo odrazilo od dřevěné podlahy. Nevzbudí se přinejmenším několik hodin a uplyne rozhodně alespoň jeden celý den, než bude schopen opět začít souvisle myslet a zvažovat nějakou odvetu.

Eddie sklouzl pohledem na vojíny. „Udělejte sami sobě laskavost a najděte si nějakého jiného kamaráda. Tenhle chlapík má dost velkou hubu, aby vás s ní dostal do malérů, ale ne až tak velkou, aby vás z nich dostal. Rozumíte mi?“

Vděčni, že byli ušetřeni, se oba vojíni chopili bezvědomého desátníka ležícího na zemi, zvedli ho a přehodili si jeho bezvládné paže kolem ramen. Tak ho, bez jediného ohlédnutí, odtáhli z baru. Eddie se obrátil na barmana a ukázal mu, že chce další pivo. V té chvíli, jako by povolila přehradní hráz, všichni najednou začali mluvit. Zvuky čilé konverzace se Eddiemu přelévaly přes hlavu. Hlavně přítomní mladíci si živě vyprávěli o tom, co se právě stalo.

Hrdinovi okamžiku se podařilo alespoň jednou napít, než k němu zlehka přistoupil jeden z osobních strážců Yana Luoa. „Pan Yan by si s vámi rád promluvil.“

Eddie pohlédl na strážce, usrkl znovu ze sklenice a vstal. Jakmile se jednou rozhodl, nebylo cesty zpátky. Hadí hlava bude mít absolutní moc nad jeho životem. Yan Luo ho třeba může za peněžní odměnu předat úřadům, jakmile se Eddie prohlásí za dezertéra. Stejně tak ho může na místě zabít, jen tak pro legraci, nebo ho může přiřadit k utečencům, kteří by nakonec mohli skončit opět v nějakém kontejneru na volném moři. Eddie narovnal ramena a následoval osobního strážce ke skupině kolem Yana.

Když se Eddie přiblížil, Yan poslal dvojčata pryč. Jedna z dívek ale na odchodu k baru záměrně přitiskla zadeček Eddiemu do klína. Ten ji ignoroval a posadil se proti hadí hlavě. Yan Luo si sundal tmavé brýle. Podle Eddieho odhadu mu ještě nebylo třicet, ale vyzařovala z něho aura omrzelé přezíravosti člověka, který zná život jen z té temné stránky.

„Přepokládám, že ta vaše ukázka měla nějaký účel,“ pravil.

„Před těmi třemi u baru jsem s vámi nemohl mluvit.“

„Pročpak?“

Eddie namísto odpovědi strhl s krku ukradené identifikační štítky a hodil je na poškrábaný stůl.

Yan Luo je nezvedl, dokonce se jich ani nedotkl. Zatvářil se hloubavě. „Jste z té jednotky, která je ve městě kvůli volbám?“

„Ne, byl jsem umístěný nedaleko Fouzou.“

„A proč jste přijel sem?“

„Před nějakou dobou jste pomohl bratranci jednoho mého přítele.“

„Já pomáhám spoustě lidí. Čím jsem pomohl tomuhle člověku?“

„Dostal jste ho do Zlatých hor.“ To bylo jméno, jež dali ilegálové Spojeným státům. Eddie nechal několik vteřin viset poslední slova v zakouřeném vzduchu. „Já tam chci také,“ dodal poté.

„To není možné.“

„Proč?“

„Já za takovéhle laskavosti dostávám zaplaceno,“ odpověděla hadí hlava.

Na tato slova vytáhl Eddie z kapsy tlustou roličku bankovek. „Vím, jak ten systém funguje. Teď vám dám peníze a zbytek si odpracuju, až dojedu do Ameriky. Jediný zádrhel je v tom, že u mě nemáte žádnou záruku, protože nemám rodinu, které byste mohl vyhrožovat.“ Eddie odloupl několik Juanových bankovek, aby ukázal že jádro ruličky tvoří americké dolary. „Teď rovných pět tisíc. Další dva v okamžiku, kdy opustím Čínu a vy zapomenete, že jste mě kdy viděl.“

Yan lehce pozvedl koutky úst a přimhouřil oči. „A co mi brání, abych si vzal vaše peníze a zapomněl, že jsme se někdy potkali?“

Eddie bleskovým klepnutím nohy pootočil stůl o pětačtyřicet stupňů a vrazil jeho roh do prsou jednoho strážného přesně takovou silou, aby mu vyrazil dech. Sám vyskočil na nohy a loktem udeřil do stolní desky, až ji v polovině rozštípl. Když se trosky stolu kácely k zemi, zasáhl je kopnutím v místě spojení nohy s deskou, čímž si uvolnil skoro metrovou nohu stolu. Popadl ji do ruky a vrazil ji druhému strážci ke krku ještě dřív, než toho vůbec napadlo sáhnout po zbrani vzadu na opasku.

Yan zůstal v klidu sedět, ale nedokázal skrýt překvapení nad tím, jak rychle byli přemoženi dva jeho nejlepší muži.

„Mohl jsem vás všechny tři zabít,“ pronesl Eddie dostatečně nahlas, aby ho bylo slyšet i přes řev z reproduktorů. „Udělám vám férovou nabídku. Jestli ji odmítnete, zmizím odsud.“

„Myslím, že na Zlaté hoře si povedete dobře,“ pronesl Yan s neupřímným úsměvem.

Eddie upustil ulomenou nohu na zem a znovu se posadil. Osobní strážce si masíroval hrdlo a mračil se, ale k žádné odvetě se zjevně nechystal. „Jak to teď bude?“ otázal se Eddie.

„Mám připravené ještě další dva lidi, kteří pojedou s vámi.“ Místní mafián pohlédl na hodinky. „Původně jsem plánoval odjezd až na zítřejší večer, ale jestli se ten voják rozhodne dělat nějaké problémy, mohlo by tu být pěkně horko. Mám náklaďák. Za hodinu vás vyzvednu na konci tohoto bloku. Zítra se setkáme s mým kontaktem ve Fouzou. Ten nechá připravit dokumenty a převezme si vás.“ Yan se odmlčel a ztvrdl mu pohled. „Dám vám malou radu. Nesnažte se na ty lidi nějak vyzrát. Jestli před nimi začnete machrovat způsobem, jakým jste se choval tady, budete si cpát střeva zpátky do břicha.“

Eddie přikývl. Věděl dobře, že takové zastrašování může platit na Yana, protože je v hierarchii hadích hlav dost nízko. Byl vlastně náhončí, pěšák s trochou moci. Velkým zvířetem mohl být pouze v takovém Lantanu. Eddie se však hodlal dostat podstatně výš. Od této chvíle bude vzorným emigrantem – poslušným, vděčným a trochu vystrašeným.

Ten strach nemusel ani moc předstírat.

15

VE CHVÍLI, kdy pneumatiky podvozku obřího jumba zaječely na asfaltu přistávací dráhy letiště v Curychu, Juan Cabrillo již do svého hrubého plánu doplnil i detaily. Musel upřímně připustit, že se jedná o zatím nejšílenější projekt, jaký se mu zrodil v hlavě, ale vzhledem k charakteru mise a krátké době, kterou měl na přípravu, nezbývalo nic jiného než právě takové šílenosti.

Většinu dlouhého letu z Tokia strávil ve spojení s Oregonem prostřednictvím bezpečného laptopu. Max Hanley shromáždil tým, který si Juan přál pro akci ve Švýcarsku, stejně jako vybavení z lodi, které budou potřebovat. Oregon uháněl plnou rychlostí do Tajpeje, tedy na nejbližší kotviště s mezinárodním letištěm. Přerušit sledování Maus představovalo promyšlené riziko, ale při jeho maximální rychlosti čtyři uzle si Juan byl jistý, že dokáží plovoucí suchý dok kdykoliv znovu najít. Spolu s Maxem odhadovali, že budou mimo přímý dozor maximálně jeden den, ovšem za předpokladu, že na Tchaj-wanu nevyvstanou žádné problémy. Juan však připomněl nějakou starou laskavost, kterou mu dlužil kapitán tajpejského přístavu, takže by všechno mělo proběhnout hladce.

Náhradou za vybavení, jež by neprošlo celní kontrolou, budou muset ve Švýcarsku improvizovat, ale Juan ani v tom nespatřoval problém. Z dob svého působení v CIA měl v Curychu a okolí řadu kontaktů a nakonec všechno, co potřebovali, bylo jenom pár zbraní. Výbušniny si mohli namíchat podomácku z běžných ingrediencí sami a vše ostatní, co budou potřebovat, se dalo buď koupit nebo vypůjčit.

Jelikož tým měl dorazit do čtyřiadvaceti hodin po Juanovi, jeho hlavní starostí bylo najít bezpečný dům a provést rekognoskaci území mezi vězením Regensdorf a soudní budovou ve středu města.

Dvacet minut poté, co prošel celnicí, už seděl za volantem vypůjčeného sportovního kabrioletu Mercedes ML-500. Pochyboval sice, že by využil schopností, jež mu tento off-road nabízel, ale v tomto blahobytném městě představoval dostatečně anonymní vozítko a navíc byl vybaven navigačním systémem GPS. Protože bylo kouzelné jarní ráno, stočil okénko a složil střechu.

Curych, město s hladkým a nenuceným spojením nového a starého, měl Juan, na rozdíl od Tokia, rád. Barokní a moderní architektura tu stály bok po boku, nikoliv jako soupeři, ale v uklidňující harmonii. Bylo to právě zde v Curychu, kde se při práci pro Společnost poprvé vyspal se svým kontaktem. Jednalo se tehdy o poměrně nízko postavenou zaměstnankyni ruské ambasády, která mu nemohla poskytovat bůhvíjak cenné informace, to však Juanovi nebránilo, aby si připadal jako James Bond. Usmíval se při těchto vzpomínkách, zatímco projížděl městským okruhem až k výjezdu, který by ho zavedl k věznici. Bezpečný dům bude muset počkat, dokud neobjeví místo, jež by se jeho záměrům nejlépe hodilo.

Těsně před začátkem odbočky k budově vězení se Juan otočil do protisměru a zamířil zpět do města. Nemělo smysl ukazovat se s autem před strážnými na hlavní bráně, jelikož si byl celkem jistý, že touto cestou bude muset jet ještě několikrát, než se rozhodne, na kterém místě uskuteční jeho tým přepad. Pak jel rovnou k soudní budově, v níž při procesu století hrál hlavní roli Rudolph Isphording.

Ulice kolem soudního dvora byly úzké a přeplněné provozem, zejména proto, že hned v sousedství rostla nová budova a náklaďáky, přivážející a odvážející stavební materiál, co chvíli blokovaly křižovatky. Novostavba byla stále ještě pouhá ocelová kostra s betonovými deskami místo podlah v sedmi podlažích. Nad stavbou trůnil věžový jeřáb, jehož výložníkové rameno sahalo až daleko za oplocení z překližky a pletiva, obkružující pracovní zónu. Juan zastavil na červenou a pozoroval, jak jeřáb nese svazek travers tvaru l a s překvapením registroval, že ho jeřábník uctivě zdraví krátkým zdvořilým zmáčknutím klaksonu. Světelný signál se změnil, Juan se mávnutím ruky omluvil a znovu vyrazil.

Trasu mezi vězením a soudem projel ještě celkem šestkrát, pokaždé jinou cestou. Kdyby byl šéfem bezpečnostního týmu, doprovázejícího Isphordinga do města k soudnímu přelíčení, zvolil by náhodným výběrem každý den jinou trasu, aby to případnému ozbrojenému útoku na obrněnou karavanu udělal co nejtěžší. Avšak, čím blíž se vůz s vězněm blížil k soudu, tím se stával jeho pohyb předvídatelnější a pochopitelně zranitelnější.

Juan nalezl místo na zaparkování jen pár bloků od soudní budovy a pak strávil dvě hodiny procházkou v okolí. Cestou usrkával černou kávu od Starbucks. Cítil, že by si měl kupovat kávu spíš od místních obchodníků než od mezinárodního obchodního řetězce, ale od doby, kdy si naposledy vychutnával svou oblíbenou značku, uplynulo již hodně dlouho. V duchu si připomněl, aby se spojil s vedením společnosti v Seattlu, jestli by bylo možné zakoupit jejich speciální zařízení pro přípravu kávy na Oregon.

Zatímco v bezprostředním okolí soudního dvora a novostavby byl znatelně silný provoz, na hlavní ulici za oběma budovami panoval relativní klid. Bude sem muset na pár dní postavit někoho ze svých lidí, aby si dokázal vytvořit lepší představu o stavu dopravy v oblasti, jestli se rozhodne dát této lokalitě přednost. Dosud všechno vypadalo výborně. V originálním plánu musel provést jen několik málo korekcí.

Krátce po poledni si pronajal byt ve čtyřpatrovém činžovním domě asi šest bloků od soudu. Agentovi z realitky vysvětlil, že on a skupina amerických právníků přijeli na několik měsíců do Ženevy, aby se zúčastnili probíhajícího soudního jednání proti jedné pojišťovně. Apartmá se skládalo ze tří ložnic a kanceláře. Nábytek byl poněkud opotřebovaný a v koupelně stála vana, dost velká i na plavání. Co bylo však nejdůležitější, byt se nacházel v nejvyšším poschodí a Juan si byl jistý, že v případě potřeby by bylo možné se sem dostat přes požární schodiště na zadním traktu budovy. Byl však nucen podepsat nájemní smlouvu na šest měsíců, což znamenalo, že byt bude muset být obsazen ještě po provedení útoku, aby odvedli stranou případné podezření.

Až příliš často se takový primitivnější kriminálník usadil v sousedství místa činu, nedaleko banky, kterou se chystal vyloupit, a po provedeném zločinu okamžitě zmizel. Policejní pátrání pak samozřejmě nejdéle do dvou dnů odhalilo osobu, která v době těsně po přepadu zmizela, a získala tak přinejmenším slibnou stopu vedoucí k pachateli. Výměnou několika pracovníků Korporace za externí spolupracovníky v roli nájemníků bytu v posledních několika měsících by však bylo možné předejít jakémukoliv případnému podezření. Právě smysl pro takové detaily zajišťoval Korporaci anonymitu, stejně jako její úspěchy.

Jakmile Juan vyřídil několik telefonátů, kterými obstaral zbraně, neměl už nic dalšího na práci až do příjezdu zbytku týmu. Stavil se tedy v nedaleké restauraci na oběd. Nehodlal zlikvidovat celou karafu vína, ale přesto měl každý doušek zázračný vliv na napětí, jež pociťoval v ramenou a v krku. Juan se však neobával ani tak o vlastní bezpečnost, jako o své lidi.

Jeho způsob velení měl jeden typický rys, který si přinesl z fronty. Nikdy nežádal od svých podřízených nic, co by sám nechtěl udělat. Za to se mu jeho lidé odměňovali maximální loajalitou. Juan najisto věděl, že se na svůj tým může kdykoliv plně spolehnout. Nicméně mu nikdy nevonělo, když musel své lidi posílat do situací, v nichž mohli utrpět úhonu. Jistě, každý člen Korporace byl hmotně zainteresovaný na výnosech své činnosti. Při odchodu do penze byl každý z nich milionářem, avšak jak už Juan diskutoval s Maxem na palubě Oregonu, přístup zaměstnanců se skutečně neodvíjel ryze od finančních požitků. Daleko větší roli hrála obětavá snaha dělat správnou věc. Byl to ideál, jenž poháněl Juana a jeho tým, přesvědčení, že se novým nebezpečím jedenadvacátého století někdo musí postavit.

K obraně svobody byli nezbytní takoví lidé, kteří dokázali plnit nelehkou roli obránců proti všem jejím nepřátelům i v těch nejčernějších chvílích.

Jeho tým na sebe vzal úlohu jakési temné hlídky. A pokaždé, když Juan pročítal noviny nebo poslouchal zprávy zprostředkované satelity a dozvídal se o stále nových násilnostech, uvědomoval si, že na hradbách svobody budou muset vytrvat ještě hodně dlouhou dobu.

DOKTORKA JULIE Huxleyová přijela následující den jako poslední z celé skupiny. Než aby se ubytovala v bezpečném domě, poradil jí Juan, aby si raději vzala hotel v blízkosti známé curyšské ulice Bahnhofstrasse. Tato třída byla lemovaná bankami a luxusními obchody a představovala pro město asi stejný symbol jako Pátá avenue pro New York a Rodeo Drive pro Beverly Hills. I když se Julie v minulosti osvědčila v řadě tajných operací, její hlavní úloha v tomto případě nespočívala pouze v lékařském zajištění. Juan by byl pro tuto misi daleko raději využil Lindu Rossovou, ta ale neměla dost příhodnou postavu ani tělesnou výšku pro úkol, který pro ni Juan naplánoval. Stejně na tom byl i další půltucet žen nacházejících se na palubě Oregonu. Julie s cestou do Curychu ochotně souhlasila, i když Juan učinil vše, aby ji od zbytku týmu co nejdokonaleji izoloval.

Když ji teď Hali Kasim přivedl do obýváku bezpečného bytu, málem ji nepoznal. Její měkké tmavé oči byly ty tam. Nasadila si totiž zabarvené kontaktní čočky, jež vykouzlily poněkud fádní modré oči, zčásti skryté za mohutnými brýlemi. Vlasy sčesané do obvyklého koňského ohonu zmizely pod šedivou parukou, jejíž kudrlinky jí obalovaly hlavu jako nějaký řídnoucí porost. Julie normálně vlastnila křivky královny krásy z padesátých let, ale pomačkané cestovní oblečení teď jako by skrývalo ochablou postavu vězeňské dozorkyně. Vrásky na čele způsobené mračením byly dostatečně hluboké, aby se daly považovat za rýhy, a dvě linky kolem úst, coby následky smíchu, vypadaly jako zákopy.

Rozhodně nevypadala jako doktorka Julie Huxleyová, ale byla naopak nápadně podobná paní Kaře Isphordingové, manželce usvědčeného defraudanta Rudolfa Isphordinga.

„Dobrý Bože,“ uvítal ji Juan. „Jsi dost ošklivá, abys zahnala buldoka od funebráckého auta.“

Julie se uklonila a usmála. „Ty jsi doopravdy gentleman, Juane Rodriguezi Cabrillo. Musím ale přiznat, že Kevin se tentokrát překonal.“ Kevin Nixon vedl jedno oddělení Korporace nazývané Zázračný koutek, rozlehlý prostor na palubě Oregonu, kde on a jeho tým dokázali stvořit libovolnou uniformu, dát dohromady jakýkoliv převlek a uskutečnit nejrůznější špinavé triky.

„Možná tu chvíli zůstaneme,“ pravil Juan poté, co kritickým okem přehlédl zjev lékařky skupiny. „Myslíš, že to dokážeš napodobit?“

„Kevin mi ukázal, jak na to.“ Julie zavrtěla mohutnými boky. „To oblečení na zkrášlení postavy není až takový problém, horší je to s nalíčením, aby nebylo vidět, že je to všechno umělé. Myslím, že to dokážu, ale trochu mě to přece jen děsí. Kevin toho o kosmetice a péči o pleť ví víc než nějaká profesionálka od Bloomies.“

„Však byl také pár roků předtím, než přišel do Korporace, nominován na Oscara za nejlepší make-up,“ dodal Juan. Už neřekl, že Nixon po 11. září dal Hollywoodu vale. Jeho sestra, která za ním jela z Bostonu na návštěvu, totiž seděla v letadle, které narazilo do Severní věže.

„Navíc,“ pokračovala Julie, „mě vybavil takovou spoustou různých příšerných šatů, že bych si mohla otevřít obchod se second handem.“

„O oblečení se starat nemusíš, dokud nedojde na samotnou akci. Není nutné inzerovat, že po Curychu pobíhá klon Kary Isphordingové.“

„Cože, to mám všem mužským odepřít pohled na mou krásu?“

„Jediná hlava, která se po tobě takhle otočí, může být maximálně tak hlava šroubu, a k tomu by byl navíc ještě zapotřebí klíč.“

Juan svolal své lidi. Celkem bylo na místě pět členů Korporace, včetně jeho. Byla to malá skupina, ale jakmile Julie odehraje svou roli, bude moci fungovat jako jejich záloha.

„Měl jsem možnost prohlédnout si terén a myslím, že jsem našel ideální místo. Budeme přesto potřebovat pro jistotu ještě pár dní na definitivní rekognoskaci. Nejsem na tu lokalizaci nijak pevně fixovaný, takže jestli se vám cokoliv nebude zdát, neváhejte s tím přijít. Později to společně probereme.

Jakmile se rozhodneme a seženeme dohromady veškeré potřebné vybavení, zahájíme fázi jedna, což je zajetí Kary Isphordingové.“

„Hlídá ji někdo?“ zeptal se Hali. „To ještě nevím. Ale je to součást našeho průzkumu.“

„Jaké budeme používat krytí?“

„Všechny falešné společnosti, které Rudi Isphording využil ke koupi Maus, mají ve správní radě Rusy. Využijeme toho a budeme předstírat, že jsme Rusové, kteří hodlají dostat Isphordinga z vězení.“

„Proč by ale měl o to vůbec stát?“ nadhodil Franklin Lincoln, veterán ze SEAL. „Jak jsem pochopil z brífinku, který nám připravil Max, tenhle gauner má se žalobcem uzavřenou dohodu.“

„Protože rozšíříme informaci, že Isphording má prsty v záležitostech PLO.“

„A má?“

„Mám k dispozici Murphyho prohlášení a navíc se zdá, že starý Rudi by mohl doopravdy vědět, kde jsou ty chybějící miliardy Jásira Arafáta. V každém případě ho přesvědčíme, že PLO těmto řečem věří, takže si uvědomí, že jedinou jeho nadějí jsme my.“

„A až ho budeme mít?“ chtěla vědět Julie.

Juanův hlas ztvrdl. „Zmáčkneme ho. Pořádně. Co jsem naposledy slyšel, Eddie je stále ještě v Číně.“

„Nedaleko Fouzou,“ doplnil ho Hali.

„Takže se musíme snažit, abychom se dozvěděli co nejvíc, a modlit se, abychom byli včas na správném místě a dokázali tedy zastavit loď, kterou ho budou pašovat. Jsem přesvědčen, že Isphording je klíčem k osobě, která stojí za Mause a za piráty.“

„Co kdyby tomu tak nebylo?“ tázala se Julie. „Co když neví nic jiného, než jenom o těch falešných společnostech, které založil?“

Jakkoliv si nepřál o této možnosti nějak vážně uvažovat, věděl, že se odpovědi na otázku nemůže vyhnout. „Pak je Eddie prakticky mrtvý a nám nezbude než pronásledovat jednotlivé piráty po celém Japonském moři.“

Během následujících několika hodin přednesl Juan v detailech svůj plán. Průběžně ho upřesňoval a uhlazoval podle návrhů ostatních. Všichni byli obdařeni břitkým intelektem a navíc měli za sebou léta praxe v tajných operacích. Nikdo z nich si nenamlouval, že je čeká snadná záležitost, ale když skončili, věděl Juan najisto, že mají ten nejlepší možný plán. Pak Juan každému předal jeho úkol na nejbližších pár dní. Někteří měli zaznamenávat dopravu a další aktivity v okolí stavby. Ostatní museli obstarat a upravit potřebná zařízení, z nichž asi nejobtížnější bylo získání desetikolového tahače s trajlerem. Juan sám si uložil propátrat Isphordingův domov a zjistit, zda a jaká bezpečnostní zabezpečení bude nutné překonat. Jeho úkolem bylo také pronajmout nějaké skladiště za městem.

Dnes bylo úterý. Mark Murphy se dozvěděl, že Rudolf Isphording má stanout před soudem příští pondělí. K tomu, co Juan zamýšlel, toho museli ještě spoustu udělat, takže na to, aby v pondělí ráno bylo všechno připraveno, potřebovali víkend. To ovšem znamenalo, že se k paní Isphordingové musí dostat nejpozději ve čtvrtek večer. Jinak by Julie totiž nebyla schopná nahradit ji o pravidelných pátečních návštěvních hodinách. Juan neměl taková napjatá časová schémata z duše rád, ale nedalo se nic dělat. Čekat ještě další týden se neodvážil. Bůh ví, kde by tou dobou byl Eddie nebo Maus.

Takže to bylo teď, anebo nikdy.

KONTROLA SPOJENÍ?“ pronesl Juan do mikrofonu aktivovaného hlasem, který měl připevněný na krku.

Line a Hali Kasim se již ozvali. Julie mu jenom položila ruku na rameno, jelikož následujících dvanáct hodin se od něho ani nehne. Noc byla temná, měsíc se schoval za mraky. Na nedaleké louce, obklopující ze tří čtvrtin trojpodlažní cihlovou budovu, se třpytila rosa. Od chvíle, kdy se jakýsi postarší muž vrátil do svého minizámečku z procházky s jezevčíkem pravděpodobně sužovaným zácpou, panovalo v celé předměstské čtvrti ticho.

Díky třem dnům stráveným sledováním Cabrillo věděl, že Kara Isphordingová bydlí sama. Přes den má služku, ale přes noc není v celém domě nikdo kromě ní. Stejně tak se dozvěděl, že v domě je instalovaný poplašný systém. Zajištěná byla všechna okna i dveře. Jednou však sledoval služku, která ráno nastupovala do práce, jak celý systém odpojuje. Podle jeho mínění si nejspíš nechala alarm instalovat poté, co byl její manžel zatčen, takže by systém neměl ještě příliš splývat s pozadím a nebyly tu ani žádné detektory pohybu nebo infračervené kamery. Nicméně stačilo, aby Isphordingova manželka stiskla poplašný knoflík a zaručeně by se rozpoutalo hotové peklo.

„Oukej, Hali, je to na tobě. Jakmile Line otevře dveře, máš šedesát vteřin, abys vyřadil poplašný systém.“ Ten časový údaj byl sice jen Juanův odhad, ale kvalifikovaný. Kaře Isphordingové bylo hodně přes padesát a bezpochyby neměla příliš zkušeností s elektronikou. Ať už prováděl instalaci systému kdokoliv, zajisté se postaral, aby měl klient dostatek času na vypnutí a zabránil tak nechtěnému spuštění alarmu.

Jakmile bývalý příslušník SEAL a specialista Korporace na komunikační techniku splní svůj úkol, vrátí se do mercedesu. Na scénu se pak dostaví Juan, který Frau Isphording osloví jako příslušník místní ruské mafie, který jí přichází nabídnout záchranu jejího muže z rukou palestinských teroristů. Jinak by bylo poněkud obtížné vysvětlit přítomnost Libanonce a Afro-Američana.

„Berte to jako projev hry tělem,“ žertoval, když dodávali plánu konečnou podobu.

Když vyrazili z úkrytu za vysokým živým plotem, který ohraničoval Isphordingův pozemek, Frank Lincoln výrazně čněl nad Halim Kasimem. Hali nesl malý vak s nástroji. Line měl paklíče v tenké peněžence, kterou si zastrčil do zadní kapsy.

Dorazili k těžkým dubovým dveřím. Přes boční okna byly zataženy záclony. V domě byla úplná tma. Světlo v ložnici Kary Isphordingové zhaslo už před třemi hodinami, dost dlouho na to, aby upadla do hlubokého spánku, ale stále ještě brzo, než aby ji probudilo čurání.

Hali se držel zpátky, dokud si Line nepřipraví nástroje. Měl možnost se pocvičit na stejném typu zámku, který sehnal na opačném konci města v obchodě dodávajícím vybavení bytu. Line měl tlusté prsty, ty se však pohybovaly s jemností chirurga, když pomalu zasouval první rozpínací šperhák a pak dalším jemným nástrojem posouval jednotlivá stavítka. Trvalo mu pouhých osm vteřin, než odsunul západku zámku, a za dalších patnáct již otvíral klikou dveře.

Rychle pohlédl na Haliho. Menší muž měl již vak se svými instrumenty otevřený a na čele připevněný malý reflektor. Teď přikývl. Když Line otevřel dveře, zazněl elektronický signál, který se teď bude každých pět vteřin opakovat, dokud se nespustí alarm nebo dokud někdo systém nevypne.

Podlaha ve vstupním prostoru byla z leštěného dřeva. Prostor mezi dveřmi a masivním schodištěm vedoucím do patra pokrýval tmavý orientální koberec. Vpravo i vlevo se nacházely další místnosti, obývací pokoj a jídelna, dost prostorná pro deset osob. Hali toto vše přehlédl jediným letmým pohledem. Ústředna poplašného systému se nacházela vpravo od dveří. Na čelní stěně varovně blikala červená kontrolka.

Pomocí šroubováku uvolnil přední kryt. Uvnitř se nacházely svazky drátů, které však ignoroval. Okruh byl již přerušen. Teď potřeboval numerický kód, kterým by systém deaktivoval. Na malé základní desce objevil dva osazené počítačové čipy. Oba je uvolnil a přívodní dráty propojil tenkým kabelem. Blikající světlo i zvukový signál pokračovaly. Line se postavil pod schody a pozorně naslouchal, jestli dosavadní zvuky Karu Isphordingovou nevyrušily.

V takovémto systému mívá vlastník tři pokusy na vyťukání správného kódu, než se alarm rozezní. Po případném třetím neúspěšném pokusu systém automaticky spustí povyk. Odstraněním logického obvodu z ústředny ztratil systém možnost kontrolovat počet Haliho pokusů.

Kasim poprášil číselnou klávesnici práškem na snímání otisků prstů. S úlevou vydechl, když viděl, že otisky jsou přítomny pouze na čtyřech číslech. Byly sice rozmazané, to však nyní vůbec nevadilo. Se čtyřmi čísly ve hře tu existovalo šestatřicet možných kombinací, ale na jejich kompletní vyzkoušení rozhodně nebyl čas. Jedině kdyby ta čísla, která používala paní Isphordingová, byla jedna, dvě tři a čtyři. To byl ten nejjednodušší kód na světě, který skýtal maximální pohodlí jak majitelům domů, tak zlodějům. Hali je teď namačkal. V odpověď mu nepřestávalo blikat červené světýlko a po pěti vteřinách se opět ozval signál.

Vyťukal čísla v opačném pořadí, ale nic se nezměnilo.

„Čas,“ sykl Hali do mikrofonu.

„Dvacet tři vteřin,“ odpověděl zvenku Juan.

Hali musel tedy pokračovat. 1243 Enter, 1324 Enter, 1342 Enter, 1423 Enter, 1432 Enter. „Co se děje?“ chtěl vědět Juan. „Volím náhodné kombinace. Zatím bezúspěšně.“

„Máš deset vteřin.“

2134 Enter, 2143 Enter, 2314 Enter, 2341 Enter.

„Hali,“ zašeptal Line. „Zkus 3142.“

„Pět vteřin.“

Kasim nezpochybňoval Linkův typ. Vyťukal čísla a stiskl ENTER. Znovu zazněl tón a kontrolka se rozblikala dvojnásobnou rychlostí. „Musíme jít,“ vyhrkl Hali hlasem změněným napětím. „Obrať to číslo,“ rozkázal Line. „Zkus 4231!“

„Jedna vteřina.“

I když Linkův pokyn vlastně opačné pořadí čísel neznamenal, Hali ho poslechl a vyťukal 4231 Enter.

Světlo přestalo blikat. Poplachové zařízení bylo vypnuté. Hali se tázavě ohlédl na svého partnera.

„Hej, člověče, měl jsi raději na Maxově brífinku dávat větší pozor.“ Line se usmíval jako cheshirská kočka. „Isphordingovi mají dvě dospělé děti. Jedno je rozené druhého dubna a druhé prvního března. Čtyři/dva, tři/jedna. Zcela prosté, milý Hali, zcela prosté.“

Hali pak strávil ještě několik minut prací na panelu, aby odpojil poplašné knoflíky. Jeden byl na panelu ústředny a druhý měla bezpochyby Kara vedle postele.

„V pořádku, zmizte,“ zašeptal předseda, když s doktorkou Huxleyovou vstoupil do foyeru.

„Jestli ještě za dvacet minut budeme uvnitř, můžete předpokládat, že je všechno v pořádku a můžete se vrátit do bezpečného domu. Julie zítra zaveze auto paní Isphordingové do Regensdorfu. Jakmile se vrátí, zůstane s ní přes víkend. Já si vypůjčím auto, abych se dostal zpátky do města.“

Když se Hali s Linkem vrátili do čekajícího auta, Juan z něho vystoupil a naťukal do mobilu číslo Isphordingovy rezidence. Slyšel vyzvánění telefonu jednak ve sluchátku a jednak z nitra domu. Po třetím zazvonění se ozval ospalý hlas: „Allo?“

„Paní Isphordingová, já jsem Jurij Zajcev,“ představil se Juan anglicky s těžkým ruským akcentem. „Jsem společníkem vašeho muže. Je moc důležité, abychom se ještě dnes večer setkali.“

„Was? Nein. To není možné,“ zabručela Kara Isphordingová a volně přešla do angličtiny. „Mein Gott, vždyť jsou dvě hodiny po půlnoci.“

„Týká se to bezpečnosti vašeho manžela, Frau Isphording.“ Juanův hlas o poznání klesl a nabyl na hrozivosti. Teď bylo důležité, aby pochopila, že mnozí, možná všichni klienti jejího muže stojí na opačné straně zákona. „Jsem teď přímo před vaším domem. Prosím, sejděte dolů ke mně. Už jsem vyřadil z provozu váš poplašný systém. Kdybych vám chtěl ublížit, už bych to byl udělal.“

„Kdo jste?“ do hlasu se jí vloudil strach.

„Někdo, kdo chce vám a vašemu muži pomoct. Je spolehlivým členem organizace, pro kterou pracuji. Dozvěděli jsme se, že na něj má být v pondělí ráno spáchán atentát.“

„Atentát?“

„Ano, Frau Isphording. Příslušníky hnutí PLO.“

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Jurij Zajcev. Vyslali mě ze Saint Petěrburgu, abych vaší rodině pomohl.“

Určitě věděla, že Rudolf má řadu obchodních styků s Rusy, protože po chvilce váhání nakonec se schůzkou souhlasila. Juan si oddechl. Mohl tu ženu prostě přepadnout v posteli, svázat a umlčet roubíkem a až ráno přijde posluhovačka, nechat Julii, aby ji poslala pryč. Sám by pak pokračoval v plánovaných aktivitách. Nicméně to nebyl jeho styl. Ta žena byla v celé záležitosti nevinná, takže ji s ní nechtěl spojovat víc, než bylo absolutně nezbytné.

Rozsvítila se světla nad schodištěm. Kara Isphordingová nebyla příliš atraktivní žena ani tehdy, když byla pečlivě nalíčená a dokonale oblečená. Avšak teď, čerstvě vytažená z postele, s obličejem ještě oteklým spánkem a s rozcuchanými vlasy, vypadala přímo děsivě. Ať už spala v čemkoliv, navrch si oblékla těžký župan a Juan se jen upřímně modlil, aby se nerozevřel. On sám si na tuto schůzku oblékl černé džínsy, černou košili a mohutnou bundu z černé kůže, tedy typické oblečení vymahače ruské mafie. Vlasy a pětidenní strniště na bradě si obarvil na rezato. Navíc použil kontaktní čočky, jimiž dosáhl ztmavnutí svých světlemodrých očí.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji, paní Isphordingová,“ oslovil ji Juan, když sestoupila do přízemí. Ani jeden z nich nenabídl ruku ke stisku. „Jiná možnost ale neexistuje. V současnosti se už realizují plány na osvobození vašeho muže, ale k tomu potřebujeme vaši pomoc. Jste jediná, kdo ho smí v Regensdorfu navštěvovat a my mu potřebujeme dát vědět, co se děje.“

„Říkal jste, že někdo chce mého Rudiho zabít?“ Složila se do křesla, v očích slzy.

„Ano. Možná že o tom nevíte, ale určité frakce v palestinském hnutí věří, že váš manžel představuje klíč k velké části jejich peněz. Snad až k miliardám dolarů.“

„Ale… on říkal, že vše, co pro Palestince dělá, je legální.“

Juan před vyděšenou ženou poklekl a vzal její třesoucí se ruce do svých. „To může být pravda, ale v očích těch lidí mají různé řeči stejnou váhu jako fakta. Buď se v pondělí pokusí ho zabít, nebo ho unesou. Musíme jednat dřív než oni.“

„Já… já nevím, co mám dělat. Neměli byste to oznámit policii?“

„Svědectví vašeho manžela již stačilo zruinovat kariéru několika významných osob ve sféře obchodu i ve vládě. Spousta dalších ještě vlivnějších lidí si tedy nepřeje nic jiného, než vašeho muže umlčet.“

Juan cítil, že je až příliš opatrný. Kara Isphordingová byla již na konci svých mentálních i emočních sil, takže jen stěží dokázala chápat to, co jí říkal. Nemohl jí to mít za zlé. Ještě před rokem byla vdaná za úspěšného právníka a užívala si snobský život švýcarské paní domu. Dnes ji však celý den bombardovali novináři a současně v novinách vyšly jakési spekulace a vzpomínky na údajné kriminální aktivity jejího manžela.

„Pokouším se vám sdělit, že stát útoku na život vašeho muže nezabrání.“

„To přece není správné!“ vykřikla pobouřeně. „Vždyť platíme daně.“

Cabrillo se její naivitě téměř zasmál. „Jak by řekli Američani, váš manžel probudil celé hnízdo sršňů. Já jsem tady proto, abych se postaral, že nebude tím posledním pobodaným.“

Osušila si oči kouskem látky, který vypadal, jako by ho měla v kapse županu od chvíle, kdy si ho koupila. Pokusila se narovnat v ramenou. „Nevím, co mám dělat. Co mám Rudimu říct? Jaký máte plán?“

„Nemusíte dělat nic, paní Isphordingová.“ Juan pootočil hlavu a zavolal směrem do jídelny. „Ludmilo.“

Julia vystoupila do světla, dopadajícího do přízemí z elektroinstalace nad schodištěm. Kara zalapala po dechu, když uviděla své dokonalé dvojče, a přitiskla si kotníky ruky k ústům. Juan se dokonce chvilku bál, že omdlí, ale Kara sebrala dostatek síly a vstala. Přistoupila k Julii a začala si svého dvojníka prohlížet zblízka.

„To je moje společnice, Ludmila Demonova. Zítra půjde do Regensdorfu místo vás. Nechci se vás dotknout, ale z operačního hlediska bude bezpečnější, když bude vystupovat vaším jménem, než kdybychom vás měli seznamovat se všemi detaily našeho plánu. Mít tak víc času, mohla byste jít za manželem sama, ale…“ Juanův hlas se vytratil do ztracena, takže nechal na ženě, aby si z toho udělala závěr podle sebe. „Smíte svému muži něco předávat?“

„Ne, vlastně ne, ale občas mu podstrčím nějaký vzkaz. Strážní mě zatím nikdy nezarazili.“

„Oukej, to je dobře. Potřebuji, abyste svému muži napsala. Řekněte, že jsme vám neublížili, a že má pozorně naslouchat všemu, co mu tady Ludmila poví. Můžete to pro mě udělat?“

„Ja, ano, můžu.“ Začínala se jí vracet schopnost uvažování a zdálo se, že Juanovi i Ludmile věří, že jí chtějí pomoct. „Co bude pak?“

„Myslíte potom, co vašeho manžela osvobodíme? Já nevím. Můj úkol je ho osvobodit a zavézt do bezpečného domu. Co bude potom –,“ Juan pokrčil rameny jako voják, který pouze plní rozkazy – „záleží na vašem muži a mém šéfovi. Určitě pro vás co nejdřív pošlou, a pak se s manželem budete moct usadit někde v jižní Francii nebo na Costa del Sol.“

Věnovala mu unavený úsměv, jako by věděla, že zbytek jejího života rozhodně nebude tak idylický.

Julie vyrazila do vězení druhý den ráno chvíli po deváté. Juan byl celý nervózní, že musí zůstat v domě, ale stále tu existovalo nebezpečí, že by Kara mohla ztratit hlavu a zatelefonovat na policii. Nejprve dali služce pro ten den volno a pak se oba sesedli nad studenou kávou v jídelně. Juan pokračoval ve své roli ruského gangstera, takže moc témat ke konverzaci nenalezli. Byl tomu vlastně rád. Zbývaly ještě tři dny, než toho právníka unesou, a Juan si uvědomoval každičkou minutu z toho času. Modifikace nákladního auta ještě nebyly dokončeny, i když úpravy aut z půjčovny už proběhly, a to rychleji, než původně očekávali. Nejvíce starostí měl nicméně s pracemi, jež museli přes víkend vykonat na místě stavby. Naštěstí však firma, jež na stavbu dohlížela, nezaměstnávala nočního hlídače, takže alespoň tento problém odpadl. Jestliže měli však dodržet časový harmonogram, museli dnes v noci dopravit na místo deset tun cementu.

V jedenáct hodin měl už Juan zápěstí celé bolavé, jak se neustále díval na hodinky. Právě hovořil s Linkem, který mu ohlásil, že dorazili s návěsem do skladiště a začínají nakládat pětadvacetikilové pytle s cementem.

Zvuk automaticky se otvírajících garážových vrat zvedl Juana ze sedadla. Vzápětí byl už u dveří, aby uvítal Julii, vystupující ze 740 BMW Isphordingových.

„Tak jak?“

„Brnkačka.“ Julie se usmála. „Jemu samému to trvalo dokonce několik vteřin, než moji masku prohlédl, a strážní ani nemrkli.“

„Skvělé. Souhlasil?“

„Víc než to. Je celý žhavý. Podle mě byl s tou PLO doopravdy zapletený. Jakmile jsem se zmínila, že po něm pasou, souhlasil absolutně se vším.“

„Vyložila jsi mu celý náš plán?“

„Ví jenom, kdy a kde ho vyzvedneme. Řekne vězeňskému správci, že se v pondělí brzo ráno potřebuje sejít se svým obhájcem. Tím pádem se konvoj dostane do blízkosti stavby ještě dřív, než se tam sejdou dělníci.“

„Prozradil ti nějaké informace?“

„Ohledně Maus? Ne. A já ho nijak nenutila. Když jsem mu ale sdělila, že mě poslali Rusové, zeptal se mě, jestli pracuju pro Antona Saviče. Dělala jsem hloupou a řekla, že ano. Zdálo se, že se Isphordingovi ulevilo. Savič bude určitě hlavní kontaktní osobou.“

„Savič?“ Cabrillo vyslovil to jméno nahlas, jako by je vychutnával, ve snaze vybavit si ho ze vzpomínek. Nakonec však zavrtěl hlavou. „Nic mně to neříká. Spojím se s Murphym, aby po něm zahájil pátrání. Jsi připravená hlídat skutečnou Karu Isphordingovou?“

„Mám všechno, co potřebuju.“ Julie poklepala na sportovní pytel přehozený přes rameno. Uvnitř byla stříkačka, kterou použije v neděli večer, až si Kara půjde lehnout. Tím ji vyřadí na čtyřiadvacet hodin, tedy na dost dlouhou dobu, aby Juan s Julií zatím vyrazili na zpáteční cestu na Oregon.

16

BEZ OHLEDU NA TO, jak často ho doktorka Huxleyová varovala, Max Hanley si nedokázal odříct ani moučníky, ani dýmku. Byl přesvědčen, že ve svém věku už ví, co je pro něj nejlepší. Tloustnutí v pase bylo důsledkem pouhých pěti nebo sedmi kilogramů nadváhy. Skutečnost, že neuběhl půldruhého kilometru pod deset minut, ho příliš neznepokojovala, jelikož v práci ho k běhání na jeden a půl kilometru nikdo nenutil. Takže o co jde?

Jeho hladina cholesterolu byla zhruba v normě, neměl žádné známky cukrovky a krevní tlak se držel spíše na nižších hodnotách.

Zakroužil vidličkou v malinové šťávě tvořící na talířku loužičku, aby se ujistil, že spořádal i poslední drobečky čokoládového dortu. Když konečně odložil vidličku, byla absolutně čistá. Se spokojeným oddechnutím si pak od stolu v jídelně mužstva odsedí.

„Skončil jste?“ otázal se ho steward v bílém kabátku.

„Jenom proto, že bych potřeboval mikroskop, abych našel těch několik zbývajících molekul dortu. Díky, Maurice.“

Max toho večera jedl sám, ale na odchodu z jídelny zdobené mahagonovým ostěním se kývnutím pozdravil s ostatními členy personálu u sousedních stolků. Solidní pracovní boty se mu cestou bořily do dva centimetry tlustého koberce. V posledních hodinách se od severu valily poryvy silného větru, takže se rozhodl, že dýmku si zapálí až v kabině. Právě se usadil do křesla s International Tribune z minulého týdne, který na palubu Oregonu dodal vrtulník, když se ozval bzučák interkomu. Nechal brýle sklouznout z nosu a odložil dýmku do popelníku.

„Omlouvám se, že vás vyrušuju ve vašem volném dnu.“ Byla to Linda Rossová z operačního centra.

„To je v pořádku. V čem je problém?“

„Žádný problém, ale chtěl jste být informován, kdybychom dostali nějakou zprávu od Eddieho. Zdá se, že odjel z Fouzou a míří snad do Šanghaje.“

Max spolkl tuto novinku. „Z pohledu hadích hlav to dává smysl. Šanghaj je jedním z nejživějších světových přístavů. V takovém místním zmatku je daleko snazší propašovat skupinku ilegálních běženců na palubu nějaké odplouvající nákladní lodi než snažit se o to v nějakém menším přístavu jako třeba ve Fouzou.“

„To si Murph a Eric Stone myslí také. Přejete si, abych zavolala předsedovi?“

„Ne. Když jsem s ním mluvil naposledy, měl toho sám dost. Jestli obdržíme nějakou lepší zprávu, pak vás požádám, abyste ho s ní seznámila. Jakou máme polohu a jak je na tom náš potácející se přítel?“

„Teď využívají mořského proudu, takže dělají šest uzlů. To znamená, že asi za pět hodin se dostaneme na pozici zhruba sto mil východně od Ho Či Minova města.“

To jméno Maxe vždycky zarazilo. Největším vietnamským městem byl pro něj odjakživa Saigon. To však byla jiná doba a jiná válka. Ale pokaždé, když se vrtulník přiblížil k Oregonu, ozvala se záplava vzpomínek, která Hanleym na několik dnů otřásla.

Vzpomínky totiž nebyly uložené nijak hluboko. Zůstaly v něm vězet spolu se zvuky výbuchů vietnamských protiletadlových nábojů a štěkáním AK-47 Vietkongu. A také s křikem a sténáním, které tvořily zvukové pozadí, když jeho hlídkový člun kropila palba od přídě až po záď. Z jeho vzpomínek nejostřeji vystupoval tepající zvuk vrtulí helikoptéry Huey nad černou džunglí, mířící k proudu světlic, jež Max vystřeloval do noci jednou rukou, zatímco tou druhou přidržoval střelci z příďového děla obnažená střeva v břiše. Bože, krev byla tak horká, dokonce i v tom páchnoucím pekle. Minikanón v otevřených dveřích vrtulníku vydával zvuk jako cirkulárka a džungle obklopující ústí řeky se pod náporem tří tisíc výstřelů za minutu stahovala zpět. A když proti helikoptéře vyletěl protiletadlový granát…

Max se násilím vytrhl z minulosti, od které se dosud nedokázal zcela oprostit. Noviny měl zmačkané v ruce. „Och. Nějaká změna kurzu?“ otázal se nakonec.

„Ne, stále pluje v kurzu sto osmdesát pět stupňů. Dá se tedy předpokládat, že míří buď do Singapuru, což není moc pravděpodobné, protože tam mají nejnepodplatitelnější personál v celé oblasti, nebo brzy změní kurz k jihu a zamíří na Indonésii.“

„To je pravděpodobnější,“ souhlasil Max. Na uhlídání několika tisíc ostrovů je indonéská pobřežní stráž krátká. Piráti se jim tam docela snadno dokáží vyhnout a lehce najdou nějaký opuštěný záliv, kde můžou vyložit loď, zajatou v Japonském moři. Sázky na přechodný cíl unesených plavidel předtím, než dosáhnou Tchajwanu, hovoří zhruba stejně pro Indonésii a Filipíny.

„Tak tedy oukej,“ uzavřel rozhovor Max, „zavolejte, kdyby Maus změnila kurz nebo jakmile dostanete něco od Eddieho či Juana.“

„Rozumím.“

Max narovnal pomačkané stránky novin a odložil je stranou. Znovu si zapálil dýmku a nechal kouř volně unikat pusou, až se celá kajuta naplnila příjemnou vůní. Stále si ještě nedokázal vysvětlit, proč piráti nenašli nějaké klidné místo, kde by ukradenou loď zakotvili. Měli by pak dostatek času dát jí nové jméno, a provést takové kosmetické úpravy, aby ji nikdo nepoznal, zejména když ji převezou někam do vzdálenější oblasti, kupříkladu k Jižní Americe. Proč riskují a nechávají ji tak dlouho v plovoucím doku? Pokud ovšem pro ni nemají nějaké speciální poslání. Max doufal, že někde v blízkosti pobřeží, kde se cítí bezpečně, je Maus zavede do pirátského doupěte, ale věděl, že to nebude nijak snadné.

Uvědomoval si, že existuje ještě jiná úroveň probíhající operace, další slupka cibule, kterou dosud neznali. Dobře věděl, že ji neodhalí pouhým sledováním Maus, ale věřil, že buď předseda nebo Eddie Seng to dokáží. Zcela soukromě tipoval, že příslušný klíč objeví Eddie. Neměl k tomu žádný logický důvod, příčinou byla jen pevná důvěra v toho tvrdého nezávislého bývalého příslušníka CIA.

Kdyby Eddie Seng věděl, že právě v tu chvíli na něj Max v duchu sází, byl by prezidentu Korporace poradil, aby své naděje raději obrátil ke Cabrillovi a jeho týmu ve Švýcarsku.

V průběhu výcviku v CIA prošel Eddie vyčerpávajícím programem, zaměřeným na instruktáž agentů, jak přežít uvěznění či mučení. Kurz vedli specialisté ve Fort Bragg v Severní Karolíně. Než odjel do Braggu, sdělil mu jeho instruktor na farmě jedno náhodně vybrané slovo: mravenečník. Jeho úkolem bylo udržet toto slovo v tajnosti, zatímco vojáci se pochopitelně snažili z něj jeho tajemství dostat.

Celý měsíc měli v moci Eddieho tělo i ducha. Užívali gumové hadice k pravidelnému bití, zavírali ho na celé hodiny bez vody do železné krabice nechané na plném slunci, často přidávali jed do skromných denních dávek jídla, takže ho v sobě neudržel. Pokoušeli se zlomit jeho ducha tím, že ho celých nepřetržitých šest dní udržovali vzhůru řvaním těch nejodpornějších rasových urážek, na které si vzpomněli. Jednou ho nahého položili do hnízda ohnivých mravenců, jedné noci zase do něj nalili půl lahve skotské a pak ho celou hodinu vyslýchali až do chvíle, kdy upadl do bezvědomí. Při výsleších vytáhli všechna stavidla zvůle, ale Eddie se nikdy nepodvolil a své kódové slovo neprozradil. Dokázal malou část své mysli soustředit na myšlenku, že ať s ním dělají cokoliv, jde stále jen o cvičení, takže ho nenechají umřít.

Nyní se Eddie žádnou takovou iluzí posilovat nemohl. Jak se náklaďák kymácel, chumel ilegálních emigrantů, mačkajících se spolu s ním na korbě, se kolébal tak silně, že ty nejblíž zadním dveřím to málem umačkalo. Zašeptal si sám pro sebe: „Mravenečník.“

Onen měsíc ve Forth Bragg náhle vypadal vedle šesti dnů strávených v rukou hadích hlav jako dovolená ve Středozemním klubu.

V zapařeném uzavřeném náklaďáku byla namačkána asi stovka mužů. Během posledních dvou dnů jim nikdo nedal nic k jídlu ani k pití a jediným důvodem, proč ještě nepadli k zemi, byl absolutní nedostatek místa. Zápach potu, moči a stolice byl nepřekonatelný a vytvářel téměř hmatatelný potah, pokrývající Eddieho ústa a propalující se mu do plic.

Takhle to vypadalo od chvíle, kdy ho Yan Luo ve Fouzou předal dál. Následující článek řetězce pašeráků tvořili členové triády, čínské verze italské mafie. Nejprve ho vyfotografovali pro padělané doklady a pak ho spolu s šedesáti dalšími lidmi zamkli do kobky pod cementárnou. Zde neměli možnost ani se umýt. Na tomto místě zůstali dva dny a každou noc se mezi nimi objevilo několik strážných, kteří si vybírali a odváděli pohledné dívky. Děvčata se vracela po několika hodinách, krvácející a plačící hanbou.

Třetí den ráno přijela skupinka Jihoasijců. S hadími hlavami mluvili čínsky s těžkým přízvukem, takže Eddie nepoznal, odkud pocházejí. Mohli být stejně tak z Indonésie jako z Malajska nebo Filipín. Nicméně si byl jistý, že jejich přítomnost znamená odchylku od běžného způsobu pašování emigrantů z Číny a měl silné tušení, že jsou nějakým způsobem napojeni na spolek pirátů.

Ilegály vyváděli z podzemí po deseti a přinutili je před Asiaty pochodovat. Ti nechali celou jeho skupinu svléknout do naha a podrobili je ponižující prohlídce. Eddie si připadal jako otrok na trhu s lidským masem. Zkontrolovali mu stav zubů a na genitáliích pátrali po známkách pohlavních chorob. Poté, stejně jako ostatní, musel prokázat, že uzvedne dvě škvárové kostky upevněné na bambusové tyči. Asiati pak z Eddieho skupiny vybrali tři muže, včetně jeho. Byli to ti největší a nejsilnější. Ostatní nahnali zpátky do cely.

Z původních šedesáti jich bylo na náklaďák naloženo jen deset. Asijští strážci museli použít prkna, kterými je jako buldozery radlicí zatlačili na již přeplněnou korbu. Těla byla na sebe namačkána tak těsně, že se nedalo ani zhluboka nadechnout.

Než dozorci zavřeli zadní dveře, namířili dovnitř požární hadici. V šílené snaze zajatců uhasit žízeň došlo k několika zraněním. Eddiemu se podařilo jednou si naplnit pusu vodou a protože byl dost blízko jedné postranice, olízal ještě trochu vody z jejího rozpáleného kovu. Pak dveře zaklaply a běženci zůstali v naprosté temnotě.

Na Eddieho nejvíc zapůsobilo ticho, panující uvnitř od okamžiku, kdy se náklaďák rozjel. To celou atmosféru jenom zhoršovalo. Nikdo nekřičel, nestěžoval si, nedožadoval se propuštění.

Všichni byli ochotni podstoupit jakékoliv strádání, jen aby se dostali z Číny. Za šanci na svobodu by obětovali všechno.

Jeli dlouhou dobu, která se zdála táhnout celé dny, ale ve skutečnosti trvala jen asi dvacet hodin. Podle neustálého kymácení a hrkání Eddie soudil, že hadí hlavy používají vedlejší cesty. Díky tomu se naneštěstí řadě migrantů udělalo špatně a k celkové mizérii se přidalo ještě zvracení. K téměř nesnesitelnému smradu v uzavřené korbě se přimíchal ještě kyselý zápach zvratků.

Konečně najel náklaďák na hladký úsek cesty a nakonec se skřípěním zastavil. Nikdo však nepřišel otevřít dveře. Eddiemu připadalo, jako by zaslechl jekot tryskových motoni, ale zvuk byl tlumený a poněkud vzdálený.

Stejně dobře to mohl být třeba hrom. Potili se v náklaďáku ještě přinejmenším hodinu, než někdo přišel odemknout zadní dveře.

Ty se rozletěly dokořán a utečence oslepilo denní světlo. Eddieho oči se zalily slzami, ale tuto bolest bohatě vyvážil první hluboký nádech čerstvého vzduchu za ten den. Nacházeli se uvnitř jakéhosi velkého moderního skladiště, jež nemělo nic společného s ošumělými stavbami, jaké očekával, že hadí hlavy budou používat. Kdyby Eddie nebyl tak dezorientovaný, byl by si povšiml toho, že klenutou střechu kovové budovy nepodpírají žádné sloupy, což by mu napovědělo, kde se skutečně nalézá.

Muži konečně směli seskočit z nákladního auta na zem. Někteří z nich byli natolik slabí, že nedokázali stát a museli se po hladké betonové podlaze odplazit stranou, aby udělali místo dalším. Eddie se pyšnil tím, že se udržel na nohou. Udělal několik zkusmých kroků směrem od auta a pokusil se dřepnout, aby ulevil kolenům.

Uvnitř ve skladišti byli celkem čtyři strážní. Eddie si byl skoro jistý, že jde o Indonésany.

Byli oblečeni do laciných bavlněných kalhot a triček, na nohou měli sandály z plastu. Každý z nich držel čínskou verzi pušky AK-47. Eddie si podle svého zvyku zafixoval jejich tváře do paměti.

Když zbavil nos nečistot, ucítil jakýsi nový čichový vjem. Nebyla to slaná vůně moře, ale jasný chemický zápach. Velice zvolna a plynule, aby nepřivolal pozornost strážných, se přesunul na opačnou stranu nákladního automobilu. Ve vzdálené stěně skladiště spatřil vysoké dveře, dosahující prakticky až ke stropu konstrukce. Avšak to, co ho upoutalo a proč ucítil osten strachu až v samém morku kostí, byl obrys komerčního letadla. Na ocasních plochách měl čtyři motory. Byl to starý ruský Iljušin I1-62.

Organizátoři tedy nehodlali tuto skupinu odvézt z Číny žádnou nákladní lodí. Namísto toho ji vyvezou letadlem. Eddie si uvědomil, že se ocitl ve větších problémech, než původně počítal. Tito lidé ve spojení s žádnými piráty nebyli. Tady se jednalo o pravou, i když ilegální pašeráckou organizaci. Celý jeho výlet do Číny tedy tímto končí ve slepé uličce, ale neměl možnost kontaktovat Oregon. Dveře proudového letadla zely dokořán a strážní se začali řadit k nástupu. Vrata hangáru však byla neustále bezpečně zavřená, takže tudy cesta k útěku nevedla.

Náklaďák, který je sem přivezl, stál v klidu, s motorem vypnutým, ale Eddie odhadoval, že má třeba stále ještě klíčky v zapalování. Poslední běženci tou dobou již opustili korbu auta a vlekli se směrem k Iljušinu. Eddie se připojil na konec řady. Kabinu nákladního auta měl po pravé ruce, pouhé zhruba tři metry daleko. Za pár vteřin by dokázal tuto vzdálenost překonat, vklouznout za volant a pak by se mohl pokusit prorazit si cestu ven.

Právě se připravil k výpadu, jednou rozechvěnou nohou se pevně zapřel a málem se již rozběhl, když si všiml, že v kabině stále sedí řidič. Ve zlomku vteřiny mu blesklo hlavou, že se o útěk pokusí tak jako tak, i když samozřejmě bude muset toho člověka nejdřív přemoct, čímž ztratí spoustu drahocenného času. Vtom ho ale zahlédl jeden ze strážců a vyštěkl jakýsi rozkaz, jehož smysl byl v každém jazyce naprosto jasný. Eddie zhluboka vydechl, celý se uvolnil a opět zaujal poraženecký výraz.

Těsně předtím, než vstoupil do útrob letadla, se ještě naposledy ohlédl po náklaďáku. Neměl nejmenší potuchy, co ho na konci letu čeká, ale v očích těch, jež míjel cestou ke svému sedadlu, viděl strach. I oni si uvědomovali, že se jim dostává většího dílu pozornosti, než jim podle dohody náleželo.

O patnáct minut později vytlačili Iljušin z hangáru a po dalším čekání konečně naskočily motory a letoun začal pojíždět. Soudě podle velikosti letištního komplexu a doby cestování nákladním autem se nejspíše mohlo jednat o Šanghaj. Eddieho odhad se potvrdil poté, co letadlo odstartovalo, nízko nad zemí přeletělo nad městem a pak zamířilo k severu.

„Jak dlouho bude asi trvat, než doletíme do Ameriky?“ zašeptali jeho soused. Byl to veliký farmářský synek, který neměl dosud ani ponětí, do čeho se to dostal.

Hoch se stále domníval, že cestují do Spojených států, země prosperity a příležitostí, zvané Zlatá hora. Eddie nevěděl, kam míří, ale byl si jistý, že to nejsou Státy. Iljušin přinejmenším neměl zdaleka odpovídající dolet. Měl současně nepříjemný pocit, že migranti, které nalezli utopené v Japonském moři, měli vlastně štěstí.

„To uvidíš, až se tam dostaneme, příteli,“ odpověděl Eddie a zavřel oči před tím, co muselo přijít. „Uvidíš, až se tam dostaneme.“

CABRILLO A JEHO TÝM strávili víkend přípravou na únos. Pod rouškou tmy pracovali hlavně na stavbě. Přenášení tun cementu představovalo vyčerpávající dřinu, jež jim zabrala celou páteční a část sobotní noci. Riziko, že jejich aktivity budou odhaleny předákem, který by šel o víkendu zkontrolovat staveniště, bylo minimální už proto, že pytle s portlandským cementem nebyly na stavbě nic neobvyklého. Uložení a připojení výbušnin nechali až na nedělní noc. Díky zkušenostem s demoličními pracemi proběhla celá akce hladce, takže už kolem půlnoci se mohli vrátit do skladiště, jež Cabrillo pronajal ve městě asi pětatřicet kilometrů severně od Curychu.

Juan poslal ostatní členy v autech používaných během operace napřed a spolu s Linkem zůstali zatím u tahače s trajlerem, který hodlali použít k poslednímu testu. V této pozdní hodině nebyli na ulici žádní chodci, kteří by se mohli podivovat, proč řidič tahače zamyká svého partnera v trajleru. Jakmile za ním Line zabouchl dveře, zaklínil se Juan do jednoho rohu, aby s ním nerovnoměrný pohyb při jízdě nesmýkal po celém modifikovaném trajleru. Byl značně vyčerpaný a když se uveleboval na podlaze, ve všech kloubech mu praskalo. Za okamžik uslyšel, jak se rozbíhá mohutný dieselový motor MAN a trajler se dal do pohybu. Měl u sebe baterku, ale kovový kontejner, jehož stěny mnohonásobně odrážely a zesilovaly všechny zvuky, na něj stále působil poněkud klaustrofobicky. Motor i systém kladek připevněných ke stropu kontejneru vypadaly perfektně. Byl to jednoduchý systém, který Line dokázal pohodlně ovládat přímo z kabiny řidiče.

Juan spustil přenosný tranzistorák, ale nemohl na žádné frekvenci vyladit nějakou stanici. Když zapnul mobil, neuslyšel signál. „Teď mě nemůže nikdo slyšet,“ pronesl do němého přístroje. „Dobře.“

Do trajleru již předem nainstalovali řadu tlumičů zvuku a rušiček, aby vnitřek odizolovali od elektronických signálů. Line a Hali Kasim zkoušeli toto vybavení ve skladišti, ale Juan se chtěl ujistit, že nenastanou problémy ani v městské zástavbě, kde bylo pokrytí signálem zaručeně intenzivnější. Tento bod představoval jeden z detailů, který nehodlali ponechat na pospas vrtochům Murphyho zákonů.

Každých pět minut z půlhodinové jízdy kontroloval mobilní telefon, aby se ujistil, že je stále nefunkční. Line mu otevřel dveře a pustil ho ven, až když Hali zabouchl za desetinápravovým tahačem vrata do skladiště.

„Něco?“ otázal se vysoký muž.

„Nada,“ odvětil Juan, který registroval, že jakmile vystoupil z trajleru, jeho mobil se okamžitě napojil na nejbližší retranslační věž. „Jsme připraveni. Teď se můžeme alespoň na pár hodin prospat. Dodávka vezoucí Rudolfa Isphordinga by měla být na místě nejdéle v osm patnáct. Chci, abychom byli připraveni v půl osmé. Ohlásila se už Julie?“

Hali přikývl. „Volala, když jsi byl v tom trajleru. Isphordingova žena je bezpečně v limbu a Julie je na cestě do svého hotelu. V sedm hodin bude před budovou vězení a ohlásí se okamžitě, jakmile dodávka projede branou.“

„Dobře. Bude je sledovat po cestě z města. Linku, ty budeš čekat s náklaďákem hned za staveništěm. Je auto určené ke srážce na místě?“

„Sám jsem je zaparkoval,“ odpověděl Kasim. „A třikrát se přesvědčil, že kabely jsou v kufru.“

Juan přikývl. Nic jiného neočekával. „Tak, až do dnešního večera jsme nespáchali nic nezákonného, s výjimkou právníkovy falešné manželky. Ale dokonce ani to není nejspíš v rozporu se zákonem. Zato zítra ráno překročíme snad každičký paragraf uvedený ve švýcarském trestním zákoníku. Jestli tahle operace krachne, tak každého, koho nachytají, čeká pěkných pár desítek let ve vězení v Regensdorfu.“

Jeho lidé si však toto nebezpečí uvědomovali. Byli za to vlastně placeni. Juan měl ale ve zvyku vždy před zahájením akce takovéto varování znovu zopakovat. Hali, Line a další žoldák Korporace, bývalý parašutista jménem Michael Trono, vypadali nadrženě.

Ráno bylo chladné a šedivé. Když členové týmu nastoupili na předem určená místa, začalo poprchávat. Těch několik lidí na ulici se choulilo do pršiplášťů nebo se schovávalo pod deštníky. Spíše než problém znamenalo špatné počasí požehnání, jelikož to vypadalo, že se kvůli němu ranní dopravní špička opozdí.

Juan se na staveniště dostal docela snadno. Bylo to již jeho třetí vniknutí a také nastartování velkého motoru pohánějícího jeřáb byla hračka. Než však vyšplhal do kabiny jeřábníka, byl celý promočený a chvěl se zimou, ale zde bylo naštěstí topení. Zapnul ho a z termosky si nalil kávu. Kolem krku měl zavěšené infračervené brýle.

Julie se znovu ohlásila, tentokrát s informací, že obrněná dodávka převážející Isphordinga do města se objeví zhruba za deset minut. Ze svého pozorovacího stanoviště vysoko nad úrovní ulic uvidí Juan blížící se auto dobrých pět bloků před staveništěm. Line zaparkoval tahač s trajlerem za rozbláceným pozemkem. Juan viděl, jak mu od výfuku stoupá kouř, Line tedy nechával běžet motor naprázdno. Hali s ostatními seděl v autě určeném ke srážce, malém náklaďáčku, který koupili z druhé ruky od jedné stěhovací firmy v Lucernu. Juan je ze svého místa neviděl, ale najisto věděl, že mají rovněž infračervené brýle a protiplynové masky.

Předseda znovu přehlédl staveniště. Hromady stavebního materiálu lemovaly kontejnery velikosti nákladních aut přetékající odpadky. Bagry a buldozery stály tiše na místě. Kolem trajleru byl absolutní klid, jelikož dosud nedorazil nikdo z ranní směny. Jestliže budou dodrženy časové zvyklosti, jež členové týmu v posledním týdnu vysledovali, pak se první dělník neobjeví dřív než půl hodiny poté, co přepadení skončí. V kalném deštivém světle vypadala sedmipatrová budova, sestávající zatím jen z ocelové a betonové kostry, temně a nehostinně. Ze své vysoko položené pozorovatelny nemohl vidět, kde jsou umístěné nálože.

Zazvonil mobilní telefon. „Juane, to jsem já,“ ozval se hlas Julie Huxleyové. „Isphordingova dodávka právě zastavila. Jeden z policistů vystoupil z čelního auta, aby se o něčem dohodl se svým řidičem. Počkej, myslím, že to bude v pořádku. Policajt nastupuje zpátky do auta. Oukej, už zase pokračují v jízdě. Za okamžik bys je už měl vidět.“

Vzápětí se na konci ulice skutečně objevilo policejní auto a za ním obrněná dodávka, následovaná dalším policejním křižníkem. Modré majáčky neměly policejní vozy zapnuté, takže se pohybovaly rychlostí okolního provozu.

„Oukej, lidičky, je čas,“ ohlásil Juan do zašifrovaného telefonu přepnutého na vysílání.

Otřel si z dlaní pot a lehce položil ruce na ovládací páky. Ačkoliv věžový jeřáb ještě nikdy neovládal a výška, ve které seděl, činila odhad vzdálenosti poněkud nejistým, svého času po dobu dlouhých let strávených na moři pracoval s řadou jiných jeřábů, takže si nyní věřil, že dokáže zvládnout i tohoto obra. Už se mu podařilo pootočit třicetimetrové vodorovné rameno nad ulici a posuvný vozík, odkud spadala ocelová lana dolů k zemi, umístit přímo nad místo přepadu. Těžký ocelový hák se ocitl sedmnáct metrů nad dlážděním.

„Mám je v zrcátku,“ ohlásil Hali z auta.

„Nasaďte si brýle, všichni,“ poručil. I když byl obraz poněkud zkreslený, Juan rozeznával dostatečně detaily. Zvláště dobře viděl infračervenou stroboskopickou lampu, kterou připevnili na hák jeřábu. Zatímco prostým okem byla prakticky neviditelná, ve složité optice infračervených brýlí se jevila jako zářící pochodeň. Jednalo se o stejný princip, jaký umožňoval neviditelným letadlům shazovat bomby s absolutní přesností v jakémkoliv počasí.

Juanovu pozornost upoutal náhlý pohyb. Pohlédl na ulici právě v okamžiku, kdy do ulice zabočilo ferrari a vyrazilo kupředu. Určitě se řítilo alespoň stotřicítkou, trvale v protisměru. Hluboký zvuk výfuku se odrážel od zdí barokních domů a doléhal až do kontrolní kabiny třicet metrů nad zemí, kde jako na hřadu seděl Juan. Ten zhodnotil rychlost a vzdálenost a uvědomil si, že nízký sportovní vůz bude v kritickou chvíli na úrovni vedoucího policejního křižníku. Jestliže Hali vyrazí se svým autem před italský vůz, pak kinetická energie nárazu jednak nízký sportovní automobil zničí a zabije jeho řidiče, ale současně odsune dodávku s Isphordingem stranou od policejního auta, čímž umožní, aby konvoj projel a přestál tak pečlivě připravený útok ze zálohy.

„Juane?“ ozval se úzkostně Hali.

„Už to řeším.“

Jakkoliv nerad hýbal ramenem jeřábu z přesně vypočtené polohy, nějak reagovat musel. Přitáhl ovládací páku a dlouhé rameno se začalo pohybovat přes horizont. Palcem otevřel bezpečnostní krytku nad pojistkou a když rameno dosáhlo polohy, kterou považoval za vhodnou, stiskl spínač. Půldruhé tuny těžký komplex ocelového háku se začal řítit z oblohy k zemi.

Řidič ferrari žádný těžký předmět padající z nebe ani nezahlédl, takže mu zbývaly pouhé vteřiny, aby zareagoval na hmotu oceli, jež dopadla před ním na vozovku a vyhloubila půlmetrový kráter jen asi dvě délky auta před jeho klínovitou přídí. Dupl na brzdy a strhl volant doprava, čímž narazil na zadní policejní vůz a poodsunul ho. Juan mezitím stiskl další knoflík a z vozovky se vytrhl hák jeřábu, doprovázen oblakem prachu. Hák pak narazil do čelního skla sportovního auta v ceně milion dolarů a jak pokračoval ve svém kyvu, sroloval mu střechu jako víčko krabičky od sardinek. Jedno zadní kolo sporťáku zapadlo do díry ve vozovce, čímž bylo auto znovu vrženo na zadní hlídkový vůz. Obě vozidla se pak vzápětí se zachvěním zastavila.

Hali Kasim mohl celou situaci přímo sledovat ve zpětném zrcátku, to ho ale neodvádělo od jeho povinností. Když první policejní křižník minul jeho auto, vyrazil kupředu tak rychle, že málem urazil zadní nárazník švýcarského hlídkového vozu. Náraz byl dostatečně prudký, aby pootočil vozidlo tak, že poměrně úzkou ulici úplně zablokovalo.

Obrněný vůz převážející Isphordinga prudce zabrzdil, takže jen tak tak minul policejní automobil před sebou. Julie Huxleyová, která jela těsně za konvojem, uvedla auto do smyku, a zablokovala tak dodávku, aby nemohla vycouvat.

V tom okamžiku odpálil Juan podomácku vyrobené nálože, nastražené uvnitř nedokončené stavby.

Tvarované nálože byly umístěny tak, aby vyvolaly co nejsilnější dojem. Když vybuchly, energie exploze byla směrována do stěn z pytlů s cementem, složených na každém patře. Počínaje přízemím a pak postupně ve vyšších patrech následoval jeden výbuch za druhým. Po každém z nich se z budovy vyvalil šedivý oblak prachu, takže situace věrně připomínala výsledek útoku na dvojčata věží v centru New Yorku. Během několika vteřin vytvořil cementový prach neproniknutelnou clonu, začínající v úrovni ulice, dosahující do výše téměř sedmdesáti metrů a zasahující oblast dvou bloků. Lehké bríze potrvá přinejmenším deset minut, než tuto umělou mlhu odvane. Do té doby nikdo neuvidí nic z toho, co se v místě nebo na ulicích v okolí staveniště bude dít.

Hali Kasim ignoroval ječící chodce a spolu se svými kolegy vyrazil z auta, v každé ruce po kusu kabelu se zapleteným okem. Plynové masky odfiltrovaly největší část cementového znečištění, avšak i přesto při každém nádechu cítil jeho vůni. Pokud šlo o infračervené brýle, ty mu umožňovaly vidět snášející se hák a infračervené lampy připojené ke kabelu, probíhajícímu jeho rukama, ale jinak si připadal, jako by běžel hořícím lesem.

Řidič obrněného vozu byl vycvičen, jak se při nehodě násilně protlačit překážkou. Právě to zřejmě prováděl ve chvíli, kdy Cabrillo odpálil výbušniny. Následně on i jeho muži zůstali ochrnutí mohutností rozsáhlých explozí, jež jako by hrozily blízkou stavbu srovnat se zemí.

Hali tápal k přední části obrněné dodávky, kde uvázal lana za přední osu. Přes zaparkovaný vůz se pak vyšplhal na střechu dodávky, s koncem dvou kabelů v ruce. Když vzhlédl, spatřil infračervenou lampu připevněnou na jeřábovém háku, jak proplouvá šedivými mraky jako osamocená hvězdička na temné noční obloze. Kasimovi muži zatím provlékli své kabely za obě zadní poloosy automobilu a konce podali Halimu. Jakmile dokončili úkol, svlékli ze sebe výstroj a zmizeli v davu, jenž začínal propadat panice. Prchající chodce pokryl cementový prach, takže brzy připomínali duchy plížící se po mlhavých blatech.

Z výše ovládací kabiny zatím Juan manévroval s hákem tak, až se ocitl přímo nad skupinou infračervených světlometů, namontovaných na střeše obrněného vozidla. Viděl, jak se poněkud pohnuly, když se Hali postavil na střeše vozidla.

„Oukej, tak do toho.“ Haliho hlas byl tlumený plynovou maskou. „Jsi přímo nade mnou. Spusť hák asi o tři metry.“

„Spustit hák o tři, rozumím.“ Juan popustil kus kabelu a pozoroval, jak dva body infračervených světelných zdrojů splývají v jeden. Bez reflektorů by nebylo možné v kalném světle vířícího prachu vozidlo vůbec najít.

„Drž.“ Hali navlékl oka na koncích všech kabelů na hák opatřený zaklapovací pojistkou, takže všechny konce byly zajištěny. „Oukej, předsedo, je tvoje. Dej mi pár vteřin, jen co odsud zmizím, a pak můžeš zvedat.“

Libanonský Američan seskočil na zem a chystal se vmísit do davu a ztratit se v něm, když se z oblaku prachu náhle vynořil policista pocházející z čelního policejního korábu. Oba muži na sebe zírali skoro celou věčnost. Policista překvapením naplno otevřel oči ve chvíli, kdy poznal, co to Hali drží v ruce. Byla to protiplynová maska. Další reakci mu však Kasim už nedovolil. Protože postrádal bojový výcvik Eddieho Senga, musel se spokojit s kopnutím policajta do rozkroku. Pak se dal do běhu.

Uběhl sotva několik metrů, když zahlédl, jak z místa spolujezdce zadního hlídkového vozu vylézá další policista. Byl ještě omámený nárazem auta a následnou explozí, ale měl tolik duchapřítomnosti, že v rukou držel baterku a pistoli. Byl napůl z auta venku, když uviděl, jak oblakem cementového prachu utíká Hali. I přes poloprůhledný vzduch rozpoznal Haliho arabský zjev a okamžitě z toho vyvodil závěr. Pokusil se pozvednout zbraň nad rám dvířek, i když úhel střelby byl velice nepříznivý. Hali se však celou vahou vrhl proti otevřeným dvířkům. Podařilo se mu zlomit policistovi kotník a alespoň dočasně ho znehybnit. Sáhl po zbrani, aby zjistil, že policista drží svůj SIG sauer železným sevřením. Vrazil mu tedy loket do obličeje a stisk prsů povolil. Kasim vypáčil zbraň z policistovy ruky a znovu vyrazil. Bezvědomého policistu nechal ležet na chodníku.

Vysoko nad místem střetnutí pohnul Juan Cabrillo ovládací pákou a hák se začal zvedat. Nejprve napnul kabely a pak zvedl celou sedmitunovou dodávku ze země. Jakmile se náklad ocitl deset metrů nad zemí, začal otáčet s ramenem jeřábu proti směru hodinových ručiček. Sledoval, kdy se z valících se oblaků prachu vynoří jasná záře infračervených světel. Ztlumil rotaci zavěšeného automobilu a přenesl dodávku nad ulici, na níž čekal Franklin Lincoln s trajlerem.

V rámci příprav na akci Line s Halim ještě ve skladišti odstranili strop trajleru, rozřízli ho po délce a obě poloviny střechy pomocí pantů znovu připojili tak, že se kovová konstrukce trajleru dala nahoře celá otevřít jako krabice. V každém rohu trajleru navíc namontovali zdroj infračerveného světla. Cementový prach se již v jeho výšce začínal pomalu usazovat a viditelnost byla každou chvíli lepší, i když na úrovni ulice se stále ještě válela hustá prachová oblaka. Pomocí brýlí však Juan zřetelně rozeznával infračervenými světly ohraničený prostor, do něhož jemně uložil obrněné vozidlo. Line čekal na střeše kabiny tahače a jakmile se pneumatiky trajleru váhou nákladu poněkud zmáčkly, vyrazil, aby uvolnil hák jeřábu. Když se mu to podařilo, vyrozuměl o tom vysílačkou Juana a sám se vrátil do řidičské kabiny. Zařadil jedničku a dálkovým ovládáním zavřel strop trajleru.

Strážci uvnitř vozu byli nyní dokonale izolováni a jestli i volali o pomoc během nedobrovolného transportu, pak v prachové bouři nemohli vidět nic, co by jim pomohlo. Místní policie bude mít navíc ještě řadu hodin co dělat, než dojde k závěru, že nešlo o teroristický útok.

Než se vydal po dlouhém žebříku z jeřábu dolů, Juan zkontroloval na hodinkách čas. Od výbuchu až do okamžiku polapení obrněného automobilu uplynula jedna minuta sedmačtyřicet vteřin. O třináct vteřin méně, než plánovali, ale tady spolupracovali ti nejlepší. Sotva viděl na cestu, když se tápavě prodíral staveništěm; prachovými oblaky se pohyboval jako slepec. Prachové částečky se mu draly do očí a dusily ho. Trvalo mu dlouhých pět minut, než našel vrata. Přelezl drátěný plot a seskočil na chodník.

Ulice byla stále ještě tichá a chodníky prázdné. Všude ležel jemný světlý poprašek připomínající sopečný popel. Musel se dotýkat rukou střech automobilů, zaparkovaných podél chodníku, aby se dostal z nejhustšího mraku a teprve dva bloky od místa výbuchu začal vidět natolik, že mohl zrychlit krok. Objevila se rychle přibližující policejní auta, s reflektory prořezávajícími prašná oblaka jako paprsky majáku.

„Co se stalo?“ otázal se ho Angličan stojící na chodníku před kavárnou. Na rozdíl od Juanových zaprášených pracovních šatů měl na sobě čistý oblek.

„Myslím, že nějaká stavební nehoda,“ zalhal Cabrillo a rozkašlal se.

„Dobrý Bože. Myslíte, že se přitom někdo zranil?“

Juan se ohlédl na pomalu se usazující prachový mrak. „Nikdo,“ odpověděl s vědomím, že tentokrát mluví pravdu.

RUDOLF ISPHORDING trochu tušil, jak ho Rusové hodlají osvobodit, takže nebyl tolik šokovaný jako jeho strážci v zadním prostoru dodávky, když uslyšel skřípění brzd a zvuk mačkajících se plechů v důsledku srážky. Náklaďák se náhle zastavil. Když vzápětí stavba vedle soudu vypadala, že se každou chvíli zhroutí k zemi, začal se dokonce i Isphording doopravdy bát.

Ani on, ani vězeňský dozorce malými průhledy v bočních stěnách vozu nic neviděli, takže nechápali, co se děje, když se celá dodávka začala kývat. Cítili působení mírné odstředivé síly, jako by auto projíždělo mírnou zatáčkou. Pak pohyb ustal, dodávka se chvíli kývala jako závaží a pak následovala rána, provázená hlubokým mechanickým bručením, zakončeným hlasitým třesknutím nad jejich hlavami.

Jenom o několik vteřin později zaznamenal poněkud jiný pocit pohybu. Tentokrát si byl Isphording jistý, že opět jedou po silnici. Okénky však venku neviděli nic než tmu. Strážný se pokusil dovolat mobilním telefonem, ale zjistil, že nemá signál. Jediný způsob komunikace se dvěma muži v kabině vpředu představovalo bušení na kovovou přepážku, která je oddělovala.

Po dobu pětatřiceti minut, během nichž byla dodávka odvážena z města, vnímali pohyb. Cítili i slyšeli, jak nákladní vůz zrychluje v okamžiku, kdy najel na dálnici a pak opět zpomaluje a projíždí zatáčky, když hlavní silnici opustil. Zanedlouho poté pohyb úplně ustal. Ať už ho ti Rusové Jurij Zajcev a Ludmila, která ho navštívila v přestrojení za jeho ženu Karu, chtěli zavést kamkoliv, jsou teď na místě, usoudil Isphording.

Společně se svým strážcem tedy čekal, co se bude dít dál. Minuty pomalu ubíhaly.

Právník z uzavřeného prostoru obrněné dodávky nemohl vidět, že Line a další členové Juanova týmu už na něj čekají. Jakmile zajel jeho Mercedes SUV mezi trajler a Juliin volkswagen, Hali zavřel velká vrata. Díky zatažené obloze uvrhlo světlo procházející matnými skly světlíků vnitřek skladiště do temného stínu. Hali proto zapnul stropní světla, jež však ponuré prostředí příliš nerozveselila.

Cabrillův SUV byl pokryt cementovým prachem a sám předseda byl celý umouněný. Proto vděčně od Julie přijal mokrý ručník, kterým si z nejhoršího omyl alespoň obličej. Rovněž tak vypil půl litru vody. „Zatím všechno probíhá v pořádku,“ pogratuloval svým lidem. „Vypadá to, že všichni jste se sem dostali bez potíží, takže pojďme otevřít tu konzervu a dokončeme to. Linku, když jsem pokládal tu dodávku na trajler, neviděl jsem, jak je otočená.“

„Stojí čelem k zadním dveřím.“

„O to by to mělo být jednodušší.“ Juan sebral z police automat Heckler&Kocher MP-5 a přehodil si jeho popruh přes rameno. Navíc vzal do ruky dva granáty. Byly to sice jenom atrapy, ale pro strážné v dodávce budou k nerozeznání od pravých zbraní. Všem přítomným podal černé lyžařské masky a nakonec si natáhl svou tak, že mu z obličeje byly vidět jen oči a ústa. Také ostatní přítomní se ozbrojili nejrůznějšími samopaly a pistolemi.

Jakmile byli všichni rozestavěni kolem zadní části trajleru, Juan sundal petlici z dvířek. Napočítal do pěti a pak s trhnutím dveře otevřel. Všech pět se vrhlo do trajleru, naskákalo na dlouhou přední kapotu obrněné dodávky, mávali zbraněmi a nesrozumitelně ječeli. Švýcarský řidič a strážný na místě spolujezdce drželi v rukou služební pistole, ale za neprůstřelným sklem jim nebyly nic platné. Než řidič stačil nastartovat auto a pokusil se prorazit, Juan se naklonil před čelní sklo a vytáhl granáty.

Pak ukázal prstem na oba muže, na dvířka a nakonec z jednoho granátu vytáhl pojistku. O jeho úmyslech nebylo možno pochybovat.

Strážní se nadále tvářili vzdorovitě, ale věděli, že nemůžou nic dělat. Odložili zbraně na palubní desku a pomalu sáhli po kličkách dveří. Jakmile se dveře otevřely, už u nich čekal jeden člen přepadového týmu s plastovými pouty, šátkem na oči a roubíkem. Hali škubnutím odtrhl svazek klíčů od blýskavého řidičova opasku a hodil ho Juanovi.

Předseda přelezl přes střechu obrněného auta a lehce seskočil na podlahu trajleru. Na pátý pokus se mu podařilo zastrčit klíč do zámku, ale ještě než s ním otočil, pokynul jednomu ze svých mužů.

Kdyby se něco zvrtlo, nemuseli Kara a Rudolf Isphording udávat totožný popis Jurije Zajceva, takže přiměl specialistu pro všeobecné operace Michaela Trona, aby promluvil angličtinou s ruským přízvukem. „Strážnému uvnitř s Herr Isphordingem. Oba vaši kamarádi se už vzdali. Neublížíme jim, stejně jako vám. Teď jen pootevřu dveře, abyste mohl vyhodit ven zbraň. Jestli to neuděláte, budu nucen použít slzný plyn. Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ odpověděl strážný.

„Herr Isphording, kolik má strážný zbraní?“

„Má jenom pistoli,“ odvětil právník.

„Výborně. Vytáhl tu pistoli z pouzdra?“

„Ano.“

„To je od vás velice chytré,“ uznale pravil Trono. „Herr Isphording, vezměte od strážného zbraň a přistupte k zadním dvířkám. Otevírám je. Hoďte tu pistoli na zem.“

Cabrillo otevřel těžké dveře na škvíru a vzápětí se od nárazníku na zem odrazil černý revolver. To už se k nim připojili Hali a Julie, oba se zbraněmi připravenými k výstřelu. Juan na ně kývl a otevřel zadní dveře dodávky dokořán. Vystrašený strážný seděl na lavici, upevněné podél jedné dlouhé stěny. Nastalé situaci rozuměl natolik dobře, že si už propletl ruce v zátylí. Hali mu nasadil želízka, strčil mu do pusy roubík a zavázal oči, zatímco Julie pomáhala obtloustlému právníkovi z auta. Nakonec nahnali zbývající dva strážné do dodávky, kde je Julie zamkla.

ISPHORDING PŘED sebou viděl pět příslušníků commandos. Někteří měli na sobě pracovní oděv, jiní byli celí v černém. Jedna osoba měla ženské tvary, takže usuzoval, že to bude nejspíš Ludmila. „Není některý z vás Jurij Zajcev?“ otázal se dychtivě.

„Da,“ odpověděl jeden z útočníků. Pracovní kombinézu měl pokrytou pruhy šedivého prachu a když si stáhl obličejovou masku, měl i na tváři prachové šmouhy. Vlasy měl ohnivě rudé, přesně podle Isphordingova očekávání, a ohnivé vousy zastřižené do kozí bradky.

„Pan Savič vám posílá své pozdravy, Rudolfe.“ Ten muž použil jméno, které mu vlastně poskytl sám Isphording. „Nemohl se tady samozřejmě s vámi setkat osobně, ale brzy se s ním uvidíte. Vzadu v tomhle skladišti je kancelář. Ludmila vás tam zavede. Vyrazíme odsud za několik minut.“

Julie si rovněž sňala masku, takže soudce viděl, že je to opravdu tatáž žena, kterou považoval za Ludmilu, i když tentokrát nebyla v přestrojení.

„Děkuji vám.“ Isphording jí vděčně třásl rukou. „Co moje žena? Co bude s Karou?“

„Jiný tým ji právě v této chvíli zachraňuje,“ odpověděla žena zvaná Ludmila.

„Děkuji vám,“ opakoval právník. „Děkuji vám všem za to, že jste mě spasili.“

„Nejste zraněn?“ obrátila se na něj Ludmila cestou ven z trajleru. Line mu k zadním dveřím přistavil žebřík, aby měl snazší cestu.

„Ne, jsem v pořádku. Možná jen trochu vystrašený. Dokud jste za mnou v pátek nepřišla, ani jsem netušil, že po mně jdou Palestinci. Jsem vám všem vděčný.“

Julie se usmála. „Musíte poděkovat panu Savičovi. My jenom konáme, jak on poroučí.“

„Vím, že je to mocný muž, ale ani by mě nenapadlo, že dokáže zařídit něco takového.“

„Jsme tady,“ oznámila Ludmila.

Kancelář byla spartánsky zařízená. Stály tu dva stoly, registratury a pod oknem s matným sklem odřený vinylový gauč. Na podlaze bylo prochozené linoleum a celá místnost byla cítit cigaretovým kouřem. Přes valnou část okna hledícího do skladiště byla zatažená záclona. Isphording se s úlevou složil na gauč a vděčně přijal láhev vody, kterou mu nabídla Ludmila.

O několik minut později do místnosti nakráčel Jurij Zajcev. Automat odložil sice ve skladišti, ale na řemen kolem štíhlého pasu si připevnil pouzdro na revolver.

„Co se bude dít teď, Herr Zajcev?“ chtěl vědět Isphording.

„Čekáme ještě na pár mých lidí a pak odjíždíme. Muž, který řídil ten náklaďák, se obává, že ho sledovali, takže musíme náš časový plán poněkud popohnat. Nevíme, jestli po nás Palestinci jdou, nebo nejdou.“

„Už celá léta neoperovali mimo Střední východ,“ pravil Isphording. „Musí být opravdu zoufalí.“

„Od smrti Jásira Arafáta je spousta peněz nezvěstných,“ odsekl Zajcev. „Dost peněz na to, aby to někoho přivedlo k zoufalství.“

Právník se chystal zareagovat, když v odpověď na hluk venku ve skladišti najednou všichni vyskočili. O vteřinu později se ozval typický a nezaměnitelný zvuk salvy z automatu opatřeného tlumičem. Jeden ze Zajcevových mužů vydal přiškrcené zasténání, přerušené dalšími výstřely. Zajcev vytrhl z pouzdra pistoli a pohnul se ke dveřím. „Zůstaňte tady,“ nařídil Ludmile. Opatrně otevřel, stále skrčený. Zvenku se ozvala další střelba. Vykoukl zpoza dveřního rámu, pistoli před sebou v pohotovosti. Zaklel a čtyřikrát vypálil, aby si vyčistil před sebou cestu z kanceláře. Udělal krok kupředu a znovu vystřelil po nějakém stínu, který se mihl za trajlerem. Obrátil se, aby vydal Ludmile další příkaz, když ho zasáhla brutální salva kulek, které ho provrtaly od kolen po hrudník. Náraz půl tuctu nábojů vrhl jeho tělo vzad, až narazil a složil se na stůl, s hrudníkem zalitým krví.

Okno s tabulovým sklem, hledící do skladiště, se náhle roztříštilo v mrak tichých projektilů. Kulky dopadaly všude po místnosti, z kovového zařízení kanceláře odletovaly jiskry a projektily ze stěn rvaly kusy laciného obložení. Ludmila zareagovala s pružností kočky, vrhla se na Isphordinga a kryla ho svým tělem, dokud se jí nepodařilo vytáhnout zbraň z pouzdra. Sesmekla se z těla svého chráněnce právě ve chvíli, když se v rozstříleném okenním rámu objevila postava. Přes obličej si neznámý pistolník ovinul černobíle kostkovanou látku, jakou s oblibou nosí Palestinci. Když uviděl Ludmilu, pozvedl útočnou pušku k rameni. Ona však stihla vystřelit dřív a Isphording uviděl, jak se Arabova hlava doslova rozpadá na kusy. Krev a růžové kousky mozkové tkáně se rozstřílely na stěnu vedle něj v jakési obscénní inkoustové skvrně z Rorschachova testu. Na jeho místě se okamžitě zjevil další Arab a pokropil celou kancelář střelbou z útočné pušky. Ustřelil kus Ludmiliny ruky a pak se jí ještě dvěma ranami trefil do žaludku. Ta se s pronikavým bolestivým výkřikem sesula na špinavé linoleum do kaluže vlastní krve.

Útok byl tak bleskově rychlý a surový, že Isphording byl příliš omráčený, než aby se pokusil pohnout. V nevelké místnosti teď vládl pach krve a střelného prachu. Útočník, jenž před momentem zabil Zajceva, vstoupil jako první. Přešel k Ludmilině zhroucenému tělu a špičkou nohy převalil mrtvolu tak, aby byly vidět vstřely na přední straně trupu. „Dobrá střelba, Mohammade,“ prohodil arabsky k muslimovi v okenním rámu. Vůdce teroristů si odmotal roušku z obličeje a upřeně pohlédl na Isphordinga. Rysy v obličeji měl ostré a hrozivé a černé oči mu blýskaly nenávistí. „Já vím, že mluvíš mým jazykem,“ pronesl k Isphordingovi a arabsky pokračoval. „Pracoval jsi pro bývalého předsedu Arafáta a pomáhal mu zašantročit peníze, které měly být použity na boj proti Američanům a Židům.“

„Všichni ostatní jsou mrtví, Rafiku,“ hlásil Mohammad z prostoru před kanceláří. „Budova je naše.“

„Neříkal jsem vám, že se někdo pokusí dostat tu svini z vězení?“ Přitom se Rafik podíval na Isphordinga tak zvysoka, že ten nedokázal udržet moč. „Jediné, co musíme udělat, je počkat.“

Rafik s klapnutím vytáhl vystřelovací nůž s ostřím blýskajícím se v neonovém světle. „Tak, pojďme si něco povědět o penězích.“

17

RUDOLF ISPHORDING nikdy moc nepřemýšlel o lidech, kterým pral peníze. Záměrně se od klientů izoloval, takže jejich styky nepřesahovaly předávání kódů bankovních účtů nebo nezřetelné podpisy různých právních dokumentů. Vždycky se považoval spíše za člověka čísel, tedy osobu, která se cítí nejpohodlněji v bezpečí za stolem, chráněná hradbami papírů. Nyní byl však důkaz jeho činů rozstříkaný po stěnách kanceláře nebo v kaluži pod Ludmiliným tělem. Na masakr, v nějž se změnil hrudník Jurije Zajceva, se nedokázal ani podívat.

Rafika pak zavolali ven, před skladiště, a to ještě dřív, než se právníka na cokoliv stačil zeptat. Mohammad ho pozoroval ze dveří do kanceláře očima tvrdýma jako úlomek obsidiánu. Isphording sledoval, jak Palestinci manévrují s rampou k zadní části trajleru, aby mohli vyložit obrněné auto. Rusové, kteří ho unesli, se měli velice na pozoru, aby nikoho nezranili nebo dokonce nezabili. Teď si byl jistý, že Rafik a jeho hrdlořezové takové ohledy brát rozhodně nebudou. Celé Isphordingovo tělo se chvělo, jako by ho přepadl epileptický záchvat.

Velitel teroristů odvolal Mohammada, aby se k němu na chvilku připojil. Ten proklál Isphordinga nenávistným pohledem a vyšel do skladištní haly.

Minuty ubíhaly, právníkovy obavy se jako kaleidoskop měnily v ještě hrozivější představy, takže když jakýsi hlas pronikl do jeho mozku, nebyl si vůbec jistý, jestli ho doopravdy slyšel. Znělo to, jako by kdosi volal jeho jméno, avšak hlas byl zkreslený a sípavý, jako by byl velice vzdálený nebo jako kdyby pocházel ze sna. Nicméně obrátil zrak ke dveřím. Tam nikdo nebyl. Rozhlédl se po kanceláři. Ludmila ležela tváří vzhůru a oblečení měla prosáklé krví. „Isphordingu.“

Uslyšel to slovo znovu a kdyby se neotočil, aby se podíval na Zajceva, nebyl by uvěřil, že se Rusovy rty dokáží pohybovat. Díky jakémusi zázraku byl Zajcev stále ještě naživu. Byl však mrtvolně bledý a krev mu stékala po hrudi jako karmínová melasa. Isphording cítil, jak se v něm vzedmula vlna naděje, jako by náhle dostal, dávku adrenalinu.

„Udržujte s nimi hovor,“ zamumlal Zajcev. „Jenom s nimi pořád mluvte.“

„Cože?“ zašeptal naléhavě právník. Mohammad s Rafikem se rnohli každou chvíli vrátit.

„Povězte jim všechno, co budou chtít vědět. Prostě je udržte v hovoru.“ Zajcevův hlas byl tak slabý, že si Isphording musel přiložit dlaň k uchu a naklonit k němu hlavu, aby vůbec rozuměl.

„Nerozumím,“ odpověděl žádostivě.

„Další moji muži jsou už na cestě…“ Zajcevův hlas se vytratil. Zatřepetala se mu víčka, oči se stočily, takže hleděly do lebky, a ztratil vědomí. Stejně bylo ohromující, jak dokázal přežít takové množství zásahů.

Rudolf Isphording si vybavil, co to Rus říkal těsně před nepřátelským útokem; že očekává příchod dalších svých lidí. Ti budou bezpochyby ozbrojeni. Počáteční potůček naděje se změnil v pořádnou řeku. Bude zachráněný. Dostane se z toho živý!

Ze skladiště se ozvalo zahřmění výfuku a z trajleru pomalu sjelo obrněné vozidlo, naváděné jedním z maskovaných teroristů. Za okamžik vstoupil Rafik znovu do kanceláře. Výraz v jeho obličeji byl krutou směsicí nenávisti a sebeuspokojení. Zpoza jednoho stolu vytáhl židli a obkročmo se na ní před Isphordingem usadil. Dech mu mrtvolně páchl.

„Tak, ty dobytku, teď mi povíš, co jsi udělal s těmi penězi, které jsi ukradl mým lidem.“ Mluvil anglicky a jeho přízvuk ho dělal ještě hrozivějším.

„Povím vám všechno, co chcete vědět,“ odpověděl Isphording arabsky.

Rafik ho udeřil přes ústa tak silně, že mu na tváři zůstal otisk dlaně. „Už se nikdy neodvažuj znesvěcovat Prorokův jazyk. Mluv anglicky, Isphordingu! Isphording? To je židovské jméno.“

„Já jsem katolík.“

Rafik ho znovu udeřil a oči se mu naplno rozevřely vztekem. „Budeš mluvit jen když se tě na něco zeptám.“

Isphording se ohlédl na nehybné tělo Jurije Zajceva a zatoužil, aby jeho muži dorazili co nejdřív.

„Víme, že jsi použil část peněz patřících mému lidu, abys založil falešné společnosti,“ začal Rafik. „Jedna z nich se jmenuje D Komerční Poradci. Další je Poctiví Partneři International. Tyto společnosti jsi využil k nákupu obří lodi jménem Maus, která se teď nalézá, kdesi na Dálném východě. Povíš mi, kdo ty společnosti kontroluje a kdo na nich vydělává, zatímco můj lid strádá.“

Isphording dlouho nevěděl, co říct. Ten Palestinec se ve všem mýlil. Ani dolar z peněz, o které PLO připravil, nešel na tuto transakci. Ta byla realizována výhradně pro Antona Saviče a sikha Šer Singha. Pak ho napadlo, že na tom nezáleží, jestli to Rafikovi prozradí. Zajcevovi muži tu budou každou chvíli a všichni únosci zemřou.

„Správně,“ pronesl skřípavým hlasem a odkašlal si. „Vlastně jsou tu dvě takové lodě, plovoucí doky. Jedna se jmenuje Maus a druhá Souri“

„Kdo ty lodě kontroluje?“ chtěl vědět Rafik.

„Jeden Rus jménem Anton Savič a jeden sikh – Šer Singh.“

„Máš rozum, že nelžeš.“ V tónu Rafikova hlasu však příliš pochvaly nezaznělo. „O Savičovi víme. Pověz mi, kde ho najdeme.“

„Já – já nevím,“ přiznal nešťastně Isphording. „On pořád cestuje. Myslím, že žádný domov ani nemá, jenom poštovní schránku v Saint Petěrburgu.“

Rafik se napřáhl k další ráně.

„Je to pravda, přísahám,“ zaúpěl Isphording. „Já se s ním setkal jenom jednou, před více než dvěma lety.“

„Za chvilku se k němu ještě vrátíme. Co ten sikh? Kdo to je?“

„Šer Singh. Je to Pákistánec, ale žije v Indonésii. Je boháč. Jeho obchodní aktivity jsou široké – zpracování dřeva, loděnice, realitní kanceláře. Největší obchodní společností je Karamita Breakers Yard na západním pobřeží Sumatry. Myslím, že právě tímhle prostřednictvím řídí oba plovoucí suché doky.“

„Setkal ses s ním někdy? Jak vypadá?“

„Setkal jsem se s ním jednou v loňském roce na videokonferenci. Připadal mi jako velký muž a jako všichni sikhové měl turban a dlouhý plnovous.“

Do kanceláře náhle vtrhl Mohammad, který téměř nesrozumitelně arabsky drmolil. „Rafiku!“ vykřikl. „Rafiku, policie zatkla Fodla. On zná, kde, kde, ehm…“ Ztichl.

„Kde se nalézáme,“ zavrčel Rafik v mateřštině. „Fodl ví, kde jsme.“

Terorista se zvedl. Isphording vyděšeně vykřikl a schoulil se do klubíčka, jelikož očekával bití. „Prosím, neubližujte mi. Prosím.“

„Ticho,“ vyštěkl Rafik. Od Mohammada převzal pásek na oči a sluchátka na uši.

„Co – co to děláte?“ zakňoural isphording. Po tvářích mu kanuly slzy. Určitě ho popraví tady a teď. „Řekl jsem ticho,“ zaburácel Rafik.

Ještě než Rafik Isphordingovi uvázal pásku kolem očí, Mohammad mu vrazil do uší pár měkkých gumových zátek. Teprve pak následovaly klapky na uši. Isphording se ale nepřestával třást. Teď nic neviděl ani neslyšel. Nakonec mu nasadili roubík, ale překvapivě ani ne moc těsně. Jeden terorista mu pak pomohl vstát a vyvedl ho z kanceláře. Vůbec netušil, co se děje a ani kam jej vedou. Již po několika krocích ale ucítil výfukový plyn pocházející z běžícího motoru dodávky. Za okamžik ho bez velkých ceremonií strčili dovnitř. Jakkoliv byl dezorientován, vycítil přítomnost tří strážných, kteří ho měli toho dne doprovázet k soudu. Kotníky měl svázané nějakými umělohmotnými pouty, zápěstí a ruce měl těsně omotané jako nějaká mumie. Nemohl hnout ani jediným prstem, což znamenalo, že bandáž z rukou a zápěstí si sundat nedokáže. Rafikovi muži byli stejně výkonní jako nebezpeční.

Isphording se dohadoval, že strážní budou svázaní zřejmě podobným způsobem.

Jakmile byl bezpečně znehybněn, zabouchla se dvířka a dodávka vyrazila, i když ne příliš daleko. Soudě podle převalování těl strážných projela dodávka tři těsné zatáčky. Připadalo mu, že Palestinci jen objeli skladiště a zastavili za ním. Řidič vypnul zapalování. Uplynulo několik minut, než Isphording ucítil, že řidič za sebou zabouchl dvířka.

Zajatci byli od sebe dokonale izolováni díky roubíkům a poutům. Dokonce se kvůli zvukovým chráničům ani neslyšeli. Nedokázal si představit horší způsob psychického strádání. I když byl zatím naživu, nedokázal odhadnout, kdy se dodávka znovu rozjede a zaveze je někam, kde budou všichni čtyři zavražděni.

PŘEDSEDA CABRILLO silou zabouchl dveře obrněné dodávky, aby to zajatci zaručeně cítili, načež hodil svazek klíčů na střechu. Pak ještě jednou zkontroloval ulici před budovou skladiště. Nikdo ho neviděl, jak skrývá dodávku za skladištěm. V rukou si pohrával se sprejem s odbarvovačem. I přes jistotu, že nikdo z týmu nezanechal na místě přepadení žádný zrádný otisk prstu, přece jen pro jistotu postříkal celý vnitřek kabiny odbarvovačem, který jakoukoliv stopu DNA rozpustí.

Line na něho čekal u dveří. Bývalý příslušník SEAL si odložil obličejovou roušku, kterou maskoval svůj černý obličej, a omotal si kostkovanou látku kolem širokých ramen. Z třásní na okrajích odkapávala umělá krev po zásahu, který měla na svědomí Julie.

„Dobrá práce,“ pravil Juan a oba muži se na sebe zazubili.

„Musíš mít v sobě něco, proč ti jdou tak dobře ti arabští zlí hoši, předsedo,“ pronesl mohutný muž škádlivě. „Nejdřív vystupuješ jako plukovník syrské armády Hourani, dneska je z tebe vůdce teroristů Rafik. Kdo z tebe bude zítra? Ali Baba?“

„Jedině kdybys ty hrál Šeherezádu a předváděl Tanec sedmi závojů.“

Mike Trono, který se pro Isphordinga ujal role Jurije Zajceva, odtrhával vypotřebované zbytky zařízení ze speciální vesty, kterou měl pod košilí. Tyto žabky se skládaly z nepatrných výbušných náloží a asi padesáti kubíků umělé krve a představovaly již po celá léta základ efektů hollywoodských kouzel. Poněkud složitější zařízení bylo zabudováno do Linkovy hlavové pokrývky, aby se zdálo, že mu Julie ustřelila půlku lebky. Také stěny kanceláře a nábytek byly posety miniaturními náložemi, které měly vyvolat iluzi dopadu kulek na omítku a na kovové předměty. Všechny zbraně, z nichž se střílelo, byly samozřejmě nabité pouze slepými náboji.

Až bude Isphording se svými strážci objeven, bude jejich vyprávění příliš realistické, než aby to nebyla pravda.

Poté co je zajala ta ruská lůza, právníkovy zachránce napadli jiní darebáci, členové PLO, pátrající po penězích, jež zmizely po Arafátově smrti. Útok byl velice divoký a nepřežil jediný Rus. Pak ovšem teroristé zmizeli, to když se dozvěděli, že jednoho z jejich lidí nejspíš zajala policie. Jediné, co nebylo tak zcela jasné, byla nepřítomnost mrtvých těl Rusů a dále otázka, proč teroristé nevzali s sebou i Isphordinga. Navíc se ukáže, že nikdo neumí vysvětlit, jak se ti „Palestinci“ dostali vůbec do země.

Juana však tyto detaily příliš nezajímaly. Švýcarské úřady budou chřestit zbraněmi a výhrůžkami, jak zpřísní procedury na hranicích, ale nakonec se zaručeně uklidní, jelikož během celé epizody nedošlo ke zranění žádného civilisty a navíc mají svého svědka zpátky pod zámkem a o pár gaunerů ze Saint Petěrburgu méně. A jako bonus, napadlo ho nakonec, budou moci na Isphordinga přitlačit a dovědět se, kam bývalý vůdce PLO zašantročil ty miliardy, o které ošidil svůj lid. Kdo ví, třeba se jim dokonce podaří dostat z nich něco zpátky.

Jednu věc ovlivnit nemohl; nemohl vědět, co všechno Isphording řekne při výslechu. Nepřál si, aby Švýcaři začali pátrat po Savičovi, ať už to byl kdokoliv, nebo po lodním magnátovi, sikhovi Šer Singhovi. Mohl pouze doufat, že právník se Saviče bojí stejně jako PLO a že o něm tedy nebude hovořit.

Z jediné umyvárny ve skladišti vyšla doktorka Huxleyová. Už si stačila umýt z obličeje falešnou krev. Dále se svlékla až do černého trička, zdůrazňujícího křivky jejího těla, aby z paží mohla dostat veškerý sajrajt. Bouchací kulička, jež byla původcem tohoto stavu a díky níž vypadala ruka skoro jako utržená, zanechala na její jinak neposkvrněné bílé kůži obrovskou modřinu.

„Jsi v pořádku, Ludmilo?“

„Da“ opáčila Ludmila s kamennou tváří a usilovně si třela poraněné místo. „To nic není.“ Pak poněkud koketně pozvedla obočí. „Proč s výjimkou tebe a Haliho všichni ostatní vypadají jako statisti z nějakého druhořadého filmu s živoucími mrtvolami?“

„Protože nikdo z vás nevypadá ani nemluví arabsky,“ zasmál se. „I když Haliho ztělesnění tvrdého teroristy s ocelovým pohledem Mohammada má ještě hodně co dohánět. Měl se naučit jenom dva řádky textu a nakonec oba spletl. Radši o něčem veselejším. Musím vzdát hold Kevinovi a jeho týmu ze Studia zázraků. Tentokrát se opravdu překonali. Zvláště ten efekt s Linkem. Na chvíli jsem si doopravdy myslel, že se stala tragická chyba a on to schytal do hlavy.“

„Mě to vyděsilo stejně,“ přiznala Julie.

Juan svolal zbytek týmu. „Oukej, všichni poslouchejte. Ze všeho nejdřív vás chci všechny pochválit za dobrou práci. Tenhle plán byl od samého začátku výstřel na hodně vzdálený cíl a vy jste ho realizovali naprosto bezchybně.“

„Znamená to, že dostaneme nějaký bonus?“ otázal se Hali.

„Ty dostaneš ten největší, Hali. Posílám tě k Berlitzovi, abys napříště dokázal alespoň předstírat, že mluvíš arabsky.“ To vyvolalo dobromyslný smích okolostojících na Kasimův účet. „Julie, jakmile budeš hotová, vrať se co nejrychleji do hotelu. Máš rezervaci na letadlo?“

„Kolem druhé odpoledne budu už v Istanbulu. A odtamtud se za tebou můžu vydat kamkoliv. Podle toho, co říkal Isphording, zamíříme nejspíš do Indonésie, že?“

Cabrillo přikývl. „Šer Singh vypadá jako další článek řetězu.“

„Jakmile se dostanu na Atatürkovo mezinárodní letiště, zabukuju si let do Djakarty.“ S těmito slovy vklouzla do tmavé blůzky. „Veškeré mé přestrojení je v tom kufru v kanceláři.“

„Zajistím, aby to spálili,“ ujistil ji Juan a dal jí pusu na tvář. Julie zamávala ostatním na rozloučenou a nasedla do auta z půjčovny. Line jí otevřel vrata a ona vyrazila ze skladiště.

„Oukej. Otřel jsem celý vnitřek obrněného auta a zbavil ho všech otisků, kliky jsem potřel odbarvovačem. I když tuto budovu zapálíme, ujistěte se ještě, že jste prošli každé místo, které jste tu navštívili, zejména koupelny. Přestože Interpol nemá vzorek DNA nikoho z nás, nechci zbytečně riskovat.

Všichni máte naplánovanou únikovou trasu. Tak ať vás nechytnou a zítra touhle dobou se všichni sejdeme na Oregonu.“

Ačkoliv v každé půjčovně Cabrillo vystupoval v nějakém přestrojení, hrozilo mu největší nebezpečí, že ho někdo pozná. Proto měl zemi opustit jako druhý. Zatímco ostatní procházeli a čistili skladiště, Juan sehnal vědro s vodou a hadrem, aby ze svého mercedesu smyl cementový prach. Právě končil, když Hali, Line a Trono také završili kontrolu budovy a umístění zápalných bomb.

„Na jak dlouho mám nastavit časový spínač?“ otázal se Line.

„Počkej moment.“ Juan zavolal ze svého mobilu na Oregon.

„Advokátní kancelář Dewey, Cheatem a Howe,“ ozvala se svým pronikavým hlasem Linda Rossová.

Cabrillo si rychle vypočítal časový rozdíl mezi Švýcarskem a Jihočínským mořem. „Dobrý večer, Lindo.“

„Předsedo, jak to jde?“

„Hladce jako po másle. Poslyš, monitorují Murph s Erikem události tady v Curychu?“

„Samozřejmě. Hned ti je dám.“

Za moment se na drátě ozval Mark Murphy. Juan slyšel, jak Murphymu ze sluchátek, která si posunul na krk, vyřvává svižná heavymetalová muzika. Připomínalo to zvuky cirkulárky, zakusující se do železničních kolejí. „Předsedo, podle toho, co dostávám ze CNN a SkyNews nemají Švýcaři ani ponětí, co se stalo. Nejdřív si mysleli, že jde o nějakou strukturální chybu a pak je napadlo, že se jedná o obdobu jejich vlastního jedenáctého září. Podle toho, co jsem pochytil z policejních rozhovorů v rádiu, objevilo se několik zmínek o ztraceném obrněném automobilu a o neznámém střelci, který byl přítomen na scéně v době výbuchu,“

„Nezavřeli ale hranice nebo ne zpozdili odlety letadel?“

„Ne. Domnívají se, že jde o místní záležitost.“

„Takže jsme prozatím v bezpečí.“

„Ještě jim zaručeně chvíli potrvá, než si dají dvě a dvě dohromady, aby došli k velikosti úroků.“

„Cože?“

„To byl žert. Chápeš, Švýcarští bankéři, úroky. Hej, to měla být legrace!“

„Zůstaň radši znalcem vážné hudby a humor nech profesionálům, jako je Max. Jak jsi daleko od Sumatry?“

„Stále ještě pár dní, proč?“

„Rudolf Isphording vypověděl, že chlápek, který řídí Maus, se jmenuje Šer Singh. Vlastní společnost jménem Karamita Breakers Yard. Zkontroluj obě tato jména. Také se pokus vystopovat další plovoucí dok jménem Souri. Ten vlastní také Singh.“

„Jak se to píše?“

Juan slovo vyhláskoval a dodal: „To je francouzsky myš.“

„Chápu.“

„Díky, Murphy. Pověz Maxovi, že chci, abyste se odtrhli od Maus a vyrazili nejvyšší účinnou rychlostí ke Karamita Yardu.“ Nejvyšší účinná rychlost byla daleko pomalejší než absolutně nejvyšší rychlost Oregonu, ale pohybovat se až tak bleskově během dne nebo bez rušení nepřátelského radaru by prozradilo jedno z největších tajemství této lodě.

„Vyřídím to.“

„Uvidíme se tedy během jednoho až dvou dnů.“ Juan přerušil spojení a obrátil se na Linka a ostatní, očekávající rozkazy. „Zdá se, že policie vůbec neví, co se stalo, takže jsme prozatím v bezpečí. Do šesti hodin budeme všichni ze Švýcarska venku, takže nastavte časové spínače náloží na osm hodin večer. Isphordinga a jeho strážce čeká nepohodlný den, ale do té doby, než na místo dorazí hasičský sbor a objeví ukradený pancéřovaný automobil, jim dehydratace určitě nehrozí.“

Cabrillo nastartoval chraplavých osm válců svého Mercedesu SUV. Měl před sebou dlouhou cestu do Mnichova, kde nastoupí na letadlo, jež ho odveze pryč z Evropy. Doufal, že než se tam dostane, poklesne hladina adrenalinu, kolujícího mu nyní v krvi a vyvolávající chvění rukou a pocit kamenné tíhy v žaludku. Dále trochu doufal i v to, že Mark zjistí, že sesterská loď Maus funguje skutečně jenom jako plovoucí dok a není tedy zapletená do žádných únosů. Musel si však nicméně připustit, že to je pravděpodobné asi tak, jako že Hali Kasim povede základní kázání během příštího putování hadži do Mekky.

18

JUAN CABRILLO ten typ znal. Muž sedící přes stůl proti němu byl chudě oblečen a bylo patrné, že o svůj zevnějšek příliš nedbá, pokud nešlo o samotné principy jeho víry. Kolem hlavy měl tedy pevně utažený turban, ale jeho látka se třepila a byla promáčená potem. Košile byla z levné bavlny, ale tmavé kruhy v podpaždí vypadaly, že tu jsou věčně. Ve vousech a kníru se mu zachytily zbytky jídla.

Také kancelář byla upravena tak, aby vyvolávala určitý dojem. Stůl byl poset papíry a pořadače byly přeplněné natolik, že přetékaly. Nábytek byl z výprodeje a byl nepohodlný, plakáty na stěnách pocházely nejspíš od nějakého indonéského výboru pro turistiku. Počítač stojící za stolem byl natolik starý, že by se spíše vyjímal v nějakém muzeu prastaré technologie.

Žena, jež Juana do kanceláře doprovodila, byla jedinou opravdovou součástí celé dispozice. Byla to postarší Indonésanka, hubená jako tyčka a unavená. Šaty měla levné, stejně jak její šéf, avšak Cabrillo usoudil, že to není ani tak z důvodu věrnosti k učení, jako spíše proto, že byla mizerně placená.

Když si přečetl kompletní složku, kterou před schůzkou sestavil Mark Murphy, Cabrillo toho věděl o Šer Singhovi a jeho rodině víc, než si kdy přál. Dozvěděl se, že jeho čisté jmění se odhaduje na půl miliardy dolarů. Přečetl si, že patriarcha rodu žije na pětisetakrovém pozemku v domě dostatečně rozlehlém, aby v něm mohlo pod jednou střechou bydlet všech jeho jedenáct dětí s rodinami. Svým zeťům důvěřoval jen do určité míry. Zdálo se totiž, že aktivity, které měli na starosti oni, byly z větší části legální.

Ilegální operace vedli jeho vlastní synové. Představitelem Karamita Breakers Yardu byl nejstarší z nich, Abhaj Singh.

Svou kancelář měl v sešlé čtvrti Djakarty, dost blízko doků na to, aby sem bylo občas slyšet houkání lodní sirény, ale dost daleko, aby ji člověk musel chvíli hledat.

Dohodnout setkání s Abhaj Singhem bylo docela snadné. Cabrillo se kontaktoval se společností ještě cestou z Mnichova do Djakarty. Představil se jako kapitán lodi, kterou chce nechat sešrotovat. Chtěl vědět, co by Karamita Breakers Yard nabídla za lodní trup.

Juan nebyl oblečený o moc líp než majitel podniku. Již několik dní se neholil – prakticky ode dne před zajetím Isphordinga – a pod jachtařskou čepičkou měl na hlavě mastnou černou paruku. Jeho kalhoty z plachtoviny ještě neviděly žehličku a na kabátku, který sotva zakrýval mohutné břicho, chybělo na rukávech několik knoflíků. Jestli se bohatá Singhova rodina rozhodla vystupovat jako živořící dělníci, Juan dokázal stejně tak dobře hrát roli zbídačeného kapitána, pronásledovaného smůlou.

Abhaj Singh si pročetl zprávu o Oregonu, kterou mu Juan předal, i když samozřejmě s jiným uvedeným jménem, jež bylo namalováno na trupu staré nákladní lodi. Doklady uváděly lodní rozměry, tonáž a seznam vybavení, stejně jako několik desítek fotografií. Sikhova prasečí očka rychle ale pečlivě přelétla po dokumentech. Jedinými zvuky ve zchátralé kanceláři bylo rachocení otáčejícího se černého ventilátoru a ruch z ulice jedno poschodí pod otevřeným oknem.

„Jednu věc tu ale nevidím, kapitáne, ehm, Smithi,“ pronesl Singh s pronikavým pohledem na Cabrilla. „A to je dokument o vašem vlastnictví. Takže se skoro zdá, že ta loď, kterou chcete prodat na šrot, není vaše.“

Cabrillo, stále ještě v roli Jeba Smithe, jedné z jeho identit pro jednání s úřady, vrátil temný pohled Abhaji Singhovi „Je tu ještě něco jiného, co nevidíte.“ S těmito slovy podal sikhovi svazek papírů.

Singh na ně pohlédl skepticky, ale když přečetl asi půl úvodní stránky, prudce zvedl hlavu, s chamtivým leskem v očích.

„Správně,“ pokýval hlavou Juan. „Její nákladové prostory jsou plné osmi tisíc tun hliníkových ingotů, které jsme naložili v Karáčí. Co kdybychom udělali spolu dohodu, pane Singhu? Vy zapomenete, že loď vlastní někdo jiný, a já zapomenu na to, že když jste tu loď převzal, měla na palubě surový kov za deset milionů dolarů, který nepatřil nikomu z nás.“

Singh odložil papíry na stůl a složil na nich ruce. Přemýšlivě se na Juana podíval. „Jak to přijde, kapitáne, že se obracíte právě na Karamitu?“

Cabrillo věděl, že otázka zní vlastně jinak – jak se dozvěděl, že vlastníci Karamita Yard jsou přístupni korupci a úplatkům. „Básníci často píší, jak obrovský je oceán, a je to pravda, pane Singhu. Ale zrovna tak jistě víte, že svět dokáže být velice malý, pane Singhu. A člověk slyší různé věci.“

„A kdepak to člověk slýchá?“

Juan se kradmo rozhlédl. „Na různých místech od různých lidí. Teď si nevzpomenu, kdo mi vlastně pověděl o vašem skvělém podniku, ale mluvené slovo se šíří rychleji než dyzenterie a někdy bývá dokonce i odpornější.“ Očima se vrátil k Singhovi a výraz v jeho tváři jako by zkameněl. Abhaj Singh porozuměl, co mu Cabrillo sděloval mezi řádky. Ptej se dál a já se postarám, aby se úřady podívaly na Karamitu pěkně zblízka.

Singh vykouzlil neupřímný úsměv. „Mé srdce je potěšeno, když slyším, že cizí lidé mluví o našem podniku s takovým uznáním. Myslím, že se dohodneme, kapitáne Smithi. Určitě víte, že cena železného šrotu je na trhu značně vysoká, takže vám můžu nabídnout sto deset dolarů za tunu.“

„Já myslel spíš tak pět set padesát dolarů,“ opáčil Juan. Mohl docela oprávněně tu cenu zečtyřnásobit, vzhledem k nabízeným hliníkovým ingotům, ale toužil mít už to vyjednávání za sebou a ve sprše ze sebe smýt onen pach nepoctivosti.

„Ne, to by nešlo,“ odpověděl Abhaj, jako by Juan právě urazil jeho sestru. „Možná bych mohl jít až na dvě stě dolarů.“

„Mohl byste jít až na čtyři sta, ale já se spokojím se třemi stovkami.“

„Ach, kapitáne,“ zaúpěl teatrálně Singh, tvářící se nyní, jako by Cabrillo urazil i jeho matku. „S touhle cenou bych ani nezaplatil režii.“

„Myslím, že vyděláte víc než na režii. Oba známe hodnotu jejího nákladu. Co kdybychom se tedy dohodli na dvou stech padesáti dolarech za tunu a já vám dodám loď do dvou dnů.“

Singh se odmlčel, aby zvážil tuto nabídku. Juan věděl, že Maus dorazí do Karamity zhruba ve stejnou dobu, v jakou on přijede s Oregonem. S pobavením si pomyslel, co asi v sikhově mysli zvítězí: chamtivost nebo opatrnost? Obezřetný člověk by zavřel doky do doby, než plovoucí dok vyvrhne svůj obsah a tento důkaz pirátství zmizí. Singha však najisto čekal obrovský profit z ceny, kterou Juan navrhl.

Sikh se rozhodl. „Dok je nyní plný. Přivezte svou loď za sedm dní, to už tu budeme mít místo.“

Juan vstal a napřáhl zpocenou niku. „Dohodnuto. Jenom pro případ, že majitelé lodi mají v Djakartě své špióny, přijedu stejně za dva dny do Karamita.“ Ještě než stačil Abhaj Singh zaregistrovat jeho slova, byl z kanceláře venku a dokonce již minul i recepci.

S Georgem Adamsem se setkal na letišti, odkud ho pilot helikoptéry dopravil na palubu Oregonu, který zatím vyčkával bezpečně stranou lodních linek. George za posledních pár dní nalétal dvacet hodin, jak převážel na loď členy týmu, jež Juan využíval ve Švýcarsku. Nakonec byla tedy celá posádka zase pohromadě, s jedinou dosti výraznou výjimkou – Eddiem Sengem.

Juan Cabrillo ze sebe v kajutě svlékl oblečení kapitána Jeba Smithe, spolu s parukou ho zapečetil v igelitovém pytli a odložil na dno šatny k příštímu použití. Namydlil si štětkou tvář a opatrně přejel po kůži holicím strojkem.

V zrcadle nad měděným umývadlem zahlédl ve svých očích zvláštní třpyt, jaký se objevoval pokaždé, když se blížil ke kořisti. Už skutečnost, že Singh souhlasil s koupí lodě bez jasného vlastnického práva, představovala důvod k jeho zatčení. Ještě důležitější však bylo zjištění, že se potvrdila stopa, kterou Juan objevil díky Rudimu Isphordingovi.

Abhaj Singh spolu se svým otcem v tom byli až po krk. Juan měl nyní za úkol je odhalit natolik, aby dokázal vystopovat Antona Saviče a pak je všechny nechat pověsit.

Po vysprchování si poplácal tváře rumem, oblékl jako uhel černé kalhoty, nažehlenou bílou bavlněnou košili a měkké tmavé mokasíny. Pak zavolal do jídelny, aby mu do zasedačky přinesli nějaké jídlo a nakonec svolal schůzi starších členů posádky.

Zasedací místnost se nacházela na pravoboku za nástavbou a byla dost veliká, aby pojala čtyřicet lidí, i když ke stolu se jich vešlo pouhých dvanáct. Když se neprojednávalo nic tajného, byla otevřena velká čtvercová okna, takže do místnosti proudilo denní světlo. Juan sem dorazil jako první a v klidu se usadil do koženého křesla s vysokým opěradlem v čele stolu s deskou z třešňového dřeva. Maurice, první stevard Korporace, se vzápětí objevil s kouřící mísou samosy ( samosa = smažené pečivo obvykle trojúhelníkovitého tvaru, plněné kořeněným masem či zeleninou (pozn. překladatele)) a džbánem svého slavného slunečního čaje. Nalil Juanovi do sklenice a podal mu talíř.

„Vítejte zpátky, předsedo.“

Jelikož složku na Singhovu rodinu dostal Juan e-mailem, když se letadlem vracel z Evropy a George už na něj čekal s přestrojením Jeba Smithe v Djakartě na letišti, byl nyní na Oregonu vlastně poprvé od chvíle, kdy před dvěma týdny s Tory Ballingerovou odletěli do Tokia.

„Jsem rád, že jsem zpátky. Co je tu nového?“ Maurice byl totiž nenapravitelná drbna.

„Říká se, že Eric Stone má v současnosti vztah po internetu s jednou ženskou ve Španělsku. Slyšel jsem, že jejich internetové rozhovory jsou dost šťavnaté.“

Eric byl prvotřídní kormidelník a měl oprávnění na lodní systémy v rozsahu srovnatelném s diplomy Juanovými a Maxe Hanleyho. Pokud však šlo o opačné pohlaví, byl Eric naprosto beznadějný případ. Před časem v jednom londýnském baru, po aféře s Posvátným kamenem, byl kupříkladu natolik rozčilen nestydatým chováním jedné ženy, že musel vyběhnout ven a vyzvracet se.

„Ty bys samozřejmě nebyl schopen využít mého universálního přístupového kódu k prohlížení počítačových záznamů, viď, Maurici?“ pokáral ho jemně Juan.

„Vždyť já ani nevěděl, že něco takového vůbec existuje, pane Cabrillo. Prostě jsem to jenom náhodou zaslechl, když se o tom bavil s Markem Murphym.“

To souhlasilo. Juan se pro sebe zasmál. Murph, Erikův pracovní partner, měl se ženami ještě menší štěstí než Stone, pokud člověk nepočítal tu a tam nějaké venkovské děvče, se kterým si čas od času vyšel. Avšak dívka ozdobená piercingem do té míry, že předčila jehelníček, a které imponoval skateboard, nebyla podle Cabrilla moc velké terno.

„No, víš, co se říká, Maurici, každá láska je správná láska.“

„Kdo se neptá, nic se nedoví.“

Když do místnosti vstoupili Max, Linda Rossová a Julie Huxleyová, stevard se s úklonami vzdálil. Příchozí si sami nalévali čaj a brali si talířky s kořeněnou samosou. Po pár vteřinách vstoupil do místnosti Hali Kasim s Franklinem Lincolnem. Za normálních okolností by tu Line nebyl, avšak nyní zaujal místo nepřítomného Eddieho Senga. Jako poslední dorazili Eric s Murphym, kteří se přeli o jakousi obskurní část dialogu ze starého filmu s Monty Python.

„Tak, začněme tím nejdůležitějším,“ pravil Juan, když se všichni usadili. „Má někdo nějakou zprávu od Eddieho?“

„Pořád nic,“ odpověděl Hali. Juan střelil pohledem po doktorce Huxleyové.

Ta odpověděla okamžitě. „Podkožní zesilovač, který jsem implantovala do svaloviny na stehně, fungoval bezvadně až do vašeho odletu do Japonska.

Za pozornost stojí fakt, že než jste odletěli do Tokia, byl vysílač plně provozuschopný. Přitom byl tenhle přístroj používaný v praxi pouhé 3 měsíce.“

Několik vedoucích představitelů Korporace mělo pod kůží implantované zařízení na lokalizaci nositele. Mezi ně patřil samozřejmě i Juan. Toto elektronické zařízení mělo velikost poštovní známky a napájelo se energií přímo z tělového nervového systému. Každých dvanáct hodin mělo vyslat signál na komerční satelit, odkud byl přesměrován na Oregon. Byl to jakýsi skrytý způsob sledování operativců v terénu, aniž by museli nosit špionážní štěnice, které by mohl někdo nalézt a zabavit.

Tato technologie byla nová a zdaleka ne ještě dokonalá, což byl důvod, proč Juan této novince příliš nevěřil. Nicméně v Eddieho případě tu jiná možnost nebyla.

Hali dodal: „Poslední vysílání, které jsme od něho zachytili, ukazovalo, že se nachází na předměstí Šanghaje, někde blízko nového letiště.“

Juan strávil tuto informaci. „Nechtějí ho náhodou vyvézt ze země letadlem?“

Max Hanley si poklepal troubelí dýmky o zuby. „Uvažovali jsme o téhle možnosti, ale nehraje nám to s tím, co o pašerácích víme. Eddie sleduje stopu těch nebožáků, které jsme našli v kontejneru. Podle všeho by měli postupovat stejně i nadále.“

„Jestli ale přišli díky pirátům o příliš velký počet běženců, nezměnili by svou taktiku?“ otázal se Eric Stone zpoza laptopu, který si rozložil na stole.

„My nevíme, kolik lidí piráti zajali,“ odpověděl Hali. „Ti lidé, které jsme objevili na Kra, mohli být první parta, která narazila na piráty.“

„Nebo to bylo naopak poslední příslovečné stéblo,“ oponoval Eric, „a proto ta banda zvaná hadí hlavy teď přesedlala na leteckou dopravu.“

„Jestli ale už byli zařízeni pro mořskou dopravu, pak přechod na letecký transport by byl dost nákladný. K tomu by potřebovali úplně jinou infrastrukturu.“

Juan nechal debatu proudit kolem stolu, i když věděl, že definitivní odpověď neexistuje. Dokud neobdrží odpověď z Eddieho vysílače, budou se pohybovat ve vakuu. „Oukej, to stačí,“ zakončil nakonec planou diskusi. „Hali, rozšiř počet sledovaných satelitů. Je možné, že Eddieho signál zachytil ptáček patřící někomu jinému. Myslete v širších souvislostech. Zkontrolujte všechno, co dokáže zachytit elektronický signál.“

Expert pro komunikaci na palubě Oregonu se naštětil. „Zkontroloval jsem všechny palubní deníky. Moji lidé zkoumají každý satelit, který se objeví šestnáct set kilometrů od Šanghaje.“

„Já nezpochybňuju kompetentnost tvých lidí, Hali,“ tišil ho Juan. „Kdyby Eddie byl v šestnáctisetkilometrovém okruhu, pak by ho určitě objevili. Myslím ale, že v této oblasti není. Takže teď chci, abyste průměr oblasti pátrání zdvojnásobili. Pátrejte po něm do vzdálenosti tří tisíc dvou set kilometrů od Šanghaje a jestli nebude ani tam, pak postupujte s hledáním dál, dokud ho nenajdete.“

Hali si poznamenal několik bodů do zápisníku s logem Korporace. „Jak je libo, šéfe.“

Juan se odmlčel, dokud se všichni neztišili a neobrátili se k němu. „Pokud jde o mou včerejší schůzku, Šer Singh, jeho syn Abhaj a kdokoliv další spřízněný s Karamita Breakers Yard je na našem oficiálním seznamu podezřelých. Vlastní Maus i její sesterskou loď.“ Pohlédl na Marka Murphyho „To mi připomíná. Máme něco na ten sesterský plovoucí dok Souri?“

Murphy popadl Erikův laptop a pomocí myši se bleskově přesunul o několik stránek dál. „Tady to je. Byla postavená v Rusku a koupili ji ve stejnou dobu jako Maus, jenom prostřednictvím jiné sítě falešných společností. I zde se však dopustili stejné chyby a využili Rudolfa Isphordinga k vytvoření umělé fasády. Na rozdíl od Maus se Souri ještě nezúčastnila žádných záchranářských aktivit. Nikdo si ji dosud nenajal, nikdo ji také dosud ještě nespatřil. Je sice na seznamu u Lloydů, ti ale věří, že se stále ještě nalézá ve Vladivostoku a čeká, až se jí ujmou její noví majitelé.“

Juan otevřel ústa, aby položil jednu otázku, ale Murphy ho předběhl. „Už jsme to zkontrolovali. Remorkéry ji vytáhly z přístavu už před osmnácti měsíci. A nikdo si jména těch dvou remorkérů nepamatuje.“

„Zatraceně.“

Linda Rossová promluvila s pusou plnou samosy. „Takže v posledním půldruhém roce měl Singh a jeho společnost možnost využívat ji k čemukoliv. I jestli s ní nepřepadávali lodě na volném moři, plavidlo této velikosti by bylo perfektní pro pašování. Mohla kupříkladu pojmout až několik set kradených aut. Sakra, vždyť se do ní vešly dva proudové letouny Korporace, aniž by se jim musela demontovat křídla. Nebo by se do jejího nitra daly nacpat dobré dva tisíce emigrantů.“

Linda myslela svůj komentář jako hypotézu, ale atmosféra se po jejích slovech náhle ochladila a zasedací místnost ztemněla, jako by se slunce skrylo za mrak a z místnosti s dřevěným ostěním zmizelo světlo. Všichni přítomní si v duchu představili ohromné plavidlo změněné v otrokářskou loď, plnou nespočetného davu ubohých duší toužících po životě snad lepším než smrt.

„Ježíšikriste,“ zamumlal kdosi téměř neslyšně.

„Najdi ji, Marku!“ Cabrillův hlas byl tvrdý jako ocel. „Ať to stojí cokoliv, najdi tu loď!“

„Ano, pane!“ odpověděl mladý zbraňový specialista.

„Oukej. Tak zpátky k té mé záležitosti,“ pokračoval vážně Juan. „Pro ty, kteří to ještě nevědí, byl jsem v Djakartě vyjednávat prodej Oregonu do železného šrotu.“ Za normálních okolností by toto konstatování vyvolalo sarkastické poznámky nebo přinejmenším uznalý smích, ale teď byli všichni absolutně soustředění. „Přesně, jak říkal Isphording, ti lidé, co vlastní Karamita Yard jsou pořádně zkorumpovaní. Do včerejška jsme měli pouhé domněnky, informace z třetí ruky a slovo usvědčeného defraudanta. Nyní jsem ale již přesvědčený, že Singh je namočený do pirátství a možná i do pašování.

Nepřeje si, abychom k němu naši loď dovezli ještě alespoň týden. Tato doba by mu poskytla dostatek času zbavit se všeho, co se nachází uvnitř Maus. My ale spustíme kotvu před přístavem už za dva dny. Tu noc, kdy se Maus objeví, celou tu jejich operaci odhalíme.“

„Jaký máme plán?“ otázal se Line.

„Proto jsme se tady sešli, abychom to prodiskutovali. Každý z vás se pak setká se svými lidmi a vymyslí společně nějaký scénář. Marku, dostal jsi už snímky těch doků?“

„Jenom z komerčních satelitů. Jsou rok staré a v té době to vypadalo, že se tam hodně staví.“

„Pošli George, aby nad tím místem párkrát přelétl s helikoptérou a udělal několik slušných obrázků. Jestli to je mimo dolet Robinsona, ať si v Djakartě vypůjčí nějaký jiný vrtulník. Jakmile se pak vrátí, nech udělat dost kopií pro každého.“

„Zapsáno.“

„Linku, nevím kolik tam bude stráží nebo jaké budou mít zbraně, takže se ujisti, aby ti tví kanonýři měli všechno, co budou potřebovat, včetně raket odpalovaných od ramene.“

„Provedu.“

„Doktorko?“

„Já vím, já vím,“ ozvala se Julie. „Zkontroluju znova naše zásoby krevních transfuzí a jestli je budeme potřebovat doplnit, zahraju si mezi naší posádkou na upíra.“

Všichni povstali, ale Juan je ještě nehodlal rozpustit. Měl poslední věc, kterou chtěl dnes vyřešit. „Dámy a pánové, rád bych, aby tohle bylo naprosto jasné. Tato akce zašla daleko za rozsah činností, pro který jsme byli najati. Zatím jsme se sice vystavili určitému nebezpečí, ale vyšli jsme z toho bez úhony.“ Významně pohlédl na Lindu. „Ty už jsi stála tváří v tvář Singhovým najatým žoldákům, takže znáš jejich schopnosti. Peníze, které vyděláváme, neznamenají nic proti riziku, kterému budeme čelit od okamžiku, kdy vstoupíme na demontážní dvůr. Vydělané finance totiž sotva pokryjí výdaje na provoz lodi.“ V odpověď se objevilo několik úsměvů. „Vaši podřízení dostávají mzdu a bonusy. My ne. My dostáváme peníze, jenom když tu je nějaký výdělek.

Všichni jste vstoupili do Korporace s představou, že využijete svůj unikátní talent k vydělání peněz. Obávám se ale, že z této opičárny moc financí nebude, takže kdyby kdokoliv z vás chtěl skončit a ze současné akce Korporace vystoupit, neostýchejte se mi to říct a máte předem můj souhlas. Vaše místo bude stále volné, až do chvíle, kdy tahle operace skončí, a ani později nebudou žádné dotazy, žádná obviňování.“

Juan čekal na případnou reakci, pohledem přejížděl od jedné tváře ke druhé. Nikdo nepromluvil, až si nakonec odkašlal Max.

„Je to takhle, předsedo. Všichni jsme měli možnost promluvit si o tom už od chvíle, kdy jsme začali sledovat Maus. A pravda je taková, že některé záležitosti jsou důležitější než peníze. Všichni jsme zajedno v tom, že rádi zaplatíme za možnost dostat ty parchanty a přitlouct je na nejbližší vrata od stodoly. Stoprocentně tedy podporujeme tvůj návrh.“

Ze zbytku posádky se několikrát ozvalo „slyšte, slyšte“ a starší členové posádky se začali hrnout za Hanleym ven ze zasedací místnosti.

ZAHALEN poněkud okázale opět do převleku Jeba Smithe, aby zmátl případného náhodného pozorovatele na břehu, Juan se opřel o zábradlí zevního křídla můstku na Oregonu. Byl zde dostatečně dlouhou dobu, aby se povlak šupinaté rzi oranžově otiskl ze zábradlí na jeho mozolnaté dlaně. Slunce jako poněkud bledá ohnivá koule pozvolna klesalo za kopce na horizontu, zvedající se v dálce za Karamita Breakers Yard Šer Singha. Vzduch byl těžký zápachem rozpáleného kovu, průmyslových rozpouštědel a rozlité nafty z nádrží. Cestou na sever podél pobřeží Sumatry Juan sledoval čisté bílé pláže a bujnou džungli. Většina terénu byla ještě nedotčená lidskou rukou. Nicméně krajina v blízkosti doků vypadala, jako by se do původní země zakousla rakovina. Místo bílé pláže zde byla černá bažina a moře mělo barvu špinavé vody po nádobí. Až na nová skladiště, postavená na břehu zálivu, byly všechny budovy zchátralé a pokryté černým prachem. Juan ještě neviděl více deprimující a odlidštěné místo.

Obrovské budovy, jeřáby a jednotlivé stavební prvky činily z dělníků prakticky bezvýznamné figurky. Sloupové jeřáby, čnící vysoko nad vrakovištěm, přenášely ocelové pláty z lodí vytažených na břeh na místo obehnané plotem, kde se jich ujali umounění dělníci a vrhli se na ně s acetylenovými hořáky, kladivy i holýma rukama. Z Juanova pozorovacího stanoviště necelého půl kilometru od břehu vypadaly postavičky jako mravenci, vrhající se na krunýř nějakého obřího brouka a pojídající ho.

A všude kolem Oregonu se nacházela armáda odsouzených. Flotila plovoucích vraků určených k rozčtvrcení na vrakovišti se táhla skoro až k horizontu. Vytvářely souostroví zrezivělých trupů, stejně pronásledovaných i zapomenutých jako duchové zemřelých, čekající před vraty pekel. Kontejnerové lodě, tankery i lodě převážející sypký náklad, mu připadaly jako stádo dobytka, čekající v ohradách jatek. Sešlý vzhled Oregonu byl výsledkem uměleckého snažení o kamufláž, avšak tady všude kolem se nacházely skutečné objekty, tedy následky působení slaného vzduchu, zuřícího moře a nedostatečné údržby.

„Podívej se na tohle,“ promluvil Max Hanley, který vyšel z můstku na volné křídlo. Měl na sobě zamaštěné montérky. Olej na nich byl čerstvý, přicházel právě ze strojovny. „Podle mě ve srovnání s některými bečkami tady vypadá Oregon jako schopný plavby a v naprostém pořádku.“

Z jednoho prostorného skladiště se náhle ozval ohlušující řev, který úplně přehlušil Juanovu odpověď.

„Co je tohle?“ vyhrkl Max, když se řev poněkud ztišil. „Není to Murphyho nové stereo?“ usmál se Cabrillo. „Myslím, že v téhle hale je nějaká pila, nebo co. Jednou jsem o tom četl. Má to být veliká řetězová pila, která dokáže rozříznout kovovou loď stejně snadno, jako nůž rozpůlí bochník chleba.“

Max se vrátil na můstek, aby z vidlice pod mapovým stolkem vyzvedl dalekohled. Po několika minutách se otevřela vrata skladiště na straně k pevnině. V nich se objevila malá dieselová lokomotiva, vezoucí asi sedm metrů tlustý řez lodí. Tento segment plavidla měl v sobě jiskru, skoro jako nějaké sochařské dílo, a pocházel odněkud z blízkosti lodní přídě. Jakmile lokomotiva dospěla na konec úseku tratě, pohyblivý jeřáb pozvedl uříznutou část do vzduchu. Oddělený kus byl uprostřed otevřený. Ať už pocházel z jakékoliv lodě, rozhodně měla více nákladových prostorů než palub. Nejspíše šlo původně o loď pro sypký náklad nebo o tanker.

„Vypadá to jako formička na cukroví ve tvaru lodě,“ poznamenal Max.

„Zatraceně velké cukroví,“ podotkl Juan, když se ocelový blok uložil na zem, aby se na něj mohli vrhnout další dělníci.

Hanleyho pozornost upoutal poněkud roztržitý tón, jakým Cabrillo promluvil. „Copak se to děje v té žumpě, které říkáš mozek?“

„Víme, že je v tom zapletený Singh. Jsem tady ale už pár hodin a za tu dobu se všechno zdá být v pořádku, až na to, co se může dít uvnitř té ohrady.“

„Tam, co je ta pila na lodě?“

„Mhm.“ Juan se dalekohledem, který si vzal od Maxe, zahleděl na onu budovu. „Večer bych se chtěl mrknout.“

„Co Maus?“

„Ta sem zanedlouho připluje sama. Mezitím by nám mohlo dost napovědět, kdybychom věděli, jakou že to loď vlastně porcují.“

„Je možné, že to je jedna z těch lodí, co piráti unesli ještě předtím, než jsme byli najati, abychom je zastavili,“ souhlasil Hanley. „Třeba ji rozřezali v tom svém druhém plovoucím doku.“

Cabrillo pohlédl na svého přítele. „To se ale najisto nedovíme, dokud neproniknu dovnitř.“

Jedno z huňatých Maxových obočí vyskočilo vzhůru. „Ty sám?“

„Nemá přece cenu riskovat život kteréhokoliv člena posádky. Proklouznu dovnitř a zase ven a oni si ani neuvědomí, že jsem tam byl.“

„Linda Rossová si myslela totéž, když onehdy se svým týmem vstupovala na Maus“

„Prohlédni si bok toho skladiště obrácený k vodě.“ Max pozvedl dalekohled a zamířil ho na stěnu rozlehlé haly. „Po čem pátrám?“

„Ta budova je postavená na pilotech. Předpokládám tedy, že boční kovové stěny nedosahují až k mořskému dnu a jestli i dosahují, pak určitě ne v místě vrat. To by jejich zavírání a otvírání bylo zatraceně obtížné.“

„Takže plánuješ ta vrata podplavat.“

„Jakmile se dostanu dovnitř, budu moct onu loď identifikovat. Nemělo by to trvat déle než hodinu, a přitom ještě většinu z toho času strávím plaváním tam a nazpátek.“

Max dále zíral na mohutnou konstrukci a zvažoval všechna pro i proti. Nakonec došel k rychlému závěru. „Měl bys použít Draegerův uzavřený potápěčský systém,“ navrhl právě ve chvíli, kdy píšťala na břehu oznámila konec pracovního dne. „Tohle zařízení alespoň nezanechává unikající bubliny vzduchu.“

Hodinu po půlnoci se Juan Cabrillo nacházel v garáži člunů zhruba uprostřed lodi. Od hlavy až po paty byl oblečený do mokrého neoprenu. Voda v okolí Karamita Yardu byla sice stejně teplá jako lidská krev, ale jakmile se dostane do blízkosti cíle, poslouží tenký černý Microprene spíše k maskování. Na nohou měl potápěčské boty s tlustou podrážkou a na lavici vedle sebe plovací ploutve. Právě kontroloval Draegerův dýchací přístroj. Na rozdíl od běžného potápěčského vybavení, které svým uživatelům poskytuje při každém nadechnutí čerstvý vzduch, tento v Německu vyráběný uzavřený okruh využívá výkonné filtry, pohlcující oxid uhličitý, jenž potápěč vydechuje do okruhu. Takový způsob zaručuje dostatečně dlouhou dobu používání a přitom neprozrazuje přítomnost potápěče zrádnou stopou unikajících bublin vzduchu.

Draeger může být nebezpečný v hloubkách výrazně pod deset metrů. Proto Juan hodlal zůstat těsně pod hladinou. V tenkém vodotěsném sáčku, který měl upevněný pod pravou paží, měl minipočítač, baterku a automat Fabrique Nationale 5,7. Tato pistole užívala novou munici ráže 5,7 mm. Výhodou malého tenkého zásobníku byla skutečnost, že matově černá pažbička byla schopna pojmout dvacet nábojů plus jeden v komoře. Tyto náboje byly navíc konstruovány tak, že dokázaly proniknout většinou neprůstřelných vest, ale současně zůstávaly v těle zasaženého.

Na vnější straně stehna měl připevněný potápěčský nůž a na levém zápěstí potápěčský minipočítač.

Technik potápění se teď zdržoval poblíž. „Jenom tak pro legraci jsem požádal doktorku Haxleyovou o analýzu vzorku vody,“ poznamenal, když Juan dokončil svou prohlídku vybavení. „Řekla mi, že moře je tu víc znečištěné, než kdysi řeka Cuyahoga, když v šedesátých letech začala hořet.“

„To je vaše představa legrace?“ otázal se sarkasticky Juan.

„Radši budu ten sajrajt analyzovat, než abych v něm musel plavat,“ ušklíbl se.

„Připraven?“ otázal se Max, když vstoupil do zatemněné garáže. Spolu s ním přišla i Linda Rossová, jejíž štíhlá postava se vedle Maxovy siluety téměř ztrácela.

„Brnkačka.“ Juan se zvedl. Kývl na technika, který zhasl červené operační světlo.

„U kormidla je Eric,“ pověděl Max předsedovi, „a u zbraňových systémů Mark, to pro případ, že by se něco zvrtlo. Stejně tak i Line a pár jeho členů SEAL se právě navlékají do bojové výstroje a budou připraveni vyrazit se zodiakem ještě dřív, než budeš na polovině cesty k tomu skladišti.“

„To je dobrý nápad. Jenom doufám, že je nebudu potřebovat.“

Garážová vrata se s rachotem otevřela a Juan bez jediného dalšího slova sešel po rampě, navlékl si ploutve a tiše se překulil do vody. Jakmile se nad ním zavřela hladina, ucítil, jak pominulo nepříjemné zatížení, způsobené objemnou výbavou. Toto bylo prostředí jemu vlastní. Tady se jeho mysl dokázala dokonale soustředit. Zde zapomínal na Eddieho Senga, na piráty, pašeráky i na tisíce detailů, spojených s vedením Korporace. Připadalo mu, jako by na celém světě neexistovalo nic jiného než on a moře.

Chvíli si upravoval vztlak, až se ustálil tři metry pod hladinou, a pak zkontroloval kompas integrovaný v počítači. S rukama volně spuštěnýma podél těla Cabrillo pouhým kopáním nohama s ploutvemi lehce klouzal inkoustově temnou vodou. Volně a pravidelně dýchal. Po minutě již přestal vnímat přítomnost Oregonu po své levici. Minul jeho trup a nechal ho za sebou.

Dokonce i s velkým náustkem Draegerova dýchacího přístroje cítil na rtech odporně špinavou vodu. Měla kovovou příchuť, jako by cucal mince, a když se prsty dotkl neoprenu, cítil na jeho mastném povrchu zbytky oleje. Juan nepatřil k těm fanatickým ochráncům stromů, co se k nimi přivazovali – chápal, že civilizace má nutně nějaký dopad na životní prostředí. Ale přesto, i kdyby pro nic jiného, toužil Singha zavřít už za tu obrovskou ekologickou škodu, kterou jeho aktivity v celém regionu působí.

Neodvážil se použít světlo, takže se musel plně spoléhat na zbývající smysly. Byl ve vodě dvacet minut, po které pravidelně plaval proti mírnému proudu, když uslyšel jakýsi dutý zvuk. Byl způsoben protékáním vody pod vraty obrovské budovy. Mírně změnil směr, aby vyrovnal nepatrný snos, a za necelou minutu se už rukou dotýkal hrubého betonu. Byla to jedna z mnoha pilot, na nichž celá mamutí konstrukce spočívala. Obeplul ji, takže se ocitl těsně za halou. Zatímco pravidelně rozvěšené lampy jasně osvětlovaly celý široký pruh pláže, strana obrácená k moři tonula v naprosté temnotě. Cabrillo blikl potápěčskou baterkou. Červený filtr propouštěl jenom slabé červené paprsky, ale ty mu k orientaci stačily.

Zhasl baterku a vyplul vzhůru k hladině, na kterou se vynořil jen s minimálním rozčeřením. Vrata byla vysoká jako osmipatrová budova a široká skoro sedmdesát metrů. Dovnitř, ke svému zániku, tedy mohla volně vplout takřka každá loď, snad až na ty největší zábavní lodě, kontejnerová plavidla či obří tankery.

Juan se znovu ponořil a udělal pár temp, než nějaký metr pod hladinou narazil na spodní okraj vrat. Proklouzl pod ním a znovu se vynořil již uvnitř haly připomínající obří hangár. Vyplivl náustek regulátoru a potápěčskou masku si posunul na čelo. Když se nadechl, udeřil ho do nosu ostrý pach žhavého kovu.

Okamžik se domníval, že hangár je kompletně temný, daleko tmavší než téměř bezměsíčná noc venku, ale pak si uvědomil, že se vynořil pod molem. Jakmile se přesunul z jeho stínu, uviděl několik holých žárovek, zavěšených pod vysokým stropem a odhalujících nejasný tvar lodi. Plaváním se vydal podél jejího boku. Na rozdíl od plavidel venku v zálivu, tato loď nebyla pokryta šupinami rzi. Trup měla hladký, prostý jakéhokoliv mořského porostu, čerstvě opatřený nějakým černým nebo tmavomodrým nátěrem.

Toto nebyl žádný vrak na konci své existence. Byla to nová loď, jistě ne starší než několik let. Cabrillovi se zrychlil puls.

Narazil na otevřené kovové schodiště začínající pod hladinou a vedoucí až k lávce těsně pod stropem haly, obkružující celý prostor. Setřásl ze sebe výstroj a uvázal ji tak, aby zůstala pod vodou. Automat s tlumičem přesunul do pouzdra v podpaží a ujistil se, že minipočítač absolvoval cestu bez poruchy. S pistolí namířenou před sebe začal pomalu stoupat po schodech. Pokaždé, než přenesl na nohu plnou váhu, opatrně našlapoval. Neměl ponětí, jestli Singh nemá někde rozestavěné hlídky, ale bylo mu jasné, že každý zvuk se uvnitř kovového interiéru mnohonásobně zesílí, takže se všemožně snažil zůstat v naprosté tichosti.

Od schodiště k hlavní palubě lodi dosahovalo kovové lešení. Zastavil se v jeho stínu a zaposlouchal se do tichého hovoru a občasného zakašlání nudících se strážných. Jinak nebylo slyšet nic, jen hluboké syčení vlnek, narážejících do boků lodi, a občasné šplíchnutí větší vlny, jež sem pronikla zvenčí.

Přešel lešení a na palubě lodi si našel úkryt vedle jednoho z lodních navijáků. Přejel prsty po palubě a zjistil, že i ta je, podobně jako trup, hladká a čerstvě natřená. Podle všeho se jednalo o menší tanker, v oboru nazývaný tanker produktů, jelikož většinou převážel již hotové frakce, jako petrolej či benzin, namísto surové nafty. Předních dvacet nebo i více metrů lodi bylo již odříznuto lodní pilou a odstraněno. Takové zacházení s novou a krásnou lodí se jeho námořnickému cítění hrubě příčilo.

Juan potlačil lehce mrazivý pocit pověrčivého šimrání a vydal se dozadu k nástavbě. Čtyřpatrový ubytovací komplex seděl přímo na zádi plavidla. Povšiml si, že dokařští dělníci odstranili volná křídla můstku a komín, bezpochyby proto, aby loď dostali dovnitř. Narazil na otevřený palubní průlez, vlezl dovnitř a než rozsvítil baterku, přesvědčil se, že je bezpečně mimo dohled všech lodních okének a otvorů. Na podlaze leželo čisté linoleum, stěny byly zakryté dřevěnými panely. Pomalu a pečlivě obešel a ohmatal místnost kolem dokola, ale namísto destičky, která by hlásala jméno lodě, její registraci a případně další informace, nalezl pouze čtyři otvory po šroubech. Někdo se zatraceně snažil, aby co možná nejvíc ztížil identifikaci lodě.

Nalezl schodiště, po kterém vystoupal na můstek. Pomocí maximálně zastíněného světla zjistil, že veškerá elektronika odsud zmizela. Rádia, navigační zařízení, počítač pro meteorologické účely, to všechno bylo pryč. Prázdné police, které měly obsahovat tyto přístroje, vypovídaly o tom, že ať to udělal kdokoliv, neprovedl to ve spěchu. Nebyly tu žádné přetrhané dráty, žádné známky překotnosti.

Neznámí montéři odstranili rovněž vše, co by mohlo nést jméno lodě. Proto se dal do prohledávání zbytku nástavby. Kuchyně byla prostě jen místnost obložená nerezovou ocelí. Veškeré lednice, sporáky, hrnce, pánve i kuchyňské nářadí odsud zmizely, stejně jako lodní servis, nesoucí většinou logo společnosti a jméno lodi. V kajutách nebyl žádný nábytek, i když cosi v nich napovídalo, že byly v poslední době obývány. Jedna voněla po doutnících, zatímco v koupelně druhé z nich bylo cítit výrazné aroma vody po holení.

Další zastávkou byla strojovna.

Prostoru dominovaly dva mohutné dieselové motory, každý velkosti autobusu, napojené na celé kilometry drátů, vedení a trubek. Juan oba motory pečlivě prohlédl a zaklel, když zjistil, že identifikační štítky z nich někdo pečlivě odstranil. A tam, kde bylo do bloku vyraženo sériové číslo, použil někdo brusný kotouč, aby tyto údaje vyhladil. Povrch bloku byl v těchto místech stříbrně lesklý a hladký.

Juan zastrčil pistoli do pouzdra a zahájil podrobnější prohlídku. To byla, vzhledem k rozlehlosti prostoru strojovny a nedostatečnému osvětlení, dost náročná práce. Ať totiž zamířil baterkou kamkoliv, všude jeho pohledu dominovaly hlavně stíny. Přesto pokračoval v pátrání. Svezl se k zemi a vsoukal se pod sladkovodní kondenzátor, jen aby zjistil, že i zde ho někdo předběhl a jméno výrobce odstranil. Paprskem světla z kapesní baterky přejel snad po každém koutu či škvíře, ale nenašel nic. Pomyslel si, že Singhovi lidé věděli, co dělají. Pak však zpozoroval malé místo, kde se pod jedním motorem na pravoboku utvořil škraloup z vylitého oleje. Dosáhnout sem bylo téměř nemožné, proto byl nakloněn myšlence nechat to být. Avšak jestliže se mu nechtělo to místo kontrolovat, třeba se to nechtělo ani těm, kteří měli za úkol zlikvidovat identitu lodi.

Zkroutil se jako hadí muž a nasoukal se pod studený motor. Prostor byl velice těsný, podpěry motoru mu téměř nedovolovaly dýchat. Cestou narazil rukou na jakousi trubku, takže si chvíli musel ze tří kotníčků sát krev. Když se konečně dostal k inkriminovanému místu, otřel rukou dehtovinovou mastnotu. Jak nehty vyrýval v hustém olejovém škraloupu brázdy, ucítil pod prsty jakousi kovovou destičku. Přehlédli ji!

Trvalo mu několik minut, než očistil to místo natolik, aby mohl označení přečíst. Nápis hlásal, že motor vyrobila firma Mitsubishi Heavy Industries a následovalo patnáctimístné identifikační číslo. Juan si ho vryl do paměti a vyklouzl zpod motoru. Vytáhl počítač, zapnul ho a začal pátrat po příslušném identifikačním čísle.

Jejich klient a jeho přítel Hiroši Kacui jim poskytl obrovské množství dat ohledně lodí zmizelých v Japonském moři, materiály o všech členech posádky včetně fotografií a sériová čísla většiny důležitých součástí lodi. Kdyby piráti kupříkladu neodstranili z kuchyně sporák, Juan by dokázal pomocí údajů z databáze určit, na které lodi se nacházel.

Za použití snímacího hrotu vyťukal patnáctimístné číslo, vybral ikonu pro motory a pak stiskl klávesu Hledej.

Když se objevilo jméno lodi, Cabrillovi doslova spadla čelist.

„Tak to tedy máme,“ zamumlal si pod nos.

„To je slabě řečeno, kapitáne,“ zašeptal mu do ucha povědomý hlas a současně se mu do zátylí zavrtala hlaveň zbraně.

V následující vteřině se v jedněch dveřích do strojovny objevila skupina poskakujících světel a ozvalo se několik mužských hlasů.

19

UPLYNULO UŽ PŘÍLIŠ mnoho let od té doby, kdy Eddie Seng navštěvoval přednášky z literatury na Newyorské univerzitě, než aby si pamatoval, kolik kruhů pekla popisuje Dante ve své Božské komedii. Přesto si byl docela jistý, že objevil ještě o jeden víc, bez ohledu na to, kolik si jich ten středověký italský básník představoval.

Jakmile letadlo po šestihodinovém letu přistálo, Eddieho i ostatní ilegály nahnali do lodního kontejneru. Interpretací následných událostí došel Eddie k závěru, že ocelová krabice bez jakéhokoliv větrání byla převezena do přístavu a naložena na loď k další asi desetihodinové plavbě. Jediným vodítkem, které Eddiemu pomáhalo v dohadech o tom, kde se nalézají, byl pokles venkovní teploty. Když tedy vzal do úvahy počasí a šestihodinový let rychlostí zhruba pěti set uzlů, odhadoval možnou současnou polohu někde na kruhové výseči zahrnující severní Mongolsko, jižní Sibiř a ruské pobřeží. A jelikož zde hluboko ve vnitrozemí nebyla žádná jezera, jež by vyžadovala desetihodinovou cestu lodí, došel k závěru, že se nacházejí kdesi na poloostrově Kamčatka nebo někde na pobřeží Ochotského moře.

Vylodění kontejneru a jeho přistání na souši proběhlo dost drsně, takže se jeho obyvatelé svalili na hromady. Za okamžik se otevřely dveře a Eddiemu se naskytl první pohled na peklo.

V dálce se tyčily hory, jejichž vrcholky byly zastřeny nějakými sazemi, takže zubaté skály byly poněkud zašpiněné. Musel několikrát zamrkat, aby udržel zaostřený pohled. Pláž, na které stáli, tvořily vodou omleté kameny velikosti oblázků až míčů. Při každé vlně se s rachocením přesýpaly. Hladina oceánu byla klidná a tmavá, hrozivě šedá. Eddiemu to silně připomínalo klid před bouří.

Tyto detaily však nebyly příčinou toho, že oněměl a zkameněl. Tou příčinou byl výraz absolutní lidské bídy, odehrávající se na svazích kopce vystupujícího z moře. Byla to scéna z holocaustu. Vychrtlé postavy, pokryté špínou natolik, že nebylo možno říct, zda jsou vůbec oblečené, pokrývaly celý svah, který tak vypadal jako by se pohyboval a kroutil, podobný nafouklé mrtvole, požírané červy. Ve svém ubohém stavu byly ty figurky nejen bezpohlavní, ale v podstatě dokonce až nelidské.

Na svahu musely otrocky pracovat dobré dva tisíce lidí.

Někteří šplhali do kopce, obtěžkáni prázdnými vědry, zatímco druzí klopýtali s nákladem ze svahu. Na rovném úseku jejich cesty, asi ve třech čtvrtinách svahu, plnila skupina dělníků s lopatami prázdná vědra blátem. Pohybovali se jako automaty, jako by jejich těla nedokázala jiný pohyb než nabrat a vyklopit, nabrat, vyklopit. Kousek výš proti svahu byla další skupina, obsluhující vodní děla. Děla byla napojena na hadice, jež se vinuly po svahu a přiváděly vodu z jímky v zemi, kam stékala z ledovce, pokrývajícího vrcholky vzdálených hor. Zemská přitažlivost poháněla vodu hadicemi až k dělům, kde tryskala do výše. Několik dělníků proud vody směřovalo střídavě sem a tam a splachovalo z náspu bahno vrstvu po vrstvě.

Nadbytečná voda proudila po svahu dolů a cestou do sebe nabírala vrchní vrstvu půdy, až se z ní stala břečka, stejně zrádná jako plovoucí písek. Hned v prvních okamžicích pozorování Eddieho ohromila úděsná podívaná. Po svahu totiž náhle vyrazila celá vlna bahna. Ti, kteří nebyli dost rychlí, byli pohlceni a kutáleli se dolů. Někteří z nich se nakonec rychle postavili na nohy, někteří pomaleji a jeden se nezvedl vůbec. Brzy ho bahno zaživa úplně pohřbilo.

Při tom všem nikdo ani nepřerušil práci.

Na dřevěných sloupcích byla nad zemí napjatá kamuflážní síť, zbarvená stejně šedivě, černě a hnědě jako okolní terén, takže při pohledu shora bylo místo kompletně skryté.

Nedaleko pláže, kde zatím zevlovala Eddieho skupina, vyklápěli dělníci s vyděšeným pohledem kbelíky do řady mechanických promývacích komor. Tato zařízení se od prvního použití začátkem minulého století příliš nezměnila. V důsledku jemného kývavého pohybu se z dlouhé podložky odplavovalo bahno. Dno žlabu bylo opatřeno zarážkami, které oddělovaly a zachycovaly těžší částice od zbývajícího materiálu. Odpad nakonec vzdáleným koncem komory unikal do moře, kde tvořil ošklivou hnědou skvrnu, zatímco těžší zbytky koncentrované rudy se musely ze dna sebrat a postoupit dalšímu třídění.

Kbelíková brigáda tvořila živý řetěz spojující promývací komory s tříposchoďovou budovou, stojící v blízkosti pláže. Zástup lidí, podávající si z ruky do ruky vědra s hrubou horninou z komor do zmíněné budovy, připomínal svíjejícího se obrovitého červa. Eddie si všiml, že to, co považoval za zpracovatelské zařízení, bylo připevněno k ploché nízké bárce, která mohla být snadno odtažena na volné moře. Z krátkého komínu v těsné blízkosti budovy stoupaly bílé obláčky dýmu, jež napovídaly, že ať je finální fáze čištění požadovaného produktu jakákoliv, rozhodně je k ní zapotřebí teplo.

Celý do šířky se značně roztahující komplex hlídali ozbrojenci. Byli oblečeni do místního počasí, měli na sobě tlusté kalhoty a bundy. Boty nosili vysoké pod kolena. Na ochranu před všudypřítomným bahnem byly gumové. Většina mužů měla rukavice. Všichni měli přes rameno pušku AK-47 a k tomu drželi v ruce buď hůl nebo bič. Na kopci jich bylo jen několik, mnohem víc se jich vyskytovalo na konci výrobní linky. Každou z tuctu promývacích komor hlídali čtyři vojáci a dále zhruba na každých deset dělníků z kbelíkové brigády připadal jeden strážný. Svištění bičů vytvářelo pozadí, jež udržovalo pracovníky v potřebném tempu.

Ostnatý drát bránil čínským dělníkům, a podle toho, co viděl, byli to všichni Číňani, v přístupu ke vzdálenému konci budovy, odkud mělo pásové vozidlo, podobné arktickému sněžnému skútru, přímý přístup k částečně zahrabané zábavní lodi, jež byla kousek dál vytažená na břeh. Na straně plotu z ostnatého drátu přístupné dělníkům bylo na břeh vytaženo ještě několik dalších lodí. Byla to vesměs malá zábavní plavidla, která byla většinou tak výrazně sešlá, že už skutečnost, že doplula až sem, byl malý zázrak. Ležela teď obložená kamením, paluby zastřené sítěmi, jež zakrývaly jejich obrysy.

Ubytovny pro dělníky, uvědomil si Eddie.

Již v momentě, kdy mu vytanula v mysli tato slova, se musel opravit. Tady nebyli žádní dělníci. Zde byli otroci, nucení dolovat horu za těch nejžalostnějších podmínek, jaké si kdy dokázal představit.

Na světě existovalo jenom málo věcí, kterých se mohla takhle nenasytná chamtivost týkat. Instinktivně tušil, o co konkrétně se tady jedná – o zlato.

Od chvíle, kdy sedával na přednáškách z geologie, uplynula již delší doba, avšak přesto si z nich pamatoval dost na to, aby rozpoznal zlatonosnou vrstvu táhnoucí se do kopce. Vodní děla využívala hydrokinetické energie k rozdrolení zeminy, aby mohla být přemístěna do promývacích komor. Koncentrát pocházející z těchto komor se v centrifugách dále zbavoval lehčích příměsí. Poslední krok spočíval ve smíchání centrifugám se rtutí, jedinou látkou, která přitahuje drahé kovy. Jakmile se tento prvek naváže na mikročástice zlata, rtuťová koule se uvede do varu, čímž se odpaří a zůstane čisté zlato.

Ve většině moderních závodů se horké rtuťové páry zachycují, kondenzují a znovu používají v uzavřeném systému, který brání přímému styku pracovníků se smrtelně jedovatou rtutí. Soudě podle žalostného stavu mužů pracujících venku na kopci musel předpokládat, že ta ubohá stvoření jsou spíše vystavována nepředstavitelnému množství rtuťových par, jednomu z nejkrutějších toxinů na světě.

Těch několik momentů, kdy vstřebával představu o rozsahu probíhajících prací, byly posledními chvilkami, kdy byl ještě uchráněn zvrhlosti svých věznitelů. On i jeho kolegové, cestující společně ze Šanghaje, dostali rozkaz nastoupit do řady. Pak mu indonéský strážný zamkl kolem krku tenký řetízek, na němž visel kovový štítek s identifikačním číslem. Další ze strážných zaznamenal jeho číslo do hlavní knihy a pak celou jejich skupinu zavedli k jednomu zchátralému osobnímu parníku na pláži. Tam byli rozděleni do nevytopených kajut. Tato loď nikdy nedosahovala luxusních parametrů, ale nyní byly místnosti ještě navíc přeplněné, takže v kajutě pro dva bylo teď až deset paland. Podle zápachu bylo jasné, že lodní instalace již nějaký čas nefungují. Dokonce i hluboko v nitru lodi Eddie viděl, jak se mu vydechovaný vzduch chladem sráží před obličejem. Každý kavalec měl jednu zablácenou deku, matrace byly promočené a proležené. Dělníci se nemohli nikde ani usušit, takže na konci každé směny se prostě jen svalili na kavalec, špinaví a pokrytí slizem.

Strážný ho nevybíravě pobídl. Chystali se jeho skupině ukázat, kde budou jíst. Kdysi to bývala hlavní lodní jídelna. Všechen nábytek byl ale již dávno ten tam a ze stěn zmizela jakákoliv výzdoba. Podlahu tvořil holý kov a zde se dělníci krmili. Skupina se srovnala do řady a každý si pak vzal z hromady jednu špinavou misku. Poté Číňan, s jednou rukou na pásce, nabral druhou rukou hrst rýže a mrskl ji každému do misky. Za ním další invalidní dělník nabral naběračkou z velkého sudu jakousi šedorůžovou kaši a přidal ji k porci rýže.

Výsledný lektvar byl jen nepatrně teplý a sotva lidsky poživatelný. Teprve později se Eddie dozvěděl, že vedoucí provozu vysílají dva rybářské čluny pročesávat oceán. Poté se všechno, co ve svých sítích vytáhnou, nasype do obřího drtiče, který oddělí větší kusy, a výsledek je nakonec zkapalněn.

Pět minut poté, co se Eddiemu podařilo najít volné místo na palubě, aby zde mohl s kuckáním spolykat odpornou kaši, strážný cvakl uzávěrem pušky a vykřikl: „Vstávat!“

S vědomím, že si musí uchovat sílu, nacpal si Eddie zbytek porce do úst. Žluklou pastu pak spolu se žlučí násilím polkl. V krku ho přitom škrábaly kusy rybích šupin.

„Dostali jste jídlo jenom proto, že jste právě přijeli,“ pokračoval strážný. „Napříště budete jíst vždycky po směně.“

Pak muže znovu vyvedli ven. Eddie si tehdy poprvé uvědomil existenci větru. Trvalá bríza vanoucí od moře pronikala oblečením a dorážela mu přímo do kostí. Současně vítr přinášel drobné částečky popela, nejspíše vulkanického, pomyslel si. To jej pouze utvrzovalo v domněnce, že se nacházejí na Kamčatce. Mezitím jim nařídili tahat vědra vzhůru na kopec. Když Eddie zahájil první ze stovky mučivých výstupů toho dne, poplácal si svalstvo stehna v místech, kam mu doktorka Huxleyová implantovala naváděcí čip.

Byl od Oregonu daleko, ale věděl, že není sám. Během jednoho, maximálně tak dvou dnů, bude mít Juan pohromadě tým, připravený ukončit tuto noční můru ještě dřív, než vlastně vůbec začne.

Té noci se mu naskytla příležitost promluvit si s muži, se kterými sdílel kajutu. Nebyla tu žádná elektřina, takže vyčerpaní dělníci šeptali ve tmě. Všichni měli společnou anamnézu. Byli ilegálně propašováni z Číny v nákladním kontejneru. Hadím hlavám sice zaplatili za to, že je odvezou do Japonska, když však kontejnery odpečetili, byli tady.

„Jak dlouho tu jste?“ ptal se Eddie.

„Celou věčnost,“ odpověděl nehmotný hlas z jednoho kavalce. „Ne, vážně, jak dlouho?“

„Čtyři měsíce,“ odpověděl tentýž člověk, který se zavrtěl, aby našel poněkud sušší kousek matrace. „Tenhle důl ale funguje už mnohem déle. Možná roky.“

„Copak se nikdo ani nepokusil o útěk?“

„Kampak?“ zněla odpověď. „Uplavat odsud nedokážeme. Voda je příliš studená a rybářské lodě jsou přísně střeženy po celou dobu, kdy jsou tady. Stejně jsou tu vždycky jen tak dlouho, než vytáhnou sítě na molo. A ty hory kolem jste viděli. Takže, i kdyby se vám podařilo proklouznout kolem stráží, tam venku byste nepřežili ani jeden den.“

„Oni nás v podstatě vlastní,“ poznamenal třetí muž. „Od okamžiku, kdy jsme prohlásili, že chceme opustit Čínu, nás vlastní. Copak záleží na tom, jestli se udřeme k smrti tady, v nějaké domácí textilce, nebo v nějaké dílničce v New Yorku? Přesně tohle nám přisoudili bohové, nám všem, čínským rolníkům. Pracovat a pak zemřít. Jsem tady deset měsíců. Všichni muži původně ubytovaní v téhle kabině jsou už po smrti. Jen pokračuj s těmi svými fantaziemi o útěku, příteli. Nakonec ale zbude odsud jen jediná cesta – smrt.“

Eddie si nebyl jistý, jestli jim nemá říct, kým ve skutečnosti je. Podle toho, co viděl, když se muži ploužili do kajuty, byli všichni v hrozném stavu, takže pochyboval, zda by jim, dohlížitelé vůbec svěřili nějaké důležité informace. Navíc nemohl vyloučit, že by ho někdo třeba za mimořádnou porci jídla nebo za suchou pokrývku neprozradil. I když toužil těmto ubožákům zažehnout alespoň malý plamínek naděje, celé roky výcviku a zkušeností mluvily proti tomu. Nakonec se podvolil únavě a upadl do bezvědomí i když ležel na mokrém kavalci a bolest mu vyzařovala z každého kloubu. Dva spolunocležníci celou noc kašlali a chrchlali. Zápal plic, nebo něco ještě horšího. Napadlo ho, že bídné podmínky a hladové potravinové dávky již určitě způsobily, že se po celém komplexu rozšířily různé nemoci.

Byl to třetí den nepřetržitého chvění zimou a trvalého vlhka, jež svrašťovalo jeho bledou kůži, když si Eddie začal uvědomovat, že záchrana by se mohla poněkud zpozdit. Juan přece určitě mohl dopravit do Ruska někoho, kdo by byl schopen vypůjčit si helikoptéru a alespoň přeletět nad jejich táborem. K žádnému takovému přeletu však nedošlo. Namísto toho Eddie pracoval trpně s ostatními, bezmyšlenkovitě tahal vědra s bahnem po svahu dolů k moři, jako nějaký mravenec, který nepřemýšlí a jen následuje své instinkty.

Boty už ztratil a pokaždé, když se zhluboka nadechl, cítil hluboko v plicích jakési zachrčení. Při příjezdu byl ve výrazně lepším stavu než ostatní jeho kolegové, ale časem se ukázala nevýhoda v tom, že jeho tělo bylo zvyklé na pravidelné jídlo a odpočinek, na rozdíl od rolníků, kteří celý svůj život hladověli a kromě namáhavé práci; nic jiného neznali. Dva muži z jeho kajuty byli již po smrti. Jednoho z nich pochovala lavina, druhého zmlátil strážný takovým způsobem, že mu z uší a kolem očí začala prosakovat krev a pak také zemřel.

Pátého dne, s bolavými zády po zvlášť brutálním bičování, které nadto ničím nezavinil, si Eddie Seng uvědomil dvě věci. První bylo poznání, že v noze implantovaný vysílač impulzů selhal, a druhou byla jistota, že na tomto bohem zapomenutém pobřeží zemře.

Šestého dne ráno, právě když byly pracovní čety v předjitřním chladu vyváděny ven, se v zálivu objevila velká loď. Eddie se zastavil na rampě vedoucí na pláž, když mu blesklo hlavou, že jde o plovoucí suchý dok. Zmýlil se však v předpokladu, že jde o Mouse, a nikoli o jeho sesterskou loď. Dokonce i na dálku byl zápach vycházející z gigantického plavidla s černým trupem nesnesitelný. Hejna racků kroužila nad otevřenými otvory, kudy se ven vyléval lidský odpad.

Ve chvíli, kdy strážný Eddieho důrazně pobídl dloubnutím obuškem do ledvin, uvědomil si, že jde o otrokářskou loď. Určitě je plná dělníků, jež nahradí ty, kteří zemřeli nebo byli natolik zesláblí, že se nezvedli ani po intenzivním bití. Pomyslel si, kolik stovek nebo tisíců takových nešťastníků již asi zmizelo a bylo nahrazeno trvalým přísunem doufajících imigrantů, důvěřujících, že si vykoupili cestu ke svobodě.

„Takhle jsem se sem dostal já,“ poznamenal Tang, jeden z jeho spolubydlících, když se vlekli do příkrého kluzkého svahu. Tang byl ten, který o sobě prohlásil, že je tu již čtyři měsíce. Měl jako tyčka hubené tělo a přes roztrhanou košili byla jasně vidět jeho hrudní kost a žebra. Bylo mu sedmadvacet, ale vypadal na šedesát. „Naložili nás do jedné staré lodi, kterou pohltila ještě větší loď jako je tahle. Jestli si to vůbec dokážeš představit, cesta sem byla ještě horší nežli práce, ke které nás tady nutí.“

Když naplnili vědra na cestu dolů k promývacím komorám, uviděli, jak se z útrob plovoucího doku pomalu sune velice zrezivělé menší plavidlo, z jehož paluby shazují dělníci nějaké velké balíky.

„To jsou těla,“ poznamenal Tang. „Také jsem to musel dělat. Mtuseli jsme shazovat z paluby těla těch, kteří nepřežili cestu.“

„Kolik jich bylo?“

„Asi sto, možná i víc. Musel jsem shodit z paluby těla mých dvou bratranců a nejlepšího přítele.“ Tang přitom ani nezpomalil, ale Eddie přesto cítil, že si smutná vzpominka vybírá svou daň. „Takže teď najedou s tou lodí na břeh a využijí ji k ubytování dalších dělníků?“

„Nejdřív ji obloží kameny a natáhnout přes ni sítě, aby ji zamaskovali proti pohledu ze vzduchu.“

„Co ale pohled z moře? Celý tenhle komplex je přece z moře snadno viditelný.“

Tang zavrtěl hlavou. „Od té doby, co jsem přijel, jsem neviděl jinou loď, než ty dvě rybářské bárky. Nejspíš jsme příliš daleko odevšad, než aby sem nějaká loď zajela.“

Sotva došli k promývacím komorám, když Eddie náhle upadl na záda, jako by pod ním někdo podtrhl koberec. Překvapeně se rozhlížel kolem sebe a zjišťoval, že na zemi leží stovky dělníků. Teprve pak pocítil, že se země chvěje.

Když si konečně uvědomil, že se jedná o zemětřesení, začalo chvění ustupovat, ale v dálce se stále ještě ozývalo tlumené hučení.

Zvedl se na nohy a z potrhaných šatů smetl největší kusy bláta. Jeho pozornost, a zakrátko i pozornost všech kolem, se soustředila na nejcentrálněji umístěný horský štít, tyčící se nad jejich pracovištěm. Z otvoru kousek pod vrcholem se valila oblaka páry a tmavého popela a vytvářela stále rostoucí mrak, jenž brzy zastře slunce. Kolem vrcholku se s praskotem proháněly blesky připomínající Eliášův oheň.

Venkovní dveře úpravny se náhle rozletěly a z nich vyběhl nějaký muž. Cestou si z obličeje strhával masku. Byl to první běloch, kterého Eddie za celou dobu dosavadního pobytu uviděl.

„To je Jan Paulus,“ zašeptal Tang, zatímco se k nim muž kvapem blížil. „Je dohlížitelem.“

Jan Paulus byl pevně stavěný muž, široký v ramenou, s ošlehanou tváří a rukama velkýma jako kovadliny. Zastavil se několik kroků od Eddieho a Tanga a pohlédl na právě probuzenou sopku. Díval se však jenom chvíli. Z pouzdra připevněného kolem pasu vzal mobilní telefon, vytáhl anténu, počkal vteřinu, než se ozve signál, a vyťukal nějaké číslo.

„Antone, tady je Paulus,“ pronesl anglicky s holandským nebo afrikánským přízvukem. Chvíli naslouchal a pak řekl: „Nepřekvapuje mě, že jsi to cítil až v Petropavlovsku. Pořádně nás to vystrašilo. Dosud to bylo to nejhorší. Ale proto nevolám. Ta sopka nad naším závodem se probudila.“ Odmlka. „Protože jsme o téhle eventualitě mnohokrát mluvili a já teď navíc mám přímo před očima obrovský mrak páry a popele. Proto to vím. Jestli ta sopka doopravdy vybuchne, tak jsme skončili.“

Jakoby na potvrzení jeho slov se země znovu krátce rozechvěla v mírném následném zemětřesení. „Taky to cítíš, Saviči?“ otázal se sarkasticky Jihoafričan. Pak chvíli naslouchal. „Tvoje ujišťování nemá moc váhy. Můj zadek je tady, zatímco ty ho máš pěkně schovaný v hotelové sauně tři sta kilometrů odsud.“ Rozhlédl se a znovu se zaposlouchal. Eddie kvapně vyprázdnil kbelík do promývací komory. Doufal, že si ho důlní předák při naslouchání nevšiml. „Jo, Souri právě dorazila. Teď vykládá poslední várku Číňanů v dalším rezatém kontejneru Šer Singha. Jakmile skončí, chystám se naložit první zásilku, jak jsme o tom hovořili minulý týden.“

Paulus se na Eddieho zamračil. Ten neměl jinou možnost než pokračovat v chůzi, ale stále pokud možno naslouchal. „Právě jsme dokončili druhou fázi tavby rtuti, takže myslím, že teď je vhodná doba ke zvážení, zda bychom neměli úpravnu odtáhnout od břehu, dokud si nebudeme jistí, jak to dopadne s tou sopkou. Ty máš sice dost vlivu, abys zabránil svými ruským kamarádům poslat sem své vědce na očumování, ale určitě nemáš takovou váhu, abys zařídil, že sopka přestane chrlit. Co kdybys nasedl do vrtulníku a přijel se podívat na vlastní oči? Já bych se zatím snažil dát dohromady plány na evakuaci.“ Horníkův hlas nabíral na síle, to jak se zhoršovalo telefonické spojení. „Cože? Kdo by se o to staral? Strážné můžeme evakuovat pomocí Souri. Singh nám v budoucnu může věnovat další lodě a navíc tu je každoročně na milion Číňanů, toužících dostat se ven ze země. Spoustu jich jsme schopni nahradit… Takže můžeme ztratit maximálně tak jeden nebo dva měsíce, ale máme už v zásobě dost suroviny, aby raziči mohli celou tu dobu pokračovat v práci… Oukej, uvidíme se za dvě hodiny.“

Tang mezitím šel napřed a šlapal teď do kopce s tupým výrazem stádového živočicha. Eddie se nepokoušel ho dohnat. Namísto toho se obrátil a zahleděl na bobtnající oblak popele vysoko nad hlavou a v duchu si začal přemítat o smyslu toho, co právě slyšel. Předák hodlal tedy evakuovat své lidi a strážné, ale zdálo se, že k tomu potřebuje povolení kohosi jménem Anton. Někoho, kdo má dostatečný vliv k tomu, aby zabránil návštěvě ruských vulkanologů. Jihoafričan se naopak domníval, že teď je ten nejvhodnější čas. Suchý plovoucí dok byl na místě, výkonné remorkéry připravené začít táhnout, a navíc to vypadalo, že stačili nahromadit dostatečně velkou zásobu zlata, které mělo být přeměněno v mince. Úpravnu, bezesporu nejdražší a také nejdůležitější součást vybavení, bylo možno odtáhnout do bezpečí. Lodě, s nimiž najeli na břeh a které sloužily jako ubytovny pro dělníky, měly pouze cenu starého železa a zdálo se, že existuje způsob, jak je nahradit jinými plavidly. Takže zůstávali pouze dělníci, a jak Paulus sám poznamenal, s milionem Číňanů, každoročně utíkajících ze země, nebude náhrada otrocké pracovní síly nic obtížného.

Eddie jejich pokřivené logice rozuměl. Jedinou pro ně citelnou nevýhodou bude ztráta času.

Udeřilo další zachvění půdy. Eddie si uvědomoval reálnost nebezpečí, že sopka vybuchne, a v duchu si představoval kataklyzmatickou explozi, podobnou té, která srovnala se zemí několik set čtverečných mil v okolí hory Svatá Helena. Neexistoval žádný způsob, jak by on nebo kdokoliv jiný dokázal tomuto osudu uniknout, pokud by se zdržel příliš dlouho. Během posledních pár dní rezignovaně připustil nutnost několikatýdenní až několikaměsíční práce, než ho Juan najde. O svém konečném vysvobození tedy v nejmenším nepochyboval. Korporace neměla ve zvyku své lidi opouštět.

Avšak jedinou věcí, kterou si Paulus a Savič mohli dopřát, zatímco Eddiemu už začínala scházet, byl čas.

20

V Cabrillově hlavě se zrodila nepříliš vlídná myšlenka. Ze všech strojoven na všech lodích světa si musela vybrat právě tuhle mou. Neviditelná pistolnice oddálila zbraň od jeho hlavy a Juan současně vypnul jak počítač, tak i baterku. „Máte noktovizor?“ zašeptal jí do ucha. „Ano,“ ozvala se tichá odpověď.

„Tak nás veďte.“ Chytil se její ruky. I přes kožené rukavice dobře cítil, jak byla štíhlá a jemná.

Světlo, se kterým se blížili přicházející mužové, bylo sotva dostatečné k tomu, aby se člověk nepraštil do kolena nebo do hlavy v téměř neprostupném bludišti trubek, ale nestačilo už k zachování jistoty, že míří správným směrem. Musel se tedy spolehnout na někoho, kdo mu ještě před chvílí mířil pistolí na hlavu.

Byl na palubě této lodi již skoro čtyřicet minut, takže předpokládal, že jeho vniknutí nebylo dosud zaznamenáno. To znamenalo, že pozornost strážných na sebe upoutala jeho společnice. Rozumné by bylo se rozejít, vklouznout z boku lodi do vody a doplavat k Oregonu. Tím by však zůstalo příliš mnoho nezodpovězených otázek. Takže prozatím jsou v tom společně.

Dospěli k palubnímu průlezu, který je zavedl do strojovny kormidelního zařízení. Jakmile překročili práh a zabočili ostře doprava do obslužné chodby, Juan přestal pronásledovatele slyšet.

„Kdopak jste?“ zeptal se své průvodkyně, když spolu postupovali směrem k přídi. „MI6?“ To byl britský ekvivalent americké CIA. Odpovědí mu bylo pouhé mlčení. „Nebo Královské námořnictvo?“

„Ne,“ odpověděla konečně Victoria Ballingerová. „Jsem terénní vyšetřovatel londýnských Lloydů, divize podvodů.“

Když Lloyd musí likvidovat pojistky v důsledku činnosti pirátů v Japonském moři, je logické, že na místo pošle svého vyšetřovatele. To tedy vysvětlovalo její přítomnost na palubě nešťastného Avalonu. Nejspíše byl na této lodi celý tým, připravený odrazit útok pirátů a zjistit, kdo za všemi těmi akcemi doopravdy stojí. Naneštěstí způsoby a organizaci pirátů velice hrubě podcenili, takže nakonec z celého týmu přežila jediná – Viky.

„A co vy?“ otázala se. „Pořád se ještě vydáváte za kapitána toulavého rybářského člunu se zařízením na hledání ryb, s potápěčským vybavením a obdivuhodným nadáním být ve správnou chvíli na správném místě?“

„O tom si můžeme pohovořit, až se odsud dostaneme.“ Cabrillo promluvil dost úsečně. Necítil se příliš dobře díky její přítomnosti i kvůli širšímu dopadu toho, co objevil krátce před jejím příchodem na scénu. Na vzájemné obviňování však bude dost času později. Nejdřív je musel dostat zpátky na Oregon.

Juan se rozhodl riskovat a rozsvítit baterku. Její světlo však ztlumil natolik, že připomínalo blikající svíčku. Tory si sundala noktovizor a strčila ho do batůžku. Pak si musela pod kšiltovkou upravit své husté černé vlasy. Juan po ní střelil pohledem, aby se jí podíval do očí. Byly modré, klidné a rozhodné, bez nejmenší stopy strachu. Juan neměl ani ponětí, jaký druh tréninku tito lidé absolvují, ale způsob, jakým zvládala problémy na potopeném Avalonu i její aktuální duševní stav mu napovídaly, že je připravena na cokoliv.

Chodba končila u žebříku vedoucího k padacím dveřím ve stropě. „Takže, kapitáne, doufám, že máte nějaký plán.“

„Podle mého původního plánu jsem neměl potkat vás ani ty hrdlořezy, kteří vás evidentně sledovali. Rád bych se přes ně dostal bez krveprolití. Pak mám v hangáru schovaný Draegerův potápěčský přístroj. Umíte se potápět?“ Tory krátce přikývla. „Takže poplaveme k mé lodi.“

„Já se odsud nehnu, dokud se nedozvím, co je tohle za plavidlo.“

Cabrillo si všiml rozhodně pozvednuté brady, takže věděl, že to myslí vážně. „Nacházíme se na lodi, která by tu neměla vůbec být a jež se jmenuje Toya Maru. Piráti ji zajali při útoku na Avalon. To veliké plavidlo, které jste viděla, je plovoucí suchý dok jménem Maus. V něm skryli tuto loď a táhli Toya Maru sem. To všechno pod téměř nepřetržitým dohledem mých lidí, dalo by se dodat.“

„Proč by tu tedy neměla být?“

„Protože Maus je stále ještě několik dní plavby odsud.“

Půvabnou tváří se mihl zmatený výraz. „Tomu nerozumím.“

Juan byl stále nervóznější. Museli odsud vypadnout, a to co nejdřív, i když Tory si přitom chce hrát na otázky a odpovědi. Popravdě řečeno měl však větší vztek na sebe než na ni.

Stejně jako všichni ostatní i on nedocenil pirátskou vychytralost. „To znamená, že celou dobu o sledování věděli a jenom čekali na příležitost, kdy Maru vyloží. Ta se jim naskytla, když jsem musel v blízkosti Tchaj-wanu na jeden den odvolat Oregon. Obsadili loď posádkou a odpluli s ní, zatímco mí lidé sledovali jen prázdný plovoucí dok. Soudě podle objemu práce provedené při její demontáži, řekl bych, že ji měli v hangáru minimálně několik dní.“

Dotkl se jejího rukávu. „Povím vám všechno, ale později. Teď musíme vyrazit.“

Aniž by čekat na odpověď, Cabrillo zastrčil pistoli do pouzdra a vydal se po žebříku. Kolo, kterým se otvíral průlez, lehce zaskřípalo na protest, ale jakmile se pohnulo, otáčelo se už zcela volně. Pozvedl přiklop, připravil si zbraň a pak vystrčil hlavu nad úroveň horní paluby. Prostor, do kterého se zahleděl, byl černý jako noc a naprosto tichý. Protáhl se průlezem a počkal na Tory. Jakmile se ocitla po jeho boku, zariskoval a znovu blikl baterkou.

I v krátkém záblesku poznal, že se nacházejí v kontrolní místnosti vyrovnávacích nádrží. Odsud ovládala posádka celý systém čerpadel, kterými přemisťovali tekutý balast z nádrže do nádrže k udržení rovnovážného stavu. Hlavou mu bleskl nápad, že se podívá po venkovním sacím ventilu, otvoru v trupu, kterým bylo možné nasávat mořskou vodu jako náplň balastních nádrží. Vzápětí si však uvědomil, že pátrání po inspekčním příklopu a jeho otevírání by zabralo příliš mnoho času. Navíc bude sací otvor zaručeně opatřen pevnou mříží, aby se do otvoru nedostala nějaká ryba nebo mořské chaluhy, jež by mohly pumpu poškodit.

Teď když znal svou polohu, zapnul raději mikropočítač a vyvolal si na obrazovku plány lodi Toya Maru. Schémata na malé obrazovce se dala luštit poměrně obtížně, takže mu trvalo několik minut, než nalezl únikovou cestu.

„Mám to,“ oznámil konečně. „Oukej, sledujte mě a držte se za mnou.“

„To má být galantnost, kapitáne?“

„Ne, smysl pro účelnost. Já mám na sobě neprůstřelnou vestu a pokud jste neshodila za poslední dva týdny minimálně deset kilo, pak jsem si jistý, že vy nic takového nemáte.“

Věnovala mu poněkud drzý úšklebek. „Touché. Veďte nás.“

Cabrillo zkontroloval chodbu před velínem balastních nádrží a vyklouzl ven. Jelikož zde nebylo žádné světlo, které by se dalo zesilovat, byly Toryiny brýle na noční vidění k ničemu, takže se musel spoléhat na baterku a věřit, že se případní strážní prozradí dřív, než toto světlo zahlédnou.

Na konci chodby dorazili k příkrému schodišti. Juan byl už v jeho polovině, když shora zaslechl hlasy a zahlédl světlo. Aniž by se obrátil, ustoupil zpět s pocitem, že Tory ho těsně následuje. Ze spodních schodů pak zahlédl stín dvou mužů s útočnými puškami, kteří se mihli kolem. Spolu s Tory čekali plné tři minuty od chvíle, kdy se hlasy strážců vytratily do ztracena, než se odvážili znovu pohnout po schodech vzhůru.

Konečně dosáhli předposlední paluby pod hlavní promenádou. Juan plánoval, že jakmile se dostanou na volný vzduch, skočí přes zábradlí do vody, kde pak najdou dýchací přístroj. V temnotách je muži Šer Singha nikdy neobjeví.

Z druhého konce chodby se ozvalo neklamné mechanické řehtání nabíjených zbraní. Když se všude kolem rozsvítila světla, Cabrillo strhl Tory k zemi. Ukazovákem mačkal spoušť ještě dřív, než viděl vůbec nějaký cíl, takže vzápětí spustil palebnou clonu, jíž přispěl ke všeobecnému zmatku. V prvních vteřinách přepadení nedbal na nebezpečí hrozící z odražených kulek. Museli se prostě dostat ven, pryč odsud. Tory se připojila s pistolí, devítimilimetrovou zbraní, která bez tlumiče v kovovém prostředí lodi duněla jako kanón.

Juan se chtěl vrátit po schodech dolů, když se ale vyklonil přes odpočívadlo, pozdravila ho salva výstřelů z automatu, která ho minula v takové blízkosti, že dokonce na tváři ucítil teplo z letících kulek. Záblesky z hlavně mu připadaly jako exploze těsně před obličejem.

Vypálil poslepu proti neviditelnému střelci na dolní palubě a vydal se plížením chodbou, aby se skryl za jejím ohybem. Jakmile se ocitl z dohledu přepadového oddílu, táhl Tory do bezpečí. Dosud ho nezasáhla jediná střela, což byl malý zázrak, takže teď se mohl postarat o Angličanku.

Hodil do chodby mikropočítač. Okamžitě se ozvala střelba. Dobře. Strážní byli nervózní. Namířil pistoli a směrem do chodby vypálil tři rány. Současně s mačkáním spouště se pohnul, takže při čtvrtém výstřelu se ocitl už v nechráněném prostoru. Tou dobou již také spatřil cíl – strážného v turbanu, ležícího na palubě a zkrouceného za puškou AK-47. Cabrillo ho zasáhl dvěma kulkami do hlavy a vrhl se znovu do krytu, jelikož dál v chodbě ležící postava právě směrem k němu divoce vyprázdnila celý zásobník.

Popadl Tory za ruku a rozběhli se spolu pryč od místa přepadení, veškeré snahy o skrývání již byly úplně zapomenuty.

Juan zahnul za roh a zahlédl nějaký rychlý pohyb jen zlomek vteřiny před tím, než mu na lebku dopadla pažba pušky. Omráčený klesl na podlahu, ale vědomí úplně neztratil. Vnímal tedy Tory, která se vynořila za ním a dvakrát vypálila na útočníka, jenž po náhlém útoku na Juana ještě nestačil znovu získat rovnováhu. Kinetická energie devítimilimetrových střel ho odhodila dozadu na stěna, na níž se objevila divoká kresba z jeho krve.

S pocitem, že má hlavu křehkou jako sklo, dovolil Juan Tory, aby mu pomohla vstát. Zrak měl poněkud rozmazaný a z čela, kde mu plandal kus odtržené kůže, tekla krev. Lalok volné kůže zčásti zakrýval levé oko. Juan ho jediným prudkým pohybem utrhl, čímž sice vyvolal čerstvý příval krve, ale zato konečně pořádně viděl. Tory jen zalapala po dechu.

„Znám jednoho dobrého plastického chirurga,“ bylo vše, co řekl, a už se znovu dali do běhu.

Právě v té chvíli se rozezněl kovový jekot, zvuk, který Juan ještě v životě neslyšel. Okamžitě ho napadlo, že to bude zřejmě ta lodní pila. Za malou chvilku se těsně před nástavbou, sotva sedm metrů před Cabrillem a Tory, zakousl do lodního trupu silný řetězový pás. Voda tryskající z mazacích trysek se začala měnit v páru, čímž se vlhkost vzduchu přiblížila stu procent. Chodbou začaly poletovat kovové třísky jako šrapnely. Pila náhle změnila směr a začala se k nim přibližovat horizontálně, pronikajíc kovovými lodními přepážkami tak lehce, jako by byly z papíru. Přepážkou těsně u nich projel silný řetěz, jehož zuby řezaly loď tak snadno, jako otvírač konzerv. Nebezpečné zuby se nyní pohybovaly ve výšce asi jednoho a čtvrt metru nad palubou a blížily se skoro stejně rychle, jak stačili utíkat. Zápach rozžhaveného kovu byl ohromující a z řetězu občas odlétla rozpálená kovová pilina, která pravidelně zasahovala Juana a v jeho neoprenu vypalovala otvory.

Doběhli k dalšímu schodišti a vyrazili po něm nahoru, vedeni snahou udržet mezi sebou a smrtící pilou co největší mezeru. Pila však, jako by věděla, kam mají namířeno, rovněž změnila směr a začala stoupat šikmo za nimi. Cestou odkousávala kusy schodiště jako nějaký prehistorický dravec. Od stěny se náhle oddělilo zábradlí, které pila odřízla od držáků.

Juan teď už jen sotva viděl díky krvi, stékající mu z čela, i následkem lehkého otřesu mozku. Oba důvody ho značně zpomalovaly. Přesto se mu Tory stále držela po boku. Společně tedy nadále prchali před hltavým útokem lodní pily. Utíkali podél kabin posádky, zahnuli za roh a pak oba vyrazili sprintem k zevnímu palubnímu průlezu. Byl to závod naslepo, jelikož se nyní pohybovali rovnoběžně s mohutným řetězem pily a rozřezávání lodi Toyo Maru tedy neviděli.

Když byli asi tři metry od otevřených dveří, přepážka po jejich pravé ruce začala žhnout a chvět se. To se do ní poprvé zakously zuby pily. Jelikož japonský tanker nebyl v nákladovém prostoru přesně uprostřed, zubatý řetěz se nejprve objevil v jednom rohu a teprve odtud jako rozevírající se zip štěpil stěnu.

Juan se ohlédl přes rameno. Řetěz již pronikl prvními asi třemi metry chodby a jen za tu chvilku, co se zastavil a díval, postoupila pila o další metr. Když se řetěz začal zakusovat do chodby po celé její šíři, kovové okuje poletovaly chodbou jako hejno rozzuřených vos.

K otevřené palubě jim scházelo jen asi půldruhého metru, takže Cabrillo silně strčil Tory do zad. Ta zavrávorala, ale setrvačnost ji hnala stále kupředu. Juan se vzápětí vrhl za ní. V okamžiku, kdy doslova vyletěli na otevřenou palubu, projel přímo nad nimi silný řetěz pily.

V tu chvíli se však ocitli v další léčce.

Na palubě na ně čekali čtyři muži s turbany na hlavách. Na dvojici uprchlíků hleděli přes mířidla pušek AK-47. Juan s Tory se před nimi složili na palubu ve změti končetin paradoxně intimního objetí. Dříve než mohl kdokoliv z nich uvolnit ruku se zbraní, sikhové jim k hlavám přitiskli hlavně pušek. Lodní pila se zarachocením utichla.

„Upřímně jsem doufal, že vás ta pila zatím nedostane,“ zazněl hluboký hlas s patrným cizím přízvukem odněkud z lávky nad jejich hlavami.

Juanovi i Tory odebrali zbraně a pak jim dovolili vstát, s prsty sepjatými v zátylí. Cabrillo se zahleděl na muže nad sebou. Podle věku a podobnosti s Abhajem se Juan domyslel, že má před sebou velitele pirátské organizace.

„Šer Singh,“ zamručel Juan.

„Doufám, že jste našli, co jste hledali,“ pokračoval sikh. „Hrubě by se mi nelíbila myšlenka, že byste měli jít do hrobu s neukojenou zvědavostí.“

Pak v jazyce, který Juan neznal, vydal rozkaz a ozbrojenci začali Juana s Tory strkat směrem k přídi.

Neviditelný operátor pily někde nad nimi znovu nastavil řezací zuby k záběru. Kolejnice upevněné těsně pod stropem umožňovaly pohyb takřka po celém prostoru hangáru. Segmentované břity se nyní vznášely nad palubou asi pět metrů za uříznutou přídí. Řetěz byl tak napjatý, že i přes téměř sedmdesát metrů délky se vůbec nepronášel. Ve světle stropních svítidel se hroty zubů ze speciální slitiny třpytily jako stovky dýk.

Zanedlouho se na palubě Toya Maru objevil Šer Singh osobně a doprovázen dvěma strážnými se přiblížil k zajatcům. V ruce nesl zvláštní kovovou trubku s dlouhými kolmými držadly na jednom konci. Juana a Tory drželi strážní takovým způsobem, že se prsty nohou sotva dotýkali paluby. Cabrillo se pokusil přesunout poněkud svou váhu tak, aby se mohl opřít a zkusit se vysmeknout, ale po každém takovém pokusu následovalo nadzvednutí ještě výš. Když se Singh přiblížil na dosah, prostrčil trubku Juanovi pod pažemi a za zády. Strážní si pak přehmátli, takže ho přidržovali pohodlně přes držadla.

Cabrillo nyní pochopil význam tohoto zařízení. Tohle byl zaručeně oblíbený způsob, jak se piráti zbavovali svých nepřátel. Rukojeti umožňovaly strážným, aby znehybnili oběť a mohli ji přitlačit k řetězové pile, aniž se sami vystavovali nějakému nebezpečí zranění.

Když si Tory Ballingerová uvědomila plnou hrůzu toho, co se má zanedlouho stát, zařvala jako rozlícerá lvice a mocným trhnutím se pokusila uvolnit. Muži, kteří ji přidržovali, se jenom zasmáli a pozvedli její tělo do výšky, takže celá její váha teď bolestivě visela na ramenních šlachách. Bolestivá agónie z ní okamžitě vypudila veškerou bojovou náladu a způsobila, že se celá jakoby propadla.

„Tohle vám neprojde,“ ozval se Cabrillo.

Ta hrozba mu však zněla stejně falešně jako Šer Singhovi. Mohutný Pákistánec se zasmál. „Inu, samozřejmě že projde, kapitáne Jebe Smithi. Musím vám ale říct, že jste hodně zhubnul od té doby, co o vás mluvil můj syn Abhaj.“

„Jenny Craigová.“

„Kdo?“

„Poslyšte, Singhu, my víme o Maus a víme také o Souri. Jakmile se kterákoliv z nich pokusí vplout do oficiálního přístavu, bude zajatá. Skončil jste, takže co kdybyste to teď vzdal a ušetřil si obvinění ze dvou vražd?“

„Takže mě neviníte ze smrti posádky Toya Maru, co?“

Juan stále trochu doufal, že posádka tankeru je jenom někde zavřená, avšak teď se mu dostalo potvrzení. „Zhruba do deseti minut na tuto budovu zaútočí tým speciálních operací a zabije každého, kdo bude uvnitř.“

Singh se znovu zasmál. Užíval si pocit totální nadvlády nad svými zajatci. „To tedy přijdou pro vás a pro vaši přítelkyni nymfomanku o pět minut pozdě. Není nic, co byste mohl říct, abyste mě zarazil, a taky nic, co byste mohl udělat. Právě teď se moji lidé blíží k vaší lodi. Nemůžete tam mít víc než jenom hrstku žoldáků. S těmi si moji muži poradí.“

Cabrillo věděl, že i v případě, kdyby se z tohoto dobrodružství nedostal živý, jeho lidé sejmou Singha a pokosí jeho bandu jako lán žita. Přesto si ale přál, aby Singh nepřestával mluvit. Hodlal si tak koupit trochu času, než vymyslí, jak z téhle bryndy ven. „Jestli máme opravdu umřít, povězte mi o Číňanech. Jak ti do toho zapadají?“

Singh znovu přistoupil blíž. Měl pronikavé oříškově hnědé oči zhýralce, které nikdy nemrkaly. Byl cítit cigaretami a se svými sto devadesáti centimetry byl asi o půl hlavy větší než Cabrillo. Najednou, pouze silou své paže, zaútočil na Juanův solar plexus úderem, jenž vypudil i poslední molekulu vzduchu z jeho plic. Kdyby ten sikh uplatnil plnou sílu celého těla, Juanova žebra by to zaručeně nevydržela. I tak učinil několik pokusů o nádech, než se mu podařilo plíce alespoň zčásti naplnit.

„Určitě jste ani netušil, že jsem odhalil vaše sledování Maus už od Japonského moře. Nevěděl jste, že jsem vyložil tuto loď“ – Singh dupl nohou na palubu – „když se mi naskytla ta šance. Byl jsem celou dobu o krok před vámi, takže co vás vede k naději, že vám teď něco prozradím? Informace si člověk musí zasloužit. To jsem naučil i své syny. Cokoliv dostanete, má cenu vynaloženého úsilí. Tedy žádnou. Po tom, co jsme udělali se zajatými Číňany, vám nic není.“

To přinejmenším Cabrillovi potvrdilo, že Singh je ve spojení s hadími hlavami. „Copak nejste ani trochu zvědavý na to, kdo jsme a proč po vás jdeme?“

Po Singhově tváři se mihl vlčí pohled. „To jste mě tedy dostal, příteli. Já skutečně toužím po tom vědět, co jste zač, a kdybyste sem bývali přijeli tak před týdnem, použil bych s rozkoší jakýkoliv způsob, abych z vás tu informaci dostal. Ale teď, dneska, na tom nezáleží. Dovolím vám, abyste si tohle tajemství vzal s sebou do hrobu stejně, jako já si ta svoje nechám pro sebe.“

Nato Singh zakroužil ukazovákem vztyčené ruky, načež ožil mohutný motor pohánějící lodní pilu. Místo členitého řetězu se nyní těsně nad palubou objevila rozmazaná šmouha. Hluk byl šokující, ale stále ještě snesitelný ve srovnání s řevem, když se pila zakousne do kovového trupu vraku.

Juan se rozhlédl po něčem, čemkoliv, co by mohlo posloužit k zabránění nevyhnutelnému. V hlavě měl jakýsi zárodek plánu, podle něhož snad dostane dva, maximálně tři strážné, ale pak ho určitě zastřelí. Jedinou jeho nadějí bylo přesvědčení, že Tory bude mít tolik chladnokrevného rozumu, že využije šance, vrhne se přes zábradlí tankeru a zmizí z hangáru. Pohlédl směrem k ní. Jejich oči se setkaly s takovou intenzitou, že mohl jeden druhému málem číst myšlenly. Tory věděla, že se chystá provést něco bláznivého a slibovala mu pohledem, že z jeho pokusu vytěží maximum. I tato krátká výměna pohledů ho přesvědčila, že za jiných okolností by ji rád poznal blíže.

Strážní manévrovali s Juanem do blízkosti bzučícího řetězu pily a bez ohledu na snahu odolat, nemohl občas nepopojít po špičkách směrem k oné průmyslové gilotině. Podobná chvění atmosférické elektřiny za bouře, pila rozřezávala vzduch jako nějaká živá věc.

Pokusil se zkroutit ramena, ale tím jen pobídl strážné, aby ho přistrčili blíž. Šer Singh se zatím přesunul blíž k Juanovi, i když se stále držel mimo jeho dosah. V ruce držel dřevěnou tyčku. Přesvědčil se, že ho Juan pozoruje a pak přiblížil kus dřeva k běžícímu řetězu. Ozvalo se krátké bouchnutí a objevila se záplava pilin. Trvalo jen několik vteřin, než pila kus tvrdého mahagonu rozdrtila na kaši. Singh se znovu ušklíbl a o kousek ustoupil. Nad hukotem pily vykřikl: „Myslím, že nechám své muže, aby si s tou ženskou užili, než ji podají pile.“

Juan nedal navenek najevo, že se chystá k nějaké akci, ale v duchu si naplánoval každičký pohyb, vypracoval podrobnou choreografii, aby předešel jakémukoliv zaváhání. Nicméně jeho plán měl řadu neznámých. To všechno ještě navíc za předpokladu, že přežije úvodní fázi.

Vykopl oběma nohama do vzduchu, spoléhaje na to, že ti hrdlořezové za ním ho udrží, i když nohama dopadne do těsné blízkosti řetězu. Pravé lýtko se skutečně dostalo do povrchového kontaktu s pilou. Podvědomě zaregistroval šokovaný výkřik Tory, když se rychle pohybující řetěz zakousl do něčeho tvrdého v jeho noze. Mohutným trhnutím se mu podařilo uvolnit stisk strážných na rukojetích tyče.

Šokující a nevýslovně hrubá síla téměř vytrhla Juanovi nohu. Řemeny, přidržující pod kolenem protézu k pahýlu, se napjaly k prasknutí, ale vydržely. Muži se s pilou nepřetahovali, takže zubatý řetěz nestačil proniknout titanovou výztuhou protézy. Nicméně neúprosná setrvačná síla pohybující se pily Juana odhodila asi pět metrů. Přistál však v perfektním džudistickém kotoulu a jakmile se zastavil, sáhl do zpustošené „bojové nohy“, jak říkal své protéze, pro pistoli Kel-Tec, kterou zde pro všechny případy nosil.

Kel-Tec byla jednou z nejmenších zbraní na světě. Prázdná vážila pouhých patnáct dekagramů, avšak na rozdíl od jiných miniaturních krátkých zbraní, neměla ráži limitovanou na obvyklých.22 nebo.25, ale používala náboje.380. Ty už dokázaly zastavit člověka, zvláště když je zbrojíř na Oregonu přeplnil až téměř k hranici jejich maximální odolnosti.

Jakkoliv Cabrillo toužil poslat první kulku do Singhovy hlavy, kompaktní pistole obsahovala pouze sedm nábojů. Zamířil na vyděšeného strážného, který jej ještě před pouhou vteřinou držel, a vypálil. První rána šla mimo. Dýchal příliš rychle a začínalo mu škubat v pahýlu končetiny. Následující dva výstřely však cíl zasáhly, takže jeden ze strážných měl vzápětí rozervanou ránu na krku. Skácel se kupředu na běžící pilu.

Řetěz rozporcoval jeho tělo v oblaku krve. Hlava a torzo se skutálely na palubu s obscénním mlasknutím, zatímco dolní končetiny ještě jednou zakopaly do vzduchu, to jak pila zajela do míchy. Ve vzduchu se poněkud stočily a zasáhly druhého strážného do prsou. Skácel se na palubu a na několik příštích vteřin byl vyřazen z boje. Juan si tedy za další cíl vybral muže držící Tory. Přidržovali ji způsobem znemožňujícím přímý zásah, takže zamířil na koleno jednoho z nich. Ten se s bolestným výkřikem otočil stranou. Tory toho využila a druhému strážci se vytrhla. Následně ho Juan složil dvěma zásahy do prsou.

Dva muži v turbanech, kteří přijeli na Toya Maru společně s Šer Singhem, se horečně hrnuli do úkrytu, odkud by mohli zasáhnout svými puškami AK-47. Juan za nimi pomalu a postupně poslal tři zbývající střely, aby je přinutil držet se pěkně při zemi, zatímco křičel na Tory. Přiběhla k němu a spolu se dali do běhu k zábradlí. Juanova noha ho sotva podpírala, takže jejich kolébavý útěk nyní nejspíše připomínal pohyb dvojice při závodě v běhu o třech nohách.

Dorazili k zábradlí přesně ve chvíli, kdy na ně strážci konečně zamířili své zbraně a v jejich blízkosti začaly zvonit ocelové kulky ráže 7.62. Cabrillo a Tory bez nejmenšího zaváhání, a neohrabaně jako párek mrtvol shozený z můstku, přeletěli zábradlí a hlavou napřed se vrhli do vody. Dráhu svého skoku nemohli nijak ovlivnit, takže do kalných vod dopadli s hlasitým šplouchnutím. Potopili se hluboko a i když se Juanovy plíce ještě nestačily plně vzpamatovat ze Singhova úderu, jenž z nich před nedávnem vypudil všechen vzduch, ujistil se, že on i Tory na cestě co nejdál od místa dopadu zůstanou pod hladinou.

Juan si uvědomil, že někdo vypnul motor řetězové pily, jelikož hluk mnohonásobně zesílený stěnami kovového hangáru náhle ustal. V duchu napočítal do deseti, protože svému domlácenému tělu slíbil, že pak se vynoří k nadechnutí. Když však dospěl k onomu magickému číslu, přinutil se pomalu odpočítat dalších deset a pak ještě jednou. Ukázalo se, že jako první bude potřebovat vzduch Tory. Vynořili se spolu tak těsně u lodního boku, jak jen to bylo možné. Juan zalapal po vzduchu, zhluboka se nadechl a pak je hned opět přinutil potopit se. Stále nevěděli, jestli je někdo nezpozoroval.

Když se vynořili podruhé, pokusil se Juan určit jejich polohu. Zjistil, že se nacházejí zhruba sedm metrů od místa zábradlí, kde uvázal svou Draegerovu dýchací soupravu. Tou dobou však už kolem nich dopadaly kulky a na hladině vytvářely malé bílé fontánky. Dvojice uprchlíků se tedy okamžitě znovu ponořila, aniž by se stačila pořádně nadechnout, avšak nějak se jim podařilo pod vodou překonat potřebnou vzdálenost.

Juanův mozek byl příliš zastřený bolestí vystřelující z nohy a z hlavy, než aby se pokoušel rozvázat jednoduchý uzel, který prve použil. Namísto toho sáhl do rozdrcené protézy a vytáhl odsud plochý vrhací nůž. Lodní pila poničila jednu stranu ostří, ale druhá byla stále ještě dokonale nabroušená. Přeřízl poutací lanko a podal regulátor dýchání Tory, načež se oba ponořili do větší hloubky. Jelikož z přístroje neunikaly žádné bubliny, střelci na palubě nic neviděli, jakmile se dostali na tři metry pod hladinu. Sikhští bojovníci tedy nyní pálili do vody zcela namátkou v naději, že budou mít štěstí, ale převážně si tak ulevovali ve vzteku nad dvěma mrtvými a jedním do smrti kulhajícím kamarádem. Juan však ani jediného z nich nelitoval.

Vzal si náustek od Tory, opatrně, aby do něj nevnikla voda, jež by v separátoru CO2 působila jako žíravina. I přes značné znečištění moře ucítil na gumě slanou chuť. Povzbudivě stiskl Tory ruku a pak si připevnil Draegerův přístroj na záda. Mechanické součásti umělé končetiny byly kompletně zničené, takže si navlékl ploutev jen na zdravou nohu a druhou ploutev věnoval Tory.

Když vypudil z masky vodu a oba byli připraveni vyrazit, uvědomil si, že slyší nějaký jiný druh střelby. Už to nebyla ona neuspořádaná kanonáda, produkovaná strážnými. Bylo to rytmické pulzování zbraně, kterou dobře znal. Nedokázal potlačit úsměv. Singhovi muži se zřejmě právě pokusili vniknout na palubu Oregonu, a proto si představil Marka Murphyho číhajícího u monitorů a ovládajícího odsud čtyřicetimilimetrové automatické lodní kanóny Bofors.

Zhruba v té chvíli museli muži na palubě zpozorovat nějaký jejich pohyb, protože vzápětí všude kolem nich začaly dopadat kulky, jež cestou pod vodou za sebou zanechávaly stopy připomínající bílé šípy.

21

Max Hanley nařídil Franklinu Lincolnovi a jeho útočnému oddílu SEAL, aby spustili svůj zodiak, jakmile uslyšel z hangáru na protější straně zátoky kvílení lodní pily. Max pospíchal z garáže člunu do operačního střediska, nacházejícího se pod nástavbou Oregonu. Tam svítila červená pohotovostní světla, jež se mísila s modrým svitem obrazovek a výsledným osvětlením místnosti byl dost ohavný odstín fialové. Proč si ještě nikdy dříve tohoto jevu nevšiml, stejně jako milionu dalších drobností, blesklo Maxovi hlavou.

Takto pozdě v noci tonul zbytek doků v tichu. Proto si byl Max jistý, že Šer Singh nastartoval lodní pilu jen proto, že zajal předsedu. Eric Stone stál u kormidla, Murph u řízení zbraňového systému a Hali Kasim s Lindou Rossovou sledovali na monitoru ohroženou palubu. Max se usadil do velitelského křesla a navlékl si na hlavu sluchátka s mikrofonem. „Linku, jsi na příjmu?“

„Ano, Oregone. Blížíme se v tichém režimu. Čas příjezdu sedm minut.“

Max se už chtěl dotázat, proč nenastartovali velký přívěsný motor zodiaku, když by zvuk lodní pily zamčené jakýkoliv jiný zvuk přehlušil, ale pak mu došlo, že v měsíčním svitu by bílá kýlová vlna rychle se pohybujícího člunu byla proti černému moři velice nápadná.

Lincoln pokračoval. „Oregone, upozorňuju, že směrem od pobřeží je tu značně hustý provoz. Vidím čtyři, opakuji čtyři zásobovací čluny. Termovize odhalila, že jsou až po zábradlí narvané vojáky.“

„Mám je,“ zvolal Mark Murphy od zbraňového systému. Na jeho obrazovce se promítal záznam z kombinované termo-infračervené-nízkosvětelné kamery umístěné na hlavním stěžni Oregonu. „Odhaduju, že jich je dohromady tak padesát a jsou vyzbrojení automatickými zbraněmi a granátomety.“ Do počítače naťukal příkaz ke kontrole rozsáhlého lodního arsenálu. Obraz na monitoru se rozdělil, takže každý ze třináctimetrových člunů byl nyní na zvláštní části obrazovky. Přes každý obraz temného trupu se objevila jemná mřížka. „Cíle označené jako tango jedna až čtyři. Sleduji všechny přibližující se jednotky.“

„Kde je zodiak?“ Až baterie Oregonu spustí palbu, potřebovali ze všeho nejmíň, aby se museli obávat případného zásahu přátelského plavidla.

„Line se odklízí z cesty, ale pohybuje se dost pomalu.“

Max vyvolal na obrazovku záběr širokoúhlé kamery, která ukazovala, jak se Singhovi muži blíží přímo k Oregonu, zatímco se zodiak pomalu posunoval směrem na pravobok. Bývalí členové SEAL nemohli spustit motor naplno, protože by se v okamžiku objevení bílé kýlové brázdy určitě stali cílem střelby strážných. Max byl proto nucen vyčkávat, zatímco se na jedné straně Line pomalu vzdaloval z linie palby a na druhé straně se rychle blížily invazní čluny.

„Blíží se!“ vykřikla ze svého stanoviště Linda Rossová. „Rakety vypuštěné z pobřeží.“

Během dvou vteřin, jež jí zabralo toto varování, urazily rakety polovinu vzdálenosti k Oregonu a dřív, než mohl kdokoliv zareagovat, proletěly i zbývající vzdálenost. Dvouapůlkilové rakety zasáhly kotevní průvlačnici vysoko na přídi a explodovaly. Střely sovětské výroby zdeformovaly pořádný kus oceli a prorazily otvor v palubě, nepoškodily však ani kotevní řetěz, ani strojní zařízení.

„Jsou tu další. Početná raketová salva!“

Jelikož se loď houpala tak blízko břehu, vzdálenost byla příliš malá, než aby se proti přilétajícím raketám aktivoval automatický obranný systém.

Max neměl na vybranou. „Kormidelníku, plnou parou vzad!“

Eric Stone takový povel již očekával, takže okamžitě stáhl zdvojené páky plynu dozadu. Hluboko v útrobách lodi ožily čtyři mohutné magnetohydrodynamické motory. Bylo to jako by někdo otočil elektrickým vypínačem. Motory revoluční koncepce v okamžiku běžely na plný výkon, využívajíce přirozeného elektrického napětí mořské vody, jež pak v kryochlazených magnetech zesilovaly a nakonec produkovaly energii, která nepředstavitelnou silou tlačila vodu hnacími trubicemi.

Zrychlení zpátečním směrem bylo natolik silné, že v kuchyni popadalo nádobí a z Cabrillova stolu sletěla celá kupa fasciklů. Nicméně nebylo stále ještě dostatečné, aby zabránilo zásahu přilétající salvy raket.

Šest z notoricky nepřesných střel profičelo kolem lodi a dopadlo neškodně do moře. Další raketa zasáhla kašírovaný palubní jeřáb Oregonu a pokácela ho jako podříznutý strom. Těžký ocelový stožár dopadl na palubu takovou silou, že se celá jedenáct tisíc tun těžká loď zatřásla. Osmá raketa narazila do nástavby pod můstkem. Tvarovaná bojová hlavice obsahující vysoce účinnou výbušninu byla konstruována tak, aby prorazila silné pancéřování tanku, takže když nálož vybuchla při průniku centimetrovou vrstvou oceli, většina síly exploze zůstala nevyužitá. Dvě provizorní chatky, jež Korporace využívala během inspekcí přístavu, byly kinetickou energií exploze zpustošené, avšak škoda byla spíše jen kosmetického rázu. Počítač detekující škody aktivoval protipožární systém bez jakékoliv lidské intervence a dále nasměroval havarijní týmy do příslušných oblastí.

„Do třiceti vteřin chci zprávu o škodách,“ promluvil Max lodním rozhlasem.

Zkontroloval údaje na GPS a indikátory rychlosti. Pohybovali se směrem ven z loděnice rychlostí dvaceti uzlů a stále zrychlovali. Ještě pár vteřin a budou mimo dosah raket Šer Singha. Jestli ale vlastní poněkud dokonalejší zbraně, například rakety Stinger, budou potřebovat o dost víc prostoru, aby útočící střely mohli ze vzduchu sestřelit.

„Linku, podejte situační hlášení.“

„Jdou po nás,“ ozvalo se v odpověď. Na zvukovém kanálu slyšel Max řev motoru zodiaku a praskání automatické střelby. „Pronásleduje nás jeden člun. Zbývající tři stále směřují k vám.“

„Dejte nám jednu minutu, jen co se dostaneme mimo dosah těch raket, a zahájíme krycí palbu. Gomez Adams se chystá vypustit náš druhý pozorovací modul, takže za chvilku bychom měli mít jasný přehled po bitevním poli.“

„Rozumím.“

Pokud Line uháněl se zodiakem přes záliv skoro čtyřicetiuzlovou rychlostí, nemohl v podstatě doufat, že by něco zasáhl. Přesto ze své M-4A1 na zásobovací čluny pálil, ale spíše jen proto, aby pronásledovatele odradil od střelby. Doposud šla také většina odpovědí daleko mimo cíl. Muži na člunech prostě opřeli zbraně o pažení a pálili naslepo.

Nemohl stále uvěřit, že Oregon dostal několik zásahů, ale uvědomil si, že se jim nepodařilo dorazit nečekaně. Nezáleželo na tom, jestli se sikhský vlastník lodních kovohutí postavil proti Korporaci. Teď bylo nejdůležitější najít předsedu a pak rychle zmizet.

Lodní pila před chvílí přestala vydávat úděsný rachot. Line si nebyl jistý, je-li to dobrá nebo špatná zpráva, ale do chvíle, než se Oregon postará o pronásledující čluny, nemohou si dovolit riskovat a zamířit k hangáru v přístavu. Nebo mohou?

U kormidla zodiaku stál Mike Trono a Line mu za pomoci posunků sdělil, co si přeje udělat. Trono beze slova přikývl a zavedl lehký člun, klouzající v těsném obratu, za obrovskou stavbu.

Tento manévr umožnil pronásledujícímu člunu zkrátit vzdálenost od zodiaku, což povzbudilo střelce na jeho palubě. Téměř současně spustil palbu dobrý tucet zbraní a nebýt toho, že Trono se zodiakem zakličkoval, byl by jeho gumový trup i všichni čtyři cestující na cucky.

Line s ostatními opětovali střelbu. Dokonce i Trono jednou rukou pálil z pistole, zatímco druhou třímal řídicí páku. Jeden z pronásledovatelů se chytil za hrdlo a přepadl přes přední zábradlí. Dopadl do zvířené vody příďové vlny a proud ho vtáhl pod kýl lodi. I jestli nebyla ta rána smrtelná, než se nad ním člun přežene, udělají z něho lopatky šroubu sekanou.

Člun pronásledovatelů poněkud odpadl, čímž umožnil Tronovi zpomalit a proplout za skladištěm. Právě v této chvíli se znovu ozvala lodní pila, i když tentokrát tišeji, jelikož se právě nezakusovala do žádného kovu. Line pevně přitiskl pušku k hrudi a překulil se přes měkký bok zodiaku do vody. Mohutnými rameny ztlumil náraz o hladinu. Zůstal se pohupovat v kýlové brázdě člunu, zatímco Mike opět zvedl zodiak do klouzavého letu, jímž vyrazil podél pobřeží.

Line se ponořil pod kovovou zástěrou hangáru a v okamžiku se nacházel uvnitř skladiště.

Bylo zde dost světla, aby se dalo zjistit, že jméno na zádi rozebírané lodi bylo odstraněno. Přes hukot lodní pily, nacházející se kousek dál směrem ke břehu, neslyšel žádné hlasy, které by mu mohly prozradit, co se děje.

„Oregone, tady je útočný tým číslo jedna,“ ohlásil se do vysílačky. „Jsem uvnitř hangáru a chystám se poohlédnout po předsedovi.“

„Rozumím,“ odpověděl okamžitě Max. „Jsme téměř připraveni zaútočit, takže vyzvednutí by mělo být hladké. Hodně štěstí.“

Line v odpověď dvakrát stiskl knoflík vysílačky a vydal se plavat podél dlouhého boku lodě, rozhlížeje se, jak se dostat na její palubu. Vtom zaslechl zřetelný výstřel z pistole odkudsi z blízkosti zdeformované přídě.

Jen několik vteřin poté proletěla přes zábradlí dvě těla, obě černá. Jedno z nich mělo na sobě bojovou výstroj a druhé vězelo v neoprenu. To musí být Cabrillo. Line samozřejmě neznal totožnost další osoby, ale ani ho příliš nepřekvapilo, když v její siluetě rozeznal ženské křivky. Pouze předseda dokázal mít rande i na takovém místě.

Sotva se dvojice ponořila pod hladinu, už se u zábradlí objevili dva strážní, kteří pátrali namířenými hlavněmi po dvojici lidí, kteří se právě vrhli přes zábradlí do vody. Vzdálenost byla příliš veliká, než aby si Line mohl být jistý zásahem, takže v tichosti pokračoval v plavání. Držel se v blízkosti lávky, která obkružovala vnitřek hangáru jen několik desítek centimetrů nad známkou nejvyššího přílivu. Dvakrát zahlédl Cabrilla a jakousi ženu, která mu byla poněkud povědomá, jak se vynořili z vody, aby se nadechli. Line si byl jistý, že míří k otevřenému kovovému schodišti. Napadlo ho, že právě tam si Juan zřejmě odložil dýchací přístroj.

Strážní několikrát vystřelili do vody, ale Line jasně viděl, že nevědí, kde uprchlíci jsou. Podle Linková odhadu uplynula dobrá minuta od Cabrillova posledního vynoření. Věděl sice, že předseda je skvělý potápěč, schopný zůstat pod vodou dvě minuty i déle, ale po přestřelce na lodi a po desetimetrovém skoku do vody byly podmínky poněkud jiné. Takže se už musel dostat k Draegerově aparatuře.

Když dospěl k tomuto závěru, zaslechl v rádiu hlas Maxe, který oznamoval, že zahajuje útok. Ve stejnou chvíli se ozvaly výstřely čtyřicetimilimetrového automatického kanónu, upevněného na přední palubě Oregonu, jenž právě spustil palbu.

Strážní se nenechali rozptylovat střelbou z děla zvenku a namísto toho soustředili palbu do jednoho místa asi tři metry od žebříku. Něco je tam zaujalo. Švihem, jenž si vyžádal enormní sílu, jelikož měl na nohou místo ploutví pevné boty, se Line pozvedl z vody a zalícil M-4A1. Ještě než ho jeho váha opět vtáhla do vody, stačil tento bývalý člen SEAL vypálit dvě salvy po třech ranách. Jednomu ze strážných vypadla puška AK z rukou, hlava druhého zmizela v purpurové mlze.

Line se ponořil pod hladinu a čekal, zda nějaký další střelec nezačne pročesávat okolí. Namísto toho jej kolem kotníku uchopila čísi ruka. Potlačil nutkání zbavit se kopnutím toho stisku. Byl to totiž předseda.

Line ucítil, jak mu Cabrillo tiskne náustek regulátoru ke rtům, takže se vděčně několikrát zhluboka nadechl a teprve pak náustek opět vrátil. Juan ho předal ženě, protože vzápětí zaregistroval, jak se jí zvedá hrudník, jímž se dotýkala jeho ramene. Pak se všichni tři vydali pryč poněkud zvláštním stylem, který ze všeho nejvíc připomínal čubičku, přičemž se střídali v nadechování z regulátoru. Trvalo jim několik minut, než překonali celou délku tankeru.

Jakmile se dostali k zadním vratům hangáru, Cabrillo zavedl své společníky pod kočičí lávku, kde se vynořili nad hladinu. V čele ho intenzivně píchalo. Bolest vycházela z míst, odkud si utrhl kus kůže, a celá pravá noha ho bolela od třísla až po konečky prstů, které již léta neměl.

„To načasování nemohlo být dokonalejší,“ obrátil se na Linka. „Myslím, že jsem prozradil naši polohu, když se mi ploutev dostala nad hladinu.“

„Je tu ještě něco, šéfe?“

„Šer Singh zmizel v okamžiku, kdy jsem vytáhl zbraň, a ví bůh jestli to dostali poslední dva na Toya Maru. Dál už nic nového nevím.“

„Na posily tedy čekat nebudeme, že ne?“ ozvala se Tory.

„Souhlasím tady se slečnou.“ Line zapnul krátkovlnnou vysílačku. „Oregone, tady je útočná jednotka číslo jedna. Mám předsedu a mořskou pannu, kterou jsme získali z Avalonu. Jsme připraveni k vyzvednutí zodiakem.“

„Musíte počkat. Je tu stále ještě jeden zásobovací člun. Pomocí nebeského oka ho sledujeme, ale zabere nám ještě několik minut, než ho budeme schopni zlikvidovat.“

Cabrillo převzal mikrofon vysílačky a vmísil se do debaty. „Zamítnuto, Oregone. Šer Singh může být právě v tuto chvíli na útěku. My ho ale potřebujeme.“

„Oukej, Juane. Směruju zodiak na vaši pozici.“

Vzápětí se už zodiak s burácením přihnal na místo, kde Juan před nedávnem opustil člun, a jeho motor se ztišil do tlumeného bublání. Juan odhodil dýchací přístroj a následoval Lincolna s Tory pod vraty ven ze skladiště. Linkovi členové SEAL vytáhli z vody bez problémů nejprve ženu a pak pomohli Cabrillovi i veliteli týmu nastoupit do gumového člunu. Juan ještě ani nebyl tak docela na jeho palubě, ale Mike Trono již opět přidal plný plyn, takže s čilým člunem vyrazil přes vlny zálivu.

Vzápětí se ocitli pod palbou z pobřeží. Jejich zbraně ve tmě mrkaly jako podrážděné svatojánské mušky. Trono okamžitě zamířil pryč od břehu a ven do otevřeného zálivu, kde se Oregon pokoušel nalézt poslední zásobovací člun. Zbývající tři se již změnily v planoucí vraky, jež se zanedlouho potopí ke dnu přístavu. Ten čtvrtý se zaručeně skrýval mezi desítkami zrezivělých lodních trupů, čekajících, až na ně přijde řada a zavezou je do hangáru k rozřezání. Juan se přesunul na příď zodiaku, aby odtud naváděl kormidelníka při proplouvání mezi opuštěnými plavidly. Nasadil si brýle pro noční vidění. Jak se prodírali k Oregonu, odrážel se řev motoru od rozpadajících se trupů lodí. S tak velkým počtem plavidel připomínal jejich pohyb honičku uprostřed bludiště. Trono sledoval Juanova gesta, trhavě se proplétal se zodiakem kolem trupu supertankeru dlouhého přinejmenším tři sta metrů a mezi dvěma trajekty pro auta, stále ještě nesoucími emblém jedné lodní společnosti z kanálu La Manche.

Objeli příď jednoho trajektu a zamířili do mezery mezi částečně potopeným remorkérem a další kontejnerovou lodí. V té chvíli ze zpoza jiné lodi vyloupl zásobovací člun. Tým příslušníků Korporace zareagoval zhruba o vteřinu dříve než protivník a zasypal ho od přídě po záď dobře mířenou salvou.

Užitkový člun provedl ostrý obrat a vyrazil za zodiakem. V souvislosti se střídáním přílivu a odlivu se vodní poměry v zálivu přiostřily. Oba čluny zápasily s rostoucími vlnami, což jim znemožňovalo využít svých zbraní. Na klidné vodě dokázal zodiak snadno předhonit těžký zásobovací člun, ale vysoké vlny zde fungovaly jako mohutný neutralizátor této výhody.

Pokaždé, když se Trono pokusil odpoutat od nepřátelského plavidla, narazil na zásobovací člun, který dokázal vždy včas zablokovat ústupovou cestu směrem k Oregonu.

Náhle přívěsný motor zakašlal, na okamžik poklesl jeho výkon, aby se vzápětí naštěstí znovu rozběhl na všechny válce. Mike Trono přejel prsty po krytu motoru a zaklel, když narazil na otvor po kulce. Prsty měl navíc okamžitě mokré, proto si k nim přičichl.

„Juane, zasáhli naši benzinovou nádrž,“ zakřičel přes hluk motoru. „Nevím, jak dlouho ještě si budeme moct hrát na kočku a myš.“

Zásobovací člun přerušil pronásledování, ale zodiak v té chvíli směřoval pryč od Oregonu a navíc byl obklopen tolika trupy lodí, že nebylo možné odhadnout, odkud Singhovi muži zaútočí příště.

„Nejeli směrem ke břehu?“ otázala se Tory.

„To pochybuju,“ opáčil Juan právě ve chvíli, kdy se zásobovací člun zjevil za velkým obchodním rybářským vrakem.

Hladinu v blízkosti zodiaku prošila salva střel. Trono se pokusil vymáčknout z motoru ještě alespoň půl uzle navíc. Ucítil kouř z oleje hořícího pod motorovým krytem. Ta prokletá kulka udělala víc škody než jen díru do nádrže. Právě křižovali cikcak podél jednoho trajektu, když cosi upoutalo Cabrillův zrak.

„Mikeu, vezmi nás zpátky k tomu potopenému remorkéru. Mám nápad.“

Uháněli přes záliv k temnému obrysu potopené lodi. Ta nejspíš dosedla na nějakou nerovnost na dně, protože skončila v nepřirozené pozici s přídí vysoko vyzdviženou a zadní palubou pod hladinou. Přes hlavní palubu ležel zlomený jeřáb, který byl v měsíčním svitu téměř neviditelný.

Cabrillo se soustředil na kurz, který hodlal dodržet, bez ohledu na vnější rozptylování, včetně střelby ze zásobovacího člunu. Na dosažení cíle měl jenom jednu příležitost. S nataženými pažemi co chvíli vyvolával příkazy k drobným úpravám kurzu, na které kormidelník uhánějícího plavidla vždy okamžitě reagoval jemnými doteky kormidla.

„Oukej, zpomal. Ať se trochu přiblíží.“

Ten bláznivý rozkaz slyšeli všichni, přesto se ho však nikdo neodvážil zpochybnit. Zodiak poslušně zpomalil, takže se k nim zásobovací člun přiblížil až na nějakých pětadvacet metrů. Jako by vycítil okamžik vítězství, kormidelník zásobovacího člunu prudce otevřel naplno páky plynu v naději, že svou kořist najetím potopí.

Juan nepřestával předávat Tronovi změny kurzu a vedl loď tak, aby potopený vrak minuli za zádí. Když se ohlédl přes rameno, spatřil, jak se na ně řítí zásobovací člun, ne nepodobný žraloku při jeho konečném výpadu. Díky zvětšujícímu efektu brýlí viděl dokonce jasně výraz potěšení na tváři cizího kormidelníka, připraveného k poslednímu úderu.

Ještě pár vteřin, uklidňoval se Juan, pohlížeje na blížící se člun. Ještě pár vteřin. Teď!

Prudce klesl levou paží, aby Markovi naznačil, že má provést ostrý obrat na levobok. Zodiak se teď rozjel směrem k mezeře pod zlomeným jeřábem přesahujícím z paluby remorkéru. Větší zásobovací člun byl teď plně zaujatý pronásledováním. Jeho kormidelník se nikdy nedozvěděl, že byl vlastně vlákán do pasti.

„K zemi,“ vykřikl Juan, když zodiak minul zadní zábradlí polopotopeného plavidla a zmizel pod ramenem pokáceného jeřábu. Mezera byla vysoká asi jeden metr a kdyby se byli prve nevrhli na podlážku, zrezivělý ocelový jeřáb by jim srazil hlavy.

Jakmile pod ním projeli, Juan se ohlédl. Zásobovací člun je sledoval v kýlové brázdě a jeho kormidelník zahlédl překážku na poslední chvíli.

Prudce zatočil kormidlem, ale bylo už pozdě. Hnali se příliš rychle. Jejich člun narazil v plné rychlosti do ležícího jeřábu, jehož kovová konstrukce roztrhla laminátový trup. Výsledkem byla trhlina po celé délce lodi a navíc oddělení jedné nádrže pohonných hmot ze závěsů.

Nikdo z mužů na palubě ubohého člunu neměl čas se preventivně zapřít, takže všech dvanáct z nich při náhlém zastavení přeletělo přes příď a skončilo ve vodě. Jen jeden z nich narazil hlavou napřed do konstrukce jeřábu a na místě zemřel.

Nafta, vytékající z porušené nádrže, se hromadila ve znečištěném nádní a dříve než ji mohla voda rozředit, zažehla ji elektrická jiskra z porušeného zapalování. Namísto lodi se tu vzápětí vznášela oranžová a černá ohnivá koule.

„Zapomeňte na ten poslední zásobovací člun,“ pronesl Cabrillo do mikrofonu taktické vysílačky. „Jedeme domů.“

Motor zodiaku zhasl, když byli ještě zhruba sto metrů od Oregonu, takže zbytek cesty museli pádlovat. Teď, když motor utichl, slyšeli od břehu střelbu, jak Singhovi muži stále ještě naslepo pálili směrem do zálivu.

Když gumový člun dorazil k rampě, Juan hodil čekajícímu členu posádky poutací lano. Poté co vysedl i poslední Lincův příslušník SEAL, Juan odkulhal k místu, kde již čekala Julie Huxleyová s jeho náhradní protézou. Upozornil ji už předem. Teď pomocí chirurgických nůžek odstřihla nohavici jeho neoprenu a pohlédla na pahýl. Až na několik modřin se zdál být v pořádku, takže Juana nechala, aby si protézu připevnil, zatímco se zabývala jeho ranou na hlavě.

„Jak se to stalo?“ otázala se s paprsky kapesní svítilny namířenými na zející poranění.

„Pažba pušky.“

Blýskla mu světlem do očí, aby zkontrolovala, jestli nebyl v bezvědomí. Po chvíli spokojeně zamručela. Ani ji nepřekvapilo, že mu zornice reagují úplně normálně. „Máš hlavu jako dělovou kouli. Jak se cítíš? Nemotá se ti hlava? Nemáš závratě? Nějaké nucení na zvracení?“

„Nic z toho. Jenom to v mořské vodě trochu pálí.“

„To věřím.“ Julie věděla, že jako většina mužů i Juan míru bolesti zlehčuje. Tampony osušila asi pětadvacet čtverečných centimetrů rozsáhlý defekt, ujistila se, že desinfekce ho přinutila několikrát se bolestně ušklíbnout a teprve pak přes ránu přiložila sterilní krytí a zavázala mu hlavu gázovým obvazem. „To by mělo držet. Je mi líto, že mi došla lízátka.“

„Počítám, že jsem měl víc brečet.“ Pak nasucho spolkl tabletku proti bolesti, kterou mu podala.

Julie si všimla opodál stojící Tory Ballingerové. „Nemohla bych se venkoncem dozvědět, co tu děláte?“

„Tory pracuje pro Lloyda v Londýně,“ ozval se Juan, zatímco se zvedal na nohy a zkoušel zatížit umělou končetinu. I když byl pahýl poněkud obolavěný, byl nyní opět plně pohyblivý. „Pracuje na stejném případu jako my, jenom z jiného úhlu.“

„Já myslela, že je tu kvůli mým vyhlášeným léčebným schopnostem.“ Obě ženy si potřásly rukama a Julie se zeptala, jestli Tory nepotřebuje ošetření.

Tory si ručníkem sušila vlasy. „Díky, doktorko Haxleyová. Jsem v pořádku. Možná trochu otřesená, ale nezraněná.“

„Juan má v kajutě láhev dobré brandy. Doporučuji přinejmenším jednu skleničku.“

„Předsedo, jsi tam?“ To byl Max Hanley v lodním rozhlase. Cabrillo stiskl vypínač připevněný na nedaleké lodní přepážce. „Jsem tady. Jaká je situace?“

„Stále ještě na nás střílejí ze břehu. Jsou to ale jenom ruční zbraně. Žádné rakety. George Adams má ten svůj létající automat ve vzduchu a monitoruje celou oblast. Pár minut předtím, než naposledy vypnuli lodní pilu, zaregistroval jakési osoby utíkající ze skladiště. Naskákaly do džípu, tryskem vyrazily z prostoru doků a zamířily k několika domům asi půldruhého kilometru podél pobřeží. Na nedaleké přistávací ploše stojí také vrtulník, ale zatím se kolem něho neobjevila žádná aktivita.“

„Co naše helikoptéra?“

„Posádka ji udržuje v režimu desetiminutové pohotovosti,“ odpověděl Max, čímž chtěl vyjádřit, že čtyřmístná helikoptéra Robinson je schopná odstartovat do deseti minut.

„Pověz Georgovi, aby to své nebeské oko předal Eriku Stoneovi. Ten mládenec má už dost hodin na letovém simulátoru Microsoftu, aby si zasloužil průkaz komerčního pilota. Chci, aby vzlétl co nejdřív. Potřebujeme Singha živého, pokud se tomu chceme dostat na kloub.“

„Jseš si jistý, že na to stačíš?“ tázala se Julie.

„Jsem daleko víc naštvaný než zraněný,“ přiznal se. „Singh věděl, že přijedeme.“ Znovu popadl mikrofon rozhlasu. „Maxi, to jsem já. Poslyš, ten Singh je pořád o krok před námi. Například před nedávnem vyložil Toya Maru z Mouse. Nejspíš ve chvíli, kdy jste ho tehdy u Tchaj-wanu krátce nesledovali. Hiroův tanker je teď v doku a z poloviny jsou z něj už žiletky nebo co. Jak to?“

„Na tom teď nezáleží, ale napadá mě, že Maus má asi lepší radar, než jsme předpokládali. Museli vědět, že je sledujete. Řekni Halimu, aby sepsal zprávu pro indonéské úřady. Řekl bych, že Singh je v nějakém spojení s vládou, stejně však bude muset překonat dost byrokratických překážek. Nejpodstatnější je ale fakt, že jakmile si vyjasníme pozice, budeme muset to místo přepadnout za pomoci námořnictva nebo pobřežní stráže.“

„Jsem ve spojení,“ přerušil ho Hali Kasim. V jeho hlasu byl patrný stín hysterie. „Vy tomu nebudete věřit, předsedo, ale právě jsem dostal signál z Eddieho transpondéru.“

„Kdy?“

„Právě teď. Přede dvěma vteřinami.“

„Ježíšikriste! Kde je?“

„To právě nedává smysl.“ Do slov šéfa komunikací se vloudily pochybnosti.

„Povězte mi to, Hali.“

„V Rusku, pane. Na západním pobřeží poloostrova Kamčatka. Co tam ale k čertu může dělat? Já myslel, že hadí hlavy mají své kanály do Spojených států či do Japonska.“

Juan zmlkl a oprostil své myšlení od zevních vlivů, takže neslyšel Linka a jeho kolegy ukládat zodiak a další jejich vybavení, ani nevnímal Juliin starostlivý pohled a zaujaté zkoumání Tory Ballingerové. Tak tedy Eddieho Senga poslali na Kamčatku. Zatímco část Juanova mozku se zabývala otázkou proč, většina duševní kapacity se věnovala vymýšlení plánu, vypočítávání rychlosti, vzdáleností a priorit budoucí mise. Zahrnul rychlost Oregonu, maximální rychlost helikoptéry Robinson R-44 s různým druhem nákladu a nezapomněl ani na potřebu vyslechnout Šer Singha.

Bylo jisté, že Eddie zaručeně není jediným čínským imigrantem, kterého odvezli do opuštěných končin Ruska, na sopkami posetý výběžek země, jež byla po velkou většinu minulého století světu dokonale uzavřena. Kolik dalších lidí asi skončilo na jeho rozeklaných březích samozřejmě vědět nemohl, avšak instinkt mu napovídal, že jich bylo mnoho.

Jaké tady bylo spojení se Singhem? Zjevná odpověď zněla – způsob dopravy. Byl schopen naprosto beztrestně přemisťovat lidi i lodě uvnitř dvou plovoucích doků. Dokázal z volného moře unášet lodě přivážející ilegály a přitom zajistit, že žádný svědek, na rozdíl od Tory z nešťastného Avalonu, nepřežije dost dlouho na to, aby mohl sepsat hlášení. Jediné, co potřeboval Singh vědět, byla skutečnost, která loď veze emigranty, a pak si již mohl jen libovolně vybírat. To ovšem znamenalo, že informacemi ho musel zásobovat někdo z Číny, uvědomil si Cabrillo. A bylo pašování hlavním a jediným zločinem, nebo to byl jen prostředek k dosažení nějakého jiného cíle?

„Potřebují levnou pracovní sílu,“ prohlásil nahlas.

„Co prosím?“ otázala se Tory. Stačila ze sebe sloupnout mokrou bundu a nyní byla oblečená jen do tenkého černého trička. Přes ramena měla ale přehozený načechraný ručník, aby skryl její ňadra. Tmavé vlasy měla mokré a nezkrocené, ale přitom zvláštním způsobem neuvěřitelně atraktivní. Měla-li nějaké dotazy ohledně toho, co doposud v Korporaci viděla, měla také dost rozumu, aby si je zatím nechala pro sebe.

„Tady jde o levnou pracovní sílu, o otroky. Tu noc, co jsme vás zachránili, jsme také zastavili jednu pirátskou loď, která měla na palubě lodní kontejner. Tu loď jsme potopili, ale zachránili kontejner, i když ne dost rychle, aby to spasilo životy lidí, kteří v něm byli zamčení. Později jsme se dozvěděli, že šlo o čínské imigranty. Nechal jsem dvěma svými muži sledovat stopu, jak se ti ubožáci do toho kontejneru dostali, a doufal jsem, že zjistím, o co jim ve skutečnosti šlo a jak je celá tato aktivita spojena s piráty. Jeden z nich se právě ozval z poloostrova Kamčatka.“

„U nás, u Lloydů, jsme podezírali Singha pouze z únosů lodí v této oblasti a z toho, že využívá svůj podnik k odstraňování důkazů.“

„To ještě není všechno,“ pokračoval Juan. „Unáší také lodě, jež pašují čínské emigranty, a převáží je na Kamčatku. A jestliže potřebuje tak veliký transportní prostředek jako je Maus a její sesterský plovoucí dok, pak mě to vede k domněnce, že tímto způsobem získal již stovky, možná i tisíce ilegálů. Využívají je pak k otrocké práci.“

„Proboha k jaké?“ vydechla nevěřícně Tory.

„To může být cokoliv.“ Juan znovu stiskl vypínač místního rozhlasu. „Maxi, zařiď všechno potřebné, abychom se odsud dostali. Beru s sebou Linka a Mikea Trona a budeme pátrat po Šer Singhovi. Rád bych, abys vyrazil směrem, kde se nachází Eddie, a to nejvyšší rychlostí, kterou tahle stará holka dokáže. Chytíme si pak spoj do…“ Potřeboval vteřinu, než si vybavil hlavní město Kamčatky. „Petropavlovska.“

„To nepůjde, předsedo,“ ozval se na otevřeném okruhu Mark Murphy. „Jsem na internetu od chvíle, kdy Hali oznámil místo Eddieho pobytu. A tamější vláda hlásí mimořádnou událost – předpovídá blížící se významnou vulkanickou explozi. Potvrdil jsem si to na webových stránkách Amerického geologického průzkumu. Rusové tvrdí, že je tak masivní spad popele, že museli zavřít letiště. Nikdo se nedostane ani tam, ani ven.“

Juan neslyšně zaklel. „Oukej, nic se nemění. Stále si přeju, aby Oregon co nejrychleji vyrazil.“

„Co ten Šer Singh?“ zeptal se Max.

„Časový prostor k jeho dopadení se právě zúžil, to je všechno. Dokonce i s Oregonem, pohybujícím se maximální rychlostí, by nám měla zbýt taková půlhodina, než se s lodí dostanete mimo dolet vrtulníku.“

„Můžu něco říct, kapitáne Cabrillo?“ ozvala se Tory.

Juan přikývl.

„Já jsem do toho závodu pronikla ze strany od pevniny a musím říct, že je zatraceně obrovský. Pozorovala jsem to místo celý týden a ani potom neznám kompletní rozsah Singhových aktivit.“

„K čemu míříte?“

„Chci říct, že když si dáváte limit třiceti minut, ve kterých ho chcete najít, pak vás myslím můžu zavést k jeho rezidenci, v níž sídlí, pokud se nachází zde.“

Juan zaváhal jen zlomek vteřiny. Tory Ballingerová byla pro něj naprostá cizinka, ale přesto měl pocit, jako by ji znal, jelikož v jejím pevném pohledu poznával značný kus sebe sama. Před malou chvílí se zachovala dobře, i když stále ještě netušil, jak si dokázala uchovat zdravý rozum po tu dobu, co byla uvězněná na palubě Avalonu. Viděl v ní stejně neúnavného britského ducha, jenž vytvořil z ostrovního státu nejmocnější říši světa, a který pomohl Británii přečkat následky německých náletů za druhé světové války. Zatímco v případě Winstona Churchilla se ten pohled vysvětloval jako bojový duch, u Tory to byla půvabná průbojnost.

A na dokreslení všeho, pomyslel si Juan, ji její pátrání dovedlo na stejné místo, kam jej zavedlo to jeho, přičemž k tomu určitě nemusela vyhodit do povětří jednu budovu a unést jednoho zkorumpovaného bankéře.

„Beru vás.“

Tory očekávala dohadování. Dalo se tak soudit podle bouřkových mračen, jež se jí už začínaly sbírat v jasných modrých očích. Juanův promptní souhlas s jejím návrhem ji na chvilku vyvedl z rovnováhy a ponechal ji s překvapením pootevřenou pusou.

„Máte pět minut na převlečení a sbalení. Pojďte se mnou. Ty taky, Linku. Ještě jsme neprohráli.“

OKAMŽIK POTÉ, co se Robinson R-44 zvedl z hydraulicky ovládané plošiny, Oregon opsal v zátoce za pomoci příčných pomocných trysek na přídi těsný obrat, načež Linda Rossová vydala Eriku Stoneovi rozkaz Plnou rychlostí vpřed. Max Hanley byl dole ve své milované strojovně. Jakmile přišel pokyn, čtveřice magnetohydrodynamických motorů se roztočila jako letecké turbíny a voda za zádí plavidla se díky obrovské síle tohoto revolučního pohonného systému téměř okamžitě začala vařit. Linda rovněž nařídila Marku Murphymu pokropit moře těsně při břehu salvami z děla Gatling, aby odlétajícímu vrtulníku poskytli alespoň na chvíli krycí palbu.

George Adams seděl na levém sedadle pilota helikoptéry s Juanem po boku. Line s Tory se usadili na zadní lavici. S osobními zbraněmi a vybavením, doplněným ostřelovací puškou Barrett ráže.50, kterou měl Line položenou na klíně, byl vrtulník docela přeplněný. Adams s ním opsal krátký oblouk nad mořem a pobřežní linii překročil severně od doků.

„Asi půldruhého kilometru dál je obytný objekt,“ oznámila Tory komunikačním systémem helikoptéry. „Tam bydlí vedení podniku. Minulý týden jsem je pár dní pozorovala. Jeden z těch domů je mnohem větší než ostatní a teď, když jsem osobně zblízka viděla Šer Singha, vím, že tam bydlí právě on.“

„Jsou tam nějaké stráže?“ chtěl vědět Juan.

„Pár, ale po dnešku myslím, že se to tam jimi bude hemžit.“

Juan se usmál, ale uvnitř věděl, že musí očekávat to nejhorší. „Jaký je k tomu komplexu přístup?“

„Za areálem běží od severu k jihu silnice. Severně odsud je hydroelektrárna a huť.“

„Je tam hodně provozu?“

„Většinou tam jezdí jenom náklaďáky s odřezanými kusy oceli k roztavení. Po soumraku ale provoz prakticky ustává.“

„Oukej, lidičky vracíme se zase nad pobřeží.“ Adams měl helmu integrovanou se zařízením na noční vidění, jehož kamera byla upevněna v nose helikoptéry, aby umožňovala lepší viditelnost. „Vidím ten objekt, o kterém dáma právě hovořila. Je tam spousta světel a pohybuje se tam hromada lidí. A ke všemu jenom pár z nich nemá zbraně.“

„Drž nás z jejich dosahu a uvidíme, co se bude dít.“

„Tamhle kousek od objektu vidím přistávací plochu pro vrtulníky,“ poznamenal Adams. „Vypadá to, že tam mají JetRanger a jeho rotor se začíná otáčet.“

„Můžeme je sledovat?“ chtěla vědět Tory.

„Je asi o čtyřicet uzlů rychlejší a má přinejmenším o sto mil větší dolet,“ poučil ji Juan. Pohlédl zpátky na Franklina Lincolna. „Co na to velký muž?“

„Jsem pro, šéfe.“

„Georgi, přidrž nás trochu,“ řekl Lincoln a povolil si bezpečnostní pás. Otevřel dveře na své straně a do nevelké kabiny helikoptéry okamžitě vnikl zuřivý hurikán, hnaný vrtulí rotoru. Barrettova puška byla hrozivá zbraň, téměř půldruhého metru dlouhá a pěkně těžká. Z rukou experta byly její dvanáctimilimetrové náboje přesné až do vzdálenosti půldruhého kilometru.

Adams obrátil vrtulník Robinson bokem, aby umožnil Linkovi dokonalý výhled. Několik strážných z areálu na vznášející se helikoptéru vystřelilo, ale vzdálenost byla přece jen příliš veliká. Lincoln si zapřel velkou pušku o rameno a noktovizorem zkontroloval cíl. Svět skrz optiku přístroje byl tajemně zelený, ale přitom jaksi intimní. Viděl zklamání ve tvářích strážných, marně střílejících na helikoptéru. Přehlédl scénu před sebou a zakryl JetRanger mřížkou zaměřovače. Měl natolik ostrý pohled, že viděl horkem se tetelící vzduch tryskající z výfuků turbíny.

Prásknutí zbraně připomínalo výstřel z děla a Line ztlumil mohutné kopnutí pušky, aniž odtrhl oči od mířidel. Kulka dorazila ke svému cíli dřív, než kdokoliv uslyšel výstřel, takže zkáza přišla jako z čistého nebe. Střela zasáhla osu rotoru, tedy nejcitlivější součást každé helikoptéry. Ocelová osa se rozpadla na kusy a listy vrtule se rozletěly jako smrtící kosy. Jeden list proletěl hrstkou mužů, kteří právě připravovali individuálně od ramene odpalovanou raketu. Zohavení jejich těl bylo takové, že i starý veterán Franklin Lincoln to dokázal jen těžko strávit.

Druhý list zasáhl velkou benzinovou nádrž upevněnou na trojnožkách. Vysoce hořlavý letecký benzin vybuchl v explozi, jejíž záblesk přemohl i světelný filtr obrazovky. Line od pušky zvedl pohled a uviděl, jak se plameny valí do stran a nahoru. Všichni, kdo stáli do třiceti metrů od nádrže, byli smeteni k zemi. Všichni do patnácti metrů byli obětováni.

„Vidím nějaký pohyb,“ hlásil Adams. „Právě se otevřely zadní dveře JetRangeru. Vyrazil z nich nějaký chlápek v turbanu.“

„To je určitě Šer Singh,“ poznamenala Tory. „Kam utíká?“

„Počkejte moment.“ Uběhlo několik vteřin plných napětí. „Oukej, nasedá do auta. Vypadá to jako velký mercedes sedan. Nastupuje dozadu. Je tam jenom on a řidič.“

„Mám ho sejmout, Juane?“ otázal se Line se snajperskou puškou již opět přitisknutou k rameni.

„Tady ne. Nech ho vyjet na dálnici a kousek dál od těch strážných.“

„Singh musel někomu volat vysílačkou,“ oznámil George. „Z rezidenčního areálu vyráží další auto. Vypadá to, že vevnitř jsou přinejmenším tři ozbrojení muži.“

„Věděli jsme, že to nebude nic lehkého.“ Cabrillo pohlédl na hodinky. Uplynula už třetí minuta z jejich půlhodinového okna, ve kterém mohli dostihnout Oregon.

Za okamžik spatřili dálková světla dvou automobilů, jež vyrážely zadní bránou zařízení a mířily k jihu. Cestu z obou stran svírala temná džungle, takže podle světel reflektorů se mohlo zdát, jako by auta projížděla tunelem. George otevřel plyn motoru Robinson a rychle obě vozidla předhonil.

Řidiči aut udržovali mezi sebou stálý rozestup pěti metrů. Na to, co měl Juan na mysli, to bylo trochu moc blízko, ale neměl na výběr. Ze síťového postroje na rameni vyloupl granát a otevřel okénko v pravých dveřích. Za optimálních podmínek měl mít granát teoreticky pětivteřinovou pojistku, nicméně tyto zpožďovače se od sebe lišily až o celou vteřinu. To příliš neznamenalo, když člověk chtěl vrhnout granát do zákopu nebo mezi pochodující vojáky, ale v případě aut uhánějících rychlostí sto čtyřicet kilometrů znamenala jedna vteřina téměř čtyřicet ujetých metrů.

Cabrillo vytáhl jehlovou pojistku, ale nadále pevně držel pojistku páskovou. Vystrčil ruku s granátem z okénka. Odhození granátu bylo pak daleko více otázkou zkušenosti a instinktu než přesného výpočtu. Uvolnil páskovou pojistku, okamžik počkal a pak granát pustil.

Venkovní temnota okamžitě granát pohltila, ale za vteřinu vedoucí mercedes několikrát zakličkoval, jak jeho řidič zareagoval na cosi těžkého, co mu narazilo na kapotu. Granát se smekl na zem, dopadl na silnici a setrvačností se kutálel po asfaltu. Druhý automobil přes něj přejel, jako by ho neviděl nebo nepochopil, oč se jedná. Uplynula další vteřina, jedna z nejdelších v Juanově životě. Byl si téměř jistý, že auto doprovázejících strážců granát bezpečně minulo a již tedy sahal pro další, když přímo pod palivovou nádrží auta došlo k detonaci.

Dvě exploze následovaly jen zlomek vteřiny po sobě. Nejprve se ozvalo hluboké křápnutí vybuchujícího granátu, načež následovala efektní detonace benzinu. Zadek auta se nadzvedl a smekl ze silnice, načež se vozidlo několikrát otočilo na masce chladiče a pak přepadlo na střechu. Několikrát se překulilo, přičemž z něho odletovaly kusy plechu a vlny hořícího paliva. Nakonec skončilo mimo silnici nárazem do sloupu elektrického vedení. Síla nárazu do týkového sloupu auto prakticky rozpůlila.

Řidič Šer Singha podvědomě zpomalil poté, co ve zpětném zrcátku sledoval destrukci druhého auta. To poskytlo Franklinu Lincolnovi právě tu potřebnou šanci. George minul mercedes letem tři metry nad baldachýnem džungle a patnáct metrů napravo od cesty. Line sevřel pušku a začal pálit. Zatímco obyčejné náboje by snad mohly jedině tak proděravět pneumatiky, střely ráže.50 zničily klínovou drážku na konci přední poloosy. Tím se od auta oddělila celá přední montáž, včetně kola, náboje i pneumatiky. Těžký mercedes poklesl na přerušenou poloosu a následoval ohňostroj jisker. Vozidlo začalo prudce zpomalovat, zatímco řidič se je snažil udržet na vozovce.

Line pro jistotu poslal ještě dvě střely do přední části kapoty a s uspokojením zaregistroval, že z pokroucené přední masky začala utíkat pára.

Adams zavedl helikoptéru Robinson nad silnici a jen se zdržoval kousek zpět za umírající limuzínou. Když ta konečně zastavila, dotýkal se již makadamu přistávacími ližinami. Dokonce ještě dřív, než helikoptéra přistála, otevřely se její dveře a z kabiny vyrazili Cabrillo, Line a Tory Ballingerová. Line s Juanem drželi v ruce útočné pušky M-4A2, zatímco Tory si ze zbrojnice Oregonu vypůjčila poloautomatickou pistoli Berettu.

Skupinka byla asi v polovině cesty k převrácenému autu, když jeho šofér namáhavě otevřel dvířka. Byl venku a skrytý za autem dřív, než se kdokoliv zmohl na jediný výstřel. Ze své kryté pozice za otevřenými dvířky pokropil automatem cestu za sebou. Byl rozrušený, takže jeho výstřely šly pánubohu do oken. Přesto však trio pronásledovatelů okamžitě zalehlo. Line zahájil palbu ze své M-4, z níž se ničivý proud nábojů 5.56 mm soustředil do otevřených dvířek. Vysokoenergetické střely se odrážely od pancéřovaných boků limuzíny a neprůstřelná skla jedno po druhém zbělela.

Předpokládaje, že velký mercedes bude nejspíš pancéřovaný, mířil Juan raději pod okraj dvířek. První salva minula cíl, avšak hned druhá roztrhla řidičovi lýtko a oblast kotníků.

Když po zásahu upadl, dvířka se zavřela a on se stal snadným terčem pro berettu Tory. Dvojitý zásah ho vrhl na nárazník, odkud se jako bezvládná kupička sesunul k zemi.

Juan zkontroloval zadní dvířka mercedesu. Byla zamčená. Vystřílel zblízka do skla téměř celý zásobník. Prvních asi deset kulek nedokázalo tvrdým laminátem proniknout, ale když se automat držel pevně, bylo možné udělat skrz umělou desku díru. Line zastoupil Juana ve střelbě, aby si ten znovu nabil, a zvětšil vytvořený otvor. Vzduchem létaly uvolněné kousky umělé hmoty jako blyštivé démanty.

Jakmile měl Juan zbraň znovu nabitou, poklepal Linkovi na rameno, aby zastavil střelbu.

„Singhu, dávám vám tři vteřiny, abyste vystrčil obě ruce z okna.“ Zevnitř se neozval jediný zvuk. „Jedna. Dva. Tři.“ Line a Juan spustili palbu současně. Kulky pronikající dovnitř otvorem ve skle začaly rozbíjet i protilehlé okno. Několik z nich se zavrtalo do sedadel a pár se jich odrazilo od pancéřování a poletovalo v zadním prostoru limuzíny, dokud se nezabořilo do něčeho měkkého. Přes zvuky střelby se ozval ostrý výkřik bolesti. Oba muži zastavili palbu.

„Singhu!“

„Jsem postřelený.“ Hlas byl však stále ještě silný. „Och, pro smilování Alláha, já zemřu!“

„Vystrčte ty zatracené ruce z okna ven, nebo tam hodím granát. Teď hned!“

„Já se nemůžu hnout. Moje nohy! Vy jste mě znehybnili.“

Juan s Linkem si vyměnili pohledy s vědomím, že se sikhovi sice nedá věřit, ale že nemají jinou možnost. Juan sáhl otvorem ve skle do auta a otevřel dvířka. Line se přitom postavil tak, že pokrýval tolik vnitřního prostoru limuzíny, kolik jen mohl. Když se dvířka otevřela, rozsvítilo se stropní světlo. Singh ležel na podlážce a jakmile mohl zamířit automatickou pistolí do otvíraných dveří, vypálil. Měl dokonce ještě horší mušku než jeho řidič. Proud střel zabubnoval do pancéřovaných dveří, což Linkovi zachránilo život. Bývalý příslušník SEAL udělal to, co ho dlouhé stovky a tisíce hodin cvičili a drilovali. Skrčil se a vypálil dvě rány Singhovi do obličeje. Jednu pod oko a druhou přímo do hrdla. Sikhovi se přitom uvolnil turban, připomínající útočícího hada, a zátylí se mu rázem rozpadlo a vykvetlo v závoji krve a mozkové tkáně.

Line zaklel a zklamaně se odvrátil, plný upřímného sebeobviňování. „Zatraceně, Juane, moc mě to mrzí. Právě jsem…“

„Instinkt,“ dokončil za něj Juan a nakoukl do limuzíny, aby zjistil rozsah masakru. „Neměl jsi na vybranou. Já na tvém místě bych udělal to samé.“

Tory se protlačila kolem nich a vstoupila do zadního oddílu prodlouženého mercedesu. Bez ohledu na zamazání krví proklepala mrtvolu Šera Singha a vytáhla mu z obleku koženou peněženku. Pak vysvobodila aktovku, kterou Singh zaklínil mezi polštáře sedadla, rozhlédla se ještě jednou kolem, jestli něco nepřehlédla, a konečně znovu vystoupila ven.

„Takže, hoši, nakonec z toho je slepá ulička.“ Otřela si dlaně o zadek kalhot a gestem ukázala na cestu za vyčkávající helikoptérou Robinson. „Určitě nepotrvá dlouho a objeví se další členové Singhových jednotek, jež budou pátrat po svém šéfovi. Jelikož prozíravost je nejdůležitější součástí odvahy a tak podobně, myslím, že bychom měli odsud co nejrychleji vypadnout.“

Když vyrazili směrem k vrtulníku, George Adams přidal trochu plyn, aby byl stroj připravený k okamžitému odletu. Zvířený prach se vznášel prakticky všude a nutil je pohybovat se jen v předklonu. Juan poklepal Tory na rameno a trhl palcem směrem k mercedesu.

„Tak vy jste tedy obyčejná vyšetřovatelka od Lloydů?“

Tory okamžitě instinktivně pochopila, o čem to mluví. Poněkud nadutě se tedy na něj usmála. „Předtím jsem byla zaměstnancem vlády Jejího Veličenstva.“

„Jako co?“

Položila ruku na pouzdro s berettou. „Jako řešitelka problémů.“

22

JUAN CABRILLO seděl shrbeně ve velitelském křesle na můstku Oregonu. I když kůže tohoto vysokého křesla byla značně opotřebovaná, aby vypadala stejně staře jako celá nákladní loď, tento kus byl vyroben na míru, takže šlo zřejmě o nejpohodlnější sezení na celé lodi. Všichni důstojníci hlídky samozřejmě využívali nejrůznějšího vybavení pracoviště centrálního velitelství v operačním středisku, avšak toto křeslo bylo rezervováno pouze pro Cabrilla.

Slunce se rychle sklánělo k obzoru po levoboku. Dramatická hra světla a barev nabývala ještě více na intenzitě díky stratosférické cloně vulkanického prachu, chrleného z vrcholků hor daleko na severu Kamčatky. Můstek stále sálal teplem právě končícího dne. Kovové předměty byly ještě teplé na dotyk a pásek Juanových krátkých kalhot byl vlhký potem. Košili neměl a nohy měl obuté do lodních sandálů. Při rychlosti, s jakou se Oregon pohyboval, by otevření dveří vpustilo na můstek doslova uragán, takže prostor zůstával raději zavřený a vzduch těžký, zatuchlý.

Než aby riskoval trasu napříč Východočínským a Japonským mořem, kde vládl dopravní ruch stejně čilý, jako ve špičce v Los Angeles, rozhodl se Cabrillo zamířit v okamžiku, kdy minuli nejsevernější z Filipínských ostrovů, na východ a dále postupovat podél pacifického pobřeží Japonska. Lodní linky zde byly daleko méně živé, takže se nemusel obávat, že by potkali nějaké jiné plavidlo, jež bude do světa vytrubovat, že vidělo loď, ženoucí se rychlostí padesáti uzlů. S radarem zapnutým jako rušička se Oregon mohl obávat pouze přímého vizuálního kontaktu. Za několik hodin přetnou trasy tokijských lodních linek, načež hustota provozu ještě rapidně poklesne, takže odpadne nutnost opatrného obeplouvání obchodních lodí s nákladem aut či kontejnerů a dalších plavidel využívajících pacifické cesty.

Při každé objížďce ztratili jen pár minut, avšak právě teď Juanovi již příliš času nezbývalo. Eddie by] ještě dva dny plavby daleko a strohé zprávy ruských vulkanologů uvězněných v Petropavlovsku byly značně znepokojivé. Celý poloostrov se otřásal téměř nepřetržitým zemětřesením, a tři sopky z jednoho horského pásu již chrlily tuny prachu a jedovatých plynů. I když zprávy zatím nehovořily o smrtelných případech, většina kamčatských osad byla natolik vzdálena civilizaci, že mohlo trvat i několik dní, než se odsud nějaká zpráva dostala.

Jediným světlým okamžikem, dalo-li se vůbec hovořit o světlém okamžiku, byla skutečnost, že Eddieho transpondér i nadále vysílal signál, jenž prostřednictvím satelitního deštníku zachycoval Hali. Avšak i zde byl problém. Podle satelitních údajů se Eddie nacházel na pobřeží přímo ve stínu jednoho soptícího vulkánu. Juan se mohl zeptat doktorky Huxleyové, jak dlouho vydrží baterie transpondéru po smrti svého nositele, ale odpověď znal už předem. Eddie mohl zemřít třeba již před týdnem a nikdo na Oregonu by o tom nemusel vědět.

„Penny za to, co si myslíte.“

Juan se prudce otočil ještě předtím, než ten hlas poznal, ve tváři zlostný výraz, protože byl vyrušen.

„Ouha, pardon,“ omluvila se Tory. „Nechtěla jsem vás vylekat.“

„Nevylekala jste mě.“ Vrátil se pohledem zpět na horizont, jako by ho chtěl přiblížit.

„Myslela jsem, že by vám mohlo přijít k chuti.“ Tory mu podávala láhev piva San Miguel, které Juan považoval za jediný druh piva, který se Filipínci mohli odvážit exportovat.

Tory byla oblečená do bílé lněné sukně, sportovní košile a nízkých bot. Tmavé vlasy měla sčesané z obličeje, takže vynikala půvabná linie vysokých lícních kostí. Vkusné líčení zdůrazňovalo její již tak atraktivní modré oči a plné rty. Juan se na ni zahleděl nepokrytě zkoumavě, na oplátku však pocítil i na sobě její hodnotící pohled. Nepochybně si povšimla jeho širokých ramen a mohutných svalů na prsou. Jak se povaloval ve svém křesle, na břiše se mu objevily záhyby. Když však její oči sklouzly ještě níž, uvědomila si, že zírá na jeho protézu a rychle pohled odvrátila.

Jelikož obvykle velice zručně skrýval umělou končetinu, kupříkladu tím, že na veřejnosti nikdy nenosil krátké kalhoty, Juan se od ztráty nohy setkával jen zřídkakdy s nepříjemnými momenty v souvislosti s vlastním fyzickým defektem. I když Tory sotva znal, její náhlý trapný pocit způsobil, že si Juan naplno uvědomil svůj handicap. Situace byla o to horší, že právě tato protéza ani v nejmenším nepředstírala podobnost s realitou. Byla to prostě jen trubková ocel a karbonová vlákna. Náhle si přál, aby měl buď dlouhé kalhoty, nebo alespoň jednu z protéz, která vypadala poněkud přirozeněji.

Sundal nohy ze zábradlí pod předním oknem a narovnal se v křesle, takže se ubohá protéza poněkud skryla. Byl však již rozhořčený a současně zmatený, proč je pro něj mínění Tory najednou tak důležité.

Přijal nabízenou láhev a přejel si oroseným sklem po čele. Pak si několikrát zhluboka lokl. Julie mu nedávno převázala ránu na temeni, takže už nevypadal, jako by měl na hlavě plínu. Kožní plastiku odložil na dobu po skončení mise. „Díky. Omlouvám se za ten smrtící pohled, který jsem vám právě věnoval. Byl jsem ztracený ve svém světě.“

„Myslel jste asi na toho svého muže, Eddieho, že?“

„Na Eddieho Senga, ano. Je to jeden z mých nejlepších lidí.“

„Max mi o něm něco řekl. Vlastně mi toho pověděl trochu o vás všech.“ Usmála se. „Dal jste dohromady pěknou bandu pirátů.“

Juan se ušklíbl. „Každý z těch námořníků je pořádný zbojník a korzár, ale za celý svůj život jsem nespolupracoval s lepším týmem lidí. Mrzí mě, že jsem vás nemohl provést po lodi a představit vám posádku.“

„Vím, že máte napilno. Linda byla tak hodná a ujala se průvodcovské role.“ Pak mávla rukou od hlavy k patě. „A navíc mi půjčila nějaké oblečení z vašeho Studia zázraků.“

„Co vaše kajuta? Je v pořádku?“

Oči se jí potěšením rozšířily. „V pořádku? Je větší než celý můj byt v Londýně a jestli zjistíte, že po mém odchodu tam bude chybět mramorová vana, tak se nedivte. Vypadá to, že si doopravdy dovedete užívat příjemných stránek života. Také jídlo se může měřit třeba s Cunardem a stevard Maurice je prostě drahoušek.“

„Jenom kvůli tomu, že bojujeme s primitivní hrubostí, nemusíme se sami chovat jako primitivní hrubci.“

„Jak jste se stali, no, žoldáky?“

Juan gestem pobídl Tory, aby se posadila do nejbližšího křesla. To patřilo Maxovi, takže Tory málem pohltilo. „Když skončila studená válka, uvědomil jsem si, že zmizela globální polarita, která po padesát let rozdělovala svět. Dalo se ale čekat, že vypuknou lokální konflikty a vyvstane potřeba bezpečnostních služeb. Proto jsem vytvořil Korporaci. Pokud se týče Oregonu, no, než bych budoval velitelství podniku v nějaké zemi, kde bych byl subjektem místního zákonodárství, došel jsem k závěru, že potřebnou volnost by nám mohlo poskytnout spíše využití lodi.“

„A provozujete to za peníze?“

„Jsem stejný kapitalista jako kdokoliv jiný, ale klienty si přitom vybírám.“

„Myslím, že jste víc vybíravý než kapitalista.“

Juan se znovu zasmál. „Aha, takže Maurice si pouštěl pusu na špacír.“

„Považuje vás za pánaboha,“ usmála se Tory. „Vlastně si to myslí celá posádka. Slyšela jsem, že jste v posledních letech odmítl několik atraktivních zakázek.“

„A taky jsem některé přijal.“

„Víte, o čem mluvím. Tohle není jenom o penězích.“

„Řekněme tedy, že je velice uspokojivé dostat zaplaceno za něco, co považujete za správné. A co vy, paní vyšetřovatelko? Vy jste nastoupila k Lloydům, protože vám jejich inzerát ve Financial Times nabídl o něco víc, než byste si vydělala jako makléřka?“

„Touché.“ Usrkla z lahve piva. „Takže, máte nějakou teorii na to, co se tu vlastně děje?“

„Teorii ano. Odpověď ne. Zejména teď, když jsme přišli o poslední článek řetězu.“

„Franklin si to nemůže odpustit.“

„Byl s Eddiem nejlepší kamarád. Proto si to neodpustí, dokud si nebude jistý, že je Eddie v bezpečí. Což mi něco připomíná.“ Juan vyskočil z křesla a zvedl z podlahy desky s lejstry, které podal Tory. „Před hodinou tohle vyšlo z počítače. Možná se vám to bude zdát zajímavé.“

„Co to je?“ otázala se Tory a otevřela pomačkané kožené desky.

„Překlad toho, co jsme našli v aktovce, kterou jste objevila v Singhově limuzíně. V kostce vyjmenovává všechny lodě, kterou jeho skupina za posledních několik let na celém Pacifiku unesla. Počítám, že budete moci uzavřít pěkných pár případů. Většina lodí byla sešrotována v Karamitě, některé ale stále ještě plují pod příležitostnými vlajkami nastrčených společností, které Singh vlastní.“

„Vlastnil,“ opravila ho Tory, aniž by vzhlédla od papírů.

„Naneštěstí,“ pokračoval Juan, „tu není nic o tom, co dělala sesterská loď Souri od chvíle, kdy ji Singh koupil. Mám podezření, že na ní byla transportována řada dalších lodí, možná pěkně dlouhá řada, jejichž jména uvádí Singh v nějakém jiném seznamu, aby oddělil tento aspekt své kriminální činnosti.“

Teď už zvedla oči. „Proč by to ale dělal?“

„Nemám ponětí.“

„Co když tento, jak říkáte, aspekt kriminální činnosti nekontroluje?“

Juan se naklonil kupředu. Měl náhle pocit, že by na tom mohlo něco být. „Anton Savič?“

„Max mi řekl, že to je jméno člověka, který působil jako funkcionář bývalého sovětského Výboru pro přírodní zdroje a po kolapsu svazu přešel do ruského ekvivalentu téže instituce. Nemáme ale žádnou představu, jak se mohl zaplést s takovým pašerákem jako byl Šer Singh.“

„Nejsou na Kamčatce nějaké přírodní zdroje? Třeba nějaké objevil ve zprávách z té oblasti, když pracoval pro Výbor? Jako třeba drahé kameny nebo kovy, nebo tak něco?“

„Mark Murphy prošel celou kupu databází a nenarazil na nic v takovém množství, které by stálo za zmínku.“

Tory se zablesklo v očích. „Co jestli se jedná o něco, co se nikdy v žádné zprávě neobjevilo? Co když se mu třeba v době, kdy pracoval pro Sověty, dostalo na stůl hlášení, naznačující nějaký větší nález, a on ten objev potichu zahrabal?“

Juan přikývl. „To je určitá možnost. Všichni věříme, že tam dopravili spoustu čínské pracovní síly. Ti lidé by mohli pracovat kupříkladu v nějakém dole.“ Pak ho náhle osvítila inspirace. Vytáhl z kapsy svůj zakódovaný mobilní telefon a namačkal nějaké číslo. Na třetí zazvonění v privátní telefonní síti Oregonu odpověděl Mark Murphy. „Murphy, tady je Juan. Kde jsi?“

„Dole ve Studiu zázraků si dávám do pořádku skateboard,“ odvětil zbraňový specialista.

„Mrkni se do počítače a pověz mi, jestli se při nějaké technice dolování používá rtuť.“

Mark byl na různé podivné dotazy zvyklý, takže slíbil, že se do toho hned pustí, a přerušil spojení. „Co to máte s tou rtutí?“ chtěla vědět Tory.

„Julie odhalila těžké případy otravy rtutí při pitvě pirátů, kteří se pokoušeli zaútočit na mou loď – těch samých, kteří shodili do moře kontejner s čínskými imigranty.“

„Vy myslíte, že k tomu přišli na Kamčatce?“

Cabrillo přikývl. „Číňané kontaminováni nebyli, jenom námořníci. A jestli se tam nahoře zdrželi nějak déle, kupříkladu s jinými skupinami dělníků nebo ve strážní službě, pak je možné, že zdroj otravy je právě tam.“

Zatímco pár minut čekali, než Juanův mobil zazvoní, rozhostilo se přátelské mlčení. Na cinknutí telefonu se Juan ozval otázkou: „Co jsi našel?“

„Rtuť je jediný prvek, který se váže se zlatem,“ odpověděl Mark. „Užívala se k separování surového kovu z rudy. Tato metoda je ale teď již ve spoustě zemí zakázaná z důvodů ochrany životního prostředí a zdraví, ale mezi domorodými horníky v Jižní Americe je stále ještě běžná.“

Juan směrem k Tory zforrnuloval rty slovo zlato. „Díky, Murphy. Teď se zase můžeš vrátit k tomu svému skateboardu.“

Tony se opřela v křesle. „Takže Anton Savič využívá čínské otroky, které mu dodává Šer Singh, k dolování zlata na poloostrově Kamčatka, přímo pod nosem ruské vlády.“

„To je, myslím, správný závěr,“ souhlasil Juan a znovu si zhluboka lokl piva.

„To je tedy rozluštění celé záhady. Teď víme kdo, jak a dokonce i proč.“

„Zdá se.“

Cosi v Juanově tónu Tory upoutalo. „Copak?“

„Právě mě napadlo, když je teď Šer Singh odstraněný z oněch pirátských aktivit, je vaše vyšetřování u konce. Nevím, co najdeme na místě, až tam dorazíme, ale soudě podle potyček se Singhem a jeho darebáky, bude to zřejmě dost krvavá záležitost.“

„No a?“ otázala se již s podezřením, na co asi Juan myslí.

„Chci říct, že vy tam s námi nemusíte jet. Když vás posadíme do helikoptéry, jakmile mineme severní výběžek Japonska a vplujeme do Ochotského moře, zdrží nás to maximálně tak jednu hodinu.“

Jen co Juan domluvil, její vztek propukl naplno. Vyskočila z křesla, položila obě ruce na postranice jeho křesla a naklonila se k němu, takže měla obličej jen několik centimetrů od jeho. „Tomuto vyšetřování jsem se věnovala celých posledních šest měsíců. Stalo se to doslova mým životem, náplní každého okamžiku, kdy jsem byla vzhůru. Musela jsem bojovat s Královskou zeměpisnou společností, aby nám dovolila připojit se k jejich expedici, jenom jsem nemohla nic dělat poté, co piráti udeřili. Na Avalonu jsem měla přátele, kteří byli těmi monstry zmasakrováni. Takže ani na vteřinu neuvažujte, že bych tam s vámi nešla a neviděla hořký konec celé téhle záležitosti, pane předsedo zatracené Korporace.“

Několik vteřin byli do sebe zaklesnuti očima a žádný z nich nechtěl ustoupit ani o centimetr. Juan znal její sílu, rozuměl její inteligenci a teď zažil i její vášeň. Kdyby dokázal zapomenout, že je k ní přitahován, na místě by ji nabídl vstup do Korporace.

„Jenom když vezmete na vědomí,“ pronesl tichým kamarádským hlasem, „že vám nemůžu garantovat bezpečí.“

Tory cítila posun v tónu jeho hlasu a hněv vystřídalo cosi měkčího, jemnějšího. Jejich ústa se nacházela stále jen několik centimetrů od sebe, ale pro oba to byla nepřekonatelná vzdálenost. „O to vás nežádám. Prostě tam chci být, až to všechno jednou provždy ukončíte.“ Pak se zdráhavě narovnala.

Cabrillo měl náhle sucho v ústech, takže se musel honem znovu napít. „Dohodnuto.“

23

KDYŽ NIC JINÉHO, Eddie Seng musel ocenit efektivitu svých uchvatitelů. Sopka čnící do výšky nad pláží, která byla překřtěna na Pláž smrti, nepřestávala hřmět a chrlit popel, jenž dopadal v dusivé černé sněhové bouři na celý areál. Záchvěvy země se objevovaly téměř pravidelně každou hodinu a moře se změnilo v pokroucenou a svíjející se olověnou pokrývku. Přesto však dohlížitelé ani na okamžik nedovolili zvolnit tempo, i když současně realizovali plány evakuace. Bojlery v odlučovacím zařízení jely naplno, aby bylo možno získat před odchodem i poslední gramy zlata. Strážní povzbuzovali dělníky holemi a biči, aby se nepřestávali plahočit po svahu hory nahoru a dolů, obtíženi koši zlatonosné hlíny. Na noc byli tito otroci zamykáni v bývalých zábavních lodích vytažených na břeh, kde se chvěli v obavách před ranním rozkazem k práci.

V zálivu dokončila posádka remorkérů úpravu balastu obrovského plovoucího suchého doku, takže loď, dosud uzavřená v jeho útrobách, mohla sama vyplout na moře. Vzedmuté vlny způsobily při této delikátní operaci řadu zpoždění, což vysvětlovalo, proč evakuace probíhala pomaleji, než Eddie předpokládal. Viděl, jak se jeden mladý sikh v turbanu dohaduje s Rusem Savičem, a dospěl k závěru, že zřejmě odmítá obětovat drahý plovoucí dok, až sopka doopravdy vybuchne. Vyložit loď však znamenalo, že nebude existovat žádný usvědčující důkaz, jakmile odsud odplují.

Podobně jako ostatní lodě, jimiž byl záliv posetý, byla nejnovějším plavidlem dopraveným na Kamčatku bývalá zábavní loď. Se svými asi sto třiceti metry délky nepatřila k největším, měla však elegantní tvar, klasickou záď připomínající láhev šampaňského a balkony prakticky u všech kajut. Ve svých nejlepších časech splňovala nároky nejbohatší klientely, která byla ochotna za návštěvu Galapág nebo výpravu do antarktické pustiny zaplatit cokoliv.

Dnes však byla pouze dalším plovoucím vrakem, s kdysi bílou palubou znečištěnou výkaly těch nešťastníků, kteří přežili drsné cestování do Ruska. Zábradlí lemovaly stovky čínských imigrantů, zatímco parník volně splouval v zálivu. Jelikož jeho motory byly odstraněny a loď plula bez zátěže, vznášela se tak vysoko na vlnách, že nad hladinou byl vidět široký pás barvy proti mořské inkrustaci trupu. Dokonce i malé vlny ji nebezpečně rozhoupávaly. Eddie slyšel výkřiky lidí ponechaných na palubě, když se loď pod náporem jedné velké vlny začala naklánět.

Naštěstí byl právě příliv, který hnal loď stále blíž ke břehu. Vítr bičoval mrazivý záliv v neklamné předzvěsti bouře. Loď snad mezitím bezpečně najede na břeh, jinak totiž hrozilo, že vyklouzne zpět na volné moře. V tom případě se dalo čekat, že se parník obrátí bokem proti větru a převrátí se dnem vzhůru, jakmile ho zasáhne vlna větší než tři metry. Přitom na palubě nebyl jediný záchranný člun.

Eddie přesunul pozornost od volně plujícího bývalého zábavního parníku zpět k suchému doku. Jeho masivní příďová vrata byla již opět zavřená a po celé délce trupu tryskaly z ústí čerpadel proudy vody. Bude trvat několik hodin, než se z nákladového prostoru vypumpuje dost vody, aby se plovoucí dok nadlehčil a mohl ho vzít do vleku jeden remorkér. Druhý z dvojice remorkérů, které přitáhly suchý dok sem na sever, se přemístil do pozice zhruba sto metrů od budovy úpravny rudy.

Jak si Eddie povšiml už dřív, úpravna byla postavena na ploché bárce, zakotvené těsně u břehu. Museli použít těžkou mechanizaci, aby tak velikou konstrukci vytáhli mimo dosah přílivu. Pod pozorným dohledem ozbrojených strážných teď dělníci odklízeli trosky a kameny, naplavené za bárku, aby ji remorkér mohl hladce stáhnout na vodu.

Poblíž stály sudy s olejem, který měl pokrýt kamenitý břeh, aby bárka snadněji klouzala. Paulus, jihoafrický dohlížitel, nařídil všechnu nadbytečnou rtuť vypustit na terén za úpravnou rudy. Jezírka blyštivé rtuti se zakrátko vsáknou a rtuť skončí v moři. Už teď dokázaly vlny spláchnout stovky litrů toxické látky.

Čínští dělníci, kteří dostali tento nebezpečný úkol, byli vystaveni fatálním dávkám rtuťových par již v době, kdy pracovali v úpravně. Většina z nich se pohybovala jako oživlé mrtvoly, s mozky zničenými kumulativním účinkem otravné rtuti, jiní trpěli tak těžkým třesem, že téměř nebyli schopni stát. I kdyby nějakým zázrakem přežili příštích několik dní, nikdy by se z následků otravy nevzpamatovali. A dokonce i kdyby se jim to poštěstilo, každý z nich obdržel takovou dávku toxinu, že by ještě celé generace jejich dětí přicházely na svět se závažnými vrozenými vadami.

Eddie si vštípil do paměti obrázek dělníků se zničenými mozky, jak se šplouchají v kalužích rtuti. Na tuto scénu byl natolik soustředěný, že si neuvědomil, že dělník po jeho boku již naplnil svůj plastový kbelík blátivou rudou. Mladý Číňan se snažil upoutat Eddieho pozornost, ale strážný si všiml výpadku jako první. Švihl po Eddiem naplněnou hadicí, kterou ho zasáhl do podkolenní jamky. Noha se mu podlomila, on se ale odmítal skácet k zemi. Věděl, že se nesmí odvážit ani ohlédnout po strážném, jelikož takový vzdor by přivedl Indonésana k zuřivosti, kterou by Eddie vzhledem ke svému stavu nemusel přežít.

Vyzvedl pětadvacetikilové vědro na rameno, přičemž si otevřel staré odřeniny, které se ve věčném vlhku nikdy nemohly zahojit. Eddieho spolunocležník z ubytovny na výletní lodi Tang načasoval svou práci tak, že se z kopce vlekli oba společně. Z deseti mužů, nacpaných do jedné kabiny v době jeho příchodu, zůstali naživu jen on a právě Tang.

„Myslím, že dneska odjíždějí,“ procedil Tang koutkem úst, očima stále sleduje zrádný terén pod nohama.

„Myslím, že máš pravdu, příteli. Suchý dok bude brzy prázdný a pak už jim nebude trvat dlouho a vtáhnou tam úpravnu rudy z pláže. A všiml sis, že už nějaký čas tu nejsou rybářské lodě?“

„Jak jsem si mohl nevšimnout?“ odpověděl Tang s jiskrou v hlase. „Jediná horší věc než rozemletá rybí pasta je tři dny stará rozemletá rybí pasta.“ Opatrně se protáhli zvláště riskantním úsekem cesty a teprve pak Tang poznamenal. „Také se něco děje kolem lodi, kterou strážní používají jako ubytovnu.“

V průběhu několika posledních dní zásobovací loď se stejným tvarem přídě i zádě projela mnohokrát mezi lodní ubytovnou posádky a remorkérem, který měl úpravnu rudy odtáhnout pryč. Areál kolem ubytovny stráží byl pro Číňany vždycky zakázanou oblastí, avšak od chvíle, kdy byla zahájena evakuace, se počet stráží zdvojnásobil. Většina z nich byli Indonésané, ale byla mezi nimi i hrstka tvrdě vyhlížejících Evropanů, kterým však velel Savič, nikoliv sikh. Soudě podle disciplíny se podle Eddieho jednalo nejspíš o bývalé příslušníky zvláštních sil, elitních ruských Spetsnatz. Povšiml si rovněž toho, že Rusové jsou vůči indonéským strážným stejně nedůvěřiví jako samotní dělníci.

Člověk nemusel být génius, aby pochopil, že se právě převáží zlato získané těžbou. Podle toho, jak nízko byl ponořen desetimetrový nákladní člun na cestách k remorkérů, se dalo soudit, že převážejí zhruba sto tun zlata. Drahý kov pak rovnali do dvou lodních kontejnerů, pevně přivázaných k palubě remorkérů.

„Co myslíš, že se stane s námi?“ zeptal se Tang.

„Říkal jsem ti, co jsem zaslechl z rozhovoru Pauluse s Antonem Savičem – nechají nás tady.“

„Takže na tomhle zapomenutém kousku pobřeží zemřeme, ať už jsou tady, nebo nejsou.“

Eddie podle smutku v Tangových slovech odhadoval, že mladík dosáhl svého psychologického i emočního limitu. Stejně jako v jiných situacích, kdy jde o život, znamená pozitivní přístup k daným událostem polovinu bitvy o přežití. V průběhu minulého týdne Eddie viděl lidi, kteří přetrpěli neuvěřitelné strádání jenom proto, že nedovolili, aby proniklo do jejich duší, zatímco druzí během několika dní zemřeli, skoro jako by si přáli, aby smrt přišla co nejrychleji. Eddie věděl, že jestli Tang nyní ztratí naději, nepřežije ani jeden den.

„Poslouchej mě; my tady nezemřeme.“

Tang vyslal k Eddiemu unavený úsměv. „Díky za přesvědčivé ujišťování, ale já se obávám, že tvá slova jsou prázdná.“

„Já nejsem Číňan,“ prohlásil Eddie, ale vzápětí se opravil. „Tedy, jsem Číňan, ale vyrostl jsem v New Yorku. Jsem Američan, který vyšetřuje pašování ilegálních imigrantů. Právě proto teď po mně pátrá celý tým lidí.“

„Je to pravda?“

Eddie co nejvěrněji napodobil De Nira a pravil anglicky: „To říkáš mně? Mně to říkáš?“

Tang se zarazil a zůstal trochu zírat, neschopen uvěřit tomu, co právě slyšel. „Ten film znám!“ vykřikl. „Ty jsi viděl Taxikáře?“

„Ano! Promítali nám ho ve škole, protože byl tak dekadentní, že přivedl jednoho z vašich lidí k pokusu o atentát na prezidenta.“

Eddie se zasmál, když si představil, jak nějaký komunistický funkcionář propagandisticky vysvětluje, že je tu souvislost mezi Hinckleovým pokusem o atentát na Reagana a selháním kapitalistických metod správy věcí veřejných i soukromých. „Jsi doopravdy Američan?“

„Ano, jsem,“ ujistil ho Eddie. „A naše loď se brzo objeví v zálivu.“

Tang se ohlédl přes rameno na kouřící sopku. Nacházela se přes tři kilometry od pobřeží, ale zdála se zaplňovat dobrou polovinu horizontu. Popel se sice přestal zlověstně valit z kráteru, ale stále poletoval ve vzduchu po celé oblasti.

„Já vím,“ bylo vše, na co se Eddie zmohl v odpověď na nevyřčenou otázku.

„Hej, podívej!“ ukázal Tang na moře. Odtud ke břehu mířily dva rybářské čluny. „Takže dneska večer bude čerstvá šlichta, co?“

Eddie chvíli pozoroval připosražené čluny, nad jejichž záděmi kroužili rackové. Neexistoval jediný důvod, proč by se ty lodě měly vracet. Savič přece nechával Číňany ve stínu chrlící sopky, takže proč by se měl starat o jejich stravování? Teprve pak si všiml, že se čluny pohybují rychleji než obvykle; kolem tupých přídí se zvedala bílá pěna a ptáci museli usilovně mávat křídly, aby udrželi tempo. Eddie si uvědomil, že lodě mají prázdné nákladové prostory a že nesměřují jako obvykle k molu, ale k remorkéru, jenž byl připravený stáhnout úpravnu rudy ze břehu na vodu.

Eddieho smysly se zaostřily a v žilách se mu zvýšila hladina adrenalinu, jenž mu dal alespoň dočasně zapomenout na vyčerpání a zbídačení. Ruští strážní museli cítit něco podobného, protože poněkud pevněji stiskli zbraně a instinktivně se přesunuli do chráněných postavení.

„Drž se mě,“ rozkázal Eddie.

Spolu s Tangem teď byli v blízkosti promývacích komor asi dvacet metrů od úpravny rudy. Jestli byly jeho obavy oprávněné, pak se oba nacházeli příliš na ráně. Vedl tedy Tanga kolem vzdáleného konce dlouhých kovových stolů a pak po svahu nahoru, ve snaze co nejvíce se vzdálit křížové palbě, která musí každou chvíli přijít.

„Co se děje?“ oddychoval těžce Tang.

Než se dočkal odpovědi, z bližšího rybářského člunu se ozvala první salva. Tucet příslušníků Spetsnaz mezitím našlo bezpečný úkryt, takže této střelbě nemuseli věnovat pozornost a namísto toho se soustředili na indonéské strážné, kteří obrátili zbraně proti nim. Za necelých pět vteřin dosáhla bitva horečnatého vrcholu. Stopovky protínaly zakouřený vzduch jako laserové paprsky a dělníci, příliš pomalí nebo zmatení, než aby se stačili uhnout, padali k zemi jako podťaté stromy.

Boje se zúčastnilo na padesát nebo i více Indonésanů ve snaze rychle přemoct Rusy, avšak trénink jejich protivníků i lepší zbraně tento nepoměr živé síly více než vyrovnaly. V přestřelce nebyl nikdo z nich dokonce ani zraněn a jak se průběh boje zklidnil, odstřelovali své nepřátele prakticky beztrestně.

Načasování zrady bylo téměř bezchybné. Savič s Janem Paulusem byli právě na bývalém zábavním parníku, kde sledovali ukládání zlata. Sikh, pravděpodobně duchovní otec dvojí zrady, byl na remorkéru, spolu s několika svými strážnými, a dohlížel na transport zlata. S transoceánským remorkérem bezpečně uvázaným několik centimetrů tlustým kabelem k bárce s úpravnou rudy nemohl její kapitán nic moc dělat.

Z komínu druhého remorkéru, toho připojeného k plovoucímu suchému doku, vyrazil proud černého kouře a temná voda pod zádí se začala vařit, jak se do ní zakously lodní šrouby. Zahájili tedy útěk ještě dřív, než byl suchý dok zcela prázdný.

Roj strážných se přehnal po svahu těsně kolem Eddieho a Tanga. Byli to ti, kteří měli službu na místě, kde dělníci silným proudem vody vyplavovali rudu z podloží. Eddie se držel ve skrytu balvanů až do chvíle, kdy se přiblížil jeden ze strážných. Pak ho jedním bleskovým pohybem udeřil hranou dlaně do kořene nosu. Ten se spíše setrvačností než Eddieho silou roztříštil, až kostní úlomky vnikly do mozku ozbrojence. Byl mrtvý ještě dřív, než dopadl na blátivou zem.

Eddie se přesvědčil, že nikdo jeho útok neviděl, načež zvedl ze země odhozenou pušku AK-47.

V žilách mu stále ještě koloval adrenalin, když se obrátil k Tangovi a prohlásil: „Čas odplaty.“

OREGON SE OCITL uprostřed největší bouře, jaká za poslední čtvrt století zasáhla oblast Ochotského moře. Ta byla výsledkem splynutí dvou tlakových níží, neboli nenasytných děr v atmosféře, jež do sebe ze všech směrů nasávaly obrovské masy vzduchu, a to takovým tempem, že vítr ječel ve smrtelném vřískotu a strhával hřebeny vln. Namísto oblohy tu byla skličující šedivá záclona splývající s hladinou moře, jen občas rozervaná elektricky modrým bleskem. Teplota klesla až někam k pěti stupňům, takže spolu s téměř vodorovnými přívaly deště se objevily i kroupy.

Loď, poháněná nejmodernějšími motory, se opakovaně šplhala po zadních stranách těch nejvyšších vln, až její příď mířila přímo ke kalným mrakům.

Jak přídí rozřezávala hřebeny vln, doprovázely ji exploze mořské pěny, stříkající až do výše jejího komínu. Pak se na vrcholu vlny pokaždé zastavila a určitou dobu, která se zdála být věčností, zůstala vystavená působení větru. Následně se zvedla i záď lodi, když klesala po odvráceném svahu vlny s motory naprosto tichými, jelikož neměly vodu, kterou by hnaly tryskami. V tichém závětří tyčících se vln se zmírnil i jekot větru a na lodi se rozhostilo až strašidelné ticho. Do údolu vln padal Oregon tak rychle, že posádka na jeho palubě neviděla nic jiného, než temnotu vod oceánu před sebou.

Oregon se nořil přídí do vody až po úroveň předních nákladových palubních jícnů. Náhlé opakované zpomalení při dosažení nejnižší polohy podráželo celé posádce nohy a volně visící šňůra od telefonu bičovala strop. Magnetohydrodynamické motory vydávaly kvílivé zvuky, jak hnaly loď kupředu. Jejich síla však stačila na nepřerušovaný pohyb i na opětovné zvedání přídě. Přes palubu se přelévaly přívaly mořské vody dosahující až do výše pasu, jež zaplavovaly palubní jeřáby a narážely do nástavby takovou silou, až se celá loď otřásala. Voda se pak vylévala přes zábradlí a tryskala z palubních odtoků jako z hasičských hydrantů.

Když z paluby konečně zmizely i poslední zbytky vody, lodní příď zahájila další pracné stoupání na následující vlnu a celý cyklus se opakoval.

V těchto podmínkách dokázal Oregon plout jen díky obrovské síle motorů a dále díky mistrovství a pevné vůli svého kapitána.

Cabrillo seděl připoután k velitelskému křeslu v řídicím centru. Byl oblečen do džínsů, černé bundy a na hlavě měl pletenou čepici. Neholil se od chvíle, kdy se Oregon ocitl v bouři, takže bradu i tváře mu pokrývalo strniště vousů. Modré oči byly lemované červenými kruhy vyčerpání a napětí, ale přesto stále neztratily svou ostrost dravce.

Na hlídce byla nyní starší část posádky, takže u kormidla stál Eric Stone. Ploché obrazovky mu poskytovaly panoramatický pohled kolem lodi, takže mohl předvídat a případně i kompenzovat účinky těch největších vln. S kormidlem i pákami plynu zacházel tak citlivě a jemně, že dokázal vyždímat z Oregonu víc rychlosti než ten nejdokonalejší autopilot.

Juan ho pozoroval, jak ovládá loď, ale současně sledoval indikátor rychlosti nad centrální obrazovkou. Ukazovala se zde rychlost proti vodě, proti dnu i snos. To vše se měřilo pomocí globálního navigačního systému GPS. Loď ztrácela setrvačnost pouze ve chvílích, kdy se ocitla na dně údolí mezi vlnami.

Cabrillo v tomto rozblázněném Ochotském moři odhodil veškerou opatrnost. Pokoušel se rychle postupující bouři předběhnout. Odměnou v případě vítězství v tomto závodě mohla být první cena – dosažení pobřeží v místech, kde podle vysílání respondéru uvázl Eddie Seng. Bouře se pohybovala rychlostí osmi uzlů k severu, Oregon se svou posádkou byl však vystaven jejím neustávajícím náporům již celé dva dny. Juan se ovšem odmítal zamýšlet nad trvalou zátěží motorů a slušným způsobem tedy oznámil Maxi Hanleymu, co si může se svými protesty udělat.

Ten neměl na vybranou, takže musel omezit běžnou údržbu na minimum a protože bylo moře příliš divoké, než aby se dalo vařit, posádka byla odkázána na suchou stravu v podobě dávek americké armády PPP (Původní zkratka v originále je ovšem MRE (meals ready to eat), překřtěná podobně nelichotivým způsobem (pozn. překladatele)) (pokrm připravený k požívání), což bylo však častěji přezdíváno jako pamlsek z polonatráveného pajšlu, a kávu.

Riziko se však vyplatilo. Poslední meteorologické zprávy je informovaly, že se blíží přednímu čelu postupující bouře a také barometr začínal stoupat. Juan zkušenýma očima pozoroval, jak namrzající déšť ztrácí na intenzitě, a obří vlny, stále hrozivě vysoké, se objevují méně často.

Juan vyvolal polohu lodě na GPS a v duchu provedl několik výpočtů. Eddie se nyní nacházel jen asi sto kilometrů odtud, a jakmile definitivně předhoní bouři, budou pravděpodobně moci zvýšit rychlost až na čtyřicet uzlů. To by přivedlo Oregon k pobřeží za nějaké půldruhé hodiny a bouři by nechali za sebou o zhruba šest hodin. Jestliže se nemýlil a na pobřeží zůstaly tisíce čínských dělníků, kteří zde pracovali ve zlatém dole, pak časový interval k jejich záchraně byl zatraceně těsný. Na Oregon jich mohli naložit jen pár set, možná tisícovku, kdyby se zbavili ponorek a helikoptéry Robinson, ale při divokosti bouře, hrozícím výbuchu sopky a očekávaném oslabení čínských nebožáků by jejich úmrtnost musela dosáhnout hrozivých rozměrů.

V minulosti spolupracoval s mládenci ze CIA, většinou vyššími důstojníky, kteří si takové ztráty na životech dokázali představit s lhostejností pojišťovacího agenta sčítajícího sloupce čísel, ale sám si nikdy nevytvořil dostatečně hroší kůži. Popravdě řečeno, ani by nikdy nedopustil, aby ztratil takovou míru vlastní lidskosti, která by pro něj znamenala dluh, splácený nočními můrami a pocity viny.

„Předsedo, mám kontakt,“ promluvila Linda Rossová, aniž by vzhlédla od monitoru radaru.

„Co tam máš?“

Pohlédla na něj, její poněkud skřítkovský obličej vypadal v záři bojového osvětlení ještě mladší než ve skutečnosti. „I když bouře dělá s radarovými odrazy pěknou paseku, myslím si, že to je sesterský suchý dok Maus. Mám tu dva kontakty, nacházející se blízko u sebe, asi čtyřicet mil odsud. Jeden je mnohem větší než druhý, takže podle mne jde o Souri a její remorkér.“

„Jakou mají rychlost a kurz?“

„Míří na jih od místa, odkud se ozval Eddieho transpondér, a nedělá víc než šest uzlů. Mine nás asi deset mil po pravoboku, pokud nezměníme kurz, abychom je zastavili.“

Juan zavolal Halimu Kasimovi do komunikačního centra. „Došlo k nějaké změně v Eddieho signálu?“

„Poslední přelet se uskutečnil před osmi hodinami. Podle něj se nepohnul.“

Juan znovu napsal několik čísel. Vzhledem k rychlosti Souri a rozlehlosti oceánu bylo možné i to, že má Eddieho na palubě, i když tušení mu napovídalo, že jeho spolupracovník a přítel je stále ještě na pláži zálivu.

„Vykašli se na Souri.“

„Předsedo?“

„Slyšela jsi mě. Vykašli se na ten dok.“ Juan věděl, že nemusí nic vysvětlovat a jeho rozkazy budou splněné do písmenka, ale uvědomoval si, že jim přece jen něco dluží. Od konverzace s Tory předtím, než se dostali do bouře, ze sebe nedostal větu delší než pět slov. Jeho starosti, ba přímo obavy z toho, co na Kamčatce asi najdou, ho změnily v introverta. Teď, když se blížili k onomu místu, potřeboval posádku, která mu bude rozumět a sdílet jeho logiku.

„Jakmile se dostanou do bouře,“ dodal tedy, „bude remorkér nucen prodírat se s tou obludou v závěsu proti třicetiuzlovému větru a obrovský bok suchého doku bude přitom stále fungovat jako gigantická plachta. Dokonce i kdyby dok zatížili balastem a poněkud ponořili, proti téhle kaši se nehnou. Je dokonce i pravděpodobné, že je bouře zanese znovu severně. To nám dá dostatek času, abychom našli Eddieho, udělali to, co budeme moci, zamířili na jih a cestou ještě na volném moři zajali Souri.“

Juan viděl, že všichni přítomní na můstku souhlasí s jeho logikou. Nic jiného také neočekával.

„A dále,“ pokračoval, „když jsme posledně sledovali jeden ze Singhových suchých doků, pěkně jsme pohořeli. Mají radarové vybavení, které se nejspíš vyrovná tomu našemu, takže si ho přeju oslepit. Zařídit jeho kompletní výpadek.“

Linda Rossová váhavě zvedla ruku. „Jestli ale mají tak dokonalý systém, jak si myslíme, budou samozřejmě vědět, že jsou rušeni.“

„Ne, když na ně teď udeříme,“ odpověděl Juan.

„Má pravdu,“ ozval se Hali. „Jejich radar teď hledí směrem do bouře a registruje z pozadí tolik rušivých šumů od vln a blesků, že nás ještě nemůže vidět a když zapneme rušičky, pak nás neuvidí nikdy.“

„Pusťte na ně všechno, co máme k dispozici,“ nařídil Cabrillo. „Použijte plné spektrum – radar, vysílačku, satelitní spojení, prostě všechno. Pane Stone, přesto všechno si přeju, abychom se jim zeširoka vyhnuli. Pro jistotu změňte kurz tak, aby se k nám nedostali blíž než na dvacet mil.“

„Provedu,“ odpověděl kormidelník a nakrmil počítač novými příkazy.

O třicet minut později začal radar zaznamenávat silné odrazy od pobřeží. Bylo to šest zřetelných kovových kontaktů. Pět z nich se nacházelo přímo na břehu, zatímco šestý z nich, pravděpodobně remorkér, plul v zálivu, asi sto metrů od pláže.

Juan hodlal vyslat jejich poslední automatickou sondu, aby celý areál vyfotografovala, ale George Adams ho přesvědčil, že toto lehké bezpilotní rádiem ovládané letadlo ve stávajícím větru nevydrží ani deset vteřin. Juan zvažoval jeho nabídku na rychlý průzkumný let Robinsonem. Bylo značně potřebné shromáždit taktické údaje o situaci, do níž se chystají vstoupit, nicméně moment překvapení byl stejně důležitý. Navíc byl vzduch stále ještě těžký tunami popele, jenž by nejspíš snadno překonal filtrační systém helikoptéry a způsobil její havárii.

„Díky, ale chci si tě nechat do rezervy,“ promluvil Juan do jehlového mikrofonu na komunikační helmě. Adams byl v hangáru Oregonu. „Udržuj desetiminutovou pohotovost, ale jakmile zahájíme boj, buď připravený odstartovat v pěti minutách.“ Pětiminutová pohotovost znamená, že kryt nad nákladovým prostorem je otevřený a Robinson je vyzvednutý na úroveň paluby, s motorem běžícím a zahřátým.

„Rozumím, předsedo.“

„Vyšší důstojníci, podejte hlášení o současném stavu.“ Nato jeden po druhém začali volat. Murph na stanovišti zbraní nechal odstranit ocelové kryty z děla Gatling i ze čtyřicetimilimetrového automatického kanónu. Dal nabít další zbraně ráže.50, upevněné na palubě a do dvojice torpédometů se zavřenými zevními záklopkami vsunout torpéda. Dále hlásil, že všechny kamery jsou v pořádku a fungují. Hali zodpovídal za dvě oblasti – za spojení a radarové systémy – takže Linda Rossová se mohla připojit k útočnému družstvu. Max Hanley se s bručením ozval ze strojovny, odkud za bojové akce převezme vrchní velení a současně bude koordinovat opravářské týmy. Line a jeho střelci se mezitím shromáždili v člunové garáži a oznamovali, že právě dorazila Linda. Doktorka Haxleyová byla připravená na ošetřovně, společně s celým osazenstvem kuchyně, které kooptovala do funkcí ošetřovatelů.

Juan zapnul rozhlas do všech lodních prostorů. „Všem členům posádky, mluví předseda. Situace je následující. Jeden z našich lidí se nachází na břehu. Každičký z nás za dobu společné služby v určitém okamžiku vděčil za svůj život Eddiemu Sengovi, takže jeho záchrana je teď úkolem číslo jedna. Druhým úkolem v pořadí důležitosti je záchrana co největšího počtu čínských imigrantů. Doposud neznáme ani jejich počet, ani aktuální stav, takže naše reakce na místě bude muset být pružná. Číslo tři v našem programu je sopka nacházející se přímo nad místem našeho cíle, která je asi tak stejně stabilní jako psychiatrický chovanec v Bellevue. To všechno, spolu s bouří, která na nás doráží jako šílená, si vyžaduje rychlost našeho konání. Vtrhneme tam a zase odtamtud vypadneme, jak jen to půjde nejrychleji. Nehodlám riskovat loď ani posádku, pokud to bude vypadat, že čas vypršel.

Nechci, aby tohle vyznělo jako projev Jindřicha V. u Agincourtu nebo pověstná Nelsonova řeč před bitvou. Každý z vás zná svůj úkol a ví, že ostatní členové posádky se na něj spoléhají. Čelíme zde pro nás nezvyklé situaci. Tento kontrakt sahá daleko za obvyklé meze našich služebních povinností. Teď se již nejedná o piráty unášející v Japonském moři lodě. Tady jde o nelegální obchodování a pašování toho nejcennějšího zboží, tedy lidských životů. Nejsme tady, abychom si namastili kapsy, ale proto, že naší povinností jako členů civilizované společnosti je povstat a zařadit se mezi ty, kteří věří v to, co je správné.

Všichni z vás měli dost času o tom přemýšlet. Museli jste vědět, že tato chvíle někdy přijde. Takže tedy přišla, dámy a pánové. Za necelou hodinu se utkáme se silami nám dosud neznámými. Na nás bude záviset nespočet lidských osudů. Jsem si jistý, že je nezklamete.“

Vypnul palubní rozhlas, vzápětí ho však znovu zapnul. Tentokrát byl v jeho hlasu patrný humor. „Omlouvám se, ale ono to nakonec vyznělo opravdu jako Nelsonův projev. Takže, teď půjdeme a nakopeme jim prdel.“

24

CABRILLO SE CESTOU za útočným týmem stavil ve své kajutě. Převlékl se do černého maskovacího oblečení, kevlarové vesty a bojového postroje. Zatímco většina zbraní Korporace se skladovala ve zbrojním trezoru, Juan uchovával svou osobní výzbroj ve starodávném sejfu, stojícím v koutě místnosti. Byla to relikvie z již dávno nefunkční stanice v Santa Fe. Zastrčil své dvě pistole FN do pouzder na zádech. Obětoval poněkud větší zátěž za vteřiny, jež ušetří tím, že nebude muset dobíjet. Jelikož měl vést větší skupinu sedmi útočníků, dohodli se již předem, že vzájemně sladí útočné pušky. Popadl tedy M-4A1 a do příslušných kapes zastrčil šest naplněných zásobníků. Druhý útočný nůž si nebral, spokojil se s deseticentimetrovým Gerberem, zavěšeným čepelí dolů na ramenním řemeni.

Navlékl si nákolenice, několikrát ohnul kolena, aby si dokonale sedly, a rukama vklouzl do bezprstých rukavic s tlustou koženou záplatou na ochranu dlaní. Pak v zrcadle v koupelně zahlédl svůj obraz. Rozhodnost a průbojnost, které mu pomáhaly přežít v CIA a jež nakonec vedly k vytvoření Korporace, byly opět v jeho očích, jakoby vytesaných z křemene a zaostřených. Jeho kolegové tomu říkali Tvář hráče, v níž se prostě zrcadlila kombinace tréninku, zkušeností a vůle.

Juan se znovu chystal k osudovému kroku, kdy se hodlal obětovat pro ostatní možná i obětováním sebe sama. Pohlédl si pevně do očí. Když v nich zahlédl jaksi tvrdý, nic neodpouštějící záblesk, náhle se nahlas rozesmál.

Ať to byla tvář hráče nebo nebyla, Juanovi nebezpečí svědčilo. Proč by se jinak věnoval tomuto druhu činnosti? V této chvíli už adrenalin a endorfiny zahájily jako sirény své vábení, jímž ho opojně a naléhavě vtahovaly do jakési extáze, kterou dokázali pochopit opět pouze ti, kdo to sami zažili. Stát tváří v tvář nepříteli znamenalo stát tváří v tvář sám sobě. Porážka nepřítele pak znamenala jen potvrzení toho, co si člověk o sobě myslel.

Člunová garáž byla studená a vlhká. Nyní byla plná mužů a žen uprostřed posledních příprav. Namísto zodiaku většinu garáže zaujímal útočný člun SEAL, plavidlo s polykarbonátovým trupem a gumovými okraji, lehce chráněnou centrální kormidelnou a dvojicí přívěsných motorů. Tento člun dokázal plout i v nejdivočejším moři a dosahoval rychlosti téměř padesáti uzlů.

Světla v garáži byla ztlumena, aby odpovídala venkovnímu příšeří v důsledku velké oblačnosti, takže obličeje přítomných vypadaly unaveně a bledě. Nicméně jejich oči byly jasné, pohyby svižné a jisté, jak si vzájemně kontrolovali výstroj a vybavení. Zvuky zasouvaných zásobníků a natahovaných závěrů zbraní zněly Cabrillovým uším jako uklidňující tóny symfonie.

Přes celou místnost zachytil pohled Tory Ballingerové. I když nerada, přece jen nakonec souhlasila, že zůstane ve člunu, zatímco útočný tým bude atakovat pobřeží. Žoldáci Korporace trénovali společně víckrát, než si kdo pamatoval, a ocitli se pod nepřátelskou palbou častěji, než jim bylo milé. V bitevní vřavě se zato dokázali pohybovat i myslet jako jeden člověk, skoro jako by si uměli vzájemně číst myšlenky. Juan nakonec Tory přesvědčil, že její přítomnost v této partě lidí by ohrozila onu těžce nabytou soudržnost jednotky.

Přesto ji však nedokázal přimět, aby se nezúčastnila útoku, i když se popravdě řečeno nesnažil nijak intenzivně. Bylo mu totiž jasné, že cítila tuto potřebu v důsledku jakéhosi pocitu viny za to, že přežila útok na Avalon. Pokud si nevymítí nějakou míru odplaty, bude ji onen incident pronásledovat po celý zbytek života. Juan se tedy rozhodl jí pomoct tím, že jí umožní sledovat menší bojovou akci, až bude všechno nejhorší za nimi.

Tory mu odpověděla zdviženým palcem a tichým přikývnutím. Juan vykouzlil jeden ze svých drzých úšklebků, který ji přiměl se usmát.

V Cabrillově komunikační helmě zapraskalo. „Juane, tady je Max.“

„Můžeš mluvit.“

„Murph říká, že má na lince video. Přeposílám ti ho.“

„Rozumím.“

Juan se překulil přes okrajník člunu a mrkl na plochý monitor v kokpitu. Autostabilizátor zabudovaný do kamery neutralizoval neustálé poskakování a kolébání. Dobrý výkon odváděl rovněž Murph, jenž zaostřoval záběry kamer na scény, které se s přibližováním Oregonu stávaly stále zřetelnější.

Záběry se střídaly v ustáleném tempu. Nejprve Juan viděl boj s požárem nedaleko velké kovové budovy zbudované na bárce, pak muže, vzhledem připomínající klony pirátů, které přemohli jen před pár týdny, jak útočí na remorkér, který měl odtáhnout bárku, následoval pohled na stovky čínských dělníků, utíkajících bahnem a mezi balvany ve svažujícím se terénu připomínajícím měsíční krajinu, aby se co nerychleji dostali z dosahu rozšiřující se bitvy. Juan si povšiml, že objekty zachycené na radaru byly staré výletní lodě. Kromě jedné seděly všechny na pláži, hluboko zabořené působením vln a přílivu. Jedinou výjimku mohla znamenat poslední přibyvší. I když vlny narážející do jejích boků ji nedokázaly rozhoupat, stále ještě nebyla pořádně usazená. Murph nakonec nabídl Juanovi letmý pohled na sopku v dálce. Její vrcholek halil oblak páry a kouře.

Cabrillo bleskově zhodnotil taktickou i strategickou situaci a začal vydávat instrukce. Jeho rozkazy členy posádky vydatně rozhýbaly. Jak probíhaly přípravy, výkřiky a volání se rozléhaly dlouhými lodními chodbami. Předseda si žádal zoufalou akci typu: „Pane Bože, pomoz nám“ a aby to fungovalo, museli se všichni účastníci pořádně soustředit.

Za několik minut se loď ocitla dostatečně blízko místu bojů, aby na sebe upoutala pozornost. Jednotky oblečené do černých stejnokrojů, kam patřili všichni bílí, si Oregonu nevšímaly, zato Indonésané, oblečení většinou do hadrů, na loď několikrát spěšně vypálili.

Jakmile členové palubní hlídky dopravili na útočný člun dlouhou traverzu s kusem řetězu na každém konci, Juan rozkázal Eriku Stoneovi vzdálit se s lodí od břehu. V době, kdy představovala pro střelce na břehu velký cíl, mohl Cabrillo otevřít vrata člunové garáže, aniž by si toho kdokoliv ze země všiml.

Když vrata vyjela hladce vzhůru, výsadkový tým naskákal do útočného člunu a pevně se chytil speciálních úchopových smyček. Každý člen družstva pak hlasitě ohlásil svou připravenost. Kormidelník Mike Trono nastartoval motory a Juan pokynul veliteli člunové garáže. Na jeho znamení se člun pomocí hydraulických kladkostrojů na závěsu zvedl a vyložil se mimo trup mateřské lodi. Zrychlení bylo dosti hrozivé, zvláště poté, co Trono spustil přívěsné motory do pracovní polohy. Ohromné přívěsné motory se zakously hluboko do vody a směrem k Oregonu vytvořily kohoutí ocas zpěněné vody. Čilý člun zvedl příď a rozletěl se po hladině.

Ledový vzduch útočil na odhalenou kůži jako skelný papír a žihadla dopadajících vodních kapek byla natolik ledová, že až pálila. Útočný člun se prosmýkl kolem zrezivělé nákladní lodi a vyřízl v černém moři široký klín. Než si kdokoliv na břehu stačil člunu všimnout, ten už uháněl padesátiuzlovou rychlostí, tedy příliš rychle, než aby ho mohli zasáhnout.

Trono si neustále pohrával s kormidlem, jak vedl člun k místu, které Juan určil pro vylodění. Nacházelo se ve stínu jednoho původně výletního parníku vytaženého na břeh. Ležel zde nehybně už delší čas, takže dělníci vybudovali do úrovně jeho hlavní paluby rampu z kamenů. Bezprostřední okolí bylo poseto všelijakou veteší, příliš těžkou, než aby ji moře odplavilo.

Člun proklouzl lámajícím se příbojem a díky velice mělkému ponoru se museli členové výsadku brodit jen několik metrů, než mohli využít úkrytu mezi kameny na břehu, Juan s Linkem se skryli za balvanem velikosti domu, který sem v dávné minulosti vrhl nějaký výbuch sopky. Přepadový člun se mezitím již vrátil zpět na moře. Juan se ohlédl, aby se přesvědčil, že Tory uposlechla jeho příkazu a zůstala na palubě. O poznání stoupla v jeho očích, když ji uviděl stát v otevřené kormidelně mezi Mikem Tronem a bývalým příslušníkem námořní pěchoty jménem Pulaski.

„Co myslíš, šéfe?“ otázal se Line.

„Připadá mi to, jako bychom se ocitli uprostřed nějaké války. Vsadil bych se, že Singh platí Indonésany, zatímco chlapci Antona Saviče jsou ti v černém.“

„Takže nepřítel mého nepřítele nemusí být nutně mým přítelem, že?“

„Přesně tak.“

Přepadový tým se přesunoval po svahu vzhůru a neustále se snažil udržovat zábavní loď mezi sebou a hlavním bitevním polem. Cestou naráželi na tucty čínských dělníků, krčících se na zemi s doširoka rozevřenýma očima. Nevěděli zjevně, co si mají o této ozbrojené skupině myslet. Juan se pokusil přimět je, aby si našli nějaký úkryt, ale všichni byli doslova paralyzováni strachem, takže se musel svých snah vzdát.

Jestliže doufal v záchranu nějakých Číňanů, pak mu bylo jasné, že musí počkat, až skončí boje.

„Předsedo, jsme připraveni,“ ohlásil se na interní frekvenci Max.

Oregon změnil polohu. Přiklop, zakrývající dělo Gatling, byl stále ještě zavřený, ale loď se manévrováním otočila tak, že mu připravila volné palebné pole směrem ke dvěma rybářským člunům, přivázaným k vlečné lodi.

„Jsme taky téměř připraveni. Eddieho jste náhodou nenašli?“

„Nikoliv. Hali převzal od Murphyho ovládání kamer, aby se mohl plně věnovat velení zbraním. Má k dispozici dost dobrých záběrů, ale na břehu je zatracená spousta lidí, takže to zabere vždycky několik vteřin, nežli je počítač s programem na identifikaci obličejů stačí roztřídit.“

„Soustřeďte se na oblast nejblíže probíhajících bojů. Jestli je Eddie alespoň trochu ve formě, určitě je právě někde tam.“

„To je dobrý nápad. Hali?“

„Slyšel jsem,“ ozval se důstojník Korporace pro komunikaci. „Měním snímanou oblast.“

Cabrillo se svými lidmi dosáhl rovného úseku země několik set metrů nad pláží. Směrem do vnitrozemí se nacházela těžce rozkopaná oblast. Opuštěné zde ležely tlakové hadice na vodu, s tryskami obrácenými k nebi. Zem byla posetá lopatami a kbelíky. Všichni dělníci odsud utekli a rovněž jejich strážní odešli, aby se připojili k boji.

Skupina se blížila velice opatrně, se zbraněmi připravenými k výstřelu, s pohledem neustále přejíždějícím scénu před sebou a neulpívajícím na jednom místě déle než vteřinu.

Zespodu od pláže se ozval výbuch. Jejich pozornost upoutala exploze granátu za bárkou. Černě oblečené tělo jednoho ze Savičových mužů líně jako větrník opsalo ve vzduchu oblouk, aby pak v hromadě polámaných údů dopadlo na pláž. Ve stejný okamžik se ozvalo štěkání AK-47 střílející na bezprostředně blízký cíl.

Cabrillo se vrhl k zemi, zatímco všude kolem něj vystřikovaly obláčky bláta. Reflexivně zmáčkl spoušť a do okolí ústí jednoho vodního děla vyprázdnil polovinu zásobníku. Disciplinovaná střelba to rozhodně nebyla, avšak neznámého útočníka to přinutilo se krýt, takže přestal střílet.

Line měl větší úspěch. Krátkou sérií tří ran zasáhl jednoho Indonésana, kterého nárazy kulek smetly do kávově zbarvené vody záchytného bazénu. Jeho tělo zmizelo pod hladinou a vodu zbarvila krev. Jak se zdánlivě odnikud vynořili další Indonésané, přepadový tým se skryl za hliněným stupněm. Náhlý nárůst objemu střelby přímo rozvlnil vzduch.

„Na tohle nemáme čas,“ vykřikla Linda Rossová, když měnila zásobník.

Juan pohlédl dolů po svahu. Útočný člun teprve pomalu zaujímal správnou pozici a určitě budou potřebovat navíc i krycí palbu děla Gatling z paluby Oregonu. Nemohl si však dovolit zůstat přišpendlený k zemi. Ještě nikdy nebylo pravdivější nejstarší válečné pravidlo, že žádný bojový plán nepřežije první kontakt s nepřítelem.

Mikrofonem připevněným na hrdle Juan zavolal bojový člun. „Mikeu, slyšíš mě?“ Když se nedočkal odpovědi, zavolal znovu. Člun se ale stále ještě pohyboval rychlostí padesáti uzlů, zahlcený hlukem motorů, což znemožňovalo jakoukoliv komunikaci.

Juan zaklel a zavolal Marku Murphymu. „Murphy, potřebujeme tě. Nad námi je zhruba padesát banditů. Nemůžeme se hnout.“

„Mike se chystá zaútočit na remorkér,“ připomněl mu Murphy. „A čím déle si se mnou povídáš, tím více se mu blíží.“

„Rozumím,“ zněla odpověď. Pak si jen pro sebe zamumlal: „Promiň, Mikeu.“

JAKMILE PŘES palubník vyskočil poslední člen útočné skupiny, Mike Trono zařadil zpětný chod a vycouval s člunem od břehu. Manévroval s ním tak dlouho, dokud neměl dost místa na otočení.

Jen co člun nabral rychlost, sundal komunikační přilbu, aby si mohl promluvit s Tory: „Můžu se vás na něco zeptat, madam?“

„Jedině když mi slíbíte, že už mě nikdy neoslovíte madam.“

„Omlouvám se,“ ušklíbl se Trono. „Síla zvyku.“

„Na co se to chcete zeptat?“

„Umíte řídit člun?“

„Pracuju pro Lloyda v Londýně. Celý můj život se točí kolem lodí. Mám kapitánskou licenci pro všechno do výtlaku dvaceti tisíc tun, což zahrnuje i váš Oregon, předtím, než jste z něho udělali účastníka Vesmírných válek.“

„Takže i tenhle útočný člun?“ Dupl nohou na palubu.

„Zdá se, že se chová stejně jako rychlý člun Riva, který jsem si vypůjčila na poslední dovolené ve Španělsku. Proč ten výslech?“

„Protože máme takový malý úkol a já bych potřeboval, abyste se ujala kormidla, zatímco já s Pulaskim ho budeme plnit.“

„Předpokládám, že to má cosi společného s tím kusem železa, které jste naložili před odjezdem od Oregonu?“

„Rozkaz kapitána. Myslí si, že z téhle noční můry budeme moct zachránit víc než jenom hrstku imigrantů.“

V očích Tory se objevil úsměv a tváře jí zčervenaly víc, než mohl způsobit vítr. „Pročpak asi mě to nepřekvapuje?“

Tryskem přepluli záliv, zatočili se za Oregonem, který jim poskytl chvíli úkryt, a nakonec zamířili k remorkéru. Jeden z rybářských trauleru splouval pryč od boku remorkéru, zatímco ten druhý byl nadále pevně přivázaný. Všude na palubách se pohybovali lidé. Většina z nich byli piráti, ale také několik členů posádky se pokoušelo chránit svou loď. Někteří piráti přidali ke své řezničině ještě další metodu. K likvidaci zbytku posádky použili mačety.

Načasování bylo kritické. S Murphym, který pozoroval jejich záda přes mířidla kanónu Gatling, se člun zapojil do boje. Byli asi dvacet metrů daleko, když si Murphy vzpomněl, že prve odložil komunikační přilbu. Sotva si ji nasadil na uši, když uslyšel vřeštivý jekot šestihlavňového gatlingu a ještě trochu polechtal plyn.

Očekávaná destrukce, při které by dvacetimilimetrové střely oddělily pirátské čluny a vyčistily palubu remorkéru, se nekonala. Namísto toho začali piráti nad zábradlím remorkéru poněkud neuspořádaně pálit na jen lehce chráněný útočný člun. Ten se dostal do proudu střel. Náboje z AK-47 proděravěly nafukovací boční zabezpečení obkružující celý člun, zasypaly palubu a odrážely se od přívěsných motorů, ale jako zázrakem nikoho nezasáhly. Trono se pokusil strhnout kormidlo, aby se co nejrychleji odpoutal od remorkéru. Přitom ječel na Marka Murphyho, aby zjistil, co se pokazilo.

Zhruba v té chvíli země mezi Cabrillem a Indonésany explodovala, zvířená asi pěti sty náboji s ochuzeným uranem. Náporem střel prakticky zmizela jeden a čtvrt metru silná vrstva půdy, čímž odhalila střelce, kteří se schovávali za okrajem vodní nádrže. Ty, kteří nebyli zasaženi přímo, zabily létající kameny. Celá ozbrojená skupina se proměnila v oblak krvavé mlhy a roztrhané tkáně a byla uvržena v zapomnění, jako by nikdy ani neexistovala.

Line se však přesto rozhodl zkontrolovat místo kvůli případným přeživším, i když sám dobře věděl, že je to zbytečná snaha. Takovýto nápor nemohl přežít nikdo.

„Je tu čisto.“

Juan shromáždil své lidi. „Od této chvíle je naše výhoda překvapení ta tam. Přesto se ale přidržíme původního plánu, obejdeme probíhající boje tam dole a pokusíme se najít Eddieho. Jenom doufám, že se mu podařilo navázat pouto důvěry alespoň s některými Číňany, protože máme-li někoho z nich zachránit, neobejdeme se bez jeho pomoci.“ S tím se vydali po svahu dolů.

EDDIE SENG se i nadále skrýval a jen pozoroval, jak budou obě strany reagovat, až Oregon vpluje do zálivu. Jak očekával, Rusové tuto novou skutečnost zcela ignorovali a zkušeně a disciplinovaně pokračovali v boji. Doposud se jim podařilo zástupy Indonésanů dosti významně pošramotit, ale jejich zbývající počet se začínal ukazovat jako nepřekonatelný. Z tuctu Rusů, kteří se zúčastnili úvodní bitky, byli čtyři mrtví a tři ranění, i když ti byli schopni i nadále bránit své pozice. Záplava Indonésanů narážela ve vlnách na návrší, které si Rusové zvolili za primitivní opěrný bod. Výsledek přestřelky mezi oběma stranami byl předem jasný a Rusové to věděli. Už nebojovali o své životy. Teď už šlo jen o čestnou smrt.

U protější stěny budovy úpravny cosi přilákalo Eddieho pozornost. Vzdálenost to byla dost veliká, ale chvíli se mu zdálo, že vidí Jana Pauluse, jak vychází z ubytovací lodi. Byl to Paulus, jenž se začal šplhat vzhůru na přistávací plošinu, kde v klidu odpočívala helikoptéra Antona Saviče. Pauluse doprovázela ještě další postava, které podle způsobu chůze držel pistoli u hlavy. Zdálo se pravděpodobné, že se zmocnil najatého pilota jako rukojmího, aby ho odsud odvezl. Po Antonu Savičovi nebyla nikde ani stopa a Eddieho napadlo, jestli ho ten Jihoafričan náhodou už nezabil.

Sledovat vrchního důlního dohlížitele byla taktická chyba, ale plamen hněvu, jenž vzplál v Eddieho hrudi, jakékoliv rozumné uvažování naprosto znemožnil. Týdny hladovění, bolesti a ponížení si vybraly svou daň na jeho duši a bude trvat dlouhou dobu, než se ty rány zhojí. Zabití sadistického vrchního dozorce mohlo být začátkem na této cestě k uzdravení. Eddie již prve Tangovi nařídil, aby shromáždil co nejvíc ostatních dělníků a zamířil s nimi k lodi, která přibyla na břeh jako poslední. Ze všech plavidel rozesetých po opuštěné pláži to bylo právě toto plavidlo, které mělo největší šanci přežít výbuch sopky. Pakliže ovšem Juan neměl v zásobě jiný způsob, jak se z této šlamastyky dostat.

Eddie si původně myslel, že na pronásledování Pauluse nebude mít dost sil, ale jakmile se vydal na jeho sledování, zdálo se mu, že má v nohou ocelové pružiny a místo plic kovářské měchy. Cítil se doopravdy živý, a to poprvé od chvíle, kdy ve vesnici Lantan odevzdal řízení svého života do rukou hadích hlav. Kdyby ho zahlédl některý z bojovníků, jak se řítí kolem kovových rezivějících kontejnerů a jiného zařízení povalujícího se v okolí, musel by si myslet, že jde jen o dalšího z anonymních dělníků, kteří hledají spásu v útěku. Pušku AK-47, kterou vzal jednomu mrtvému strážnému, schoval pod volnou košilí.

Když se konečně dostal z míst největších bojů, narazil na zásobovací motorový člun, používaný k převážení zlata na remorkér. Bylo to v poněkud odlehlém zálivu, zacloněném od zbytku pláže mohutnými skalisky. Jak vystoupil z krytu na otevřené prostranství, osm pirátů, kteří připravovali člun k vyplutí, jako jeden muž zvedlo hlavy. Mohli ho ignorovat, jako kohokoliv jiného ze zástupů dělníků, ale jeden pirát se přesto natáhl po zbrani. Eddie uskočil vlevo v okamžiku, kdy proud střel odštípl kus kamene těsně vedle jeho ramene. Připravil si pušku AK, počkal, až střelba ustane, a znovu vystoupil zpoza rohu.

Střelec se mezitím obrátil ke kamarádům, aby se společně zasmáli té zábavě. První salva tří výstřelů poslala bezduché tělo do náručí jeho překvapených přátel. Druhá salva ho poslala k zemi. Eddie stačil zabít ještě jednoho, než se ostatní vzpamatovali a opětovali palbu. Znovu se skryl, navlékl si řemen pušky přes rameno a začal šplhat po hladkém povrchu balvanu.

Byl pouze dva a půl metru vysoký, ale Eddie to dokázal zvládnout jen tak tak. Paže se mu třásly, jak přitahoval své vyhublé tělo, a puška AK-47 mu připadala jako padesátikilový batoh. Právě ve chvíli, kdy dosáhl vrcholu, se probudil motor člunu. Eddie se přesunul přes oblý vrchol skaliska a přitom se snažil namířit pušku. Zvuk motoru se změnil, jak se lopatky šroubu zakously do příboje.

Piráti se dovtípili, jaké má ten neznámý dělník úmysly, protože z balvanu se náhle odštíply kousky kamene, jak zespodu spustily palbu minimálně čtyři zbraně. Eddie si přikryl obličej rukama, ale kamenné odštěpky ho píchaly do kůže, jako by se ocitl v hnízdě vos. Piráti pokračovali ve střelbě, dokud se člun nevzdálil natolik, že už se nedalo pořádně mířit.

Eddie se odvážil zvednout hlavu. Piráti směřovali k remorkéru, odkud se z paluby velké lodi na útočný člun SEAL z Oregonu snášela těžká palba. Ať Juan vymyslel jakýkoliv plán, teď se v každém případě rozpadl na kusy. Na útočném člunu byli nyní jen dva muži a pakliže měli zaútočit na remorkér, nutně potřebovali palebnou podporu z Oregonu. Jeho gatling však stále mlčel.

Konečně tento mnohohlavňový automatický kanón spustil. Ze zbraňové sekce šlehal třímetrový jazyk plamene a část kopce, kde se vysoko nad pláží nacházely retenční nádrže, zmizela pod dopady střel, jež dokázaly bláto i kameny metat do výše deseti i více metrů.

Jelikož Eddie nemohl varovat útočný člun před blížícím se zásobovacím, sklouzl z balvanu na zem a vydal se znovu za Janem Paulusem.

MIKE TRONO jednou rukou střílel a druhou vedl loď. Připojil se tak k palbě, tryskající z útočného člunu v odpověď na počáteční palebnou přehradu ze strany pirátů. Tory se krčila na dně člunu a vysílala odtud pečlivě mířené střely na postavy pirátů lemujících zábradlí. Oplývala přesností olympijského střelce i trpělivostí ostřelovače.

Zbraň v jejích rukou byla dokonale vyvážená. Právě stiskla kohoutek popáté. Její cíl se skrčil za kovovou deskou zábradlí, ale střelba alespoň udrží jeho hlavu dole přinejmenším na několik kritických vteřin. Náhle se zvedl další střelec, celý potřísněný krví, a nejdřív skropil svou puškou AK-47 moře, aby pak vystřelil na uhánějící člun. Tory opatrně zamířila, pohybem těla se přizpůsobila kolébání člunu ve vlnách a stiskla spoušť. Lehká kulka se odrazila od zábradlí přímo před Indonésanem a zasáhla ho do hrudníku, těsně pod hrudní kostí, takovou silou, že ho doslova nadzvedla.

„Přestaňte!“ vykřikl Trono. „Vracíme se zpátky. Zastavte palbu.“

Znovu zatočil kormidelním kolem a zamířil člunem přímo na nízko sedící remorkér. Jelikož na ně nikdo nestřílel, řada pirátů stála a mířila zbraněmi na blížící se člun.

„Nastal čas,“ pronesl Murph v Tronově rádiu.

Zbrojní důstojník na Oregonu přestal s gatlingem střílet na kopec nad pláží a přenesl palbu v několikavteřinové salvě na volně splouvající trauler. Rybářská loď se v okamžiku rozpadla na kusy v krupobití kusů dřeva a potrhaných sítí. Kormidelna úplně zmizela. Mořští ptáci, kteří se pásli na vnitřnostech ležících po palubě, se zvedli, jelikož jejich svět náhle zmizel. Pak salva střel pronikla do strojovny, odtrhla velký dieselový motor od jeho úchytů a nakonec zasáhla palivovou nádrž. Následovala exploze, k nebi se vznesla mastná ohnivá koule a moře posely tisíce drobných úlomků.

Nevelká zbývající část trauleru se brzy potopila. Po zhasnutí planoucí trosky zbyl nad hladinou jen nevelký oblak páry.

Zničení remorkéru bylo méně dramatické. Murphy jen pootočil Gatlingův kanón a stiskl spoušť. Piráty zasáhla plná boční salva, která je hromadně skosila. Ve velkých lodních kontejnerech upevněných k palubě se objevila snad stovka otvorů se zubatými okraji. Z pomocného můstku na zádi, ze kterého posádka kontrolovala vlečený náklad, se vysypalo v blýskavé kaskádě sklo a přispělo tak k dalšímu zohavení ležících mrtvol. Murphy pak ještě pokropil palubu automatickou střelbou, aby se ujistil, že nikdo nezůstal naživu.

„To by je mělo trochu zbrzdit,“ pronesl sípavě Murphy.

Mike Trono přitančil s útočným člunem k nejnižšímu místu zábradlí a předal řízení Tory. „Jenom ho držte na místě. Za minutu jsme zpátky.“

„Proč tohle vlastně děláte?“ chtěla vědět Tory, zatímco se odsunula poněkud stranou, aby Pulaski s Tronem mohli na spodní palubu remorkéru přenést těžký ocelový nosník.

Trono jí poté podal vysílačku a hladově se na ni usmál. „Předseda si myslí, že na palubě je nějaká kořist, a že to není žádný hollywoodský podfuk.“

Muži se vyšvihli na palubu. Léta tvrdého tréninku je přiměla nejprve se rozhlédnout a přesvědčit se, že opravdu nikdo z nepřátel nepřežil. Byl to dost příšerný úkol, jako z nějakého hororového filmu, protože gatling rozcupoval těla do konzistence, kterou Trono přirovnal k hutné pastě. Útočný člun nechali brumlat podle boku remorkéru, zatímco sami vzali ocelový nosník na ramena a ztěžka se vydali mezi zbytky po krveprolití směrem k jednomu z kontejnerů.

Tam vytáhl Trono svůj glock a ustřelil zámek, zatímco Pulaski manipuloval s nosníkem tak dlouho, až ho mohli vytáhnout na kontejner. Panty zavrzaly, ale Trono trhnutím dveře otevřel a rychle nahlédl dovnitř. Pulaski se na něj tázavě podíval.

„Předseda měl zase jednou pravdu.“

„Zlato?“

„Zlato.“

S dopomocí partnera se vyhoupl na kontejner a spolu pak nahoru vytáhli i stokilovou traverzu. Trono vzhlédl ve chvíli, když začali provlékat řetězy z konců traverzy pevnými oky na horní ploše kontejneru. Od pobřeží se k nim hnal malý motorový člun, před pohledem Murphyho skrytý masou remorkéru. Když člun projel příbojovou vlnou do klidnějších vod, napočítal v něm půl tuctu ozbrojených mužů.

„Máme problém.“

Pulaski se ohlédl přes rameno. „Zatraceně!“

Člun bude u nich v několika vteřinách, přičemž k upevnění traverzy potřebovali minuty, ale své kořisti se nehodlali vzdát. Mike zavolal dolů na Tory: „Máme společnost. Bandu hrdlořezů v otevřeném člunu. Rychle odsud vypadněte.“

„Já vás tady nenechám.“

„Nechceme si hrát na hrdiny. Potřebujeme, abyste je vylákala na volné prostranství a Murph je mohl pokropit gatlingem.“

Tory pochopila a posunula páku plynu až na doraz. Útočný člun vyskočil kupředu, vzdálil se od boku remorkérů a ostře zabočil kolem zádi. Tory však zapomněla na silná vlečná lana, která byla stále ještě natažena mezi remorkérem a bárkou na břehu. Jelikož neměla dost času, aby se pokusila o nějaké manévrování, zamířila pod první kabel. Přikrčila se, když silné ocelové lano vytrhlo kokpit z uložení. Být její reakce jen o trochu pomalejší, úvazné lano by ji bývalo dostalo.

Pak se útočný člun SEAL prosmekl pod druhým lanem. Směřoval tak, aby přeťal cestu přijíždějícímu plavidlu. Teď už ujížděl tak rychle, že muži ve druhém člunu mohli jen trpně přihlížet, jak do nich větší loď naráží. Jeden z mužů přepadl přes palubu a ve chvíli, kdy ti zbývající teprve pomysleli na použití zbraně, byl útočný člun už dobrých dvacet metrů daleko a pohyboval se rychle jako chrt.

Jakmile na ni spustili palbu, Tory s útočným člunem začala kličkovat. V žilách jí kolovala řádná dávka adrenalinu, která ji vzpružila. „Já vím, já vím, ty sakramentský ženský řidičky. Narazí do vás a pak koukají zmizet. Co takhle mě chytit, abychom si vyměnili čísla pojistek a probrali podrobnosti pojištění?“

Ohlédla se, aby se přesvědčila, jestli zabrali na návnadu, ale s hrůzou zjistila, že stále míří na remorkér. Navlékla si Tronovu vysílačku kolem krku. „Tady je Tory. Jsem spolu s Tronem a Pulaskim na útočném člunu.“

„Tory, tady je Max Hanley. Jaký máte problém?“

„Je tu šest teroristů v malém člunu a chystají se napadnout remorkér. Vaši mládenci jsou v pasti na jeho palubě a jsou ozbrojeni jenom pistolemi. Proti těm pirátům nemají šanci.“

„Kde jste vy?“ otázal se Max uklidňujícím tónem, aby jí dodal sebedůvěry.

„Na vašem člunu SEAL. Mike chtěl, abych je odlákala, oni na to ale neskočili.“

„Oukej, jenom chvilku počkejte. Pulaski? Trono? Jste tam?“

V odpověď se ozvalo zašeptání. „Maxi, tady je Ski. Jsme na vršku jednoho z kontejnerů. Piráti právě dorazili na palubu.“

„Myslíš, že o vás vědí?“

„Nikoliv. Mike na nás těsně před jejich příchodem hodil plachtu. Pokud nebudou prohlížet vršky kontejnerů, jsme dobře schovaní. A nezdá se, že by chtěli prohledávat loď.“

„Co tedy dělají?“

„Zdá se, jako by chtěli uvolnit tažná lana a s remorkérem zmizet. Co chcete, abychom udělali?“

„Pomozte jim,“ ozval se Juan Cabrillo na otevřeném vysílacím kanálu. „Cože?“ vyhrkli Max a Ski současně.

„Řekl jsem, pomozte jim. Ski, zůstaňte oba s Mikem skrytí. Maxi, ty přeřízni vlečné kabely.“ V Juanově rádiu se ozývaly zvuky bojů zuřících na pláži – ostrá štěknutí výstřelů z pušek, staccatové salvy AK-47 i sténání raněných v agónii.

„To dokážu klidně s gatlingem,“ vmísil se Mark Murphy. „Jestli se mi podaří přímo zasáhnout velký buben s kabelem nebo záď remorkéru, mělo by se to povést.“

„Ale proč?“ chtěl vědět Max.

„Protože tady se přinejmenším tisíc čínských dělníků ocitlo v křížové palbě a čím déle bude ta bitva trvat, tím víc jich zemře. Ti Rusové vypadají, že by se mohli držet ještě několik hodin. Ale v současné době představuje remorkér pro piráty jedinou únikovou cestu a když uvidí, že se chystá odplout, můžete se vsadit, že v tu ránu zapomenou na všechny boje a vezmou nohy na ramena.“

„Čímž se oddělí od civilistů…“

„A Murphy dostane příležitost pokropit je gatlingem,“ dodal Juan. „Co ti Rusové?“

„Dáme jim možnost vzdát se a vypadnout z pláže. Kdyby na to nepřistoupili, jsou tví.“

Jako potvrzení naléhavosti rozřízl vzduch hlasitý třesk. Z vrcholu vulkánu se objevil další oblak popele, který zaujal tvar atomového mraku. Juan nevěděl, kolik času jim ještě zbývá. Hodiny nebo jen minuty. Doposud se jim však ještě nepodařilo nalézt Eddieho a jestli nebude fungovat jeho plán na rychlé ukončení střelby, pak bude muset zcela vážně uvažovat o tom, že stáhne své lidi ze břehu a dá se na útěk.

Cabrillovy pochmurné myšlenky přerušil vzrušený hlas Haliho Kasima: „Předsedo! Objevil jsem Eddieho! Je na druhé straně za bárkou. Zdá se, že pronásleduje dva lidi, z nichž jeden je asi zajatec.“

„Kam mají namířeno?“

„Do kopců, daleko od pláže. Horský masiv je tu značně rozsáhlý, ale myslím, že tam nahoře mají helikoptéru.“

„Postarejte se o ni,“ nařídil Cabrillo a pak si s Línkem vyměnili pohled. To byla jediná komunikace, kterou ti dva potřebovali. Line se ujal velení týmu v terénu, zatímco Juan se dal do běhu. Uběhl však pouhých čtyřicet metrů, když šlápl na volný kámen. Kdyby to byla jeho vlastní noha, určitě by skončil přinejmenším s těžkým výronem nebo zlomeninou kotníku. Díky protéze však předseda pouze upadl těžce na zem. Nicméně jeho nešikovnost mu zachránila život, protože ve stejném okamžiku nad ním proletěla salva z automatu. Několikrát se převalil judistickými kotouly, až se ocitl v úkrytu za kupou kamení. Střelec se nalézal pod ním, skrytý za pyramidou dvěstědvacetilitrových barelů.

Juan zkontroloval stav granátometu, zavěšeného pod puškou M-4, opřel ji o rameno a vypálil. Zbraň vydala legračně dutý zvuk a za vteřinu již za barely dopadl granát. Jeho primární exploze postihla náplň barelů. Stopadesátikilové plechové sudy vylétaly do povětří jako rakety, některé za letu vybuchovaly, jiné se rozbíjely při dopadu na zem a vylévaly hořící obsah po pláži.

Juan se vyškrabal na nohy, protože jeden barel vyletěl do výše a nazpátek zamířil přímo na něj jako nějaký meteor. Nakonec dopadl jen asi pět metrů daleko, poněkud výše na svahu. Po dopadu se roztrhl a Juana obklopilo hořící benzinové jezero. Silou vůle potlačil nutkání vydat se přímo po svahu dolů. Namísto toho se rozběhl šikmo svahem, lýtka mu olizovaly plameny a vzduch byl tak horký, že mu spaloval plíce. Zanedlouho byl však z ohně venku, a to za cenu pouhého sežehnutí vlasů.

„Přímo z rozpálené pánve…“ sípal, když se hnal za Eddiem Sengem.

VTEŘINOVÁ SALVA z gatlingu přerušila kovové tažné lano. Načasování nemohlo být lepší, protože piráti na remorkérů právě v té chvíli nastartovali motory, což doprovázel hustý oblak kouře z komínu. Reakce jejich druhů na břehu byla přesně taková, jak Juan předpovídal.

Piráti se takřka okamžitě odpoutali od ruských vojáků a začali utíkat k pláži. Někteří si své zbraně ponechali, většina je však odhazovala do vody a vrhala se za nimi, aby doplavali k remorkéru. Když se tak Line na ně díval, maně si připomněl známou pravdu o krysách, jež opouštějí potápějící se loď. Sám se spolu se zbytkem skupiny přesunul dolů na pláž. Stále tu ještě bylo několik střelců, kteří byli tak zaujati bojem, že si ani neuvědomili, že jejich mise skončila.

Line dva z nich zasáhl granátem a třetího měl právě na mušce, když ten, kterého považoval za mrtvolu ležící mu u nohou, náhle ožil. Pirát odrazil stranou Linkovu M-4 a pokusil se mu zabořit ohavně zahnutý nůž do prsou. Napadený odrazil smrtící útok, avšak ostří nože mu přesto rozřízlo paži. Pěstí proto zaútočil na sval pod bojovníkovou paží a tím celou končetinu paralyzoval na dobu, než stačil tasit pistoli a vpálit mu kulku mezi oči. Zcela ignoroval krev, valící se mu z rány na paži, a pokračoval v hlídce.

Eddie si začínal uvědomovat, že Jana Pauluse nikdy nechytí. Záplava energie, kterou až dosud pociťoval, teď v podstatě vyprchala. Bylo mu špatně hladem a nebyl schopen nasát do plic dost kyslíku, přesto ale pokračoval dál, hnán čirými emocemi. Paulus se svým rukojmím byl jen asi minutu cesty od helikoptéry MI-8 a jakkoliv Eddie nutil nohy k rychlejším krokům, uvědomoval si, že zpomaluje. Pak se však zdáli z paluby Oregonu ozvalo třesknutí čtyřicetimilimetrového automatického kanónu. Vysoko nad pláží opsalo oblouk pět střel, přeletělo Eddiemu nad hlavou a dopadlo do oblasti, kde stál vrtulník. Když se usadil prach, bylo zřejmé, že kokpit helikoptéry dostal přímý zásah. Roztříštěné plexisklo olizovaly plameny a země kolem stroje byla posetá různými rozbitými elektronickými součástkami.

Ohlédl se, aby vyslal k lodi děkovný pozdrav, a spatřil, jak se za ním žene nějaký člověk. O jeho výrazné siluetě nemohlo být pochyb: byl to Cabrillo.

Paulus zastřelil rukojmí v okamžiku, kdy zjistil, že helikoptéra je zničená, a vydal se zpět po svahu dolů. Nejspíš hodlal dostihnout remorkér a dohodnout se na nějakém řešení, nebo to byl jen projev čiré paniky.

S vědomím, že Juan ho určitě zezadu podrží, Eddie vystartoval kupředu. Nechal na sebe působit přitažlivost zemskou, která nahradila sílu v jeho již ochablých nohou. Když doběhli asi třicet metrů od pláže, Eddie se zastavil a zvedl pušku AK-47 k rameni. V té chvíli se třásl natolik, že málem neviděl hledí ani mušku. Stiskl kohoutek a pažba ho udeřila do ramene. Puška však vystřelila jen jednou. Paulus se otočil po zvuku výstřelu, pak však pokračoval v útěku, zatímco Eddie prohlížel zbraň. Zjistil, že nějakým způsobem došlo k povytažení zahnutého zásobníku. Zasunul ho tedy znovu na místo, natáhl závěr a vystřílel zbývající náboje na prchajícího dohlížitele.

Z Paulusova lýtka se vyhrnul proud krve, následovalo zakolísání a pád. Paulus se zvedal jen zvolna, čímž poskytl Eddiemu dost času, aby ho dohnal. V plném běhu do Jihoafričana narazil, takže se oba svalili na kameny. I když byl zraněný, Paulus byl mohutný chlap, zvyklý na strasti hornického života a schopný vyrovnat se s obrovským množstvím bolesti.

„Za tohle zaplatíš, kamaráde,“ procedil mezi zaťatými zuby, provokuje Eddieho k dalšímu útoku.

„Na to moc nesázej.“ Eddie využil momentu zmatku, který vyvolal svým americkým přízvukem, a zaútočil automatem AK-47 na Paulusovu hlavu. Havíř se včas uhnul, ale umožnil tak Eddiemu, aby ho velice brutálně zasáhl do kolene.

Paulus přijal útok bez jediného mrknutí. Zato však popadl Eddieho do náručí a začal mu silou stroje tisknout hrudník. Eddie udeřil hlavou Paulusovi do nosu, až uslyšel, jak se mu lámou nosní kůstky. Mohutný soupeř však jenom zdvojnásobil tlak. Eddie ho zasáhl znovu a tentokrát už Jihoafričan zavyl bolestí a povolil svůj stisk natolik, že si Eddie mohl uvolnit jednu ruku. Popadl soupeřovo ucho a hrubě jím škubl. Nato ho Paulus pustil úplně. Eddie nastavil jednu nohu za Pauluse a strčil do něj. Jak padal, Paulus napřáhl ruku a popadl do hrsti Eddieho košili.

Pád na zem ještě s Eddiem navrchu měl z Pauluse přinejmenším vyrazit dech. Nestalo se tak. Náraz byl totiž tlumený. Eddiemu to připadalo, jako by spadli do vodního lůžka. Ke své hrůze si uvědomil, že se oba válí v obrovské kaluži rtuti.

Dřív než se Paulus vzpamatoval, vrazil mu Eddie koleno do rozkroku a současně mu potopil hlavu pod hladinu. Paulus bolestí automaticky zalapal po dechu, čímž vdechl pořádnou dávku jedovatého kovu. Vzápětí se u něj dostavily křeče, ale Eddie na něm stál pevně jako kovboj na býkovi. Paulusovi se nicméně podařilo zvednout hlavu nad hladinu a začal vykašlávat velké stříbrné kuličky rtuti, načež mu Eddie znovu zatlačil hlavu do tekutiny. Bojoval ještě asi minutu. Když pak Eddie uvolnil svůj tlak, vyplavalo jeho tělo k hladině. Paulusova ústa a nosní průduchy připomínaly malá rtuťová jezírka a oční víčka vypadala, jako by je někdo zakryl stříbrnými mincemi.

„Tohle tedy patří mezi deset nejméně oblíbených způsobů, jak bych si přál zemřít,“ ozval se Juan, který právě doběhl. Položil Eddiemu ruku na rameno.

„Už jsem si prve chvíli myslel, že všechny ty gaunery budu muset zvládnout sám.“

Juan mu pomohl vstát. „Cože, a připravit nás tak o podíl slávy?“ Kývl směrem k mrtvole. „Anton Savič?“

„Ne, Jihoafričan jménem Jan Paulus, kterého najali jako vrchního dohlížitele na celou tuhle noční můru.“

„Máš nějakou představu, kde by ten Savič mohl být?“

Eddie zavrtěl hlavou. „Naposledy, co jsem o něm slyšel, byl na tom velkém zábavním parníku na pobřeží. Tady Paulus měl ale s sebou jako rukojmí Savičova pilota, takže předpokládám, že je už mrtvý.“

„Zatraceně.“

„Proč? Jenom nám ušetřil problémy.“

Cabrillo se na chvíli odmlčel a pak řekl: „Zůstala nám tu ale významná překážka. Takový plot.“

„Plot?“

„Podobně jako v případě chlápka, který kupuje od zloděje kradené zboží,“ začal vysvětlovat Juan. „Dokud není zlato řádně odzkoušeno, stanovena jeho ryzost a opatřeno oficiálním puncem, je vlastně bezcenné. Nikdo se ho legálně ani nedotkne. Savič to musel vědět, ještě než se do tohoto dobrodružství pustil, což znamená, že má někoho, kdo od něj zlato koupí. Kohosi, kdo dokáže všechen ten kov opatřit puncem a postupně ho dostat na trh. Musí to být někdo opravdu významný, když člověk uváží celkové množství kovu. Nejspíš nějaký větší bankéř s dobrými konexemi.“

„Promiň, Šéfe. Nemám nejmenší potuchy, kdo by to mohl být.“

Juan se usmál. „Neboj, my toho chamtivého parchanta najdeme.“

V rádiu se ozval Line se zprávou pro Juana. „Pláž je zajištěná, předsedo. Rusové pochopili situaci a vzdali se výměnou za volný odchod.“

„Je načase, abychom odsud vypadli.“ Cabrillo se rozhlédl kolem sebe. Zdálo se, jako by ze země vyrostly stovky čínských dělníků. Prve nalezli úkryt mezi balvany a teď, když přestaly boje a remorkér odplul na míli od břehu, se motali bezcílně kolem, většina z nich stále ještě v šoku. „My všichni.“

JAKMILE JUAN vydal rozkazy, trvalo jen několik minut, než se rozšířila zpráva, že dělníci mají nastoupit na loď, která jako poslední dorazila ke břehu. Nicméně potrvá přinejmenším hodinu, než vyšplhají po jediném dostatečně dlouhém žebříku k zábradlí tohoto parníku.

Juan čekal na molu používaném rybářskými traulery, až Tory přirazí s útočným člunem. „Nechcete svézt, námořníku?“

Seskočil na palubu člunu a impulzivně ji políbil na ústa. Jejich polibek však přerušila další dunivá exploze sopky, jež po hladině vyslala čtvrt metru vysoké vlnění.

„Panečku, ty ale dokážeš pohnout zemí,“ zasmála se Tory trochu chraptivě.

Toto intermezzo stačilo, aby Juanova romantická nálada zmizela. Uvědomil si, že i nadále bojují s časem a že se počítá každá vteřina. Tory si správně vyložila výraz jeho tváře a beze slova přidala naplno plyn.

Podle Cabrillových rozkazů Max obrátil Oregon tak, aby mířil zádí k výletnímu parníku vytaženému na břeh. Palubní hlídka uvolnila tažná lana ze zapuštěných poklopů pod prodlouženou zádí. Za použití vodních skútrů byla lana dopravena na břeh, kde již čekala stovka nejsilnějších čínských imigrantů, aby je přetáhla na výletní loď.

„Maxi, slyšíš mě?“ ozval se ve vysílačce Juan.

„Tady jsem.“

„Jaká je situace?“

„Jsou připraveni přetáhnout vlečná lana na výletní loď. Mimochodem, jmenuje se Selandria. Linda s Linkem jsou na ní a řídí celou operaci. Podle jejích slov jsou úvazníková pacholata pouhými špalky rzi hřibovitého tvaru, takže vlečné lano uvážeme kolem kotevního vratidla. To by mělo tah udržet.“

„Oukej. Za chvilku jsme u vás. Jakmile zajistí ten vlečný kabel, chci, aby se všichni naši lidé vrátili na Oregon“

„Budu muset trochu zpacifikovat doktorku Huxleyovou. Chce shromáždit tým lidí a okamžitě s nimi začít pomáhat Číňanům v nejhorším stavu.“

„Tak ji zmáčkni,“ vyštěkl Juan. „Kdyby to nestačilo, pak budeme muset ty lidi opustit a jenom se modlit, aby se nám podařilo sehnat nějakou pomoc dřív, než vulkán začne soptit.“

„V tomhle ohledu, jakmile teď skončily boje, pokusil jsem se zkontaktovat Rusy, avšak hory kolem představují příliš velké překážky pro spojení. Veškeré naše možnosti komunikace jsou ty tam, s výjimkou krátkovlnné sítě.“

„Takže jsme v tom sami.“

„Obávám se, že ano.“

„Chci, abys zůstal v operačním centru. Já budu nahoře na můstku. Pošli tam za mnou někoho se suchým oblečením.“ Pohlédl na Tory, která energicky přikývla. „A také s něčím pro Tory.“

Juan při obchůzce lodě ze sebe stáhl špinavé maskáče. Napadlo ho mimoděk, že úklidový tým bude mít zatraceně těžkou práci, než odstraní jeho blátivé šlápoty z plyšových koberců chodeb. Na můstek dorazil právě ve chvíli, když z výtahu v rohu vyklouzl Maurice, který tlačil před sebou stříbrný servírovací stolek. Podal ranec oblečení Juanovi a pak i Tory. Ta zmizela, aby se převlékla v rádiové kabině, Juan se svlékl na místě.

„Hned se cítím líp,“ přiznal Juan.

Maurice nadzvedl stříbrný poklop a Juanovi se začaly vůní jídla sbíhat sliny. „Nakrájené hovězí maso v placce a káva.“

Juan procedil pusou, plnou asi třicet centimetrů dlouhou kořeněnou mexickou specialitou: „Maurici, právě jste si zdvojnásobil plat.“

Postarší stevard pak Juanovi do kávy vyprázdnil obsah jedné lahvičky. „Brandy z vlastních zásob. Právě tak dobrá, aby se obrousily hrany.“

„Ztrojnásobil.“

Tou dobou je už dostihla bouře, před kterou utekli v Ochotském moři. Do oken začal bubnovat liják, nad hlavou bil hrom. Ze spodních pater servírovacího stolku vytáhl Maurice dvojí nepromokavou kombinézu, baseballové čapky a Juanovy holínky. „Měl jsem takový pocit, pane.“

Juan vklouzl do gumového oblečení právě ve chvíli, kdy se z rádiokabiny vynořila Tory. Teď se vrhla na placku a několika sousty spořádala celou půlku. „Proboha, nevěděla jsem, jak velký mám hlad.“

„Předsedo?“ ozval se ve vysílačce Maxův hlas.

„Mluv.“

„Kabely jsou přetažené a upevňují se. Linda vzkazuje, že potřebuje ještě deset minut.“

„Pověz jí, že dostane pět. Pak naplno udeří bouře, která další práci prakticky znemožní.“ Vyšel na otevřené křídlo můstku, kde se do něj naplno opřel vítr. Ten mezitím zesílil na stupeň 5. Do vzduchu se mísil popel ze sopky, takže z oblohy padaly kusy bahna. Když se otočil dozadu, uviděl, že těžká vlečná lana jsou protažena průvlačnicemi Selandrie a vše se zdá být v pořádku. Byl tu jenom jeden problém – Oregon pod vlivem větru splouval, takže nestál v ose zachraňované lodi. Zavolal tedy dolů Eriku Stoneovi o korekci polohy a sledoval, jak víří voda kolem příďového bočního šroubu na levoboku.

„Tak je to v pořádku. Udržujte polohu, pane Stone.“

Od lodi vyrazil na neklidné moře útočný člun, aby na břehu naložil a na loď přivezl výsadek. Nárazy vln mu prohýbaly gumové nafukovací boky.

„Myslíš, že to dokážeme?“ ujišťovala se Tory, která se připojila k Juanovi na otevřené palubě.

„S našimi motory jsme schopni dosáhnout výkonu letadlové lodi, jestli na nás ale budou vlny dorážet dost dlouho, pak máme před sebou klasické dilema působení neměnné síly na nepohyblivý objekt.“

„Ty bys je skutečně dokázal opustit?“

Juan neodpověděl, čímž dal dost jasně najevo své mínění. Přes všechno, co v poslední době prohlásil, měl v očích rozhodnost a Tory věděla, že by z milované lodi vymačkal střeva a vystavil své lidi kdovíjakému riziku, aby zachránil třeba jen jediného z čínských imigrantů.

„Zaznamenávám pohyb,“ vykřikl Eric. „Rychlost půldruhého metru za vteřinu.“

„Bohužel ne. Jenom trochu víc napínáme lano.“ Juan během studia strávil jedno léto na remorkérů a věděl, že napínání vlečného lana se dá velice snadno zaměnit za pohyb vpřed. „Za minutu zjistíte, že sklouzáváme zpátky. V tom okamžiku přidejte tah motorů na padesát procent.“

Juan pozoroval vlny, jak narážejí do trupu Selandrie a snažil se rozpoznat, jestli po nich pluje, nebo se jimi jen nechá pasivně otloukat. Byl tu jakýsi pohyb, to když masy vody klouzaly pod příď a zvedaly ji, ale záď se přitom pokaždé bořila hlouběji a hlouběji.

„Padesát procent,“ ohlásil Eric za okamžik. „Stále žádný pohyb.“

„Přidejte na osmdesát.“

„To bych nedoporučoval,“ varoval Max Hanley. „Už takhle těm mým děťátkům dáváš pořádně na zadek.“

Teoreticky vzato neexistoval žádný limit výkonu magnetohydrodynamických motorů, ale tento pohonný systém měl přece jen určitou slabinu: vysokorychlostní pumpy, jež udržovaly sadu magnetů pomocí tekutého helia v supervodivé nízké teplotě. Tento extrémní chlad však působil velice negativně na propulzní jednotku a po dlouhodobém přetěžování během úprku ke Kamčatce se Max obával nejhoršího.

„O ty stroje pečuje nejlepší inženýr, jaký se kdy plavil po moři. Přidej na osmdesát procent.“

Oregon se ponořil ještě o něco hlouběji, takže vlny se teď převalovaly až přes zábradlí. Voda za zádí se změnila ve vroucí kotel, jak pumpy vyháněly tryskami stovky tun vody za minutu.

„Nic,“ hlásil Eric. „Je pořádně zabořená. Tuhle mrchu ze břehu nikdy nestáhneme.“

Juan jeho pesimismus záměrně ignoroval. „Kormidlo naplno pravobok.“

Eric uposlechl a pohnul řídicími prvky tak, že se Oregon přesunul z osy, takže připomínal psa škrtícího se na vodítku. Tím však získal několik tun tahu navíc.

„Naplno levobok!“

Loď se přesunula a napjala kabely tak, že zvonily jako struny. Ze Selandrie se ozvalo strašidelné zaúpění, jak se její trup pootočil na kamenech, načež následovalo skřípavé zasténání kovu, jak se loď konečně pohnula směrem k vodě.

„No tak, pojď, malá, jenom pojď!“ povzbuzoval ji Juan. Tory tiskla ruce k ústům, pěsti sevřené tak pevně, až jí zbělaly nehty. „Pohnuli jsme se?“

Eric zamířil s Oregonem znovu na pravobok a teprve pak odpověděl. „Ne. Rychlost proti dnu zůstává stále na nule.“

Přerušil ho Max. „Juane, motory číslo tři a čtyři vykazují vzestup teplot. Pumpy chlazení začínají selhávat. Budeme muset vypnout motory a vzít na naši palubu tolik těch chudáků, kolik jen budeme moct.“

Juan se ohlédl. Číňané byli instruováni, aby se drželi mimo palubu – přetržené tažné lano má dost energie, aby přeseklo člověka napůl – ale celá příď Selandrie byla teď jediné jezero bledých ustrašených tváří, chvějících se zimou v chladném dešti. Hrubým odhadem bylo na lodi přes tři tisíce imigrantů. Oregon by mohl naložit sotva třetinu z nich. „Oukej.“

Max musel mít ruce položené na kontrolních pákách, protože ztlumil motory v okamžiku, kdy Juan vyslovil příslušný rozkaz. Zbavený obrovského tahu, Oregon se rázem vynořil a setřásl ze sebe vodu jako kokršpaněl.

Tory vrhla na Juana ostrý pohled plný nesouhlasu a palčivé výtky za to, že se vzdal až příliš lehce. Nicméně mu naštěstí nezabránila dokončit myšlenku.

„Povolte tah za vlečná lana a odviňte dalších sto metrů. Pomalu nás přesuňte kupředu a připravte se na spuštění obou kotev.“

„Juane, ty si doopravdy myslíš…“

„Maxi, naše kotevní vrátky pohánějí motory o síle čtyř set koní,“ poznamenal Cabrillo. „Využiju každou, i sebemenší možnost.“

Dole v operačním centru Max prostřednictvím počítače uvolnil spojku na obou kotevních bubnech a nechal je volně protáčet, zatímco Eric Stone znovu zapnul lodní motory, aby přesunul loď hlouběji do zálivu. Když dosáhli stometrové vzdálenosti od původní pozice, Max spustil kotvy. Ty rychle klesly ke dnu, které bylo pouze pětadvacet metrů hluboko.

„Teď jemně zacouvejte a vypusťte kotevní bóje,“ pokračoval Juan.

Velké kotvy typu Delta se zprvu smekaly po kamenitém dně a vyrývaly v něm brázdy, než se jejich ocelové hroty pevně zachytily. Počítač okamžitě automaticky upravil napětí kotevního řetězu tak, aby se neprosmekával.

„Jsme připraveni,“ ohlásil Max, i když tón jeho hlasu rozhodně nebyl nijak nadšený.

„Napnout tažná lana a pak motory na třicet procent.“ Juan si přiložil k očím dalekohled. Záměrně se vyhýbal pohledu na muže tísnící se kolem zábradlí Selandrie. Mořské vlny dál dorážely na její příď, střídavě ji zvedaly a nechávaly opět klesat, zatímco se záď zarývala stále hloub.

„Třicet procent,“ oznámil Eric. „Proti dnu žádný pohyb, jenom napínáme kabely.“

„Naložte jí padesát procent,“ odpověděl Juan, aniž by odtrhl oči z nešťastného plavidla. „Něco nového ohledně kotev?“

„Řetězy na navijácích se ani nehnou,“ odpověděl Max. „Zato v motorech tři a čtyři stoupá teplota. Jsme pouhých třicet stupňů od kritické hranice, kdy se motory automaticky vypnou.“

Vyvíjený tah nabyl gigantických hodnot. Byl to výsledek hrubé mnohakoňské síly proti mrtvé váze dvaceti tisíc tun oceli zabořených v pláži. Pod tahem lan Selandria přestala odpovídat vlnám příboje, takže voda se musela vměstnat pod její kýl, kde nyní pohybovala kameny až do velikosti míče.

„Tak co?“ zvolal Juan.

„Na navijácích se nic neděje,“ odpověděl zachmuřeně Max, „a rovněž žádný pohyb proti dnu.“

„Osmdesát procent!“

„Juane!“

„Udělej to a odstraň z motorů bezpečnostní zarážky.“ Juanův hlas byl plný hněvu. „Schovej si je někam za červené značky, jestli musíš. My tyhle lidi neopustíme.“

Max splnil rozkaz tím, že do počítače zadal pokyn ignorovat rostoucí teploty v obrovských kryopumpách. Sledoval obrazovku, na které sloupce znázorňující tepelné poměry pomalu měnily svou barvu do červena a pak šplhaly nad bezpečnostní limity. Nakonec vztáhl ruku a monitor vypnul. „Promiňte, drahouškové,“ zamumlal.

Juan prožíval mučivé útrapy lodi snažící se plout kupředu přes podrážky svých bot. Mohutné vibrace trhaly loď na kusy, takže každý záchvěv mu vyvolal bodnutí v prsou. „Tak pojď, ty čubko stará,“ zavrčel. „Pohni se.“

Nad zálivem se rozlehl hlasitý rachot, hluboký a zvučný, takže ho všichni vnímali spíše povrchem těla než jako slyšitelný zvuk. Vrcholek hory zakryl hustý oblak popele a země se třásla tak silně, že se zdálo, jako by se pláž přeměnila v cosi tekutého. A bylo to tady. Hlavní erupce. Vulkán hodlal napodobit Mount Saint Helens, takže z vrcholku hory se po svahu začal ve smrtící lavině valit žhavý – popel a plyn. Vědci tento jev nazývají pyroklastickým ( pyroklastický = související s vysokou teplotou (pozn. překladatele)) proudem, jenž představuje jednu z nejdestruktivnějších sil na Zemi. Juan se rozhodl riskovat a ocitl se na pokraji totálního neúspěchu. Teď už bylo příliš pozdě vrátit se a zachránit alespoň některé Číňany. V očích ho pálily slzy, ale pevná linie jeho brady ani na okamžik nepovolila.

„Musíme odříznout vlek,“ oznámil Max.

Cabrillo nic neříkal.

„Juane, je čas vyrazit. Potřebujeme se vzdálit alespoň na několik mil od sopky, máme-li mít nějakou naději dostat se odsud živí.“

Nepochyboval o těchto slovech ani v nejmenším. Pyroklastický proud bezpochyby dosáhne daleko na volné moře a vytvoří jedovatý oblak, jenž obklopí a udusí vše, co se mu bude nacházet v cestě. Přesto i nadále mlčel.

„Pohyb!“ vykřikl náhle Eric. „Vrátek na levoboku navíjí řetěz rychlostí pěti metrů za minutu.“

„To musí být sklouzáváním kotvy,“ oponoval Max.

Vtom jako by se zatmělo slunce. Temnota se dostavila tak rychle, že se Juanovi rozostřil zrak. Přes vířící popel v ovzduší Selandrii sotva viděl. Horký popel ho pálil na rukou, jimiž si přidržoval dalekohled u očí. Stále ještě nedokázal rozhodnout, zda se bývalý výletní parník skutečně pohnul, nebo jestli měl pravdu Max a loď jenom vleče kotvu.

Zdánlivě celou věčnost nikdo nepromluvil. Stone ani na okamžik nespustil pohled z indikátoru rychlosti, který však stále paličatě ukazoval nulu.

Poté se, přes zvuky doprovázející výbuch sopky, ozvalo téměř lidské zaúpění Selandrie, která jako by už dále nemohla snášet utrpení způsobená neustálým tahem a bouří.

„Je to tady,“ vykřikl Eric, jakmile se indikátor rychlosti lehce pohnul.

Max znovu zapnul monitor počítače. „Navíjení na obou vrátcích.“

„Rychlost proti dnu je deset metrů za minutu. Patnáct. Dvacet.“

Jak byla stále větší část váhy lodi nadlehčována v konečně přirozeném lodním prostředí, rychlost neustále rostla. Tory křečovitě mačkala Juanovu ruku. Pozorovali spolu návrat Selandrie na moře a naslouchali, jak se ocelové pláty otírají o kameny a na protest vydávají skřípavé zvuky. Když pak na pláž dorazila zvláště velká vlna, loď se s hlasitým vrzotem narovnala a záď se zase poprvé po dlouhé době vymanila ze zajetí skalisek.

„Je volná,“ zavolal Juan do operačního střediska, odkud se vzápětí ozval souhlasný řev členů posádky. Někdo, nejspíše Max, který pod přísným zevnějškem skrýval hluboké emoce, stiskl lodní sirénu – pronikavý oslavný tón, který se vracel znovu a znovu.

„Ještě nemáme vyhráno,“ chladil nadšení Juan, když se, doprovázen Tory, vracel na můstek. Spolu také sestoupili do operačního centra. Uvítalo je sborové volání slávy a záda měl brzy od mohutného poplácávání skoro modrá.

Teď, když Selandria znovu plula, Juan rozkázal snížit výkon motorů na padesát procent a na hlavní obrazovku nechal přepnout záběry zadní kamery. Vodolinku vlečené lodi již věnčila pěna, jak Oregon neustále zrychloval.

„Dobrý Bože,“ vydechla náhle Tory.

Vrcholek hory se doslova rozplynul. Po jejích svazích se valila neprostupná černá stěna popele, vířící dusivá masa, jež se chovala jako živá bytost. Před její zběsilostí všechno kapitulovalo. Stromy, které tu stály stovku let, byly vytrženy ze země a odhozeny stranou jako by to byly zápalky. O vteřinu později dorazil na Oregon zvuk exploze, bolestivý útok na ušní bubínky, dosud nejhlasitější projev sopečné erupce.

Dělníci na Selandrii se drali zpět do nitra lodi, když pyroklastický proud dorazil v explozi páry na úroveň příboje. Proudila sem další a další oblaka popele, šířícího se do stále vzdálenějšího okolí, takže brzy pohltila i další plavidla, ležící opuštěná na pláži. Jedno z menších bylo vrženo na bok, zatímco bárka s úpravnou rudy na palubě se dokonce převrátila dnem vzhůru.

„Vydržte,“ pronesl kdosi zcela zbytečně, když popel zahalil celou Selandrii a kompletně oslepil kameru.

Oregon byl také zasažen jako nějakým obřím kladivem. Hurikán popele a pemzy roztříštil okna a naklonil celou loď tak, že se její zábradlí na pravoboku ocitlo pod hladinou. Nicméně loď nezastavil. Ta se prodírala tímto novým divokým útokem přírody, až se konečně vynořila z mraku do normálního denního světla.

Nikdo ani nedutal, všichni jen bez dechu sledovali obrazovku. Vteřiny odkapávaly jako roztavené olovo. Pak se náhle ze závoje popele vynořila příď Selandrie jako zhmotňující se duch. Její trup pokrýval nalepený plášť prachu, přesto však ještě nikdy nevypadala krásnější. Posádka nicméně dál vyčkávala a pozorně hleděla. Pozornost všech přilákal jakýsi drobný pohyb. Mark Murphy pohotově zaostřil kameru na dveře na horní palubě, jež se váhavě otevíraly. Vzápětí vyšla ven menší postava, rozhlédla se a pak pokynula komusi dalšímu uvnitř lodi. Za několik vteřin byl na palubě dobrý tucet lidí a všichni vesele kopali do závějí popele. Takto spontánně oslavovali skutečnost, že jsou naživu.

V operačním centru se jako zázrakem zjevil Maurice. Na tácu, který přinesl, stály tři lahve Dom Perignonu a broušené sklenice na šampaňské pro všechny přítomné.

Uprostřed nevázaných oslav zašeptala Tory Juanovi do ucha: „Takže, kdo byla ta čubka?“

„Cože?“

„Když jsme byli venku na můstku, říkal jsi: ‚Tak pojď, ty čubko stará, pohni se.‘ O které čubce jsi mluvil? O Oregonu, nebo o Selandrii?“

„Ani o jedné.“

Koutky úst jí poklesly, když se zamyslela nad Juanovou odpovědí. Pak ale roztáhla pusu k zářivému úsměvu. „Max má pravdu. Jsi pěkně prohnaný parchant. Ty jsi tehdy mluvil k Matce přírodě.“

Juan si nedokázal odpustit spokojený úsměv. „Věděl jsem, že erupci sopky bude předcházet větší zemětřesení. Vodou nasáklá hlína prochází procesem, který se nazývá zkapalnění. V podstatě jde o to, že otřesy přemění původně pevné podloží v cosi podobného tekutým pískům. To narušilo přísavné síly, které držely kýl Selandrie a umožnilo nám tak loď odtrhnout.“

„To jsi ale dost riskoval, že ano?“

„Pořádnou výhru získáš, jenom když jsi ochotná pořádně riskovat.“

„Předsedo.“ Mark Murphy se stále ještě zdržoval na stanovišti zbraňových systémů. „Mám tu radarový kontakt šest mil přímo před námi, pohybuje se rychlostí sedmi uzlů.“

„Remorkér,“ ozval se Max.

„Když už mluvíme o odměnách…“

Dokonce i se Selandrií v závěsu trvalo pouhých patnáct minut, než se Oregon dostal na dohled prchajícímu remorkéru. Juan povolal posádku, aby se rozmístila na bojová stanoviště a nařídil Erikovi přiblížit se levobokem k cizí lodi. Na její palubě se nacházela jen hrstka pirátů, kteří byli značně překvapeni, když zjistili, že náhle nejsou sami. Dva z nich se rozběhli na otevřený můstek, třímajíce v rukou AK-47, ale utíkali se skrýt, jakmile na ně Murphy spustil palbu z jednoho padesátimilimetrového kanónu, doposud skrytého ve falešném nákladovém prostoru.

„Mikeu, Ski, slyšíte mě?“ promluvil Juan do rádia.

„Já se bál, že jste na nás už úplně zapomněl,“ ozval se Pulaski na taktickém komunikačním kanálu. „Mike i já jsme si už mysleli, že jsme na dlouhé rekreační plavbě.“

„Je mi líto, chlapci. Ještě nějaký čas si na dovolenou musíte počkat. Na zádi toho remorkéru vidím dva kontejnery. Který z nich se vám líbí?“

„Ten zadní.“

„Co náš palubní jeřáb?“

„Připraveno.“

„Budeme u nich zhruba za jednu minutu.“ Pak Juan zkontaktoval Murphyho. „Poškoď kormidelní zařízení toho remorkéru, buď tak hodný.“

„S radostí.“

Zvolil automatický kanón Bofors 40 mm, počkal, než se zbraň vysune z úkrytu do palebného postavení a pak poslal šest nábojů pod prodlouženou záď remorkéru. Ten okamžitě zpomalil a z místa porušeného trupu se začala řinout nafta.

Eric Stone lehce pohyboval ovládacími pákami, jak přibližoval Oregon k remorkéru. Zpomalil a zmenšil mezeru mezi oběma plavidly na pár metrů. Za použití příďového a záďového bočního šroubu ustavil loď přesně vedle remorkéru. Murph ani na okamžik nepřestával sledovat pohledy kamer, aby byl připraven okamžitě spustit krycí palbu v případě, že by se piráti ukázali.

Nahoře na palubě dva příslušníci palubní směny vyklonili rameno hlavního jeřábu Oregonu přes neširokou mezeru mezi plavidly, povolili lano, až se hák zůstal vznášet jen pár centimetrů nad kontejnerem. Nakonec se zpod plachty na jeho stropu vyloupli Trono se Skiem a upevnili ke kovovému kontejneru poutací lana, která zavěsili na hák jeřábu. Nato Mike opsal rukou kruh a kovová bedna vzápětí opustila palubu.

Mohammad Singh, druhý nejstarší a tím pádem druhý nejdůvěryhodnější syn Šer Singha, přežil úvodní útok na remorkér, jelikož se skryl v kajutě, zatímco lidé jeho otce bojovali s posádkou lodi a pobili ji, načež je skosila palba z gatlingu. Bojovat, to bylo něco, za co jeho otec platil jiné. Nicméně když Mohammad viděl, že se nad palubou remorkérů vznáší rameno jeřábu, okamžitě pochopil, že se ho někdo pokouší oloupit. Vyrazil z můstku dolů a mávaje pistolí, vyřítil se na zadní palubu. Nepřetržitě křičel z plných plic nejrůznější kletby.

Mark Murphy sice spatřil, jak se přes palubu žene jakýsi muž, byl ale o zlomek vteřiny pomalejší a nestačil na něj padesátimilimetrový kanón zacílit.

Singh se vrhl na kontejner právě ve chvíli, kdy začínal jeho kyvadlový kmit vyvolaný vlnami. Zoufale se pokusil udržet, a proto byl nucen pustit pistoli.

Muž obsluhující jeřáb zvedl náklad, aby ho mohl volně přenést nad zábradlím, a právě začal otáčet výložníkovým ramenem zpět nad palubu Oregonu, když obě lodi nadzvedla mimořádně veliká vlna. Stone odvedl skvělý výkon tím, jak zabránil, aby se obě lodi nesrazily, ale nikdo nedokázal zastavit pohyb kontejneru nejprve nad volné moře a pak jeho prudký náraz do můstku, doprovázený hlasitým plesknutím. Když se kontejner odlepil k opačnému kyvu, z Mohammada Singha zůstala jen rudá skvrna.

Všichni členové posádky, kteří nebyli ve službě, se shromáždili v nákladovém prostoru, kam měl být uložen kontejner, jakmile se Oregon dostane mimo dosah zbraní potácejícího se remorkérů.

Ski s Tronem postříkali přítomné šampaňským, které jim podal Maurice.

„Je to vlastně antiklimax,“ ozval se do všeobecného veselí Juan. „Na remorkér se museli nakonec vplížit tihle dva klauni, nicméně…“ Namísto dokončení věty otevřel široké dveře kontejneru dokořán.

Osvětlení uvnitř nákladového prostoru nebylo nijak zvlášť příznivé pro zkoumání pokladů, ale zlatý odraz, zářící z nitra kontejneru, měl tu nejkrásnější barvu, jakou kdokoliv z přítomných kdy viděl.

Juan vzal do ruky jeden zlatý prut a zvedl ho nad hlavu jako nějakou vítěznou trofej, zatímco muži a ženy kolem něho, členové Korporace, se teprve teď doopravdy odvázali.

25

JUAN CABRILLO se natáhl na sofa s povzdechem vyčerpání a usrkl si brandy, které zakoupil v bezcelním obchodě na letišti v Curychu. Poprvé za poslední téměř dva týdny měl pocit, že si může konečně oddechnout.

Zahleděl se do otevřeného ohně v krbu a úplně se ztratil v hypnotizujícím tanci plamenů.

Když stáhli Selandrii na vodu, byl její trup na několika místech od ostrých skalisek proděravělý. Podařilo se jim však odtáhnout ji na dvacet mil podle západního pobřeží, než s ní najeli do mělké zátoky, kde ji nechali potopit. Převezli na ni veškeré zásoby jídla, které mohli postrádat, stejně jako medicínské zásoby. Juan povolil doktorce Huxleyové a jejímu týmu čtyřiadvacet hodin, ve kterých měli pomoct tolika Číňanům, kolika jen stačili. Po této době měl Oregon opět pokračovat na jih.

Druhý remorkér a suchý plovoucí dok Souri dohonili pouhých sto padesát mil od místa, které Eddie i ostatní dělníci nazývali Pláž smrti. Jak Cabrillo poznamenal, měli zaručeně značné potíže s bouří, která je významně zdržela. Když míjeli Souri, vyslali do ní bez sebemenšího varování torpédo a několika salvami z děl 40 mm ustřelili remorkéru na zádi kormidlo.

Teprve nyní Cabrillo kontaktoval ruskou pobřežní stráž. Přes několik satelitů, aby zamaskoval svou aktuální polohu, je informoval, že v Ochotském moři se nachází několik plavidel ve stavu nouze a nahlásil rovněž jejich polohy podle GPS. Vysvětlil rovněž situaci pokud se jednalo o Číňany, což ruského operátora zase tolik nezajímalo, ale objasnil i přítomnost značného množství ilegálně získaného zlata, jež bylo na jednom z remorkéru, což se setkalo s podstatně větším zájmem.

Jakmile se Oregon dobelhal do přístavu Vladivostok, rozšířila se překvapivá aktuální zpráva o dramatické záchranné akci a neuvěřitelném nálezu bezprostředně po nejmohutnější vulkanické explozi v celé Asii za posledních deset let. Zde též předal Juan příslušným úřadům ruské žoldáky a pak přistavil loď k nezbytným opravám.

Z Vladivostoku konečně také zavolal Langstonu Overholtovi, jejich hlavní kontaktní osobě v CIA, a seznámil ho s posledními událostmi. Dále telefonoval Hiroši Katsuimu, aby mu sdělil, že hrozba pirátů, kteří ovládali japonské vody, je definitivně pryč a aby předal instrukce ohledně konečné platby.

Po úvaze došel k názoru, že o bonusu v podobě zlata jejich klient vědět nemusí.

Dva týdny po výbuchu sopky poslal Lang Juanovi e-mail. První záchranáři, kteří dorazili na neslavně známou pláž, hlásili, že kdosi katastrofu přežil na palubě zábavní lodě. Zabarikádoval se v její špižírně, načež pyroklastický proud pohřbil celou loď půldruhým metrem žhavého sopečného popele. Lang se domníval, že Juan se rád dozví jméno tohoto člověka. Představil se totiž jako Anton Savič, vulkanolog, v této oblasti dosti známý. V současnosti zůstává zachráněný v jednom hotelu v Petropavlovsku.

Juan se chtěl na místo rozjet sám, ale uznal, že Eddie Sengh má na to větší nárok. Franklin Lincoln s ním pak cestoval jako společník. Vrátili se za dva dny a přivezli jméno Bernharda Volkmanna. Byl to onen bankéř, který měl Savičovo zlato legalizovat.

„Jak se vám to podařilo?“ zeptal se Juan svých dvou důstojníků, usazených u protější strany stolu v jeho kajutě.

„Jednoduše, opravdu,“ odpověděl Eddie. „Vtrhli jsme k němu do pokoje, unesli ho, pak ho odvezli na letiště a slíbili mu, že ho nezabijeme, když nám poví, co chceme vědět.“

„No a?“

„Neměl co ztratit, mohl jenom získat, takže nám to pověděl.“

„No a?“ opakoval Juan, který měl pocit, že jim snad tahá zuby.

„No, když Rusové osvobodili Číňany ze Selandrie, v celém Petropavlovsku nebylo dost postelí, aby se dřívější otroci mohli ubytovat, takže usadili asi tisícovku mužů v hangáru na letišti, alespoň do doby, než se rozhodnou, co s nimi dál. Takže když mi Savič prozradil to jméno, vzal jsem ho s sebou do hangáru a pár tamním lidem vysvětlil, že právě Savič je zodpovědný za to, co se s nimi dělo, no, pak jsem tomu nechal přirozený průběh.“ Juan upřel na Linka svůj pohled.

„Jak kolega říkal, slíbili jsme mu jenom, že ho nezabijeme. Nepadlo ani slovo o tom, jestli ho nepředáme jeho dřívějším obětem. Než jsme se vzdálili z doslechu, chlapec dokonce už přestal křičet.“

To bylo důvodem Juanovy cesty do Švýcarska na schůzku s Bernhardem Volkmannem, jež, jak si Juan vybavil, když pocucával ze skleničky brandy, proběhlo tak uspokojivě, jak si představoval.

Volkmann souhlasil s tím, že odkoupí šedesát tun zlata, jež následovalo Juana do Švýcarska v několika kontejnerech pro leteckou dopravu. Dále souhlasil s vytvořením trustu, do něhož vloží polovinu výnosu a který bude sloužit ve prospěch čínských dělníků, kteří zlato vytěžili. Nakonec vyslovil souhlas i s tím, že svou banku prodá a přestěhuje se do nejchudší čtvrti v Kalkatě a zbytek svého života zasvětí charitě.

Za sebe Juan slíbil, že tomu chamtivému bastardovi neprožene kuli hlavou.

Tiché zaklepání na dveře vrátilo Juana do přítomnosti. Zájem tisku na explozi a únosu Rudolfa Isphordinga již pohasl a on navíc v ničem nepřipomínal tmavovlasého černookého Španěla s bradkou, kterého ztělesňoval, když onehdy najímal bezpečný dům, takže teď klidně přešel přes obývací pokoj a zeširoka otevřel dveře.

„Ahoj, námořníku, pamatuješ si na mě?“ Tory měla vlasy vyčesané vzhůru, což jí zdůrazňovalo dlouhý krk, a její modré oči odrážely záři krbu a vracely ji Juanovi. Oblečená byla do volných šedivých šatů navlečených přes bílou oxfordskou košili, jež byla rozepnutá dost nízko, aby ho to zaujalo. Rty měla blýskavě nalíčené a pootevřené v poněkud nejistém úsměvu.

„Nečekal jsem, že bych tě ještě někdy viděl,“ vykoktal Juan konečně. Tory totiž zmizela krátce poté, co Oregon dorazil do Vladivostoku, a to bez jediného slova rozloučení.

Její úsměv poněkud pohasl. „Nepozveš mě dál?“

„Jistě, samozřejmě.“

Namíchal jí drink a záměrně se usadil v křesle naproti, obličejem ke krbu, místo aby si sedl vedle ní na gauč.

„Myslela jsem si, že mě skutečně už neuvidíš,“ začala, „ale Max mi volal do Londýna a rozptýlil mé předchozí představy. Do té doby jsem tě viděla jako takového zhýralého námořního kapitána v čele veselých kumpánů, který má děvče v každém přístavu. Uvědomila jsem si, že nestojím o to stát se dalším skalpem na tvém opasku, takže než abych si způsobila bolest tím, že bych se – opět – zamilovala do nesprávného muže, raději jsem se rozhodla odjet domů a ušetřit si další ránu v srdci.

Pak mě zavolal Max. Pověděl mi, že si nevydržuješ v každém přístavu děvče a dokonce že tě za celá ta léta, co tě zná, vlastně ještě nikdy ani neviděl jít na rande. Prozradil mi, že jsi vdovec a že tvou ženu zabil nějaký opilý řidič. Povídal, že nemáš jedinou její fotografii a že jsi mu o ni jen jednou před lety vyprávěl. Od její smrti jsi údajně nikdy žádný vztah nenavázal.“

Juan se pokusil promluvit, ale Tory ho umlčela. Přešla k jeho křeslu a položila mu svůj jemný prst na rty.

„Max mi řekl, že od chvíle, kdy jsem odjela, jsi byl nesnesitelný, což byl také důvod, proč mi volal. Snad mu připadalo, že se ti líbím a byl si jistý, že ty se líbíš mně. Takže teď jsem tady, jako na křídlech, přivolaná modlitbou. Co s tím uděláš? Pamatuj, co jsi mi sám řekl. Jenom velké riziko může přinést velký zisk.“

„Jediný Max ví, že jsem byl ženatý, a to jsem mu ještě nepověděl celou pravdu,“ ozval se potichu Juan. „Zabil ji skutečně opilý řidič, ale už jsem nikdy nepřiznal, že tím opilcem byla ona sama. Stalo se to před deseti, ne, jedenácti lety. Tou dobou už měla za sebou dvě odvykací kúry, ale myslím, že neúspěšné. Nevěděl jsem, že se u ní znovu objevil relaps. Když jsem ale oné noci uviděl před dveřmi svého domu stát policistu, okamžitě jsem věděl, co se stalo.“

„Omlouvám se.“ Tory položila Juanovi ruku na prsa. „A ty pořád v srdci chováš tu hořící pochodeň.“

Pohlédl jí do očí. „V srdci chovám hněv.“

Mlčení se protáhlo na několik vteřin. „Ty ale necítíš hněv vůči ní, že ne?“ To nebyla otázka. „Dáváš vinu sobě.“

„Komu jinému bych ji mohl klást?“

„Kupříkladu jí.“ Tory setřásla z ramen kabátek. „Poslouchej, Juane. Max mi prozradil, že už máte naplánovanou další akci a já mám u Lloydů pouhý týden dovolené. Nežádám tě, abys všeho nechal a oženil se se mnou. Nežádám tě dokonce ani o to, abys mě miloval. Prosím tě ale, abys už jednou na sebe přestal brát vinu za všechno zlo světa a začal sis užívat také nějaké jeho dobro. Kdy jsi naposledy prožil intimní chvilku s nějakou ženou?“

Otevřenost té otázky vyvolala dráždivý pocit v dolní polovině jeho těla a přehrada, jejímž budováním strávil polovinu svého života, se náhle ve víru emocí zřítila. Ruka se jakoby o své vůli přitiskla do jejího týlu, prsty se propletly s vlasy. „Od…“

„Nemyslíš, že už nadešel ten správný čas?“ zeptala se a políbila ho.

Juan ji lehce zvedl z křesla a na rukou ji odnesl do ložnice se srdcem tlukoucím jako perlík. „Ten správný čas dosud nikdy nebyl,“ šeptal jí do ucha, „já jenom čekal na tu správnou osobu.“ S tváří přitisknutou k její kůži se usmál. „A musím tě varovat. Nejspíš jsem dost zrezivělý.“

„Neměj obavy, tyhle uzly rozpleteme.“ Tory se trochu drsným tónem zasmála. „A možná nějaké uzly zase spleteme.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai