Tiché moře

Clive Cussler Jack Du Brul

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Cusslerovy příběhy o Oregonu a jeho posádce – „chytrém, neporazitelném Juanu Cabrillovi a jeho veselé partě houževnatých, důvtipných bojovníků a bojovnic“ (Publisher Weekly) – si mezi čtenáři získaly statisíce fanoušků. Ale sedmé dobrodružství Oregonu je i tak pozoruhodné. Dne 7. prosince 1941 prozkoumávalo pět bratrů šachtu na ostrůvku nedaleko pobřeží státu Washington a učinilo vzrušující objev, jenže jejich výzkum přerušily zprávy o útoku na Pearl Harbor. V současnosti učiní Cabrillo, pátrající v argentinské džungli po pozůstatcích zříceného satelitu, vlastní šokující objev. Snaha objasnit záhadu ho nejprve dovede k onomu ostrůvku a jeho tajemství a pak mnohem hlouběji do minulosti, k pradávné čínské expedici a prokletí, které, jak se zdá, přetrvalo po pět set let. Pokud Cabrillův tým uspěje ve svém pátrání, čeká ho nevyčíslitelné bohatství. Pokud ne… bude jim jedinou odměnou smrt.

Dne 7. prosince 1941 prozkoumávalo pět bratrů na soukromém ostrůvku nedaleko pobřeží státu Washington šachtu, opředenou tajemstvím a neblaze proslulou tragédiemi s ní spojenými. Objev, který učinili, byl nejen draze zaplacen, ale okamžitě upadl v zapomnění díky událostem, které zachvátily Spojené státy po napadení Pearl Harboru.

O desítky let později pátrá Juan Cabrillo se svými lidmi v argentinské džungli po pozůstatcích zříceného satelitu a přitom narazí na stopu, která ho přes propast času dovede zpět k Šachtě pokladů. Malý ostrůvek se stává výchozím bodem pro další výzkum, jenž může Korporaci přinést nejen velké bohatství, ale i smrt. Není totiž jediná, kdo se o dávné tajemství zajímá. Krok za krokem pronikají oba rivalové do minulosti až k pradávné čínské expedici a k prokletí, které přetrvalo pět století. Stanou se i oni jeho obětí, nebo se jim podaří se z něho vymanit a zachránit sebe a možná i celý svět?

CLIVE CUSSLER

A JACK DU BRUL

TICHÉ MOŘE

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright  2010 by Sandecker, RLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu The Silent Sea

(Published by the Penguin Group, New York)

přeložil  2011 Ondřej Duha

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-851-7

A kam jsme vpluli, tryskla výš zvířená hladina.

Loď do ticha dál pospíchá první a jediná.

– Píseň o starém námořníkovi SAMUEL TAYLOR COLERIDGE Přeložila Petruše Máchová

PROLOG

7. prosinec 1941

Pine Island

Stát Washington

ZLATÁ ŠMOUHA PŘESKOČILA OBRUBU malého člunu v okamžiku, kdy jeho příď narazila do kamenité pláže. S cáknutím dopadla do vody a brodila se příbojem s ocasem zvednutým jako praporek. Když se retrívr dostal na pevnou zem, oklepal se, až se ve vzduchu zatřpytily kapky vody jako úlomky diamantů, a ohlédl se zpátky ke člunu. Pes zaštěkal na dva racky o kus dál na pláži a ti polekaně vzlétli. Čistokrevné zvíře usoudilo, že jsou jeho společníci příliš pomalí, a rozběhlo se do houští mezi blízkými stromy. Jeho štěkot slábl, až ho pohltil les pokrývající ostrov o rozloze asi půldruhého kilometru čtverečního pouhou hodinu veslování od pevniny.

„Amélie!“ zavolal Jimmy Ronish, nejmladší z pěti bratrů ve člunu.

„Nic se jí nestane,“ řekl Nick, uložil vesla do loďky a vzal do ruky uvazovací lano. Z Ronishových chlapců byl nejstarší.

Dokonale si skok načasoval a přistál na oblázcích na pobřeží v okamžiku, kdy ustoupila vlna. Tři dlouhé kroky ho přenesly nad čáru přílivu tvořenou všelijakým harampádím a schnoucími chaluhami. Obtočil lano okolo větve trčící ze změti naplaveného dřeva vyběleného sluncem a solí. Zatahal za lano, aby se přesvědčil, že je čtyřmetrové plavidlo pevně upoutané.

„Pohněte kostrou!“ vyzval Nick Ronish své mladší sourozence. „Odliv trvá pět hodin a čeká nás spousta práce.“ Zatímco vzduch se zdál v té pozdní roční době celkem příjemný, severní Pacifik byl ledově studený a nutil je vykládat vybavení mezi vlnami šplíchajícími na pobřeží. Jedním z nejtěžších kusů byl kotouč stometrového konopného lana, který dvojčata Ron a Don musela vzít společně na ramena, aby ho přenesla na pláž. Jimmy dostal na starost batoh s jejich obědem, a protože mu bylo devět, byl to pro jeho hubená ramena značný náklad.

Čtyři starší chlapci – devatenáctiletý Nick, o rok mladší Ron s Donem a Kevin, který se narodil jen o jedenáct měsíců po nich – mohli být se svými rozcuchanými blonďatými kšticemi a světle modrýma očima klidně považováni za čtyřčata. Z jejich těl, nabývajících mužských proporcí, vyzařovala energie. Na druhou stranu Jimmy byl na svůj věk drobný, měl tmavší vlasy a hnědé oči. Bratři ho škádlili, že vypadá jako pan Greenfield, majitel obchodu s potravinami v jejich městě, a i když si Jimmy nebyl jistý, co tím myslí, nijak se mu to nezamlouvalo. Starší bratři pro něj představovali idol a on nenáviděl všechno, čím se od nich lišil.

Rodina vlastnila ten ostrůvek tak dlouho, jak si jejich dědeček pamatoval, a bylo to místo, kde každá generace chlapců – protože v rodu Ronishových se děvče nenarodilo od roku 1862 – prováděla dobrodružné letní průzkumy. Nejenže bylo snadné předstírat, že je každý z nich Huck Finn vysazený na pustý břeh řeky Mississippi nebo Tom Sawyer zkoumající komplikovaný jeskynní systém ostrova, ale Pine Island měl mimořádnou přitažlivost kvůli té šachtě.

Matky svým chlapcům zakazovali hrát si poblíž té šachty od roku 1887, kdy se do ní zřítil Abe Ronish, prastrýc těchto pěti kluků, a nalezl tam smrt. Tento zákaz byl stejně nevyhnutelně porušován jako vydáván.

Hlavním lákadlem toho místa byla místní legenda, podle níž jistý Pierre Devereaux, jeden z nejúspěšnějších korzárů, kteří kdy sužovali Španěly ovládané pobřeží Ameriky, zakopal na tomto severním ostrově část pokladu, aby odlehčil své lodi, když ji houževnatě pronásledovala flotila fregat kolem Hornova mysu a nahoru podél pobřeží obou Amerik. Legendu podpořil objev malé pyramidy dělových koulí v jedné z jeskyní na ostrově a skutečnost, že horních deset metrů čtvercové šachty zpevňovaly hrubě otesané trámy.

Ty dělové koule se už dávno ztratily a byly teď považovány za mýtus, ale dřevěné bednění v záhadné šachtě se nedalo popřít.

„Namočil jsem si boty,“ postěžoval si Jimmy.

Nick se rychle otočil ke svému nejmladšímu bratrovi a řekl: „Sakra, Jimmy, už jsem ti říkal, že jestli tě uslyším fňukat, budeš muset zůstat u člunu.“

„Já nefňukal,“ ohradil se chlapec a snažil se nekňourat. „Jenom jsem to řekl, to je všechno.“ Oklepal z mokré boty několik kapek, aby ukázal, že to není problém. Nick na něho vrhl přísný pohled svých ledově modrých očí a znovu obrátil pozornost k práci, která je čekala.

Pine Island měl tvar srdce omývaného studenými vlnami Tichého oceánu. Jediná pláž se nacházela na místě, kde se setkávaly horní dva oblouky. Zbytek ostrůvku lemovaly útesy nepřekonatelné jako hradní zdi, nebo ho chránila řada ponořených skal připomínajících korálky náhrdelníku, které dokázaly prorazit dno i toho nejpevnějšího člunu. Jen hrstka zvířat nazývala ostrov svým domovem, většinou veverky a myši, které tam zanesly bouře, a mořští ptáci, již odpočívali ve větvích vysokých borovic a pátrali ve vlnách po kořisti.

Ostrov přetínala jediná cesta, kterou tam před dvaceti lety pracně proklestila jiná generace mužů z rodu Ronishů, kteří na ostrov přivezli benzinová čerpadla, aby vysušili šachtu, ale jejich úsilí vyšlo vniveč. Bez ohledu na to, kolik čerpadel spustili a kolik vody vyčerpali, se šachta stále znovu zaplňovala. Pečlivé pátrání po podzemním kanálu spojujícím šachtu s mořem nepřineslo žádný výsledek. Mluvilo se o vybudování hráze v ústí zátoky nejblíže k šachtě, protože kanál logicky nemohl vést odjinud, ale muži usoudili, že to představuje už příliš velké úsilí, a vzdali to.

Teď přišla řada na Nicka a jeho bratry, Nick však objevil něco, co jeho strýce a otce nenapadlo. V době, kdy Pierre Devereaux vykopal šachtu, aby ukryl svůj poklad, neměl k dispozici jinou pumpu než ruční, kterou se na lodi čerpala voda z podpalubí. Ta byla však málo účinná, takže piráti nemohli šachtu vyprázdnit se svým vybavením, když se to nepodařilo třem pumpám po deseti koních.

Odpověď k tomu, jak šachta funguje, ležela někde jinde.

Nick věděl z vyprávění svých strýců, že pokus provedli na vrcholu léta, a když nahlédl do staré ročenky, zjistil, že pracovali v období mimořádně nízkého přílivu. Aby byl se svými bratry úspěšný, bude se muset pokusit dostat na dno šachty ve stejnou roční dobu, kdy ji Devereaux vykopal – když byl příliv nejnižší –, a toho roku to připadlo na sedmého prosince něco po druhé hodině odpolední.

Starší bratři plánovali svůj pokus o proniknutí do šachty od začátku léta. Příležitostnými pracemi pro každého, kdo si je najal, vydělali dost peněz na vybavení, hlavně dvoutaktní benzinové čerpadlo, lano a plechové hornické přílby s lampami na baterie. Cvičili s lanem a plným kbelíkem, takže jejich paže a ramena dokázala neúnavně pracovat po celé hodiny. Vyrobili si dokonce brýle, které by jim v případě potřeby umožnily vidět pod vodou.

Jimmy jel s nimi jen proto, že je o tom všem zaslechl mluvit a vyhrožoval, že to poví rodičům, jestli ho nepřiberou.

Napravo od nich došlo k nějakému rozruchu a do vzduchu vzlétlo mračno ptáků. Za ním vyběhla s divokým štěkotem z lesního porostu Amelia, jejich retrívr, a ocas se jí kýval ve vzduchu jako metronom samotného ďábla. Rozběhla se za jedním rackem, který letěl nízko při zemi, a pak se zmateně zastavila, když se pták náhle zvedl do vzduchu. Z tlamy jí plandal jazyk a z černých pysků visely provazce slin.

„Amélie! K noze!“ zavolal Jimmy fistulí, pes k němu přiběhl a málem ho z radosti povalil.

„Čudlo, vezmi tohle,“ nařídil Nick a podal Jimmymu hornické přílby s taškami s těžkými olověnými bateriemi.

Čerpadlo představovalo nejtěžší část vybavení a Nick na něj vyrobil závěs se dvěma tyčemi, jak to viděl v kině při nedělním odpoledním představení, když domorodci nesli filmového hrdinu do tábora. Tyče byly dlouhé jako trámky ze staveniště a čtyři starší chlapci si je dali na ramena, aby zvedli stroj ze člunu. Zhoupl se, pak se ustálil a ti čtyři se vydali na půldruhého kilometru dlouhou cestu přes ostrov.

Trvalo jim pětačtyřicet minut, než odnesli vybavení na druhou stranu. Šachta se nacházela na útesu nad mělkou zátokou, která jako jediná narušovala dokonale srdcovitý tvar ostrova. Na pobřeží šplíchaly vlny, ale v tom mírném počasí měla jen občasná kapka bílé pěny takovou energii, aby vylétla na útes a přistála nedaleko šachty.

„Kevine,“ řekl Nick, trochu udýchaný po druhé cestě ke člunu a zpátky na útes, „ty a Jimmy nasbírejte dříví na oheň. Ale žádné naplavené, to hoří moc rychle.“

Než mohl být jeho příkaz proveden, přilákala přirozená zvědavost všech pět bratrů k šachtě, aby do ní rychle nahlédli.

Každá hrana svislé šachty měřila zhruba dva metry a šachta byla tak hluboko, jak jen dohlédli, vyztužená trámy zčernalými stářím – dubovými, nejspíš otesanými na pevnině a dopravenými na ostrov. Z hlubiny stoupal ve zlověstných vlnách studený, vlhký vzduch, který na okamžik zchladil jejich nadšení. Šachta jako by dýchala chraplavým dechem, který se vracel ozvěnou, a bylo snadné si představit, že pochází od duchů lidí, kteří zemřeli při pokusech vypáčit tajemství z útrob země.

Na ústí šachty ležela zrezivělá železná mříž, která měla zabránit, aby dovnitř někdo spadl. Byla ukotvená řetězy upevněnými ke kolíkům zaraženým do skály. Klíč od visacího zámku našli v zásuvce otcova stolu pod pouzdrem s pistolí Mauser, kterou ukořistil ve Velké válce. Nick se chvilku obával, že se při manipulaci zlomí, ale nakonec se jim podařilo otočit a zámek s cvaknutím povolil.

„Tak už běžte pro to dřevo,“ přikázal a jeho dva nejmladší sourozenci odkráčeli s funící Amélií v patách.

Spolu s dvojčaty odtáhl Nick z šachty těžkou mříž a položil ji stranou. Potom vztyčili nad šachtou dřevěnou konstrukci, aby lano směřovalo přímo do otvoru z kladky, přes kterou mohli dva chlapci snadno spustit třetího. Konstrukce se skládala z dřevěných nosníků a železných kolíků, které se zasunuly do předem vyvrtaných otvorů. Konce nosníků přitloukli přímo k dubovým trámům tvořícím bednění šachty. Ty byly navzdory svému stáří stále tak tvrdé, že se několik hřebíků ohnulo.

Nick sám uvázal uzly, které znamenaly hranici mezi životem a smrtí, zatímco Don, nejvíc technicky založený, si hrál s čerpadlem, dokud spokojeně nepředlo.

Než bylo všechno připravené, rozdělali Jimmy s Kevinem deset metrů od šachty pořádný oheň a nanosili k němu dost dřeva, aby ho mohli několik hodin udržovat. Všichni se kolem něho posadili, snědli dovezené sendviče a napili se sladkého ledového čaje z polních lahví.

„Hlavní je správně odhadnout odliv,“ vykládal Nick s ústy plnými sendviče. „Budeme mít jen deset minut před jeho nejnižším bodem a deset minut po něm, pak se šachta začne plnit vodou rychleji, než ji pumpa stihne odčerpávat. Když to zkoušeli v jednadvacátém, nikdy se nedostali pod šedesát metrů, ale než to zabalili, zjistili, že dno je sedmdesát tři metrů hluboko. Protože jsme na kopci, odhaduji, že se dno nachází asi šest metrů pod úrovní nejnižšího odlivu. Měli bychom být schopní ucpat otvor, kterým tam voda přitéká, a pumpa udělá zbytek.“

„Vsadím se, že tam je velká stará truhla plná zlata,“ řekl Jimmy s očima vykulenýma nad tou představou.

„Nezapomínej,“ opáčil Dan, „že tu šachtu snad stokrát prohledali háky, a nikdy nic nevytáhli.“

„No tak rozsypané zlaté dublony,“ nedal se odbýt Jimmy, „v pytlích, co se rozpadly.“

Nick vstal a smetl si z klína drobky. „To zjistíme za půl hodiny.“

Natáhl si holínky až do půli stehen, přes rameno si přehodil vak s bateriemi k lampě na hornické helmě a nakonec si oblékl nepromokavý kabát, zpod jehož límce vycházel kabel od baterií. Na druhé rameno si pověsil druhý vak s vybavením.

Ron spustil do šachty olovnici na provazu s vyznačenými metry. „Padesát osm,“ ohlásil, když se lano prověsilo.

Nick se navlékl do postroje a připnul ho k oku na konci silného lana. „Spusťte do šachty hadici čerpadla, ale ještě ho nezapínejte. Jdu dolů.“

Silně za lano zatahal, aby se ujistil, že se trám s kladkou nezlomí; drželo dokonale. „Dobře, pánové, tohle jsme nacvičovali celé léto. Takže jdeme na věc.“

„Jsme připravení,“ hlásil Ron Ronish a dvojčata přikývla. „Jimmy, nechci, aby ses k šachtě přiblížil na míň než tři metry, jasné? Jakmile budu dole, stejně tady nebude nic k vidění.“

„Jasně. Slibuju.“

Nick věděl, jak moc se na slovo svého nejmladšího bratra může spolehnout, takže vrhl významný pohled na Kevina a ten ukázal zdvižený palec. Postará se, aby se Jimmy držel stranou.

„Šedesát metrů!“ ohlásil Ron při pohledu na pásmo.

Nick se usmál. „Už teď jsme nejhlouběji, kam se kdo dostal, a nemuseli jsme ani hnout prstem.“ Zaťukal si na spánek. „Stačí mít fištrón.“

Beze slova překročil okraj šachty a kýval se nad jejím ústím. Jeho tělo se točilo na laně dokola, až se pomalu zastavilo. Jestli cítil strach, nedal to na sobě znát. Jeho tvář vyjadřovala maximální soustředění. Kývl na dvojčata a ta zatahala za lano, aby uvolnila brzdu. Nick o kousek klesl.

„Dobře, vyzkoušejte to ještě jednou.“

Chlapci znovu zatáhli a brzda se opět zapnula.

„A teď táhněte nahoru,“ přikázal Nick a jeho bratři ho bez námahy zvedli do původní výšky.

„Žádný problém, Nicku,“ ujistil ho Don. „Říkal jsem ti, že s tímhle dokáže zacházet každý. Vsadím se, že by tě ze dna mohl vytáhnout i Jimmy.“

„Díky, ale nechci.“ Nick se několikrát zhluboka nadechl a řekl: „Tak jo. Tentokrát doopravdy.“

Plynulými, nacvičenými pohyby umožnila dvojčata gravitaci pomalu stahovat Nicka ke dnu. Když urazil tři metry, zavolal na ně, aby ho zastavili. V tak malé hloubce se s nimi mohl ještě bavit. Později, až se přiblíží ke dnu, budou komunikovat taháním za provaz olovnice pomocí předem smluvených signálů. „Co se děje?“ křikl dolů Don.

„Tady jsou do trámu vyřezané nějaké iniciály. ALR.“

„To byl strýček Albert,“ řekl Don. „Myslím, že má prostřední jméno Lewis.“

„Vedle jsou tátovy, JGR, a tohle vypadá jako TMD.“

„To bude pan Davis. Pracoval s nimi, když se snažili dostat na dno.“

„Fajn, spouštějte dál.“

Ve dvanácti metrech, kde dřevěné bednění skončilo a dál už pokračovala jenom kamenná stěna, rozsvítil Nick lampu na helmě. Skála vypadala přirozeně, jako by se šachta vytvořila před milionem let, když ostrov vznikl, a byla dost vlhká na to, aby se na ní udržel zelený povlak, i když to bylo vysoko nad hranicí přílivu. Posvítil dolů kolem svých kývajících se nohou. Paprsek spolkla po několika metrech propast. Pickovi vanul do tváře stálý vánek a jeho tělo se neovladatelně zachvělo.

Klesal dolů, hlouběji a hlouběji do země, a jeho život závisel na pevnosti lana a zodpovědnosti jeho bratrů. Když vzhlédl, obloha nad ním byla už jen malý modrý čtverec. Neměl pocit, že se stěny kolem něho svírají, ale cítil jejich blízkost. Snažil se na to nemyslet. Náhle pod sebou uviděl odraz, a když klesl ještě níž, došlo mu, že dosáhl linie nejvyššího přílivu. Kámen byl stále vlhký na dotek. Podle svých výpočtů byl padesát metrů pod zemí. Stále neviděl žádné známky po kanálu, kterým se dostávala do šachty voda z moře, ale nečekal, že ho spatří dřív než v šedesáti metrech.

O tři metry níž se mu zdálo, že něco slyší – tiché zurčení vody. Dvakrát zatahal za provaz olovnice, aby bratři zpomalili spouštění. Zareagovali okamžitě a rychlost klesání se snížila na polovinu. Zvuk vody natékající do šachty zesílil. Nick napínal oči do tmy, zatímco mu na helmu dopadaly kapky vody jako déšť. Občas ho některá zastudila na krku.

Tamhle!

Počkal několik vteřin, než klesne o dalšího půl metru, a ostře trhl za provaz.

Visel vedle praskliny ve skále o velikosti pohlednice. Nedokázal odhadnout, jak velké množství vody jí přitéká – rozhodně ne dost, aby překonalo všechny ty pumpy, které přivezl jejich otec a strýcové takže usoudil, že tam od Tichého oceánu vede minimálně ještě jeden kanál. Opatrně vytáhl z vaku hrst koudele, nacpal ji do praskliny tak hluboko, kam až dosáhl, a podržel ji proti ledovému proudu. Vlákna se nasákla mořskou vodou a koudel nabobtnala tak, že se proud zmenšil na čúrek a pak se zastavil docela.

Ucpávka z koudele neměla šanci vydržet dlouho, jakmile se příliv vrátí, což byl důvod, proč měl na dně tak málo času.

Nick znovu zatáhl a začal opět klesat kolem shluků škeblí přilepených na skále. Odporně to tam páchlo. Ucpal ještě dva podobně velké otvory, a když i ze třetího přestala vytékat voda, zurčení utichlo docela. Čtyřikrát zatahal za provaz a okamžik na to se ochablá hadice čerpadla nafoukla, jak začala vysávat vodu ze šachty.

Za chvilku se pod ním objevila vodní hladina. Zatáhl, aby zastavil sestup, a vyndal z kapsy pláště vlastní olovnici. Ponořil ji a spokojeně si odfrkl, když viděl, že v šachtě zbývá už jen necelých šest metrů vody. Protože v téhle hloubce byla šachta o dobrých šedesát centimetrů užší než nahoře, spočítal si, že pumpa vodu vyčerpá na metrovou hloubku do deseti minut.

Podle výstupků na skalní stěně mohl sledovat, jak hladina klesá, a uvědomil si, že jeho výpočet byl mylný. Čerpadlo pracovalo rychleji, než myslel.

Něco upoutalo jeho pohled. Jak voda klesala, pomalu se z ní vynořoval nějaký výklenek. Zdál se být více než půl metru hluboký a stejně široký a Nick okamžitě poznal, že není přírodní. Viděl, kde se do drolivého kamene zakousla kladiva a dláta. Srdce mu vyskočilo do hrdla. Měl před sebou jasný důkaz, že v šachtě někdo pracoval. Sice to stále nedokazovalo, že je to úkryt pokladu Pierra Devereauxe, ale pro devatenáctiletého mladíka to byla skoro hotová věc.

Z šachty bylo už vypumpováno dost vody, aby Nick viděl některé předměty napadané na dno. Bylo to hlavně naplavené dřevo nasáté do šachty kanály a větve dost malé, aby propadly mříží. Ležely tam však i delší klacky, které tam spadly předtím, než byla šachta zakryta. Dokázal si představit, že tam některé naházel jeho otec se strýci ve vzteku, že se jim nepodařilo odhalit tajemství šachty.

Pumpa na povrchu pokračovala v práci a snadno překonávala tenké čúrky pronikající ucpávkami z koudele. Výklenek vedle něho rostl do výšky. Nechal se spustit o něco níž a začal přesouvat váhu, aby se na konci lana rozhoupal jako kyvadlo. Když se zhoupl dost nízko a blízko, vykopl nohu do výklenku. Jeho bota našla oporu pod několik centimetrů silnou vrstvou vody. Ještě jednou se odrazil a tentokrát přistál v otvoru pevně na obou nohách. Dal bratrům signál, aby zastavili lano, a odepnul postroj, který byl k němu připevněný.

Nick Ronish stál ani ne metr ode dna Šachty pokladů. Cítil, že má kořist na dosah.

Poslední překážku představovalo dřevo pokrývající dno v neproniknutelné spleti. Bylo jasné, že ho budou muset část odstranit, aby se mohli porozhlédnout po zlatých mincích. Věděl, že práce půjde rychleji od ruky, když na to budou dva, proto uvázal otep větví na lano a dal signál bratrům, aby ji vytáhli nahoru a spustili dolů jednoho z nich. Kevin a zbývající dvojče kladkostroj zvládnou a byl si jistý, že v případě potřeby přiloží ruku k dílu i Jimmy.

Zasmál se, když otep větví zmizela nad jeho hlavou. Mohli by možná přivázat provaz k Ameliinu obojku a nechat toho bláznivého psa, aby je odtamtud vytáhl.

Postavil se zády ke zdi výklenku pro případ, že by jeden z klacků vyklouzl ze smyčky. Z výšky šedesáti metrů by byl osudný i zásah z boku.

Tři minuty nato zahalekal šest metrů nad jeho hlavou nadšený Don. „Našel jsi něco?“

„Klacky a tak podobně,“ zavolal Nick zpátky. „Budeme to tady muset trochu vyčistit. Ale podívej se, kde stojím. Tohle někdo vytesal do skály.“

„Piráti?“

„Kdo jiný?“

„Zatraceně. Budou z nás pracháči.“

Oba mladíci věděli, že brzy začne příliv, takže pracovali jako šílení a rozplétali změť větví. Nick si sundal svůj horolezecký postroj a svázal s ním snad metrák dříví. Pak počkali s Donem ve výklenku, než se lano vrátí. Kevin s Ronem dřeli jako posedlí. Rozepnuli postroj, odhodili dřevo stranou a za čtyři minuty ho spustili zpátky dolů.

Nick s Donem celou operaci ještě dvakrát zopakovali, než jim začal odtikávat čas. Nezáleželo už na tom, jestli se jim podařilo dno šachty dostatečně vyklidit. Nechali lano přehozené přes pavoukovitý kmen stromu trčící z vody a seskočili z výklenku na hromadu dříví, která se pod jejich vahou posunula. Nick si lehl na kládu tlustou jako on sám a ponořil ruku do ledové vody. Nahmatal hladký kámen. Samotné dno šachty.

Na rozdíl od svých bratrů věřil historkám o pokladu pirátů jen zpola. Tedy až do chvíle, kdy spatřil vytesaný výklenek. Teď nevěděl, čemu má věřit. Když chystali celou akci, považoval za dostatečný úspěch, když se jim podaří dostat se na dno a překonat tak generace předků, kteří o to usilovali a selhali. Ale teď?

Opsal rukou širší kruh a snažil se v bahně něco nahmatat. Kousek od něho dělal Don to samé rukou zastrčenou po rameno mezi nějaké větve, ústa pevně sevřená v soustředění. Nick nasahal cosi okrouhlého a plochého. Zvedl to rychle z bláta a očistil palcem ještě předtím, než to vyndal z vody.

Očekávaný lesk zlata se nekonal. Byla to jen stará, rezatá podložka pod matici. Zkusil jiné místo, které předtím s bratrem vyklidili. Po hmatu identifikoval větvičky a promáčené chomáče listí, ale pak se setkal s něčím, co nedokázal určit, a vyndal to z vody. Polekaně si odfrkl, když pohlédl do prázdných očních důlků zvířecí lebky – zřejmě liščí.

Vysoko nad nimi sílil tlak na jednu ze zátek z koudele a voda pronikala mezi hustými vlákny. Čúrek se brzy změnil v proud, když zátka vylétla ven s takovou silou, že se odrazila od protější stěny šachty. Do šachty se začala valit mořská voda.

„A je to!“ překřičel Nick hukot. „Musíme odsud!“

„Jenom vteřinku,“ odpověděl Don, který měl skoro polovinu těla pod vodou, jak prohledával dno.

Nick se soukal do horolezeckého postroje a rychle se ohlédl, když Don podivně zalapal po dechu. „Done?“

Něco se pohnulo. Ještě před okamžikem ležel Don na kmenu stromu, a teď ho náhle tiskla ke stěně šachty dlouhá větev, která se mu opírala o hrudník.

„Nicku!“ vykřikl přiškrceným hlasem.

Nick spěchal přes šachtu k bratrovi. Jeho chvatné pohyby musely ještě víc posunout celou hromadu dřeva, protože Don náhle vykřikl. Větev, která mu jedním koncem tlačila na hruď, sklouzla ještě víc a Nick uviděl ve světle lampy, jak se Donovi na kabátu zvětšuje temná skvrna.

Shora do nich dál bušila voda, proud silný jako letní bouře.

„Vydrž, bráško!“ vykřikl Nick a popadl větev. Ucítil ze dřeva podivné, skoro mechanické vibrace, jako by byl konec skrytý pod vodou připevněný k nějakému zařízení.

Ať tahal sebevíc, větev byla pevně zaklíněná proti něčemu pod vodou. Dál se nelítostně zabodávala do Donova hrudníku.

Don vykřikl bolestí. Nick vykřikl také, strachem a zoufalstvím. Nevěděl, co dělat, a rozhlížel se kolem, čím by mohl odtlačit větev z bratrova těla.

„Vydrž, Done, prosím,“ řekl Nick a jeho slzy se smíchaly s mořskou vodou, která mu zaplavovala obličej.

Don znovu slabě vykřikl jeho jméno. V hrudi už měl zabodnutých osm centimetrů dřeva. Nick ho vzal za ruku a Don mu ji stiskl, ale síla, kterou mu dodávaly strach a bolest, rychle slábla. Jeho sevření povolilo.

„Donny!“ vykřikl Nick.

Don otevřel ústa, Nick se však neměl dozvědět, jaká měla být bratrova poslední slova. Donu Ronishovi vytryskla z bledých rtů krev. První gejzír se změnil v pravidelný proud, který zrůžověl ve vodní pěně, jak stékal po krku a hrudi.

Nick zaklonil hlavu a vydal neartikulovaný řev, který se odrazil od stěn jeskyně, a zůstal by po bratrově boku navždy, kdyby nevylétla druhá zátka z koudele a přítok vody do šachty se nezdvojnásobil.

V záplavě nahmatal lano a připnul si postroj do smyčky. Nenáviděl se za to, co udělá, ale neměl na vybranou. Zatahal za provaz olovnice. Jeho bratři na povrchu museli pochopit, že se něco děje, protože ho okamžitě začali vytahovat nahoru. Nick svítil lampou na Dona, dokud se jeho neživé tělo nezměnilo v bledý obrys v tom pochmurném království. A pak zmizel.

***

VZPOMÍNKOVÝ AKT ZA DONA RONISHE se konal následující středu. Během těch několika hodin, po které si hráli na průzkumníky, se svět dramaticky změnil. Japonci napadli Pearl Harbor a Spojené státy vstoupily do války. Jen námořnictvo mělo vybavení potřebné k vyzvednutí Donova těla a žádost jeho rodičů nebyla vyslyšena. Rakev zůstala prázdná.

Jejich matka nepromluvila od chvíle, kdy se dozvěděla tu strašnou zprávu, a během ceremoniálu se musela vsedě opírat o otce, aby neomdlela. Když byl konec, řekl otec starším bratrům, aby zůstali, kde jsou, a odvedl matku a Jimmyho do jejich auta, hudsonu z druhé ruky. Vrátil se na hřbitov o deset let starší, než byl v neděli ráno. Beze slova pohlédl zarudlýma očima z jednoho syna na druhého. Pak sáhl do kapsy saka jediného obleku, který vlastnil, toho, v němž se oženil a který si oblékl na pohřeb svých rodičů. Vyndal tři listy papíru. Každému podal jeden, jen u Kevina na okamžik zaváhal a políbil papír, než ho strčil synovi do ruky.

Byly to rodné listy. Ten, který dal Kevinovi, byl Donův, jemuž bylo osmnáct a byl tedy dost starý na službu v armádě.

„Je to kvůli vaší mámě. Nikdy to nepochopí. Postarejte se, ať je na vás rodina hrdá, a možná vám bude odpuštěno.“

Obrátil se na patě a odešel, s širokými rameny svěšenými, jako by na nich ležela mnohem větší tíha, než může jeho tělo unést.

A tak ti tři chlapci odešli do nejbližší náborové kanceláře a všechny jejich vzpomínky na to chlapecké dobrodružství navždy pohřbil obraz prázdné bratrovy rakve a pak pekelné ohně války.

1

Poblíž paraguaysko-argentinské hranice Současnost

JUANA CABRILLA NIKDY NENAPADLO, že se setká s výzvou, které se raději vyhne, než aby jí čelil. Před touhle by nejraději utekl. Ne že by to na sobě dal znát.

Měl bezvýraznou tvář hráče pokeru – jeho modré oči zůstaly klidné a výraz neutrální –, ale byl rád, že s ním není jeho nejlepší přítel a přímý podřízený Max Hanley. Max by postřehl Cabrillovy obavy ve vteřině.

O pětašedesát kilometrů dál po proudu řeky barvy tmavého čaje se táhla jedna z nejpřísněji střežených hranic na světě – hned po demilitarizované zóně oddělující Severní Koreu od Jižní. Byla to proklatá smůla, že předmět, který Cabrilla a jeho pečlivě vybraný tým přivedl do té odlehlé džungle, přistál na druhé straně. Kdyby dopadl do Paraguaye, stačil by telefonát mezi diplomaty a pár dolarů ve formě ekonomické pomoci, aby se celá záležitost uzavřela.

Ale takhle to bylo něco jiného. To, co hledali, přistálo v Argentině. Kdyby k tomu incidentu došlo o osmnáct měsíců dříve, dal by se zvládnout bez námahy. Jenže před půldruhým rokem, po druhém zhroucení argentinského peseta, se chopila moci junta generálů vedená generalissimem Ernestem Corazónem při násilném převratu, o kterém analytici tajných služeb věděli, že se už nějakou dobu připravuje. Měnová krize jen poskytla záminku odebrat moc legitimní vládě.

Představitelé civilního vedení země byli odsouzeni při zmanipulovaných procesech za zločiny proti státu a špatnou ekonomickou politiku. Ti šťastnější byli popraveni; zbytek, podle některých odhadů více než tři tisíce lidí, byl poslán na nucené práce do táborů v Andách nebo hluboko v Amazonii. Jakýkoliv pokus dozvědět se víc o jejich osudu končil zatčením. Tisk byl znárodněn a vzpurní novináři pozavíráni. Odbory byly zakázány a pouliční protesty potlačovány střelbou.

Ti, kterým se v prvních chaotických dnech po převratu podařilo uprchnout ze země, většinou bohaté rodiny ochotné nechat za sebou veškerý majetek, říkali, že to, co se tam přihodilo, zastínilo hrůzy vojenských diktatur v šedesátých a sedmdesátých letech.

Argentina se změnila ze vzkvétající demokracie v policejní stát během šesti týdnů. Spojené národy chrastily slovními zbraněmi, ale nakonec vydaly jen chabou rezoluci odsuzující porušování lidských práv, kterou vládnoucí junta prostě ignorovala.

Od té doby utáhla vojenská vláda šrouby kontrolních mechanismů ještě víc. V poslední době začala shromažďovat síly na hranicích s Bolívií, Paraguayí, Uruguayí a Brazílií, stejně jako v horských průsmycích u Chile. Byla zavedena branná povinnost, což umožnilo vznik armády stejně velké jako spojené síly všech ostatních jihoamerických zemí. Brazílie, tradiční rival v regionu, také opevnila své hranice a nebylo neobvyklé, že po sobě obě strany občas pálily z děl.

A do této autoritativní noční můry měl Cabrillo zavést své lidi, aby vyzvedl něco, co tam spadlo v podstatě kvůli chybě NASA.

***

KORPORACE V TÉ OBLASTI zrovna monitorovala situaci, když ten úkol přišel. Vykládali vlastně v brazilském Santosu, nejrušnějším jihoamerickém přístavu, náklad kradených aut z Evropy jako součást svého krytí. Jejich loď Oregon měla pověst potulného nákladního plavidla bez předem stanovené trasy a s posádkou, která se zbytečně nevyptává. Jen náhodou obdrží brazilská policie v následujících několika měsících tipy, jak uloupené vozy najde. Během přepravy nechal Cabrillo své techniky namontovat do aut sledovací zařízení GPS. Nebylo pravděpodobné, že by se vozidla vrátila původním majitelům, ale pašerácký gang se položí.

Předstírání zločineckých sklonů bylo součástí práce Korporace, skutečné napomáhání trestným činům však ne.

Jeřáb na přídi se naposledy stočil na nákladový prostor. Ve světle těch několika lamp, které v málo používané části přístavu ještě fungovaly, se řada exotických automobilů leskla jako vzácné drahokamy. Ferrari, maserati a audi R8 čekaly na naložení do připravených kamionů. Nedaleko postával předák z celnice a kapsa kabátu se mu trochu nadouvala, jak se v ní ukrývala obálka naditá pětiseteurovými bankovkami.

Motor jeřábu zabral na signál členů posádky z nákladového prostoru a vynořilo se jasně oranžové Lamborghini Gallardo, které už vypadalo, jako by uhánělo plnou rychlostí po dálnici. Cabrillo věděl od svého kontaktu v Rotterdamu, kde auta naložili, že tohle konkrétní vozidlo ukradli italskému hraběti poblíž Turína, který ho koupil od křiváckého obchodníka, jenž později tvrdil, že mu ho ukradli z předváděcí místnosti.

Max Hanley si tiše odfrkl, když se lamborghini zalesklo ve slabém světle. „Vypadá pěkně, ale co ta příšerná barva?“

„Proti gustu žádný dišputát, kamaráde,“ řekl Juan a zatočil rukou nad hlavou, aby dal obsluze jeřábu signál ke spuštění auta na molo. Lodivod je měl brzy vyvést z přístavu.

Elegantní auto se posadilo na popraskaný beton a členové pašeráckého gangu odstranili zvedací popruhy, opatrně, aby ocelová lana nepoškrábala nevkusný lak.

Třetí muž stojící na bočním můstku staré nákladní lodi se jim představil jako Angel. Bylo mu okolo pětadvaceti a měl na sobě kalhoty z nějakého lesklého materiálu, který připomínal rtuť, a bílou košili splývající přes ně. Byl tak hubený, že se mu vzadu rýsovala pistole zastrčená za pásek kalhot.

Ale o to mu možná šlo.

Juan se však neobával, že ho ten chlapík podrazí. Pašeráctví je podnikání založené na dobré pověsti a jediný hloupý krok na Angelově straně by znamenal, že už nikdy žádný obchod neuzavře.

„Tak fajn, Capitão, hotovo,“ řekl Angel a hvízdl dolů na své muže.

Jeden z nich vzal z kabiny tahače pytel a vystoupil na lodní lávku, zatímco zbytek začal nakládat kradená auta. Člen posádky Oregonu se setkal s pašerákem u zábradlí a doprovodil ho po zrezivělém schodišti na můstek. Juan zašel s ostatními dovnitř. Jediné světlo vycházelo ze staré obrazovky radaru, která dodávala všemu chorobně nazelenalý nádech.

Cabrillo rozsvítil žárovku pod stropem a Brazilec položil tašku na stůl s mapami. Pomáda v Angelových vlasech se leskla skoro stejně jako jeho kalhoty.

„Dohodnutá cena byla dvě stě tisíc dolarů,“ řekl Angel, když otevřel ošoupaný pytel. Ta částka by skoro stačila na jedno nové ferrari. „Bylo by to víc, kdybyste souhlasil dopravit tři z nich do Buenos Aires.“

„Na to zapomeňte,“ odsekl Juan. „K tomu se se svou lodí ani nepřiblížím. A hodně štěstí při hledání kapitána, který to udělá. Sakra, do BA nechce nikdo vozit ani legální náklad, natož kradená auta.“

Když se Cabrillo pohnul, narazil holení do kraje stolu. Ozvalo se nepřirozené zapraskání. Angel na něho polekaně pohlédl a jeho ruka se pohnula k pistoli pod košilí.

Juan ho gestem uklidnil a sklonil se, aby si vyhrnul nohavici kalhot. Asi osm centimetrů pod kolenem měl nohu nahrazenou supermoderní protézou, která vypadala jako z filmu Terminátor. „Riziko povolání.“

Brazilec pokrčil rameny.

Peníze byly v balíčcích po deseti tisících. Juan je rozdělil, půlku podal Maxovi a po několik následujících minut bylo na můstku slyšet jen šustění kontrolovaných bankovek. Všechny vypadaly na pravé stodolarovky.

Juan natáhl ruku. „S vámi je potěšení obchodovat, Angeli.“

„Potěšení je na mé straně, Capitão. Přeju vám bezpečnou-.“ Hlasité zaskřehotání z reproduktoru na stěně ho přerušilo uprostřed věty. Stěží srozumitelný hlas volal kapitána dolů do jídelny mužstva.

„Omluvte mě, prosím,“ řekl Cabrillo a obrátil se k Maxovi. „Jestli se nevrátím, než přijde lodivod, přebíráš velení.“

Seběhl po vnitřním schodišti na palubu s jídelnou. Interiér staré potulné nákladní lodi byl stejně sešlý jako její trup. Stěny neviděly čerstvý nátěr po celá desetiletí a na podlaze byly špinavé šmouhy na místech, kde se ji posádka kdysi dávno nepříliš pečlivě pokusila setřít. Jídelna byla jen o málo světlejší než ponuré chodby a přepážky byly polepené odchlíplými lacinými plakáty z celého světa. Na jedné stěně visela nástěnka ježící se nečtenými vzkazy obsahujícími všechno možné od nabídky lekcí hry na kytaru od strojníka, který opustil loď před deseti lety, po připomínku, že se Hongkong 1. července 1997 vrátí pod čínskou nadvládu.

V přilehlé kuchyni visely z digestoře nad sporákem krápníky ztuhlého tuku silné jako prsty.

Cabrillo prošel tou prázdnou místností, a když se přiblížil k protější stěně, otevřely se v ní dokonale ukryté dveře. V elegantně zařízené chodbě za nimi stála Linda Rossová, viceprezidentka Korporace pro řízení operací, v podstatě číslo tři po Juanovi a Maxovi. Byla to drobná kráska s nosíkem obráceným nahoru a sklonem často měnit barvu vlasů. Teď je měla černé jako havran a splývaly jí na ramena v hustých vlnách.

Linda měla za sebou službu u námořnictva na křižníku vyzbrojeném řízenými střelami a strávila také nějaký čas ve štábu Pentagonu, kde získala zkušenosti, které ji dokonale kvalifikovaly pro tuhle práci.

„Co se děje?“ zeptal se Juan, když vyrazili chodbou. Na každý jeho krok musela udělat dva.

„Máš na telefonu Overholta. Znělo to naléhavě.“

„Lang jiný tón neovládá,“ opáčil Juan a vyndal si falešné zuby a vatové tampony z tváří, které byly součástí jeho přestrojení. Pod pomačkanou košilí uniformy měl vycpávku, aby vypadal tlustší, a na hlavě mu seděla šedá paruka. „Myslím, že to dělá ta prostata.“

Langston Overholt IV. byl veterán CIA, který v agentuře působil dost dlouho na to, aby věděl, kde jsou pohřbení všichni její kostlivci, doslovní i přísloveční, což byl důvod, proč po letech snahy ho odstavit dovolila řada politicky jmenovaných ředitelů, aby zůstal v Langley jako poradce. Byl také Juanovým šéfem, když Cabrillo pracoval jako agent v terénu, a jakmile Juan odešel od CIA, povzbudil ho Overholt k založení Korporace.

Mnoho nejobtížnějších úkolů, které Korporace přijala, pocházelo od Overholta a značné finanční částky, které přijala, byly vyplaceny z černých fondů tak dobře ukrytých, že si auditoři, kteří po nich pátrali, říkali Devětačtyřicátníci podle zlatokopů z doby kalifornské zlaté horečky.

Došli ke Cabrillově kajutě. Juan se zarazil, než otevřel dveře. „Pověz jim, aby zůstali v pohotovosti v operačním centru. Lodivod by měl každou chvíli dorazit.“

I když kormidelna o několik palub výš vypadala funkčně, nebyla ničím jiným než kulisou pro námořní inspekci a lodivody. Kormidlo stejně jako ovládání pohonu bylo propojené přes počítač se supermoderním operačním centrem, které bylo skutečným mozkem lodi. Tam se vydávaly všechny povely týkající se pohonu a kormidla a odtamtud se také ovládal arzenál zbraní ukrytých po celé napohled zchátralé kocábce.

Oregon sice původně sloužil k přepravě nákladů dřeva podél západního pobřeží Ameriky a do Japonska, ale když s ním skončil Juanův tým lodních architektů a řemeslníků, stal se nejdůmyslnějším plavidlem určeným ke shromažďování informací a k tajným operacím, jaké kdy bylo postaveno.

„Provedu, Předsedo,“ řekla Linda a pokračovala dál chodbou.

Po poněkud napínavém duelu s libyjskou válečnou lodí, k němuž došlo před několika měsíci, shledali nezbytným zavézt loď do přístavu na rozsáhlé opravy. Pancíř trupu provrtalo na třicet dělostřeleckých nábojů. Juan za to nemohl vinit svou loď. Ty výstřely byly vypáleny z bezprostřední blízkosti. Využil té příležitosti k přestavbě své kajuty.

Všechny drahé dřevěné obklady byly odstraněny, buďto libyjskými zbraněmi nebo tesaři. Stěny teď pokrývalo cosi podobné omítce, co nepopraskalo, když se loď nějak prohnula. Dveře i stropy byly změněny na klenuté, což dodalo kajutě o půdorysu pětašedesáti čtverečných metrů na útulnosti. S úmyslně arabeskovou výzdobou to v místnosti vypadalo jako v nočním baru Rick’s Café Américain z Casablanky, Juanova oblíbeného filmu.

Hodil paruku na psací stůl a zvedl sluchátko kopie starého bakelitového telefonu. „Langu, tady Juan. Jak se vede?“

„Na mrtvici.“

„To je tvůj normální stav, ne? Co se stalo?“

„Nejdřív mi řekni, kde jste.“

„V Santosu, v Brazílii. To je přístavní město São Paula, kdybys to náhodou nevěděl.“

„Díky bohu, jste blízko,“ vydechl Overlholt. „A jak určitě víš, v šedesátých letech jsem pomohl Izraelcům unést ze Santosu nacistického válečného zločince.“

„Dostal jsi mě. Tak co se děje?“ Podle tónu Overholtova hlasu Juan poznal, že je čeká něco velkého, a pocítil v žilách první stopové množství adrenalinu.

„Před šesti hodinami byl z Vandenbergu vynesen raketou Delta III satelit na nízkou polární orbitu.“

Ta jediná věta stačila, aby si Cabrillo vydedukoval, že raketa selhala někde nad Jižní Amerikou, protože rakety letící směrem k pólu se odpalovaly z kalifornské letecké základny, že nesla citlivé špionážní přístroje, které možná neshořely, a že nejspíš dopadla do Argentiny, protože Lang volal ty nejlepší operativce, které znal.

„Technici nevědí, co se pokazilo,“ pokračoval Overholt. „A vlastně to ani není náš problém.“

„Náš problém,“ opáčil Juan, „je, že dopadla do Argentiny.“

„Jak říkáš. Do nejhustší džungle v povodí Amazonky asi sto šedesát kilometrů jižně od Paraguaye. A je dost pravděpodobné, že to Argentinci vědí, protože jsme upozornili každou zemi na trase letu, že raketa prolétne nad jejich územím.“

„Myslel jsem, že s nimi od puče nemáme diplomatické vztahy.“

„Pořád existuje způsob, jak takovouhle zprávu předat.“

„Vím, o co mě chceš požádat, ale buď rozumný. Ty trosky budou rozeseté na několika tisících čtverečných kilometrů v pralese, kterým naše špionážní satelity neproniknou. Opravdu si myslíš, že dokážeme najít jehlu v kupce sena?“

„Myslím, protože mám něco, co vám pomůže. Ta konkrétní část jehly, kterou hledáme, vyzařuje slabé gama záření.“

Juan se nad tím chvilku zamyslel a pak řekl: „Plutonium.“

„Jediný spolehlivý zdroj energie, který jsme pro toho ptáčka měli. Mozky v NASA vyzkoušely každou myslitelnou alternativu, ale nakonec se musely vrátit k malému množství plutonia a využít teplo z jeho rozkladu k pohonu systémů satelitu. Pozitivní je, že na něj vyrobili takovou schránu, která je prakticky nerozbitná. Nic by se nestalo, ani kdyby vybuchla raketa, která ji nese.

Jak si dokážeš představit, administrativa nechce, aby se vědělo, že jsme poslali nahoru satelit, který by mohl rozšířit radiaci po velkém úseku panenského životního prostředí na Zemi. Také se obává, aby plutonium nepadlo do rukou Argentincům. Podezíráme je, že znovu rozjeli svůj program vývoje jaderných zbraní. Satelit té látky moc nenesl – řekli mi, že jenom pár gramů –, ale nemá smysl usnadnit jim cestu k atomovce.“

„Takže Argentinci o tom plutoniu nevědí?“ zeptal se Juan.

„Díky bohu ne. Ale každý se správným vybavením by mohl ten zdroj radioaktivity lokalizovat. A než se zeptáš,“ zarazil se v očekávání další otázky, „její úroveň není nebezpečná, pokud se dodrží pár bezpečnostních opatření.“

To však neměla být Cabrillova následující otázka. Věděl, že plutonium není nebezpečné, pokud se nepolkne nebo nevdechne. V takovém případě se z něj stane nejnebezpečnější toxin, jaký lidstvo zná.

„Chtěl jsem se zeptat, jestli máme nějaké zálohy.“

„Žádné. Na cestě do Paraguaye je tým s poslední generací detektorů gama záření, ale to je všechno, s čím můžete počítat. Dalo mi hodně práce přesvědčit ředitele tajných služeb a předsedu sboru náčelníků štábů, aby přemluvili prezidenta, že nám můžete pomoci v takovém rozsahu. Určitě víš, že je trochu, no, váhavý, když je nutné vyřešit citlivou mezinárodní záležitost. Ještě se nevyrovnal s tím debaklem v Libyi před několika měsíci.“

„Debaklem?“ ohradil se dotčeně Juan. „Zachránili jsme život americké ministryni zahraničí a mezinárodní konferenci!“

„A málem rozpoutali válku, když jste se pustili do křížku s jejich válečnou lodí. Tohle musí proběhnout v naprosté tichosti. Vplížíte se tam, najdete plutonium a zase se vypaříte. Žádné ohňostroje.“

Cabrillo i Overholt věděli, že je to slib, který Juan nemůže dát, takže se Předseda místo toho zeptal na přesné místo, kde raketa vybuchla, a trajektorii jejího pádu na zem. Ze zásuvky stolu vytáhl bezdrátovou klávesnici a myš, což vyslalo signál, aby se z desky vysunul plochý monitor. Overholt mu poslal e-mail se snímky a videozáznamy cílové oblasti. Záběry byly bezcenné, protože na nich bylo vidět jen husté mraky, ale NASA zmenšila oblast pátrání na pouhých dvanáct kilometrů čtverečných, takže umožňovala vytvořit celkem zvládnutelnou síť souřadnic za předpokladu, že jim nedá zabrat terén. Overholt se zeptal Cabrilla, jestli ho napadá, jak se dostat nepozorovaně do Argentiny.

„Než na tohle odpovím, musím se podívat na nějaké topografické mapy. Jako první mě samozřejmě napadl vrtulník, ale to nám nejspíš znemožní současné aktivity Argentinců u severní hranice. Za den nebo dva bych to měl mít vymyšlené a do konce týdne budu připravený to provést.“

„Je tady ještě jedna věc,“ pronesl Overholt tak mírně, že Cabrillo strnul. „Na vyzvednutí toho zdroje máte dvaasedmdesát hodin.“

Juan nevěřil vlastním uším. „Tři dny? To je nemožné!“

„Po dvaasedmdesáti hodinách s tím chce prezident vyjít na světlo boží. Tedy částečně. O plutoniu se nezmíní, ale je ochotný požádat Argentinu o pomoc při vyzvednutí, cituji, citlivého vědeckého zařízení.“

„A když odmítnou a budou pátrat na vlastní pěst?“

„Přinejlepším budeme v očích celého světa za hlupáky a přinejhorším trestuhodně nedbalí. Navíc dáme generalissimu Corazónovi drobek plutonia vhodného do jaderných zbraní, aby si měl s čím hrát.“

„Langu, dej mi šest hodin. Ozvu se ti, jestli jsme ochotní – sakra, schopní tohle uhrát.“

„Díky, Juane.“

Cabrillo zavolal Overholtovi po tříhodinové strategické poradě s hlavami svých oddělení a dvanáct hodin nato už se svým týmem stál na břehu jedné paraguayské řeky připravený vkročit do neznáma.

2

Výzkumná stanice Wilson/George Antarktický poloostrov

ZÁKLADNÍ ZIMNÍ POSÁDKA cítila v kostech příchod jara. Ne že by se počasí tolik zlepšilo. Teplota zřídka stoupla nad minus třicet a neustále foukal ledový vítr. Byl to narůstající počet křížků na velkém kalendáři ve společenské místnosti, na kterém zaškrtávali uplynulé dny, což jim zvedlo náladu po dlouhé zimě, během níž neviděli slunce od konce března.

Jenom několik výzkumných základen na nejopuštěnějším kontinentu planety zůstává otevřených po celý rok a ty, které ano, jsou obvykle mnohem větší než stanice Wilson/George, kterou provozuje koalice amerických univerzit a financuje grant Národní přírodovědecké nadace. I při plném obsazení během letních měsíců počínajících zářím neobývá shluk prefabrikovaných budov s kopulovitými střechami zapuštěných do ledu a skály více než čtyřicet lidí.

Kvůli penězům vlévaným do výzkumu globálního oteplování bylo rozhodnuto, že stanice bude v provozu po celý rok. Tohle byl první pokus a podle všeho šlo všechno dobře. Stavby vydržely to nejhorší, co jim Antarktida dokázala připravit, a lidé spolu většinou dobře vycházeli. Jeden z nich, Bill Harris, byl astronaut NASA studující dopad izolace na mezilidské vztahy kvůli případné výpravě na Mars.

WeeGee, jak tým nazýval svůj domov po šest uplynulých měsíců, jako by vypadl z náčrtníků futurologů. Nacházel se u hluboké zátoky na pobřeží Bellinghausenova moře, uprostřed Antarktického poloostrova trčícího směrem k Jižní Americe jako zmrzlý prst. Když svítilo slunce, dalo se z kopců za základnou dohlédnout dalekohledem k jižnímu oceánu.

Centrální budovu, která sloužila jako jídelna a společenská místnost, obklopovalo pět dalších. Ty byly propojeny nadzemními lávkami navrženými tak, aby se ve větru kývaly. V mimořádně špatných dnech se po nich lidé se slabými žaludky obvykle plazili. Stavby po obvodu sloužily jako laboratoře, skladiště a ubytovací prostory, v nichž v rušném létě bydleli čtyři lidé v každém pokoji. Všechny stavby byly natřené jasně červenou barvou. S neprůhlednými panely ve střechách a mnoha zdech vypadaly jako sila s motivem šachovnice.

Nedaleko od nich, na konci cesty pečlivě vyznačené nataženými lany, stála hangáru podobná budova sloužící jako garáž pro sněžné skútry a rolby. V nepříznivém zimním počasí nebylo moc příležitostí je použít. Do budovy bylo odváděno přebytečné teplo z hlavní stanice, aby se tam udržela teplota do minus dvaceti a vozidla se nepoškodila.

Většina meteorologických přístrojů se dala sledovat na dálku, takže toho posádka neměla během temných dnů moc na práci. Bill Harris měl svou studii NASA, několik dalších lidí využívalo volna k dokončení disertačních prací a jeden člověk psal román.

Jen Andy Gangle neměl na první pohled do čeho píchnout. Když tam ten osmadvacetiletý čerstvý nositel doktorského titulu z Pensylvánské státní univerzity přijel, aktivně se zabýval vypouštěním meteorologických balonů a bral svůj výzkum počasí vážně. Zanedlouho však o něj v tamních teplotách ztratil zájem. Stále plnil své povinnosti, ale spoustu času trávil v garáži, nebo, když to počasí dovolilo, osamělými procházkami po pobřeží a sběrem „vzorků“, i když nikdo nevěděl čeho.

A kvůli přísným pravidlům o zachovávání soukromí, nezbytným k tomu, aby si lidé v izolaci nezačali lézt na nervy, ho všichni nechávali na pokoji. Když při několika příležitostech probírali jeho případ, neměl nikdo pocit, že podléhá tomu, co psychiatři nazývají izolační syndrom, ale spíš tomu, čemu tým říkal syndrom vyvalených očí. V nejsilnějších případech mohla postižená osoba trpět halucinacemi jako součástí psychického zhroucení. O několik sezon dříve přišel jeden dánský výzkumník o prsty na nohou a ještě něco navíc, když vyběhl nahý ze své základny na závětrné straně poloostrova. Říkalo se, že je stále v psychiatrické léčebně v Kodani.

Nakonec bylo rozhodnuto, že Andy syndromem vypoulených očí netrpí. Byl to jen mrzutý samotář, kterému se ostatní raději vyhýbali.

„Dobré ráno,“ zamumlal Andy Gangle, když vstoupil do společenské místnosti naplněné pachem smažené slaniny z kuchyňky, kde se každý mohl obsloužit sám.

Zářivky pod stropem dodávaly jeho už tak bledému obličeji sinalý nádech. Jako většina mužů se už dávno přestal holit a jeho tmavý plnovous ostře kontrastoval s bílou pletí.

Dvojice žen u jednoho z umakartových stolů přerušila snídani, aby ho přivítala, a pak se vrátila k jídlu. Greg Lamont, formální hlava stanice, oslovil Andyho jménem. „Meteorologové mi řekli, že dneska se nejspíš budeš moct naposledy vypravit na pobřeží, jestli to máš v plánu.“

„Proč to?“ zeptal se Gangle ostražitě. Neměl rád, když mu někdo říkal, co má dělat.

„Blíží se fronta,“ odpověděl stříbrovlasý bývalý hippie, z něhož se stal vědec. „A ošklivá. Pokryje polovinu Antarktidy.“

Koutky Gangleových tenkých rtů se svěsily. „Neovlivní to náš odjezd, že ne?“

„To se ještě nedá odhadnout, ale je to možné.“

Andy nepřítomně přikývl, jako by si v hlavě srovnával myšlenky. Přešel do kuchyňky.

„Jak ses vyspal?“ zeptala se Dina Alexandrova. Tato rozvedená žena něco přes čtyřicet z Maine přišla do Antarktidy, aby se, jak řekla, „dostala od toho hajzla a jeho nové slečinky Dokonalé tak daleko, jak je jen v lidských silách možné.“ Nepatřila mezi vědce, ale pracovala pro společnost, jež se starala o hladký chod WeeGee.

„Stejně jako minulou noc,“ utrousil Andy a naplnil si hrnek kávou z nerezového zásobníku na konci samoobslužného pultu.

„To ráda slyším. Jak si dáš vejce?“

Vrhl na ni divoký pohled. „Řídká a studená, jako obvykle.“

Nevěděla, co si o tom má myslet. Andy jindy neřekl nic víc než „míchaná“, a pak si odnesl jídlo a kávu do svého pokoje. Káravě si odkašlala. „Mladíku, ty dneska zrovna nezáříš dobrou náladou.“

Naklonil se přes pult a promluvil tak tiše, aby ho ostatní ve společenské místnosti neslyšeli. „Gino, zbývá už jenom týden, než odsud vypadneme, tak mi jenom dej to zatracený jídlo a nech si svoje komentáře pro sebe. Dobře?“

Gina, která se nikdy nedala jen tak odbýt – zeptejte se někdy jejího exmanžela se naklonila dopředu, takže jejich obličeje byly jen pár cen timetrů od sebe. „Tak se radši dívej, jak vařím, zlato, abych nebyla v pokušení plivnout ti do jídla!“

„Tím by se to svinstvo mohlo jenom vylepšit.“ Andy se zamyšleně napřímil. „A kdyby líp nechutnalo, aspoň by se dalo použít jako lepidlo.“

Ginna nevěděla, co to do něj vjelo, ale stejně se zasmála. „Chlapče, musíš být trochu pohotovější, aby měly tvoje urážky správný dopad.“

Aby tam nemusel postávat a připadat si jako blázen, popadl Andy z pultu hrst proteinových tyčinek a odkráčel z místnosti s rameny nahrbenými jako sup. V uších mu zněla její závěrečná poznámka: „Nýmand s vypoulenýma očima!“

„Sedm dní, Andy,“ mumlal si pro sebe cestou do svého pokoje. „Udrž se po kupě ještě sedm dní a už nikdy tyhle pitomce neuvidíš.“

O čtyřicet minut později se Andy, zabalený do šesti vrstev oblečení, podepsal fixem na bílou tabuli u přechodové komory a prošel dobře izolovanými dveřmi. Rozdíl v teplotě mezi interiérem stanice a malou předsíní vedoucí k venkovním dveřím byl celých třicet stupňů. Gangleův dech se změnil v neprůhledný oblak hustý jako londýnská mlha a každý nádech bodal hluboko v plicích. Několik minut počkal, aby si upravil oblečení a nasadil ochranné brýle. I když byl Antarktický poloostrov ve srovnání s vnitrozemím kontinentu celkem teplý, sebemenší kousek odhalené kůže by okamžitě omrzl.

Žádné oblečení na světě však nedokázalo takové zimě čelit, rozhodně ne nadlouho. Ztráta tepla byla nevyhnutelná a v tom větru neúprosná. Začala u špičky nosu a konečků prstů u nohou a rukou a postupovala dál, zatímco se tělo uzavíralo, aby zachovalo teplo v útrobách. Bolest byla nesnesitelná. Nedalo se to zvládnout vůlí tváří v tvář extrémním teplotám. Antarktida byla pro lidský život stejně smrtící jako vzduchoprázdno v kosmu.

Kvůli nemotorným svrchním rukavicím potřeboval Andy obě ruce, aby otočil knoflíkem na dveřích. Skutečný chlad ho tvrdě zasáhl. Několik vteřin trvalo, než se vzduch zachycený v oblečení ohřál. Chvilku se třásl a pak zahnul za roh, který chránil vchod před větrem. Cestou ze schodů na kamenitou zem se pevně držel zábradlí. Vítr nebyl toho dne nijak silný – asi pět metrů za vteřinu – a on byl za to vděčný.

Zvedl metr a půl dlouhý kus kovové trubky silné jako pěticentová mince a zamířil od stanice.

Slunce bylo bledým příslibem nad obzorem, ale ještě další týden nemělo vyjít. I tak však skýtalo dost světla, aby Andy viděl bez čelové svítilny. Jeho boty jako od měsíčního skafandru byly neohebné a špatně se v nich chodilo, což terén ještě zhoršoval. Tato část Antarktického poloostrova byla sopečného původu a od poslední erupce neuplynulo dost času na to, aby živly opracovaly skálu na hladký povrch jako na fotografiích, které viděl během školení.

Při školení se také dozvěděl, že se nikdy nesmí venku potit. Paradoxně by to vedlo k rychlému podchlazení, protože tělo ztrácelo teplo mnohem rychleji, když námaha otevřela póry. Proto trvalo Andymu dvacet minut, než se dostal do lokality, kde prováděl svůj výzkum. Jestli měl Greg Lamont pravdu a tohle byl poslední den před odjezdem, kdy se mohl dostat ven, bude tohle to nejlepší místo. Bylo blíž mořskému břehu než to, odkud postupoval při svém pátrání, ale v linii s nízkým hřebenem kopců, které skýtaly ochranu. Po následující dvě hodiny chodil sem a tam a očima pod brýlemi zkoumal zem. Kdykoliv se objevilo něco slibného, použil ocelovou trubku, aby odhrnul led a sníh a odvalil kameny. Byla to hloupá práce, na kterou se dobře hodil, a čas při ní rychle utíkal. Jediné vyrušení nastalo, když měl pocit, že potřebuje několik minut běhat v kruhu. Podařilo se mu zarazit se dřív, než se zapotil, ale pod jeho dechem zmrzly tři šátky, které mu zakrývaly ústa a nos. Sundal si je a znovu uvázal tak, aby měl zmrzlé části v týlu.

Pomyslel si, že je pravý čas to zabalit. Chvilku si prohlížel vzdálený oceán a přemýšlel, jaká tajemství se asi skrývají pod jeho ledovým příkrovem, pak se otočil zpátky ke stanici Wilson/George, trubku položenou na rameni jako vandráckou hůl.

Andy Gangle učinil objev svého života. Byl s tím spokojený. Pokud byly tam okolo další, mohl je najít někdo jiný, zatímco on si bude po zbytek života užívat luxusu, o kterém se mu do té doby ani nesnilo.

3

CABRILLO JEŠTĚ JEDNOU POHLÉDL na temnou řeku, než se obrátil k opuštěné chatrči, kterou využívali jako základnu. Stála na kůlech zčásti vysunutá nad vodu a žebřík vedoucí nahoru k její jediné místnosti byl vyrobený z kůlů spojených lany. Když po něm stoupal, zlověstně mu praskal pod nohama, ale unesl ho. Na velké části střechy chyběla rákosová krytina, takže šerou oblohu rozdělovaly dřevěné nosníky stále pokryté kůrou. „Kafe je hotové,“ zašeptal Mike Trono a podal mu hrnek. Trono byl jedním z hlavních specialistů Korporace pro operace na pevnině, bývalý výsadkář vysazovaný za nepřátelské linie v Kosovu, Iráku a Afghánistánu, aby zachraňoval sestřelené piloty. Tento subtilní muž s hřívou jemných hnědých vlasů odešel z armády, aby se věnoval závodění v motorových člunech, jenže zjistil, že mu tenhle zdroj adrenalinu nestačí.

Vedle něho se ve spánku choulila postava jeho spolupachatele Jerryho Pulaského. Jerry byl zkušený veterán z mnoha bitev a na něm bylo, aby nesl třicetikilový zdroj elektřiny, jakmile ho najdou. Malý tým doplňoval ještě Mark Murphy, který také spal.

Murphovou hlavní prací v Korporaci bylo ovládání propracovaných zbraňových systémů Oregonu a přestože nikdy nebyl v armádě, nepotkal Juan nikoho, kdo by to dokázal lépe než on. Vystudoval na Massachusettském technologickém institutu, kde si vysloužil celou sbírku zkratek za své jméno včetně velkého doktorátu, a pak soustředil svou genialitu na vývoj zbraní. Cabrillo ho naverboval před nějakou dobou s jeho nejlepším přítelem Erikem Stonem, z něhož se stal hlavní kormidelník Oregonu. Juan je považoval za velice výkonnou dvojici. Přísahal by, že když jsou pohromadě, telepaticky spolu komunikují, a jakmile promluvili v záhadném dialektu počítačových her, v jejichž hraní se vyžívali, připadalo mu, jako když mluví cizí řečí. Oba mladíci se považovali za okouzlující počítačové maniaky, i když s tím prvním by souhlasil jen málokdo z posádky.

Mark poprvé okusil boj na vlastní kůži, když se Korporace snažila zachránit americkou ministryni zahraničních věcí, a Linda Rossová potvrdila, že to zvládl jako profík. Juan ho chtěl při téhle misi s sebou pro případ, že by došlo k nějakým technickým problémům se schránkou obsahující plutonium. Korporace neměla nikoho, kdo by si s nimi dokázal poradit lépe než Murph.

Kvůli tak velké vlhkosti, že se vzduch dal prakticky pít, byli všichni čtyři do půl těla nazí a kůži měli natřenou repelentní látkou DEET odpuzující hordy hmyzu kroužící těsně nad moskytiérou zavěšenou na trámech. Pot slepil Cabrillovi chlupy na hrudníku a stékal v čúrcích po jeho štíhlých bocích. Na rozdíl od silných provazců svalů na těle Jerryho Pulaského měl Cabrillo postavu plavce se širokými rameny a zužujícím se pasem. Udržoval se ve formě mnohahodinovým plaváním v mramorem obloženém bazénu na Oregonu a nikdy si nemusel dělat starosti s tím, co jí.

„Jedna hodina do západu slunce,“ řekl Cabrillo a napil se instantní kávy připravené na malém skládacím vařiči. Jeho chuť ho přiměla, aby si hrnek podezíravě prohlédl. Zvykl si už na havajskou kávu Kona, která se podávala na lodi. „Máme dost světla na to, abychom mohli připravit nafukovací člun. Když za hodinu vyrazíme, dostaneme se k hranici krátce před půlnocí.“

„Těsně předtím, než nastoupí třetí hlídka a druhá se už bude těšit do postele,“ poznamenal Mike a kopl Pulaského do kotníku. „Vstávej, Šípková Růženko, snídaně je na stole.“

Jerry široce zívl a protáhl si silné ruce nad hlavou. Tmavé vlasy měl přeleželé od toho, jak použil složenou košili jako polštář. „Proboha, to je ale šok probudit se vedle tebe!“

„Tak bacha, kamaráde! Viděl jsem pár holek, které sis přivedl domů.“

„Tohle je kafe?“ zeptal se Mark Murphy a promnul si slepené oči. Obvykle nosil dlouhé vlasy, ale Juan ho přinutil, aby si je na tuhle misi nechal ostříhat na praktičtější délku.

„To bys té břečce moc lichotil,“ řekl Cabrillo a podal géniovi přes zbraně svůj hrnek.

Když se převlékli, shromáždili se pod zchátralou chatrčí. K jednomu kůlu byl připoutaný nebezpečně blízko vodě jejich říční dopravní prostředek, matově černý nafukovací člun s pevným trupem. Bylo to vlastně plavidlo s laminátovým dnem, jehož boky lemovaly nafukovací nárazníky kvůli lepšímu vztlaku. Poháněly ho dva silné motory zavěšené na zádi. Jediné pohodlí pro posádku skýtal kokpit pro stojícího pilota chráněný neprůstřelným sklem, nacházející se uprostřed sedm a půl metru dlouhého trupu. Na Oregonu ho upravili tak, že se dal složit naplocho.

Člun dopravili do Paraguaye letecky v ocelovém kontejneru, který posadili přímo na korbu pronajatého náklaďáku. Juan neměl tušení, jestli Argentina nemá špehy sledující přístavy v okolních zemích kvůli podezřelým aktivitám, ale kdyby té vojenské diktatuře velel on, poslal by je tam. Náklaďák odjel do odlehlého města asi osmdesát kilometrů proti proudu řeky od argentinské hranice, kde vyložili člun i další vybavení, které měli s sebou. Jejich současná poloha byla padesát kilometrů jižně od města.

Juan dal přednost průniku do Argentiny po řece před vrtulníkem, protože hranice byla tak pečlivě sledována radarem, že by nepomohlo, ani kdyby těsně kopírovali terén, a protože jeden přítok téhle řeky protékal ani ne osm kilometrů od jejich cíle. Rozhodujícím argumentem byla skutečnost, že mrak, který viděl na snímcích, pocházel z rozsáhlé těžby dřeva a vypalování podrostu nedaleko od místa, kam dopadly části satelitu. Riziko, že je někdo zahlédne, bylo příliš velké.

Poučil se z druhé světové války, konkrétně z německé operace Greif na začátku bitvy v Ardenách, při níž anglicky mluvící výsadkáři pronikli v prvních hodinách bitvy spojeneckými liniemi, aby změnili silniční ukazatele, narušili dopravu a vůbec vytvořili chaos mezi spojeneckými jednotkami. Cabrillo si vybavil, že četl vyprávění jednoho desátníka SS, který se operace Greif zúčastnil. Ten přiznal, že překročení linií během bitvy bylo nejobávanější částí plánu, protože byli pod palbou z obou stran. Ten Němec napsal, že jakmile se ocitli na druhé straně, splnili svůj úkol zcela bez obav, protože věděli, že je chrání jejich převlečení a znalost angličtiny. Desátník nebyl zajat a nakonec utrpěl zranění při obraně Berlína před Rusy.

Cabrillo nijak netoužil ocitnout se pod palbou nervózních strážců hranic, takže místo aby tuhle linii překračovali, měl v úmyslu proniknout pod ní.

Člun byl plně naložen ocelovými pláty vážícími několik tun, kterých bylo dost na to, aby zvýšily čtyřikrát náklady na převoz člunu. Mark Murphy a Eric Stone vypočítali přesnou váhu potřebnou na provedení Juanova kousku a teď měli sami zjistit, jestli se jeho dva géniové nemýlili.

Beze slova se pustili do práce. Jerry a Mike instalovali kryty motorů a přesvědčili se, že jsou všechny jejich potápěčské vaky s vybavením a zbraněmi bezpečně upevněné. Po prohlídce otevřené kabiny, jestli tam není něco, co by se mohlo při vynoření poškodit, rozdal Juan čtyři lehká potápěčská zařízení s recyklací vydechnutého vzduchu značky Draeger. Na rozdíl od běžných systémů neunikaly z tohoto německého bubliny, které by je mohly prozradit. Fungovaly na principu odstraňování oxidu uhličitého z uzavřeného okruhu a přidávání kyslíku z malé nádrže, když se poměrná množství jednotlivých plynů nebezpečně změnila.

Muži si oblékli supertenké potápěčské obleky, ani ne tak na ochranu před chladem – voda byla teplá ale, aby zakryli svou bílou kůži. Jejich potápěčské boty měly silné gumové podrážky a odpínací ploutve pro případ, že by museli rychle z vody.

„Bylo by fajn, kdybychom mohli tohle udělat blíž u hranice,“ poznamenal Jerry Pulaski. V tom postřehu se skrývala jemná výtka.

„To by rozhodně bylo,“ souhlasil Juan a potlačil úsměv. Satelitní snímky ukázaly, že nejbližší město na řece je osm kilometrů po proudu. Kdyby byl součástí argentinské junty, platilo by totéž jako u argentinských přístavů – zaplatil by nějaké místní přístavní kryse, aby ho informovala, kdyby se tam stalo cokoliv podezřelého. V této části světa byl patriotismus ubohou náhražkou plného žaludku, takže tým čekala dlouhá noc. Cabrillo se obrátil na Murphyho. „Ujmeš se toho?“

„Ani náhodou,“ řekl Mark. „Jestli se to nepovede, budeš po nás chtít, abychom ten člun zaplatili.“

Juan pokrčil rameny. „Tos uhodl.“

Jak stál po hrudník ponořený v proudu, natáhl ruku a otevřel výpustný ventil člunu. Vzduch jím unikl pod velkým tlakem a černá guma splaskla. Kývl na Jerryho, aby udělal totéž na druhé straně, a brzy byly nafukovací boky poloprázdné. Jak se člun potápěl hlouběji do řeky, šplíchala do něho voda. Cabrillo a Pulaski zatlačili trup dolů. Člun se potopil ještě víc a zůstal pod vodou, i když příď se brzy vynořila. Vypustili z něj ještě trochu vzduchu, až dosáhli neutrálního vztlaku a plavidlo bylo dokonale vyvážené.

Nikoho nepřekvapilo, že váha balastního nákladu byla spočítaná přesně.

Tým si navlékl dýchací přístroje, nasadil na obličeje masky a vyzkoušel spojení. Byla jen malá pravděpodobnost, že narazí na krokodýly nebo kajmany, ale i tak měli všichni harpuny v pouzdrech připnutých na stehnech.

Juan přeřízl provaz poutající člun k chatrči a nechal proud, aby je volně unášel. Muži se drželi lan připojených ke člunu a pomalu se vzdalovali doprostřed koryta. Cabrillovi to připadalo, jako by se snažili zkrotit hrocha.

Prvních několik kilometrů se drželi těsně pod hladinou a líně pluli s nijak silným říčním proudem. Tak daleko od světel velkých měst byla obloha chrámovou klenbou posetou třpytivými hvězdami, tak jasnými a nesčetnými, jako by noc v této části světa byla stříbrná a ne černá. Světla bylo dost, aby viděli oba říční břehy a mohli udržovat pohupující se člun uprostřed toku.

Teprve když se přiblížili k další vesnici, vypustili muži vzduch z kompenzátorů vztlaku a ponořili člun hlouběji. Juan ještě před tím určil azimut a řídil s pohledem upřeným na svítící střelku kompasu. Byl to strašidelný pocit, plavat ve vodě temné jako inkoust. Při její teplotě něco přes třicet šest stupňů skoro necítil své okolí. Pluli půldruhého kilometru a muži líně pohybovali ploutvemi, aby mohli člun řídit, než jim Juan poručil vrátit se na hladinu.

Osamělá vesnice byla daleko za nimi a oni měli řeku sami pro sebe. I kdyby tam byl nějaký provoz, jejich černé oblečení a skutečnost, že jim z vody vyčnívaly jen části hlav, by stačily k tomu, aby je jakýkoliv domorodec považoval jen za shluk větví unášených do Argentiny.

Uběhlo několik hodin, než jim slabá záře vycházející zpoza ohybu řeky prozradila, že se blíží k hranici. Během přípravy na akci si všichni prostudovali satelitní snímky oblasti. Na paraguayské straně byla sto metrů dlouhá betonová přístavní hráz, za kterou stála polorozpadlá skladiště a chatrč pro celníky. Ospalé městečko mělo asi čtyři ulice na šířku i na délku. Jeho nejvyšší budovou byl kostel s bílou věží. Vzhledem k narůstajícímu napětí na hranicích přivedl místní velitel i sem vojenskou jednotku. Tábořila severně od městečka na poli táhnoucím se přímo k červenému jílovému břehu řeky.

Argentinská strana vypadala skoro stejně, jen s tím rozdílem, že se tam nacházela posádka o nejméně pěti stovkách mužů, kteří tam postavili věže osazené reflektory namířenými na černou řeku, a prašnou cestu spojující obě města přehrazovala síť ze žiletkového drátu. Satelitní snímky ukazovaly dvě štíhlé lodě připoutané k molu nedaleko místa, které vypadalo jako vojenská základna. Juan je odhadl na motorové čluny Boston Whaler a usoudil, že budou vyzbrojené kulomety a nejspíš i granátomety. Kdyby šlo do tuhého, představovaly by vážný problém.

Muži se drželi blízko dna, ale tak aby se ho trup člunu nedotkl a nezvedl bahno, jež by mohlo vytvořit výmluvný pruh na hladině. Že dosáhli argentinských pozic, poznali podle sloupce světla, který probodl tmavou vodu.

Byli příliš hluboko a řeka byla příliš bahnitá na to, aby je ze břehu mohli vidět, ale stejně raději zamířili od stříbřité záře dál. Dva muži na věži sledovali všechno, co jim reflektor odhalil – prázdnou vodu pomalu tekoucí na jih.

Cabrillo a jeho tým zůstali ponoření ještě hodinu a vynořili se, až když měli hranici několik kilometrů za sebou. Další hodinu trvalo, než je proud odnesl k bezejmennému přítoku, který předtím viděli na satelitních snímcích. Tentokrát museli muži pořádně zabrat, aby pohnuli neohrabaným člunem proti proudu. Po dvaceti minutách dřiny byli jen o sto metrů dál, ale Cabrillo odhadl, že už jsou dost daleko, aby na ně od hlavního toku nikdo neviděl, a přikázal zastavit.

S úlevou si vydechl, když si sundal těžký dýchací přístroj a položil ho do zpola potopeného člunu. „Příjemný pocit.“

„Moje prsty vypadají jako bílé křížaly,“ postěžoval si Mark a ukázal je v měsíčním světle.

„Ticho!“ okřikl ho Juan šeptem. „Dobře, chlapci, víte, co nás čeká. Čím rychleji to zvládneme, tím víc se prospíme.“

Ocelový plát sloužící jako zátěž člunu vážil dvaadvacet kilogramů jeden, což nebylo zas tolik pro muže ve vrcholné kondici, ale byly jich stovky a museli je zvednout přes okraj člunu a hodit do vody. Muži pracovali jako stroje, zvlášť Jerry Pulaski. Na každý plát, který Murph nebo Mike Trono zvedli přes bok, on vyhodil dva. Člun se velmi pomalu začal vynořovat z vody jako nějaký slizký obojživelník z praoceánu. Jakmile byly boky nad hladinou, zapnul Murph elektrickou pumpu. Pravidelný proud vody zurčel jako bublající potůček.

Trvalo to hodinu, a když skončili, svalili se všichni čtyři na mokrou palubu a zůstali ležet jako mrtví.

Juan se zvedl první. Řekl svým mužům, aby se vyspali, a dal vědět Jerrymu, že bude mít druhou hlídku. Noční zvuky džungle občas přehlušilo zachrápání.

Dvě hodiny nato, krátce po rozbřesku, vyplul člun z přítoku na hlavní řeku. Vzduchové polštáře zůstaly splasklé, ale na tak klidné hladině a s tak lehkým nákladem to nemělo na vlastnosti člunu žádný vliv.

Čtyři muži měli teď na sobě argentinské maskáčové uniformy s označením Deváté brigády a její charakteristické kaštanově hnědé barety. Devátá brigáda byla dobře vycvičená a vyzbrojená polovojenská jednotka, jež se zodpovídala pouze generálu Corazónovi. Jinými slovy šlo o smrtící komando.

Cabrillo věděl, že když se bude vydávat za příslušníka Deváté brigády, dokáže je dostat z jakékoliv situace, jaká by mohla nastat.

Stál u kormidla člunu, na očích brýle podobné leteckým, které měli příslušníci Deváté v oblibě, a na hlavě baret nasazený ve vyzývavém úhlu. Za ním zvedaly dva závěsné motory stěnu bílé pěny, zatímco příď řezala klidnou hladinu jako raketa. Po jeho boku stáli Mike s Murphem se samopaly Heckler a Koch, zbraněmi Deváté brigády pověšenými na zádech. Jerry se ještě choulil na laminátové podlážce a nějak se mu dařilo spát i za řevu člunu.

Ručička tachometru se chvěla těsně pod pětašedesáti kilometry v hodině.

Po dvaceti minutách plavby po proudu dorazili k první vesnici. Nedalo se poznat, před jakou dobou byla zničena, ale podle množství vegetace plazící se po vypálených skeletech chatrčí to Juan odhadl spíš na měsíce než týdny. Zemědělská půda za vesnicí už také podléhala neúprosnému útoku džungle.

„Už vím, jak se museli cítit ti chlapi při plavbě po proudu ve filmu Apokalypsa.“ poznamenal Mike.

Na zemi neležely žádné mrtvoly – divoká zvěř se o ně postarala krátce po útoku –, ale na první pohled bylo jasné, jaké se tam odehrálo drama. Těch několik panelových budov ve vesnici zničily výbušniny. Kusy betonu dolétly až k řece a zbytky zdí, které zůstaly stát, byly pokryté důlky po kulkách z kulometu. Všude bylo vidět nesčetné krátery po dopadu min, které měly vyhnat vyděšené obyvatele do polí, kde je čekala jatka v podobě zbraní argentinských vojáků.

„Proboha,“ vydechl Murph, když pluli kolem. „Proč? K čemu to bylo dobré?“

„Etnická čistka,“ procedil Juan mezi zuby. „Takhle daleko na severu žili nejspíš indiáni. Ve zprávách tajných služeb, které jsem četl, stálo, že vláda v Buenos Aires chce zlikvidovat posledních pár skupin domorodců žijících v zemi. A abyste měli představu o postavách, za které se vydáváme,“ – kývl hlavou k městečku – „tak tohle byla nejspíš práce Deváté brigády.“

„Moc hezké,“ utrousil vztekle Mike a zastrčil si baret pod nárameník, aby mu kolem hlavy mohly vlát jeho světlé vlasy.

„To samé se odehrává i v jiných vesnicích a městech. Domorodci jsou odvlékáni do pracovních táborů tady v Amazonii nebo prostě zmizí. Tahle země je teď někde mezi nacistickým Německem a imperiálním Japonskem.“

„Kolik indiánů tu zbývá?“

„Před převratem jich bylo okolo šesti set tisíc. Jen pánbůh ví, kolik jich už zabili, ale jestli tenhle režim zůstane u moci ještě několik let, zemřou všichni.“

Minuli přívoz plující pomalu proti proudu. Byl dost velký na osm vozidel a dobrých čtyřicet cestujících na horní palubě. Náklaďáky, které vezl, byly všechny natřené maskovacími barvami a u zábradlí postávali vojáci. Mávali rychlému motorovému člunu a volali pozdravy ve španělštině. Když se přiblížili natolik, aby rozeznali hnědé barety, jejich veselé volání okamžitě utichlo a většina z nich náhle potřebovala vidět, co se děje na druhé straně starého plavidla.

Provoz na řece byl řídký, pluly po ní většinou jen podomácku stavěné pirogy s jednočlennou posádkou pátrající u břehu po rybách. Juan se cítil provinile, když je zachytila brázda za jejich člunem, ale od příslušníků Deváté brigády se nedalo čekat, že by zpomalili. Naopak, nejspíš by do vydlabaných kánoí schválně narazili a zatlačili jejich posádky pod vodu.

Po dvou a půl hodinách rychlé plavby po proudu dorazili k přítoku zhruba o polovinu užšímu než hlavní řečiště zvané Rio Rojo, jehož voda byla skutečně načervenalá kvůli vysokému obsahu železa v půdě výš proti proudu. Pulaski už byl vzhůru a spolu s Mikem se rozhlíželi po řece a pátrali po jakýchkoliv známkách, že je někdo pozoruje. Široko daleko nebylo nic než voda a džungle, která tvořila pevnou zeď z propletené vegetace.

„Vzduch je čistý,“ zavolal Mike přes řev motorů.

„Čistý,“ zopakoval Jerry na přídi a sklonil dalekohled.

Juan zpomalil jen natolik, aby projel ostrou zátočinou, a jakmile byli na rovném úseku, znovu přidal plyn. Rio Rojo bylo necelých padesát metrů široké a vysoká džungle se nad ním klenula z obou stran a propouštěla světlo s nazelenalým nádechem. Bylo to, jako by proplouvali tunelem. Vlny za jejich zádí narážely do břehů a odtrhávaly z nich kusy bahna, které padaly do vody a rozpouštěly se.

Pokračovali proti proudu, tentokrát pomaleji, protože během necelých pěti minut potkali očekávaný vlečný člun táhnoucí z hor náklad dřeva. Byla to pramice s dřevěným trupem a mohutnou přídí, z komína se valil dým a další se vinul zpod krytu motoru na zádi. Ve vodě za ním pluly kmeny stromů ohraničené po obvodu kládami spoutanými řetězy, které držely celou masu pohromadě. Cabrillo odhadl, že je to nejméně dvě stě šestimetrových klád vypadajících jako mahagon. Usoudil, že větší náklad by byl v tak úzkém korytě nemotorný.

„Žádná anténa vysílačky,“ hlásil Mark Murphy.

„Kapitán má nejspíš satelitní telefon,“ opáčil Juan. „Ale nebojím se, že by nás nahlásil. Pozná, že jsme od Deváté brigády, a nebude si chtít přidělávat problémy.“

Minuli loď se dřevem těsně u pravého břehu řeky. Ani jedna posádka se neobtěžovala s pozdravem. Ve skutečnosti se tříčlenná posádka lodi po celou dobu dívala upřeně po proudu.

Jakmile byla řeka volná, přidal Juan znovu plyn, ale za okamžik musel opět ubrat. Před nimi se objevila další, skoro identická loď. Tahle projížděla těsnou zátočinou a hodně přesahovala do Cabrillovy strany řeky. Tradice by Juanovi velela, aby zastavil a počkal, než vlečný člun ohybem projede a ocitne se na rovném úseku. Ale arogantní vojáci elitní polovojenské skupiny by se o zvyklosti lodní dopravy nestarali ani za mák.

Juan se španělsky rozkřikl: „Zastavte, kde jste, a nechte nás projet!“

„Nemůžeme!“ odpověděl kapitán.

Neobtěžoval se ohlédnout, aby se podíval, s kým má tu čest. Sledoval masu klád blížící se víc a víc k vnitřnímu břehu. Kdyby narazili do pobřeží, nemusela by loď mít dost síly je uvolnit. Nebylo by to nic neobvyklého a trvalo by celé hodiny, než posádka odpojí některé klády ze svazku, aby je vysvobodila, a další čas by zabralo náklad znovu poskládat.

„Já se neptám, já vám to nařizuju!“ křikl Juan a přidal do svého hlasu vzteklé zasyčení.

Jeden z lodníků poklepal kapitána člunu na rameno. Muž se konečně ohlédl na motorový člun a jeho posádku vojáků v hnědých baretech. Trochu zbledl pod svým dvoudenním strništěm.

„Dobře, dobře,“ řekl s rezignací člověka bezmocného proti nátlaku. Dal zpětný chod a proud okamžitě přitlačil jeho náklad na břeh. Asi desítku klád tlustých jako ropné barely to vyhodilo na pobřeží. Při nárazu praskla část řetězu a rezaté články vylétly do vzduchu. Umaštěná vlečná loď se pomalu postavila napříč proudu a přitiskla svůj náklad hlouběji do břehu, čímž zároveň uvolnila kanál pro Cabrilla a jeho člun. Poztrácené klády už odplouvaly po proudu.

Cabrillo nevypadl z role, posměšně bezmocnému muži zasalutoval a dal plyn naplno.

Murph řekl: „Bude jim trvat až do večera, než tohle dají dohromady.“

„Kdybychom ho nechali projet tou zátočinou, pojal by podezření,“ namítl Mike Trono. „Bylo lepší přidělat jim problémy, než nás ohrozit.

Juan mluví španělsky jako místní, ale já se nevyznám ani v jídelním lístku mexické restaurace.“

Pokračovali proti proudu a minuli další loď s hromadou dřeva, než jim GPS oznámilo, že se dostali tak blízko k místu dopadu trosek, jak jen jim řeka mohla umožnit. Když urazili ještě půl kilometru, našli úzký přítok a Juan do něho s člunem nacouval. Jeho trup se tam sotva vešel a o gumové boky se z obou stran otírala džungle.

Jeny Pulaski uvázal lano ke ztrouchnivělému pařezu a Juan zastavil motory. Po tolika hodinách jejich hrdelního řevu Cabrillovi několik vteřin trvalo, než uslyšel přes zvonění v uších zvuky džungle. Muži se bez vyzvání pustili do maskování člunu, odřezávali z okolních stromů a keřů větve a listí a vytvořili propracovanou zástěnu nad přídí. Když skončili, bylo člun vidět jen ze vzdálenosti necelých dvou metrů.

„Dobře, chlapci,“ řekl Juan, když si posbírali komunikační a další vybavení včetně speciálně vybaveného postroje, v němž Jeny ponese plutoniový zdroj, „lenošení na člunu skončilo. Teď nás čeká skutečná dřina. Já půjdu první. Držte se při zemi a buďte zticha. Musíme předpokládat, že Argentinci vyslali svoje týmy pátrat po troskách nebo aspoň zjistit, co se tu stalo. Buďte ve střehu.“

Muži, kteří s obličeji natřenými maskovací barvou vypadali hrozivě jako domorodí bojovníci, na sebe mlčky kývli a vystoupili ze člunu na podmáčený břeh. Zamířili od řeky a postupovali po stezce vyšlapané zvěří, která vedla podél potůčku. Teplota byla skoro třicet stupňů a vlhkost přesahovala osmdesát procent. Za pouhých pár minut jim ze všech pórů teklo jako z vodovodních kohoutků.

První kilometr a půl cítil Cabrillo v nohách křeče a bolesti z doby strávené ve člunu, ale jak postupovali dál, začaly se projevovat ty nesčetné bazény, které v životě uplaval. Kráčel už lehčeji a nevláčel tolik podrážky bot po jílovité hlíně. I pahýl nohy ho přestal bolet. Vždycky se lépe cítil na otevřených prostranstvích – na moři nebo v poušti –, ale jeho další smysly mu vynahrazovaly to, co oči neviděly. Ve vzduchu visel slabý pach kouře ze dřeva – z míst, kde se kácel prales, jak věděl –, a když k němu z klenby korun stromů dolehl polekaný ptačí křik, zastavil se a počkal, aby zjistil, co ho vyplašilo. Byl to predátor nebo někdo, kdo kráčel po stejné stezce jako Juanův tým?

Soustředění nutné pro slídění v džungli bylo stejně vyčerpávající, jako když se člověk prodírá hustým podrostem.

Juanův pohled upoutalo něco nalevo od nich. Okamžitě padl na jedno koleno a rukou dal signál mužům za sebou, aby udělali totéž. Cabrillo si prohlédl místo, které ho zaujalo, přes hledí svého samopalu. Dávka adrenalinu vstříknutá do žil jako by mu zostřila vidění. Nezachytil žádný pohyb, ani vítr vanoucí skrz listí. Takhle hluboko pod stromy se vzduch prakticky nepohnul. Opatrně přešlápl dozadu a v minutových intervalech měnil úhel pohledu.

Tam.

Matný záblesk kovu. Ne hladkého povrchu moderní zbraně, která na něj mířila, ale stříbřitý třpyt starého hliníku vystaveného působení živlů. Podle GPS byli stále několik kilometrů od místa, kam dopadl zdroj s plutoniem, a on se na okamžik zamyslel nad tím, zda by to nemohl být nějaký jiný kus zničeného satelitu.

Stále v podřepu a se samopalem MP-5 pevně přitisknutým k rameni sešel ze stezky, spoléhaje se, že to, co pouští z periferního vidění, ohlídají jeho muži. Postupoval s trpělivostí divoké šelmy. Ani ne o dva metry dál zahlédl skrz podrost obrysy něčeho velkého. Ať to bylo cokoliv, nejednalo se o část rozpadlého satelitu.

Hlavní samopalu odsunul stranou šlahouny popínavých rostlin visící ze stromu a vydechl překvapením. Objevili něco, co vypadalo jako kabina zříceného letadla. Přední sklo bylo dávno pryč a dovnitř pronikly zelené úponky, které se obtočily kolem sedadel a přepážek jako rakovinné bujení. Ale nejvíc ho zaujalo to, co leželo na sedačce druhého pilota. Z těla toho už moc nezbývalo, jen hnědozelená kostra, která se brzy rozpadne docela. Oblečení už dávno shnilo, ale v pánvi se ve filtrovaném slunečním světle jasně lesklo něco, v čem Juan poznal zip.

Tiše hvízdl a pár vteřin nato k němu došli Marky Murphy a Jeny Pulaski. Mike zůstal u stezky a dával pozor.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Juan tiše.

„Zdá se, že to letadlo tady už nějakou dobu je,“ řekl Jeny a shodil ze sebe brouka velkého jako myš, který mu přistál na krku.

Mark se chvilku tvářil zamyšleně a pak vyvalil oči. „To není letadlo,“ vyhrkl s úžasem v hlase. „Tohle je Bludný Holanďan.“

„Odpusť mi mou hloupost, ale nebyl Holanďan přízračná loď?“ opáčil Pulaski.

„Bludný Holanďan byla vzducholoď,“ upřesnil Mark a ukázal prstem. „Podívej se mezi sedadla. Vidíš to velké kolo? Tím se řídila výška. Když se s ním zatočilo dopředu, změnila se poloha ocasních ploch a nos klesl. Při pohybu zpátky se zvedl.“

„A proč si myslíš, že je to Bludný Holanďan a ne třeba ztracená hlídka námořnictva z druhé světové války?“

„Protože jsme nějakých šestnáct set kilometrů daleko od Atlantiku i Pacifiku a Bludný Holanďan zmizel, když pátral po městě ztraceném v pralese.“

„Dobře,“ řekl Juan. „Pověz nám to pěkně od začátku.“

Mark nemohl odtrhnout pohled od rozbité gondoly vzducholodě.

„Když jsem byl kluk, o vzducholodě jsem se tak trochu zajímal. Byla to jenom přechodná záliba, koníček. Předtím to byly lokomotivy z věku páry.“ Když uviděl jejich výrazy, dodal. „No jo, přiznávám se. Byl jsem cvok.“

„Byl?“ opáčil Jeny s vážnou tváří.

„Tak či tak, přečetl jsem spoustu knížek o vzducholodích, o jejich historii. Jako třeba o L-8, hlídkové vzducholodi námořnictva, která odstartovala se San Franciska v srpnu 1942. Po několika hodinách rutinní hlídky dvoučlenná posádka nahlásila olejovou skvrnu. A pár hodin poté vzducholoď připlula zpátky nad pobřeží bez těch dvou mužů. Jediným vodítkem bylo, že chyběly i dvě záchranné vesty.“

„Jak to souvisí s tímhle?“ zeptal se Juan trochu netrpělivě. Mark Murphy byl nejchytřejší člověk, s nímž se Cabrillo kdy setkal, ale s tím souvisel i jeho sklon odbočovat od tématu na základě asociací v jeho takřka fotografické paměti.

„No, dalším příběhem o ztracené vzducholodi je ten o Bludném Holanďanovi. Doufám, že si ho vybavím správně. Po válce koupil jeden bývalý pilot z námořnictva a několik jeho kamarádů přebytečnou vzducholoď, aby ji použili k letu do jihoamerické džungle, kde chtěli pátrat po nějakém městě Inků, nejspíš El Doradu. Přestavěli vzducholoď, aby mohla létat na vodík, který je příšerně výbušný, ale bylo to něco, co si mohli sami vyrobit elektrolýzou.“

„Takže lovci pokladů?“ zeptal Pulaski pochybovačně.

„Netvrdím, že měli pravdu,“ ohradil se Mark. „Jenom říkám, že byli skuteční.“

„Tohle je všechno moc fajn,“ řekl Cabrillo a odstoupil od zničeného kokpitu a jeho děsivé posádky. „Označil jsem polohu na GPS, ale teď nás čeká jiná práce.“

„Dej mi pět minut,“ požádal Mark.

Juan se na okamžik zamyslel a přikývl.

Murphy se vděčně usmál. Prolezl otvorem, z něhož se vytrhly dveře gondoly, když se vzducholoď zřítila do džungle. Nalevo byla sedadla pilotů a ovládací panel. Napravo samotná kabina, efektivně a úhledně zařízená jako obytný přívěs. Byly tam dvě palandy, malá kuchyňská linka s elektrickým vařičem a tucet skříněk. Při pátrání po nějakých stopách otvíral jednu po druhé a zase je zavíral, když našel jen chomáče plísně nebo staré kuchyňské náčiní, s nímž si ti muži připravovali jídlo.

V jedné skřínce objevil kovové spony z horolezeckého postroje. Popruhy a lana se rozpadly, ale ocel ta léta nijak nepoznamenala. Instinktivně poznal, že se v něm spouštěli z gondoly na zem na průzkum terénu. Konečně udělal objev, když otevřel zrezivělou plechovku na kávu, která zůstala na malém kuchyňském stole.

Proklel se, že hned neuhodl její význam. Plechovka se musela skutálet na zem, když se vzducholoď zřítila. Vzhledem k tomu, že stála na stole, musel ji tam někdo postavit. Člověk, který katastrofu přežil. Uvnitř našel bílé gumové pouzdro asi patnáct centimetrů dlouhé. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že je to kondom. Něco v něm nahmatal – nejspíš papíry –, že by poslední zápis v deníku? Otevřený konec byl zavázaný na uzel.

Po šedesáti letech nebyla tohle ta pravá chvíle se s ním otevírat. Aby se dozvěděl víc, bude potřebovat restaurátorské vybavení na Oregonu. Opatrně zalepil prezervativ do vodotěsného sáčku a uložil ho do ledvinky.

„Čas vypršel,“ ozval se zvenku Juan. Prales byl tak hustý, že jeho hlas zněl odhmotněné, přestože stál jen pár metrů od něj.

„Už jsem skončil.“ Mark se vynořil z gondoly, naposledy se rozhlédl a pomyslel si, jak rád by se dozvěděl jména těch, co se tam zřítili, a informoval potomky o jejich osudu.

4

Výzkumná stanice Wilson/George Antarktický poloostrov

ZVEDL SE VÍTR, ZAKVÍLEL NAD KOPULEMI budov stanice a přinesl s sebou bílou sněhovou stěnu. Tento nejizolovanější kontinent planety je zvláštní tím, že i když ho pokrývá sníh, je z velké části považován za poušť s pouhým stopovým množstvím vláhy. Na poloostrově sněží mnohem víc než ve vnitrozemí, ale bylo možné, že vločky bičující zařízení spadly před několika sty lety.

Tohle však ještě nebyla bouře, kterou očekávali, jen mírná připomínka, že lidé jsou tam pouhými vetřelci.

Andy Gangle se probudil s třeštící hlavou. Nebyla to tupá bolest z příliš dlouhého zírání na monitor počítače. Spíš šlo o ostré bodání, jako by vypil příliš rychle něco moc studeného, a ať dělal cokoliv – jako třeba že si tiskl speciální chemické ohřívače ke spánkům, jako by si chtěl rozmrazit mozek –, nic nepomáhalo.

Ani tma v místnosti, ani prášky proti bolesti, které polkl na sucho hned poté, co ho ta ochromující agónie přepadla. Navzdory urputné touze po soukromí mu z odkrvených rtů uniklo žalostné, i když nechtěné volání o pomoc. Ležel stočený v zárodečné poloze na propoceném chumlu povlečení a vlněných dek. Naproti Gangleově posteli na něj od jeho příjezdu ze zdi hleděla klasická fotografie Einsteina s vyplazeným jazykem.

Vyhrál tu fotografii na konci základní školy v prestižní vědecké soutěži a měl ji na zdi po celou dobu studií na střední škole a pak na čestných mís tech různých pokojů na kolejích. Byla trochu potrhaná, ale kdykoliv mu bylo zle, podíval se na ni a vše, co ho trápilo, mil náhle připadalo směšné. Jestliže se Einstein, s tíživým břemenem vědomí, že jeho výpočty pomohly zničit dvě japonská města, dokázal světu smát, nemůže Andyho Ganglea nic zastavit.

Teď se na ni také podíval, ale necítil nic jiného než vztek. Oslepující zuřivost živenou strašnou bolestí, která mu spalovala mozek. Co věděl Einstein o nějakém břemeni? pomyslel si Andy. K čertu s ním. K čertu se všemi. Rychleji, než si myslel, že dokáže, rozpletl Gangle své nemotorné údy, seskočil z postele a strhl fotografii ze zdi. Průhledná izolepa zanechala na stěně čtyři malé papírové trojúhelníčky, ale zbytek šel dolů vcelku. Andy plakát divoce cupoval prsty a zuby a vlhké útržky se snášely na linoleum.

Gina Alexandrová procházela kolem jeho dveří cestou k sobě do kuchyně a myslela na to, že za čtyři dny, pokud počasí vydrží, přistane na ledové dráze půl kilometru dál ve vnitrozemí velký krásný letoun C-130 Hercules a ona na něj už bude čekat venku. Další zastávka Chile, pak Miami a pak… co?

To nevěděla. Příchod do Antarktidy jí přinesl úlevu a čas, který tam strávila, uzavřel bolest z manželovy zrady a rozvodu do uzamčeného kouta v srdci, jenže netušila, co bude následovat. Ještě takhle daleko dopředu neuvažovala. Zvážila možnost, že by se přestěhovala blíž k rodičům, ale z představy života v místě zvaném Plant City na Floridě jí šedivěly vlasy a prsty se jí kroutily imaginární artritidou.

Zvuk vycházející z Andyho pokoje připomínal plaza, suché, chraptivé syčení, jako by se tam skrýval monstrózní had nebo obří ještěr. Zastavila se uprostřed kroku a poslouchala. Už se to neozvalo. Myšlenka, že by mohla zaklepat na Andyho dveře a zeptat se, jestli je v pořádku, přišla a odešla tak rychle, jak ji její mozek dokázal zpracovat. Jestli měl Andy Vypoulené oči nějaký problém, bylo to dost špatné. Svým divným chováním si znepřátelil celý tým a Gina pevně věřila rčení „jak si kdo ustele, tak si lehne“.

Chvilku nato se už vítala s několika vědci, zatímco rozehřívala plotýnku a strkala první krajíčky chleba do velkokapacitního topinkovače.

Bylo by se slušelo, aby Gina Andyho zkontrolovala nebo pověděla Gregu Lamontovi, co slyšela.

Andy objevil způsob, jak otupit bolest v hlavě. Stalo se to, když divoce trhal plakát. Ve své zuřivé touze ho zcela zničit měl tak rozhozenou koordinaci pohybů, že když se zakousl do kusu papíru, zabořil se řezáky ze strany do ukazováčku. Krev byla teplou kombinací soli a mědi, nijak nepříjemnou, ale nečekanou, a jakmile ji ucítil na rtech, bodání za očima se ztlumilo, jako když silná žárovka přestane zářit, chvilku jen jantarově svítí a pak zhasne docela.

Ukousnuty kousek kůže pružil mezi zuby jako guma z tužky ztvrdlá stářím. Uvažoval nad tím, co to dělá, zatímco mu z prstu kapala krev. Zvedl ruku před obličej a fascinovaně zíral, jak mu kapky pleskají na kůži a vytvářejí složité vzory. Zamával rukou a na dlani se mu udělaly krvavé čáry. Zasmál se, namočil prst do krve a začal psát na zeď, rudé šmouhy na bílý plast. Psal písmena, skládal je do slov, do sdělení, které měl už dlouho před očima. Bylo tak prosté, tak dokonalé. Uznal, že řádek, který stvořil, je dost naškrábaný, krev se špatně používala jako barva, ale význam byl zcela jasný.

Bundu napsala Nicole.

Nějaký instinkt, jakýsi pud sebezáchovy pohřbený hluboko v jeho mozku, mu napověděl, aby se umyl, než se vydá zjistit, co potřebuje k provedení svého plánu. Andy Gangle si zalepil prst papírovou lepicí páskou, otřel si ze rtů většinu krve, vyhlédl ze dveří, jestli je chodba prázdná, a vyšel z pokoje.

5

JUAN ZVEDL RUKU, když zaslechl charakteristický zvuk blížících se vrtulníků. Hluk tlumila klenba pralesa a on nemohl doufat, že je zahlédne přes husté listoví, které halilo zem jako živoucí rubáš. Ale nejlepší lovci na světě dokážou postřehnout v bohaté vegetaci i ten sebemenší pohyb a on nepochyboval, že to jsou vojenské stroje. Nevydávaly tlumený zvuk luxusních civilních helikoptér postavených pro přepravu privilegovaných osob. Tohle byl syrový řev strojů, na nichž nebylo nic přebytečného, aby mohly pobrat co nejvíc lidí a výstroje. Protože si lidské oko všimne lépe pohybu než tvaru, zůstali muži na místě a krčili se vedle stezky, dokud vrčení nezesláblo, bohužel ve směru, kam měli namířeno. „Co si o tom myslíš, Předsedo?“ zeptal se Jeny Pulaski.

„Náš uvítací výbor právě dorazil. Postaráme se, aby nestihli uspořádat oslavu.“ Juan se podíval na příruční GPS. „Stezka tady uhýbá trochu na východ ze směru, kterým potřebujeme jít. Je na čase ji opustit. Stejná formace.“

Když muži zůstali přikrčení, mohli se vejít pod nejhustší listí, ale Jeny zjistil, že jeho metr devadesát je v džungli spíš nevýhodou. Po deseti minutách mu ostré listy pořezaly obličej, jako by se oholil starou žiletkou, a hmyz se na něho v touze po čerstvé krvi vrhal s odhodláním pilotů kamikaze.

Jako by tohle nestačilo, začal se terén zvedat. Mířili k úpatí hor, které viděli na fotografiích. A pach páleného křoví sílil. Kácení a zdaření pralesa probíhalo jen pár kilometrů od nich.

Juan dělal, co mohl, aby našel v podrostu co nejschůdnější cestu, a když zahlédl něco, co vypadalo jako větší mezera, udělal tu chybu, že na ni vystoupil, místo aby si ji nejdřív prohlédl. Vynořil se na prašné cestě právě v okamžiku, kdy po ní projel tahač s návěsem, jehož vrčení předtím tlumila zatáčka, z níž se vyřítil. Kdyby Juan vyšel ven o vteřinu dřív, vstoupil by přímo před něj a řidič by ho sice zahlédl, ale už by neměl čas zabrzdit.

Cabrillo strnul a zamával rukama, aby neudělal poslední krok pod masivní pneumatiky prázdného tahače. Kůly, které normálně držely pohromadě náklad kmenů na cestě k řece, se mu mihly těsně před obličejem a vír, jenž se zvedl v nehybném vzduchu, ho málem vtáhl do valící se oceli.

A pak se to všechno přehnalo kolem v oblaku prachu. Juan udělal onen poslední krok a vydechl vzduch, který nevědomky zadržoval. Trénink pak potlačil strach a šok a on se vrhl na břicho uprostřed cesty s hlubokými kolejemi, aby zmenšil pravděpodobnost, že ho řidič zahlédne ve zpětném zrcátku. Zůstal tam ležet, dokud náklaďák nezmizel z dohledu, a pak zacouval zpátky do úkrytu.

„To bylo o chlup,“ poznamenal Murph celkem zbytečně.

Juan věděl, že si ho jeho podřízený dobírá, ale nenechal se vyprovokovat.

Když si byli jistí, že se zčistajasna nepřiřítí další tahače, přeběhl tým v sevřené skupince cestu a Mike Trono za nimi zahladil stopy narychlo ulomenou větví.

Jakmile byli bezpečně na druhé straně, vytáhl Juan z batohu detektor gama záření. Byl to přístroj vyrobený pro armádu, takže jeho ovládání bylo tak jednoduché, jak to jen šlo. Přístroj tvořila matně černá krabička velká asi jako starý magnetofon. Byl na něm obyčejný vypínač, jedno červené světlo a ukazatel s ručičkou. Když se rozsvítila kontrolka, detekoval přístroj gama záření, a pokud se s ním opsal kruh, ručička naznačila, v jakém směru zdroj leží.

Juan ho zapnul. Detektor krátce zapípal, aby dal najevo, že funguje, ale kontrolka zůstala tmavá. Byli stále příliš daleko od ztraceného zdroje, aby zachytili záření, které z něho unikalo.

Začali stoupat výš do kopců a několikrát překročili tutéž dřevařskou cestu, která se klikatila do hor. Pach kouře se už neobjevoval jen při slabých závanech větru, ale vzduch zvolna naplňoval dým, který se převaloval v prohlubních jako bílý jedovatý plyn při chemickém útoku.

Mark navrhl, aby si stopli další prázdný náklaďák a nechali se svézt, a ani moc nežertoval. Juan věděl, že mužům docházejí síly, a rozhodl se, že jakmile budou mít zařízení NASA připevněné v chráněných popruzích, najdou si místo, kde přečkají noc, a zpátky ke člunu a pryč z Argentiny se vydají hned druhý den ráno.

Bylo poledne, když vystoupali na horský hřeben. Přiblížili se k němu opatrně, po břiše, aby někdo v údolí pod nimi nezahlédl pohyb. Před nimi se otevřela scéna jako z pekla.

To, co bývalo bujným pralesem, se změnilo v rozrytou, bahnitou pustinu táhnoucí se kilometry na obě strany. Z hořících hromad vysokých jako stohy slámy se valily sloupce kouře a šlehaly plameny, zatímco po pláni se proháněly dřevařské stroje svírající v mechanických klepetech celé stromy. V tom chaosu se hemžili jako mravenci muži s kvílejícími pilami, které se zakusovaly do kmenů, jež rostly po celé generace.

Nalevo od týmu se holina šířila jako rakovina po úbočí hory, už zjizvené další klikatou dřevařskou cestou. Něco upoutalo Juanovu pozornost. Podal detektor záření Marku Murphymu, vytáhl z batohu dalekohled, a než ho přiložil k očím, zkontroloval úhel slunce, aby se neodrazilo od čoček.

V dálce uviděl asi v polovině hory plošinu, kde se kmeny nakládaly na návěsy. Jeden takový s hliníkovými bočnicemi tam stál ve společnosti několika specializovaných dřevařských strojů, nakladačů s drapáky a tahačů na kolech s ocelovými hroty. Kousek dál seděly na zemi ty dva vrtulníky, které předtím slyšeli, s rotory svěšenými v odpoledním slunci a maskovacím nátěrem, jenž skoro splýval s pralesem za nimi.

Vojáci stáli shromáždění ve volné přehlídkové formaci a dva další uniformovaní muži – důstojníci, jak usoudil Juan – rozmlouvali s malou skupinkou dřevařů. U nohou jim ležel ohořelý kus kovu. Juan nemohl rozeznat detaily, ale nebylo těžké vydedukovat, že se jedná o část zřícené rakety nebo jejího nákladu. Zatímco se díval, civilisté opakovaně ukazovali nahoru na kopec, jako by naznačovali, že se u jeho vrcholu nebo těsně za ním stalo něco významného.

„Co se tam děje?“ zeptal se Mike.

„Mejdan už začal,“ pronesl Juan ponuře.

„Já něco mám,“ ozval se Mark, který pohyboval kolem dokola detektorem gama záření. „Kde?“ otázal se Juan.

„Tamhle,“ ukázal Mark. „Signál je slabý, ale jde rozhodně od místa, kde mají Argentinci svoji malou sešlost.“

Juan si představil události předcházející této scéně. Když raketa vybuchla a trosky zasypaly džungli, přistálo něco na holině a dřevaři to vyzvedli. Dotáhli to na nakládací plošinu a ukázali předákům, kteří zavolali armádu. Právě teď vysvětlovali vojákům, že další kus trosek dopadl k vrcholku hory.

***

MAJOR JORGE ESPINOZA z Deváté brigády měl v oblibě rozkazy. Rád je dostával, rád dával a rád sledoval, jak jsou prováděny. S jejich povahou si nikdy nedělal starosti. Ať už mu poručili pochodovat sedm dní bažinami při výcviku pro kýžený hnědý baret nebo vypálit vesnici domorodých farmářů, neviděl v tom žádný rozdíl. Obojí provedl s naprostou rozhodností a odhodláním. Za léta služby v armádě se nikdy nezamýšlel nad tím, zda jsou jeho instrukce morální. To pro něho nehrálo roli. Vydané rozkazy se musely splnit. Nic jiného neexistovalo.

Jeho muži v něm viděli dokonalého vůdce, nezatíženého emocemi nebo pochybnostmi. Ale ve svém nitru si major Jorge Espinoza musel přiznat, že jsou rozkazy, které raději přenechá jiným. Mnohem raději masakroval vesničany, než trávil týden po prsa zabořený v bažině plné pijavic.

Pocházel z vojenské rodiny, která sloužila Argentině po čtyři generace. Jeho otec byl plukovník tajných služeb v těch slavných dnech, kdy zemi vládli generálové. Zasypával své syny příběhy o tom, co dělali s nepřáteli státu, o vrtulnících, které dopravovaly spoutané disidenty nad ledový jižní Atlantik. Jejich posádky se bavily tím, že je prostrkovaly dveřmi ve výšce tří set metrů. Cílem té hry bylo hodit dalšího muže na zpěněné místo dopadu toho předchozího a tak dále se všemi vězni.

Byla to psychopatická verze házení kroužků, ale Jorge to nikdy takhle neviděl.

Byl příliš mladý na to, aby se zúčastnil bojů, když Britové obsadili Malvínské ostrovy, ale trénovali ho váleční veteráni a od počátku byl vzorným vojákem. Když se formovala Devátá brigáda poté, co se generál Corazón postavil slabému bývalému prezidentovi, byl Jorge Espinoza mezi prvními dobrovolníky. Jeho trénink nebyl o nic snazší než ten, jakým museli projít mladší vojáci, kterým teď velel, a tím si navždy získal jejich loajalitu.

Teď byl zástupcem velitele celé brigády pod generálem Philippem Espinozou, svým otcem, jenž se vrátil do služby, aby se toho postu mohl ujmout. Všechny řeči o protekci umlčela naprostá bezohlednost a výkonnost, s níž mladší Espinoza plnil své povinnosti.

A byl to velitel, který rád působil na předních pozicích. Proto byl teď tady, hluboko v amazonském regionu své země, a mluvil s dřevaři o něčem, co viděli dopadnout nedaleko místa, kde pracovali. Kus kovu, který mu ukázali, rozhodně vypadal jako část té americké rakety. Byl to lehký hliník, pečlivě vyleštěný, takže na jeho povrchu nebylo vidět jedinou nedokonalost. Okraje byly potrhané jakoby výbuchem a v bílém nátěru zůstaly škrábance.

Junta viděla ve vyzvednutí jakéhokoliv kusu rakety možnost, jak zahanbit Spojené státy. Nevěděli, jaký nesla náklad. NASA tvrdila, že to byl meteorologický satelit, ale vládnoucí generálové nemohli ignorovat možnost, že se jednalo o špionážní zařízení.

„Myslíme si, že další kus dopadl na opačnou stranu hory,“ řekl předák dřevařů a ukázal na zpola vykácený kopec za nimi. Ve společnosti tolika hnědých baretů byl nervózní, ale měl pocit, že zavolat armádu je jeho povinnost. „Spadlo to kus za těmi muži pracujícími na svahu. Někteří to chtěli jít hledat, ale já jim řekl, že jsou tu od toho, aby káceli dřevo. Stačí, že promarnili hodinu, když tohle vykopávali z bahna.“

Espinoza pohlédl na svého pobočníka, poručíka Raula Jimeneze. Na rozdíl od majora, který měl světle hnědé vlasy a modré oči po babičce z otcovy strany, zachoval si Jimenez cikánské vzezření svých baskických předků. Oba muži spolu pracovali a trénovali skoro po celé své kariéry. Rozdíl v jejich hodnostech nezpůsobily jejich odlišné schopnosti, ale skutečnost, že Jimenez nechtěl opustit svého přítele a převzít vlastní jednotku.

Nemuseli si vyměnit ani slovo, aby věděli, co si ten druhý myslí.

„Shromážděte tolik mužů, kolik za patnáct minut stihnete,“ přikázal Jimenez. Jeho silný hlas přinutil každého, aby okamžitě poslechl. „Vytvoří rojnici a budou postupovat nahoru do kopce, dokud nenajdou to, co Yanquis ztratili v džungli.“

Jediná známka, že ten rozkaz předáka dřevařské společnosti podráždil, byla, že se podrbal pod špinavou přilbou, než přikývl. „Pro Devátou brigádu cokoliv.“

Civilisté se rozprchli poshánět své kolegy a nechali Espinozu samotného s jeho pobočníkem. Oba muži si zapálili krátké doutníky a podělili se o jednu větru odolnou zápalku. „Co si myslíte, Jefe?“ zeptal se Jimenez a vyfoukl oblak kouře, který se smísil s dýmem, jenž už ležel nad táborem.

„Ať ti muži viděli cokoliv, najdeme to,“ řekl major Espinoza. „Otázkou je, jestli to bude stát za to úsilí.“

„Všechno, co ukáže světu, že Američané nejsou neomylní, má pro ministra propagandy cenu.“

„Světové mínění je právě teď natolik proti nám, že se obávám, že pár kusů šrotu nijak zásadně neovlivní myšlení ani city. Ale rozkaz je rozkaz, že? A tohle bude pro naše muže dobrá rozcvička. Při čištění vesnic z pohodlí dělových člunů lenivějí.“

***

KDYŽ DOSTAL PŘEDÁK dřevařského tábora rozkaz shromáždit své muže, byli už Cabrillo a jeho společníci v pohybu. Začal závod o první cenu. Juan a jeho tým museli urazit větší vzdálenost, ale nacházeli se poblíž hřebene, zatímco argentinští vojáci byli nuceni stoupat do kopce. Navíc musejí zpomalit a zvážit, jak při pátrání postupovat. Muži z Korporace měli detektor gama záření, který fungoval jako lovecký pes s dobrým čenichem na plutonium.

Vědomí, že závod bude těsný, je pohánělo kupředu a umožňovalo jim překonat bolest ve svalech a kloubech. Kdyby se jim podařilo získat zdroj a stáhnout se, Argentinci by ani nevěděli, že tam byli.

Muži se pohybovali rychle, ale naprosto potichu. Neozvalo se nic jiného než šustění vegetace o oblečení a pravidelný šepot jejich dechu. Z kouře stoupajícího z míst, kde se kácel les, zbýval v jejich výšce jen slabý opar, ale dole, tam, co vojáci uváděli do pohybu rojnici, znamenal významnou překážku v jejich pátrání.

Juan nezpomalil, ani když zaslechl hukot blížícího se vrtulníku, ale srdce se mu sevřelo. Mělo ho napadnout, že se uchýlí k průzkumu ze vzduchu. Kus kosmického odpadu vážící třicet kilo musel při nárazu na zem vytvořit kráter víc než dost velký na to, aby byl vidět z výšky. Otázkou bylo, jestli se nad ním zavřela klenba pralesa nebo ne.

Měl pocit, že takové štěstí mít nebudou.

„Signál detektoru pořád vypadá dobře,“ ohlásil Mark. Při rychlém přesunu okolo vrcholku hory upustili od obvyklé formace, takže byl jen pár kroků za Předsedou.

O čtyřicet namáhavých minut později se dostali nedaleko od místa, kde nad pralesem přelétal vrtulník pátrající po známkách dopadu. Neexistoval způsob, jak zjistit postup vojáků na zemi. Muži byli nuceni zvolnit tempo pokaždé, když se argentinský vrtulník objevil na dohled.

Juan by byl rád, kdyby jim detektor mohl ukázat vzdálenost hledaného předmětu. Bez tohoto údaje nevěděli, zda jsou od zdroje kousek nebo jim zbývá další kilometr. Zvuk vrtulníku se náhle změnil. Už neslábl a nezesiloval, ale byl pořád stejně hlasitý. Stroj zůstal viset asi osm set metrů před nimi. To mohlo znamenat jediné.

Nacházel se nad kráterem po kontejneru se zdrojem.

Cabrillo zaklel. Z vrtulníku se mohli spustit po laně vojáci, popadnout zdroj a vrátit se na palubu dřív, než bude jeho tým v polovině cesty.

Muži se bez pobízení rozběhli a proplétali se džunglí, jako by se v ní narodili. Juan běžel s úporným odhodláním a začínal spalovat zásoby sil, které se nikdy předtím nevyčerpaly. Věděl, že i po tom všem, čím prošli, aby se dostali až tam, je schopný zvládnout kilometr pod čtyři minuty. Mike Trono s ním dokázal držet krok, ale Mark s Jerrym se začali propadat dozadu.

Vrtulník se dal nepochopitelně do pohybu a zamířil na jih, k dřevařskému táboru. Cabrillo to vzal jako dobré znamení a zpomalil. Turbíny a tepání rotoru už nepřehlušovaly zvuk jeho kroků. Hruď se mu zvedala, ale donutil se udržet dýchání pod kontrolou tím, že zhluboka vdechoval, aby znovu saturoval tkáně kyslíkem. Skoro cítil, jak se mu ve svalech rozpouští kyselina mléčná. S Mikem padli na zem a začali se plazit po břiše, aby poslední úsek urazili plížením.

Zdroj dopadl na zem pod ostrým úhlem, prorazil džungli a nechal za sebou kužel sežehlého listí. Kráter sám byl zčernalý kruh rozryté hlíny. Na místo se spustilo pět argentinských vojáků. Dva z nich kopali v kráteru lopatami, které nejspíš sebrali dřevařům, zatímco ostatní se rozmístili po obvodu. Všichni měli charakteristické hnědé barety.

Aby se Juan dokázal přesvědčivě vydávat za příslušníka Deváté brigády, hodně si toho o ní nastudoval a věděl, že operují v šestičlenných týmech. Rychle cvakl přepínačem na mikrofonu své vysílačky. Byl to povel, aby všichni zůstali na místě a kryli se.

On a Mike by dokázali vyřídit ty tři na stráži, než by stačili vyslat vysílačkou varování, a pak ty dva s lopatami, kteří se svlékli do půl těla a narovnali svou výstroj na hromádky o pár metrů dál. Ale zbýval ještě šestý, neviditelný muž. Představoval divokou kartu, se kterou si budou muset poradit ze všeho nejdřív.

Cabrillo sundal ze zad samopal MP-5. Při slídění po okolí by mu byl jen na překážku. I pistole zůstala v pouzdře. Přestože měla tlumič, tichý výstřel by vyplašil divoké obyvatele pralesa a upozornil Argentince.

Znal několik mužů, kteří dávali přednost intimitě zabíjení nožem. Nikdy je pro to neměl rád a nedůvěřoval jim, ale zvládal ty postupy a víc než jednou je použil. Zabíjení nožem byla špinavá práce a ze zkušenosti věděl, že ti, kteří se k němu uchylovali, to dělali spíš kvůli životu, který brali, než pro dosažení cíle jejich mise.

Průzkum místa nebyl snadný. Vegetace mu zakrývala výhled už několik centimetrů před obličejem, takže bylo obtížné vcítit se do toho třetího muže a uhodnout, kam se postavil, aby mohl ve skrytu pozorovat své spolubojovníky prokopávající se ke kusu satelitu.

Na desáté hodině od místa, kde Juan ležel, byl podrost řidší, protože se tam tyčilo několik stromů, které bránily slunci proniknout až na zem a živit podrost. To by poskytlo střelci lepší zorné pole. Cabrillo usoudil, že právě tam čeká jeho muž, a chystal se vyrazit. Rozhodl se postupovat v kruhu, přijít k vojákovi zezadu, a pak se s Mikem postarat o ty ostatní. Vytáhl nůž, pohnul se doleva a strnul.

Hlasy.

Byl jich tucet nebo víc, křičeli a smáli se, jak dusali džunglí jako stádo divokých prasat. Byla to smíšená skupina vojáků a dřevařů, těch mužů, kteří stoupali v rojnici do kopce. Vysílačkou jim nahlásili souřadnice a oni teď spěchali na místo nálezu.

Cabrillo zůstal nehybně ležet. Jakákoliv akce by byla sebevraždou. Při pomyšlení na šestého, stále nezvěstného člena týmu, odolal pokušení zavolat vysílačkou Murphovi a Pulaskému. Lépe když všichni zůstanou bez hnutí a počkají, jaká příležitost se jim naskytne.

Celou hodinu, kterou vojákům trvalo vydolovat třicetikilový zdroj ze země, Juan jen tiše přihlížel, zatímco Mike vedle něho spal. Věděl, že někde v džungli za ním se buďto Mark nebo Jerry také snaží dohnat spánkový deficit.

Byli dost blízko kráteru, aby Juan slyšel nějakého poručíka, jak volá dolů na velitelské stanoviště. „Máme to, Jefe… Nejsem si jistý. Je to asi metr dlouhé, obdélníkové, váží to asi třicet kilo… Cože?… Nevím, odhadoval bych to na nějaký vědecký přístroj. Netuším, jakou to má funkci… Ne, pane. Bude jednodušší, když to sneseme na to místo, kde nakládají dřevo. Pilot by měl najít ten zkrat ve vrtulníku, než tam dorazíme, abychom se vrátili na základnu včas na koktajly v O klubu.“

To Cabrillovi stačilo. Znal jejich plán a to byla výhoda, kterou potřeboval. Poklepal Mikeovi na rameno. Bývalý výsadkář se probudil okamžitě, ale zcela potichu. Jeho bojové instinkty fungovaly i ve spánku. Společně se odplazili pozpátku od kráteru, opatrně, aby nepohnuli vegetací nad sebou a neupozornili na sebe. O necelého půl kilometru dál se setkali s Jerrym a Murphem.

„Mají ten satelit,“ řekl Murph. „Poznám, že je v pohybu.“

Juan přikývl a usrkl z polní láhve. Neodvážil se napít od chvíle, kdy narazili na argentinské vojáky. „Odnášejí to na začátek stezky, odtamtud to odvezou do tábora a naloží do vrtulníku.“

„A my…?“ Mark zvedl jedno klenuté obočí.

„Zastavíme je.“

Vojáci a tým Korporace scházeli dolů paralelně ve dvou skupinách a směřovali na vodorovný úsek kopce, kde dřevaři vykáceli necelý hektar velkou mýtinu pro své stroje. Byl tam nakladač s drapákem pro nakládání kmenů na tahače a pásový podvozek s navijákem a vysokým stožárem, z něhož se táhla ocelová lana tři kilometry dolů do základního tábora, kde byl ukotven mobilní stěžeň. Po vodicím laně jezdil na kladkách jakýsi vozík s oky, do kterých mohli dřevaři navléknout kmeny zbavené větví. Dalším lanem vedoucím z navijáku se vozík spouštěl dolů nebo vytahoval nahoru. Klády se tak dopravovaly z kopce na místo, kde je naložili na nákladní automobily.

Muži, kteří pracovali na této horní plošině, tam přijeli na korbách pickupů, které jim Raul Jimenez hodlal zabavit.

Juan byl přesvědčený, že jeho čtyřčlenný tým dokáže větší skupinu Argentinců porazit, dokud nedošli k trhlině, následku zemětřesení, které rozpoltilo zemi a způsobilo, že část hory poklesla. Kvůli pralesu bylo nemožné poznat, kam až prasklina vede, takže bylo nezbytné počítat s tím, že musí tu překážku překročit, ne obejít. Z geologického hlediska udeřilo zemětřesení nedávno – před dvanácti tisíci lety. Od té doby uplynulo dost času, aby eroze změnila stěny trhliny na schůdné svahy, ale museli sestoupit patnáct metrů a na druhé straně se zase vyškrábat nahoru po rukou a kolenou s vypětím všech sil a za tlumených kleteb.

Když se dostali na povrch, popadali všichni dech a podle Juanových hodinek ztratili cenných patnáct minut. S nadějí běželi dál, ale zároveň se obávali nejhoršího. Juan věděl od okamžiku, kdy přijal tenhle úkol od Langstona Overholta, že nebude mít čas vypracovat pořádný plán, a teď mu to začalo nahánět strach. Stáli proti dvěma jednotkám nejlépe vycvičených argentinských vojáků vyzbrojeni jen čtyřmi samopaly a momentem překvapení. Šance, že zdroj získají, aniž by se s vojáky utkali, byla nulová, a pravděpodobnost, že se jim podaří uniknout s ním do Paraguaye, odhadoval na dvacet k osmdesáti.

6

NEŽ SE JUAN A JEHO MUŽI dostali k okraji horního překladiště, vojáci z Deváté brigády už naložili svůj úlovek na korbu pick-upu a právě tam také vyskakovali. Polovina z nich nasedla do druhého auta. Majitelé vozidel měli dost rozumu na to, aby neprotestovali.

Od místa na okraji džungle, kde se krčili, neměli k Argentincům nijak zvlášť daleko, jen asi čtyři sta metrů. Ale tým byl vyzbrojený samopaly, což je ničivá zbraň při boji zblízka, ale na takovou vzdálenost je k ničemu. Juan podezíral Devátou brigádu, že si zlověstně vypadající MP-5 vybrala spíš kvůli jejímu zastrašujícímu efektu než užitečnosti v bojových situacích.

Juan se musel rozhodnout a rychle probíral všechny možnosti. Přímý útok by byl sebevražda a představa, že by se stáhli zpátky do pralesa bez zdroje, nebyla o nic lákavější. Dostali se už příliš daleko na to, aby teď selhali – a slovo „neúspěch“ nepatřilo k nejfrekventovanějším v Cabrillově slovníku. Právě proto byla Korporace ve svém oboru nejlepší na světě. A pravdou bylo, že většina jejich úspěchu pramenila z Juanovy schopnosti přemýšlet za pochodu, najít třetí řešení, které by nikoho jiného nenapadlo.

Hlavou se mu míhaly nápady, ale každý hned zamítl jako nefunkční, a bez ohledu na to, jak rychle se objevil další, události se vyvíjely prudkým tempem. Vojáci Deváté brigády už seděli na korbách pick-upů, z jejichž výfuků se kouřilo. Vedle nich se valil dým ze dvou komínů tahače s návěsem plným tak čerstvě pokácených kmenů, že se jejich kůra leskla smolou.

„Předsedo?“ zašeptal Mark Murphy. Ještě nikdy neviděl, aby se Cabrillo tak dlouho nedokázal rozhodnout.

Juan zvedl pěst, aby ho zarazil, začal se plazit vysokou trávou, která tvořila obrubník mezi džunglí a udusanou hlínou překladiště. Dostal se na druhou stranu a pohlédl dolů z hory na jednoproudou cestu, která se vinula po svahu jako had. Nad ní se leskl ocelový kabel lanovky na dřevo, z dálky tenký jako vlákno pavučiny.

Dva zablácené pick-upy se právě rozjížděly a kabina tahače se otřásla, jak řidič zařadil rychlost a vyrazil za nimi.

Jediná možnost, pomyslel si. Rozhodně ne dokonalá, ale lepší než nic.

Zvedl se z úkrytu a zamával na své muže, aby ho následovali. Vynořili se z džungle a hnali se za Cabrillem. Bylo to jako poslední kolo závodu, když opadne vyčerpání a tělo reaguje na chemické signály, že „buď teď nebo nikdy“. Tucet dřevařů, kteří postávali okolo navijáku velkého jako kůlna, spatřil z pralesa vybíhat čtyři další příslušníky Deváté brigády, kteří se zřejmě oddělili od ostatních a teď spěchali za svými druhy v pick-upech.

Netušili, že něco není v pořádku, dokud jeden z nových vojáků nezvedl samopal k rameni a nevykřikl: „K zemi! Všichni lehnout! A nehýbat se!“

Juan nepočkal, aby viděl, jestli bylo jeho rozkazu uposlechnuto. Věřil, že se o jeho splnění muži postarají. Doběhl ke kabině upraveného pásového bagru, který měl místo rypadla stožár, z něhož vedlo nosné a vlečné lano, a buben navijáku. Řidiče v kabině chránila síť, která nahradila sklo v okně. Dveře byly otevřené a řidič seděl uvolněně na sedačce s cigaretou mezi ukazováčkem a prostředníčkem levé ruky. Neviděl, jak se tým Korporace blíží, a přes dieselový motor jedoucí na volnoběh neslyšel vykřikované rozkazy, takže když Juan sáhl do kabiny a vytáhl ho ven, nemohlo být jeho překvapení větší. Svalil se na rozjezděnou zem a při dopadu si vyrazil z plic každou molekulu vzduchu.

„Murphe!“ zavolal Juan. „Pojď sem a zjisti, jak se to ovládá.“

Jako školený technik měl Mark intuitivní cit pro to, jak stroje fungují, který nepochybně pramenil z jeho dětské záliby rozebírat věci a zase je dávat dohromady, koníčka, kterého mu rodiče jednoho dne zatrhli, když našli otcův veterán značky Porsche rozmontovaný na kusy.

Murph nechal Jerryho a Mikea, aby drželi na mušce dřevaře, a vyskočil do kabiny.

„Mikeu,“ křikl Juan, doběhl na kraj mýtiny a pohlédl dolů, kde původní prales vystřídala dýmající měsíční krajina. „Najdi klíčky od toho třetího pick-upu a nastartuj ho.“

Trubka, z níž vycházelo silné lano z navijáku, byla připevněna na mechanismus, s jehož pomocí se dalo lano zvednout nebo spustit, aby se vlečené klády nezachycovaly o pařezy dříve pokácených stromů.

Juan se přesvědčil, že má samopal bezpečně připevněný na zádech, a zavolal vysílačkou Marka. Stoupl si do smyčky na vozíku na nosném laně a chytil se jednou rukou. „Víš, co mám na mysli?“

„Chceš, abych tě spustil dolů z hory, a pak seskočíš přímo na korbu toho pick-upu, co veze zdroj.“

„Ne tak úplně,“ odpověděl Cabrillo a upřesnil Markovi, co chce udělat.

„Chlape, ty jsi cvok. Nápaditý, ale cvok.“

Murph po jediném nevydařeném pokusu pochopil ovládání toho jednoduchého stroje. Vzal za páku a ocelové lano se začalo odvíjet z bubnu navijáku.

Cabrillo se připravil na trhnutí, až se lano napne, a musel svého zbraňového specialistu pochválit za to, jak něžně ho zvedl do vzduchu. Jako lyžař, který nevystoupil z lanovky na vrcholku a teď se veze dolů, klouzal Juan z hory a nabíral rychlost, zatímco Mark sledoval scénu pod sebou a v hlavě propočítával složité vektory, aby Předsedu navedl na cíl.

Juan se vznášel patnáct metrů nad vykáceným svahem. Připadal si jako na nějaké lanové dráze, a kdyby byl výhled lepší, snad by za to i zaplatil. Po obou stranách lanovky na dřevo dýmaly hromady větví, takže měl pocit, jako by letěl nad samotnou pekelnou jámou. Mihl se nad silnicí těsně za konvojem tří automobilů mířících do základního tábora. Jak předpokládal, pick-upy už získaly značný náskok před plně naloženým osmnáctikolovým tahačem. Podruhé lanovka křižovala cestu o dvě stě metrů dál, přímo nad ostrou zatáčkou, kterou v téhle chvílí musely pick-upy projet.

Kdyby některý z vojáků sedících na korbě zvedl hlavu, nemohl by Juana přehlédnout. Stal by se z něho snadný živý terč. Mark musel změnit své výpočty, protože vozík začal zpomalovat. Juan se zhoupl dopředu a smyčka se začala otáčet. Dělal, co mohl, aby se stále díval dopředu. Slyšel, jak zasténaly vzduchové brzdy tahače, který se právě přiblížil k ostré zatáčce. Cabrillo znovu zrychlil a houpal se dopředu a dozadu, jak se s ním smyčka točila na jednu a pak na druhou stranu. Pohyb vzduchem ve třech osách ho už tak dost dezorientoval a on si navíc musel načasovat přistání.

Náklaďák zajel hlouběji do zatáčky, než řidič otočil volantem. Juan byl o patnáct metrů po svahu výš a rychle se blížil. Příliš rychle, uvědomil si, a jakmile si to pomyslel, vozík na laně zpomalil a nosné lano se začalo blížit k zemi, takže klesal k nákladu dřeva. Od Murpha to byla pozoruhodná ukázka postřehu a obratné manipulace, když spouštěl Předsedu na naložený tahač a načasoval to tak, že v poslední kritické vteřině zakryla zatáčka klesající vozík před vojáky.

Smyčka, v níž Juan stál, se zkroutila tolik, že mu sevřela nohu drtivou silou, jež by mu polámala kosti a rozdrtila svaty na kaši, kdyby nestál na své protéze. I když ho nesužovala bolest, musel nohou vší silou trhnout, aby ji uvolnil, když přeletěl na záď nákladního vozu. Klády nacházející se jen mučivý kousek pod ním měly metr v průměru a kůru silnou a drsnou jako krokodýlí kůže.

Řidič začal rovnat volant, jak vedl svůj náklad ven ze zatáčky. Za pár vteřin se vzdálí od přímého nosného lana a Juan zůstane viset ve vzduchu. Cabrillo znovu trhl nohou, ale nemohl nic dělat, dokud se smyčka nerozmotá. Byl ani ne půldruhého metru od návěsu. Pak metr. Cítil, že se znovu otáčí proti směru hodinových ručiček. Zabral a noha se uvolnila. Juan zůstal viset jen na jedné ruce, nohama si našel nejhořejší kládu a pustil se.

Dopadl trochu neohrabaně, protože nebyl zcela přizpůsobený plynulému zrychlování tahače, a začal se koulet z klády. Natáhl ruku, aby se prsty zachytil v prasklinách kůry, ale ta se mu pod rukou rozdrobila. Sklouzl ještě o něco níž a nepomohlo ani, že roztáhl kolena, aby se chytil klády nohama. Přepadl.

Okamžitě narazil do jednoho z kovových sloupků, které držely náklad pohromadě. Uhodil se v kříži a cítil, že nebýt batohu na zádech, byl by si zlomil kost. Několik okamžiků mu trvalo, než se vzpamatoval z ochromující bolesti a skutečnosti, že nespadl z náklaďáku. Pak se vyškrábal zpátky na horní kládu a přikrčený postupoval ke kabině.

„Jsem tady,“ ohlásil vysílačkou Murphovi.

„To vidím. Zvoral jsi přistání, ale i tak ti dávám sedm a půl bodu.“

Cabrillo vždy dokázal najít humor v absurdních situacích. Teď odpověděl: „Ty si snad děláš srandu! Neviděl jsi ten obrat o sto osmdesát stupňů, když jsem seskakoval? Jenom za obtížnost téhle figury si zasloužím osm.“

„Tak dobře, osm.“

„Chci, abyste vy tři přijeli dolů v posledním pick-upu. Co jste udělali s těmi dřevaři?“

„Jerry je připoutal řetězy ke staré pneumatice korečkového nakladače, co tam ležela.“

„Dobře. A teď se pohněte za mnou. Budu potřebovat, abyste mě z toho vytáhli.“

Juan se dostal na začátek návěsu. Cesta před nimi vedla téměř půldruhého kilometru rovně a pak se stáčela zpátky v další ostré zatáčce. Pick-upy byly těsně za oblakem prachu uprostřed rovinky. Po pravé ruce měl Juan dvacetimetrový sráz, pod nímž vedl další úsek klikatící se cesty.

Když se podíval pod sebe, uviděl vršky osmi otáčejících se kol návěsu a skrz kostru podvozku šmouhu štěrkové cesty. Jediný chybný krok by ho poslal pod dvacet tun tvrdého exotického dřeva.

Místo aby skočil, slezl dolů po tupých koncích klád a zlehka stoupl na šasi tahače. Skrz zadní okénko kabiny viděl hlavu řidiče, a kdyby se ten muž náhodou podíval do zpětného zrcátka, hned by si Předsedy všiml. Juan se postavil na lesklou ocelovou nádrž velkou jako sud. Pravou rukou se chytil držadel přišroubovaných ke kabině hned za dveřmi řidiče a druhou položil na kličku dveří. Velké boční zrcátko před ním zaplňovala řidičova vousatá tvář.

Argentincův pohled sklouzl doleva a v té vteřině, po kterou jeho mozku trvalo, než pochopil, co vidí, otevřel Juan prudce dveře a popadl muže za límec. Dveře narazily do Juanovy paže, ale ani ho nezpomalily, když vytahoval bezmocného muže ze sedadla a odhazoval ho od tahače tak daleko, aby neskončil pod jeho koly.

Juan si stáhl samopal ze zad na hruď, skočil za volant a okamžitě si všiml, že to v kabině i při obou otevřených okénkách páchne zatuchlým potem, kořeněným jídlem a slabě marihuanou. Ještě než tahač zpomalil o dva nebo tři kilometry v hodině, měl už nohu na plynu. Pohlédl do zpětného zrcátka a uviděl, že se řidič pomalu zvedá na nohy. Byl otřesený, to jistě, ale nezdál se zraněný.

Teď přijde ta horší část, pomyslel si Cabrillo zachmuřeně. Když vyhlédl na cestu nad sebou, uviděl oblak prachu, což museli být jeho muži, kteří se ho ze všech sil snažili dohnat. Na svahu před ním byla cesta stále volná. Vojáci Deváté brigády nejspíš právě vjížděli do další ostré zatáčky dlouhého klesání. Juan opatrně stočil volant, aby se kola tahače přiblížila k okraji cesty a svahu pod ní. Půda mimo vyjeté koleje udusané mnoha sty průjezdů byla celkem pevná. Pod pneumatikami skřípěl štěrk a odskakoval na svah posetý pařezy.

Tam!

Z vyššího úseku cesty klikatící se v serpentinách uviděl Juan pick-upy pod sebou. Nejely ani zdaleka tak rychle, jak předpokládal, takže ho napadlo, jestli je při projíždění poslední zatáčky nepotkaly nějaké problémy. To pomyšlení jen prohloubilo jeho respekt k mužům, kteří cestu nahoru a dolů podstupovali třicetkrát denně.

Juan zavedl náklaďák ještě blíž k okraji. Přední pneumatiky vyrývaly brázdy na samé hraně krajnice, zatímco vnější poháněná kola a vnější pneumatiky na pravé straně visely v prostoru. Tři vozidla se řítila proti sobě rychlostí skoro sto kilometrů v hodině, oddělená od sebe šedesáti výškovými metry.

Aniž by spustil oči z cesty, nahmatal Juan kliku na dveřích a přesvědčil se, že nejsou zajištěné. Všechno záviselo na načasování. Když to udělá příliš brzy, stihnou zastavit. Když pozdě, mine je.

Juan si to vypočítal tak přesně, jak to jen šlo. Strhl volant doprava, vyskočil z kabiny, dopadl tvrdě na zem, ale překulil se přes rameno jako akrobat a vyskočil na nohy.

Osmnáctikolový tahač s návěsem se několik vteřin kymácel nad srázem a pak sjel z cesty. Převalil se na bok a ryl nosem hlínu, dokud nenarazil do pařezu stromu, který tam musel stát snad sto let, než chamtivost zpečetila jeho osud. Z proraženého chladiče se vyvalila pára a přední sklo vylétlo ven ve dvou velkých kusech, které explodovaly v oblacích třpytících se střípků.

Při tom silném nárazu se návěs zvedl a vysypal svůj náklad. Bylo na něm třicet klád, většinou dlouhých a tlustých jako telefonní stožáry, ale také pár tří tunových obrů. Když se valily ze stráně, udržely se po prvních několik metrů pohromadě, ale jakmile začaly poskakovat po pařezech, jakékoliv zdání spořádanosti vzalo za své. Některé náraz převrátil a řítily se z kopce jako balistické střely, jiné narážely do jednoho pařezu za druhým a neustále měnily směr.

Řidič prvního pick-upu si vůbec nevšiml úmyslné nehody nad sebou, a teprve když uslyšel polekané výkřiky mužů na korbě, poznal, že něco není v pořádku. Pozorně se zahleděl na prašnou cestu před sebou, ale nespatřil nic neobvyklého. Svah nad nimi byl příliš příkrý, takže kvůli špatnému úhlu nemohl vidět lavinu, jež za okamžik hrozila smést auto z cesty.

„Hectore!“ zařval jeho spolujezdec s očima vyvalenýma na stráň. „Zastav! Pro lásku boží, zastav!“

Řidič Hector dupl na brzdu a sevřel pevně volant, aby vozidlo nedostalo smyk. Pak přišla tvrdá rána, když druhý pick-up, řízený Raulem Jimenezem, práskl do jejich zadního nárazníku. Hector měl zapnutý pás, což byl zvyk, který mu vštípili rodiče a o nějž ho nepřipravily ani chlapácké způsoby, které si osvojil v armádě.

Jeho spolujezdec – seržant jednotky – si nikdy v životě pás nezapnul. Prolétl předním oknem a nechal po sobě velkou díru s krvavými okraji na mís tech, kde mu sklo pořezalo obličej a paže. Dopadl dobrých pět metrů před auto. Hector si ani nestihl všimnout, zdaje seržant naživu, když se přes spolujezdce převalil kmen silný jako chlap a vmáčkl jeho tělo do udusané země.

V tom okamžiku Hector ucítil, jak se jeho ramene dotkla smrt. Další kláda poskakující z jednoho konce na druhý probodla střechu pick-upu jako oštěp a rozmáčkla mu nohu. Obrovský kus dřeva pokračoval v cestě a rozerval plech stejně snadno jako otvírák na konzervy.

Muži, kteří se při srážce nezranili, v panice zapomněli na své spolubojovníky, seskočili z korby a rozběhli se z kopce. Pick-up dostal dva další zásahy do boku od dvou největších kmenů a odlétl z cesty. Ti vojáci, kteří byli příliš šokovaní nebo zranění na to, aby uprchli, vylétli z vozidla a byli rozdrceni, když se na ně převalilo.

Většina těch, co se udrželi na nohou, udělala tu chybu, že se rozběhla přímo dolů, a kutálející se auto je brzy dostihlo. Ty šťastnější odhodilo stranou s přelámanými údy, ostatní na místě zemřeli. Jeden voják měl dost rozumu na to, aby utekl do strany a vozidlo ho minulo. Dokonce stihl vyskočit, když pod ním prolétl valící se kmen. Druhý ho však zasáhl do kolen, přerazil mu oba klouby, pak se zvedl do vzduchu a rozmačkal ho dřív, než mu bolest stačila doběhnout z nohou do mozku.

Druhý pick-up dopadl o něco lépe. Silná kolize ho odhodila kolmo na kraj cesty a trojice klád ho doslova nakopla zezadu. Motor se zastavil, když Raul Jimenez narazil do druhého auta, a bez posilovače řízení a brzd nebylo možné vozidlo ovládat, jakmile nabíralo rychlost z kopce. Řidič přimáčkl brzdový pedál k podlaze a zatáhl ruční brzdu, ale gravitace a setrvačnost byly na unavený stroj, který měl na tachometru více než tři sta tisíc kilometrů, příliš. Pick-up narazil do pařezu jednou stranou nárazníku, takže se kolem něho přetočil a ocitl se bokem ke stráni. Pneumatiky se vzpříčily a auto se převalilo. Muži se rozlétli do všech stran jako hadrové panenky. Raulovi se podařilo udržet na sedadle a mohl se jen dívat, jak se svět před jeho čelním sklem otáčí stále dokola. Boční okénko se rozbilo, ale ať ho prorazilo cokoliv, jeho to minulo. Autem otřásal náraz za nárazem a jemu se už zdálo, že přijde o rozum, když přišla poslední, nejsilnější rána a všechno se zastavilo. To, co z pick-upu zbylo, se obtočilo kolem pařezu a lavina klád také ustala.

„Dobrá muška!“ uslyšel Juan z vysílačky.

Ohlédl se a uviděl, jak k němu spěchá pick-up vezoucí jeho tým. Dříve, než stačil politovat muže, které právě zabil a zranil, mihla se mu hlavou vzpomínka na tu vypálenou vesnici a hned věděl, že prokázal světu službu.

Za volantem seděl Mike Trono a vedle něho Mark Murphy. Jeny stál na korbě, a když se auto přiblížilo, nastavil loket, aby zahákl Cabrillovu paži a vytáhl ho nahoru. Juan zabušil na střechu vozu a Mike dupl na plyn.

Trvalo jim dvě minuty, než projeli zatáčkou a dorazili na místo, kde byli vojáci Deváté brigády smeteni z cesty. Všude kolem znělo sténání raněných. Mrtví leželi v tak nepřirozených úhlech, že bylo obtížné uvěřit, že vůbec mají kostry.

Žádný ze skutečných příslušníků zvláštní argentinské jednotky se nepozastavil nad příjezdem neznámých mužů oblečených v jejich uniformách. Jednoduše se jim ulevilo, že pomoc dorazila tak rychle. Juan si dřepl vedle jednoho z nich a položil ruku na mužovo zraněné rameno. Druhou ruku měl voják vykloubenou.

„Které auto vezlo ten kus satelitu?“ zeptal se španělsky.

„Byl na korbě toho našeho,“ procedil muž mezi zuby a rty sevřenými tak pevně, že mu zbělely.

„Toho prvního?“

„Ne. Druhého.“

Juan zavolal na své muže „Numero dos,“ a zvedl dva prsty pro případ, že by Tronova španělština byla tak špatná, jak říkal.

Deset minut jim trvalo, než plutoniový zdroj našli. Byl to kvádr asi půl metru dlouhý, stejně široký a silný asi jako slovník. Jeho povrch byl vyrobený z nějaké záhadné slitiny, kterou Murph možná znal, ale Juan ji v životě neviděl a ani ho nezajímala. Pro něho byl důležitý jen fakt, že zdroj teď mají oni a ne Argentinci. Užasl však nad tím, že přes všechno, čím prošel, má jen malý důlek na boku. Murph kolem něho ze všech stran přejel detektorem gama záření.

„Je čistý, Juane,“ oznámil. „Žádná radiace silnější než ta, kterou registruju celou dobu.“

„To se mi ulevilo,“ řekl Pulaski. „Chtěl bych mít ještě pár dětí a nestojím o to, aby měly chapadla nebo ploutve.“ Obrátil se ke Cabrillovi. „A co teď?“

Juan se podrbal ve strništi na bradě. Viděl, že dole v táboře vypukla vřava. „Nehodu“ odtamtud všichni dobře viděli a zbývající vojáci Deváté brigády se drápali na horu, aby pomohli zraněným. I dřevaři utíkali k autům, aby přiložili ruce k dílu.

Cabrillovi přelétl přes tvář škodolibý úsměšek. Tři největší výhody v bitvě – a nezáleželo na tom, jestli jde o rvačku dvou chlapů nebo srážku dvou armád na bojišti – jsou převaha, moment překvapení a zmatek. To první neměl, to druhé právě vyčerpal a jeho protivníky teď deptalo to třetí. Jerry upevnil zdroj do postroje, připnul si ho na záda a vstal. Ostatní měli ve tvářích tázavý výraz stejně jako on.

„Mikeu, kolik hodin jsi nalétal s Gomezem?“ zeptal se Juan. George „Gomez“ Adams byl pilot vrtulníku MD-520N ukrytého v hangáru v záďovém nákladovém prostoru Oregonu.

„No tak prr!“ zaprotestoval Mike Trono. „Děláme spolu teprve pár měsíců. Sólo jsem letěl jen dvakrát a moc mi to nešlo. Poprvé jsem ohnul přistávací lyžinu a podruhé škrtl o lodní zábradlí.“

Juan pohlédl na Jerryho. „Opravdu se cítíš na to táhnout ten krám celou cestu až ke člunu?“

„To ani náhodou.“

„Co vy na to, pane Trono?“

Juan věděl, že kdyby je odtamtud Mike nedokázal odvézt v jednom z argentinských vrtulníků, přiznal by to. Každého člena Korporace si vybral nejen podle toho, co dokáže, ale také podle toho, že ví, co nedokáže.

Trono přikývl. „Doufejme, že můj třetí sólový let dopadne lépe než ty předchozí.“

7

OKLAMAT ZRANĚNÉ ARGENTINSKÉ VOJÁKY bylo snadné. Ti muži viděli jen to, co chtěli vidět. Něco úplně jiného bylo proniknout kolem záložní jednotky dole a dostat se k vrtulníku.

Juan chvilku uvažoval a pak ho inspirovalo sténání zraněných. „Dobře,“ řekl. „Vraťte se do pick-upu, ale pohybujte se, jako byste byli zranění. Murphe, opři se o Jerryho. Mikeu, předstírej, že ti pomáhám.“

Škrábali se do kopce, jako by byli oběti nehody, pohybovali se ztěžka, ale překvapivě rychle. Cabrillo nechal tři muže vylézt na korbu starého pick-upu a sám se posadil za volant. Než zařadil rychlost, vytáhl z kapsy zavírací nůž. Byl ostrý jako skalpel, takže když se jím řízl přes čelo pod vlasy, necítil žádnou bolest, jen teplou krev, která mu rychle začala kapat do očí a vyrývat stružky ve špíně a maskování na obličeji.

Pohlédl do zpětného zrcátka, aby jeho muži viděli, co udělal. Okamžitě pochopili, a než se pick-up rozjel, vypadali všichni tři vzadu, jako by právě vyšli z jatek. Setkali se s chatrnou kolonou mířící nahoru, složenou většinou z pick-upů ale i několika terénních aut a jednoho hasičského vozu, který byl uvedený do provozu už někdy v padesátých letech. Když se přiblížili k vedoucímu vozidlu, Juan zpomalil. Řidič byl civilista, ale vedle něho seděl muž v uniformě, který mohl být za jiných okolností považovaný za pohledného, ale jehož rysy poznamenalo to, co viděl. „Co se stalo?“ křikl přes kabinu na Juana.

„Převrátil se náklaďák s kládami, pane,“ odpověděl Juan. Vytřel si krev z očí a rozmazal si ji po obličeji, aby lépe zakryl své rysy. „Ti chlapi vzadu dopadli nejhůř.“

Na tu narážku Jeny, Mike a Mark žalostně zasténali.

„Ti ostatní jsou zranění jenom lehce,“ pokračoval Juan. „Tihle by odsud měli okamžitě odletět.“

„Co poručík Jimenez a ten kus satelitu?“ zeptal se major Espinoza. „Má ho tam nahoře, u převráceného pick-upu,“ odpověděl Juan. „A co vy, jak těžká jsou vaše zranění?“

„Můžu řídit.“

Espinoza dospěl k rychlému rozhodnutí. „Tak dobře, dovezte ty vojáky k vrtulníku a povězte mému pilotovi, aby vás dopravil na základnu. Cestou tam zavolejte vysílačkou, aby byli zdravotníci připravení.“

„Ano, majore,“ řekl Juan, který rozpoznal insignie na mužově límci. Sundal nohu z brzdy a pomalu projel po úzké cestě kolem konvoje. Dalo mu dost práce, aby se ubránil úsměvu.

Pár minut nato už vjížděli do základního tábora. Tam dole hořely hranice větví a kouř byl tak hustý, že viděli jen na třicet metrů a každý nádech byl jako vdechování žiletek. Juan věděl, že má na únik jen krátkou chvíli. Jakmile argentinský major přijde na to, že byl oklamán, celá jednotka se povalí dolů z kopce jako lavina. Rozjel se k místu, kde stály vrtulníky.

Byly to stroje Eurocopter EC-135, středně velké dopravní helikoptéry, které měly za sebou deset let toho nejnáročnějšího provozu na světě. Byly upravené na převoz jednotek a dveře uzpůsobené tak, aby se do nich vešly kulomety ráže .30. Jeden z vrtulníků měl zvednutý zadní kryt a pilot stál půlkou těla nasoukaný do útrob stroje. Juan usoudil, že se snaží opravit poruchu, o které se zmínil poručík Jimenez.

Zajel blíž k druhé helikoptéře. Pilot tohoto stroje s šátkem omotaným kolem nosu a úst, aby se aspoň trochu chránil před kouřem, spal na svém sedadle. Cabrillo dostal nápad: raději použije dobře vycvičeného nepřítele než nezkušeného spolubojovníka. Stiskl klakson pick-upu a překvapilo ho zjištění, že tahle součást starého auta ještě jeví známky života.

Muž se s trhnutím probral a zvedl sluneční brýle. Tmavé oči mu div nevypadly z důlků, když uviděl zakrvácené postavy vystupující z vozu.

„Potřebujeme okamžitou evakuaci,“ zavolal Juan na pilota a zastavil se, aby pomohl belhajícímu se Mikeu Tronovi.

„Ne bez majorova svolení,“ odsekl pilot.

„Zavolej mu,“ vyštěkl Juan. „To on mi řekl, abychom okamžitě odletěli. Ale nejdřív nahoď turbíny, ať nemarníme čas.“

Pilot se ani nepohnul, aby nastartoval turbíny vrtulníku. Místo toho sáhl po přilbě se zabudovaným komunikačním systémem. Cabrillo pohlédl k hoře. Přes kouř bylo těžké rozeznat detaily. Nezdálo se, že by první vozidla konvoje už dorazila k místu nehody, ale on přesto usoudil, že už promarnili dost času.

Rychle vytáhl z pouzdra na boku pistoli, přiskočil k pilotovi a přitiskl mu hlaveň k hlavě dřív, než si stačil nasadit objemnou přilbu. Muž strnul.

„Hned nastartuj motory.“ Chladný tón v Juanově hlase stačil na to, aby pilot poslechl.

„Jenom klid, amigo. Dostanu tebe i tvoje kámoše odsud.“ Opatrně položil přilbu zpátky na sedadlo druhého pilota a začal připravovat vrtulník kletu.

Juan se obrátil zpátky ke svým mužům. „Migueli,“ řekl, kývl na Mikea Trona a ukázal na kabinu. Trono okamžitě pochopil, že Předseda chce, aby dohlédl na pilota, jestli nemá v úmyslu podvést. Pilot si měl myslet, že to jsou jeho těžce zranění a ještě víc vyděšení druzi, kteří potřebují lékařskou péči. Až později pozná, že byl unesen i s vrtulníkem.

Ostatní muži vylezli do vrtulníku a připoutali se na sedadlech s vyplétanými sedáky. Jerry položil zdroj opatrně na podlahu a našel několik gumových popruhů, kterými ho zajistil na místě.

V kokpitu stiskl pilot startér turbíny. Ozvala se hlasitá rána a po ní sílící hučení hlavního motoru vrtulníku. Za pár vteřin se k němu připojil druhý. Trvalo více než minutu, než se ohřály na správnou teplotu, aby se mohla zapnout převodovka, a nad hlavami se jim roztočily listy rotoru.

Juan nespouštěl zrak ze svahu. Konvoj už musel dorazit ke zraněným mužům. Přemýšlel, jak dlouho bude majorovi trvat, než pochopí, co se stalo. Hodina by neškodila, pomyslel si Cabrillo smutně, ale pravdou bylo, že ten Argentinec vypadal víc než schopně. Budou mít štěstí, když se odlepí ze země dřív, než na ně začnou střílet.

Ozvalo se lupnutí, jak se rotory začaly otáčet. Nejprve pomalu, ale brzy listy bičovaly vzduch plný kouře. Ze sluchátek v přilbě se ozval tichý hlas. I přes okolní hluk se dal zřetelně rozeznat napjatý tón.

Čas vypršel, pomyslel si Juan.

Pilot pokynul Mikeovi, aby mu přilbu podal. Trono na něho vrhl nepřítomný pohled člověka tak ponořeného ve své bolesti, že mu na ničem na světě nezáleží. Argentinec natáhl ruku, aby si ji vzal sám, jenže ucítil na krku chladnou ocel Juanovy pistole.

„Nech to ležet a odstartuj.“

„Co se děje?“

Mike se náhle přestal chovat jako raněný a také namířil na pilota automatickou pistoli.

„Tady můj kamarád s tím taky umí lítat. Udělej, co říkáme, a vyvázneš z toho živý. Zkus mě podfouknout a nějaký chudák bude týden vystříkávat hadicí tvůj mozek z kabiny. Comprende?“

„Co jste zač? Američani?“

„Připadá ti, že mluvím jako Američan?“ odsekl Juan. Jako každý z velkých světových jazyků má i španělština různé přízvuky a dialekty typické jako otisky prstů pro určité regiony. Cabrillo mluvil také arabsky, a ať se snažil sebevíc, nedokázal setřást saúdský přízvuk. Ale ve španělštině uměl dokonale napodobovat. Dokázal imitovat šlechtu se Sevilly i opilce ze slumu v Mexico City.

To, co pilot slyšel, byl hlas člověka z jeho rodného Buenos Aires. „Já…“

„Nemysli,“ přikázal Juan. „Jenom pilotuj. Zamiř na jih.“

Muž zlomek vteřiny zvažoval své možnosti. Tvrdý pohled, který se na něho upíral, mu řekl, že existuje jedna. „Sí, sí. Poslechnu.“

Jeho ruce se chopily řízení a Cabrillo znovu vzhlédl ke kopci. Pick-upy se řítily dolů po dřevařské cestě a zvedaly prach do už tak znečištěného vzduchu. Bylo jasné, že vrtulník bude skoro dva kilometry daleko, než se vojáci Deváté brigády přiblíží na dostřel.

Jeny Pulaski vykřikl Juanovo jméno.

A zachránil mu život.

Pilot druhého vrtulníku musel slyšet majora Espinozu z vysílačky. Stál zrovna vedle helikoptéry se zvednutou pistolí. Spatřil zbraň, kterou Juan mířil na pilota, a spočítal si, že představuje největší riziko. Když uslyšel Jerryho vykřiknout, změnil Argentinec cíl a dvakrát vypálil. Od toho okamžiku se události odehrály tak rychle, že se nedalo určit jejich pořadí.

Když nákladový prostor zaplnila jemná rudá mlha, Juan se otočil a vyřídil pilota druhého stroje dvěma kulkami do prsou, které ho zasáhly prakticky do stejného místa. Muž zůstal nehybně ležet, bez dramatických gest, bez hollywoodského svíjení. V jedné vteřině si myslel, že se stane hrdinou, a v další ležel na zemi jako pohozený hadr.

Jakmile pilot sáhl po dveřích, vystřelil Mike Trono přes kabinu a sám se chopil řízení. Otočil plynovou pákou a vrtulník se zvedl do vzduchu. Jakmile se začal točit okolo své osy, sešlápl pedál ovládající ocasní rotor a stroj se stabilizoval.

Juan se obrátil a praštil pilota do hlavy pistolí tak silně, že mu protrhl kůži. Z ucha mu začala téct krev. „Řiď ten vrtulník, nebo z něho ve třech stech metrech vyletíš.“

Mikeova kulka se mihla tak těsně kolem pilotových očí, že ho pálily od žáru a střelného prachu, ale zamrkal, aby bolest zahnal, a začal pilotovat vrtulník. Trono na něho znovu namířil pistoli a Juan obrátil pozornost k Jerrymu Pulaskému a Marku Murphymu na zadních sedadlech. Mark se skláněl nad Jerrym, který ležel na zádech a tiskl si paži na břicho. Opatrně, aby ho pilot neslyšel, se Cabrillo zeptal: „Je to zlé?“

Ten velký chlap upadal do šoku. Jeho obličej ztratil veškerou barvu a on se třásl jako v horečce.

„Zásah do břicha,“ odpověděl Mark. „Oběma kulkami. Z takové blízkosti předpokládám poškození orgánů za střevy. Ledvin, možná jater.“

Juan strnul. Taková zranění se dala léčit v prvotřídním traumatologickém centru, ale nejbližší takové bylo přes patnáct set kilometrů daleko. Tady v džungli měl Pulaski nulovou šanci na přežití. Cabrillo se díval na mrtvého. A oči plné bolesti, které na něho hleděly, to věděly. „Zůstaň s námi, Ski,“ řekl Juan a jeho slova zněla dutě jako prázdnota v jeho hrudi.

„Já nikam nejdu,“ zalhal Jerry a po každé slabice zalapal po dechu.

***

DOLE NA ZEMI si major Espinoza uvědomil, že mu jeho kořist mizí ve vrtulníku, kterému dal povolení k odletu. Přikázal dřevaři, který řídil pick-up, aby zastavil. Espinoza rozrazil dveře a vyskočil ven. Byl vyzbrojený jen revolverem Colt .45 s pažbou vykládanou slonovinou, ale stejně ji zvedl a namířil na vzdalující se helikoptéru, jakmile se jeho boty dotkly země. Nedoufal, že by stroj zasáhl, ale vyprázdnil bubínek na sedm nábojů tak rychle, jak stačil tisknout spoušť, a kromě střelného prachu kulky poháněl i jeho vztek.

Muži na korbě se řídili jeho příkladem a naplnili oblohu palbou ze samopalů. Místo přesného míření vsadili na palebnou sílu. V několika vteřinách pronásledovalo vrtulník skoro dvě stě kulek a vojáci stihli znovu nabít a obnovit palbu ještě dřív, než se první kulky začaly rojit kolem helikoptéry jako vzteklé vosy.

***

„JSME POD PALBOU!“ vykřikl Mike ze sedadla druhé pilota, když přes chomáče dýmu uviděl souhvězdí záblesků z hlavní.

Pilot instinktivně strhl hbitý stroj, ale při tolika kulkách ve vzduchu, z nichž mnohé letěly daleko od zamýšleného cíle, bylo nemožné uniknout všem. Devítimilimetrové střely zabubnovaly na stroj a prorazily v jeho hliníkové kůži roztřepené díry. Většina prolétla neškodně skrz, ale jeden zlověstný shluk zabušil na kryt motoru a dalo se jen těžko odhadnout, jaké škody napáchal v choulostivých turbinách. Helikoptéra náhle prudce změnila směr. Juan ztratil rovnováhu, a kdyby se nechytil sloupku dveří, byl by vypadl ven.

Jerry prohrál stoický souboj s bolestí, když mu vibrace vrtulníku změnily těžiště a on se zlomil v krvácejícím pase, takže úlomky kulek potrhaly další tkáně. Jeho výkřik se do Juana zabodl jako dýka.

Cabrillo znovu získal rovnováhu a pohlédl ke kokpitu. Mike pevně svíral řízení a očima přejížděl po přístrojích a obloze. Argentinský pilot se zhroutil na sedačce. Juan se naklonil přes opěradlo svého sedadla, aby mohl lépe posoudit mužova zranění. V plexisklovém bočním okně zela nová díra po kulce nedaleko od té, kterou tam před okamžikem prostřelil Trono, ale tahle měla protáhlý tvar od střely letící nahoru. Zasáhla pilota do spánku pod takovým úhlem, že i když protrhla kůži a nejspíš naštípla kost, nemohla proniknout do lebky.

Jako všechna zranění hlavy i tohle hojně krvácelo. Juan zvedl z podlahy mezi sedadly zmuchlaný hadr, přitiskl ho na ránu a držel ho, zatímco druhou rukou sáhl dozadu. Mark Murphy pochopil, co Předseda chce, a podal mu roli leukoplasti. Jako by omotával mumii, obtočil Juan pásku několikrát kolem pilotovy hlavy, aby zastavil proud karmínové krve.

„Mikeu, jsi v pořádku?“ zeptal se Juan anglicky. Nebylo už třeba nic předstírat. Pilot zůstane v bezvědomí celé hodiny.

„Jo, ale máme problém.“

Cabrillo se ohlédl k Markovi ošetřujícímu Jerryho Pulaského. „Jako bych to nevěděl.“

„Ztrácíme palivo a tenhle model buďto nemá samotěsnící nádrže, nebo to nefunguje. K tomu stoupá teplota motoru a myslím, že máme také prasklý přívod oleje.“

Juan se obrátil dozadu, vyklonil se ze dveří a vzepřel se silnému větru, který mu bušil do hlavy a horní části těla. Uši mu naplnil ohlušující řev, jako by se nacházel pod vodopádem. Za vrtulníkem se jako pověstné chlebové drobečky táhl pruh mastného kouře. Viděl, že směřuje od zadního rotoru až k místu na obloze, kde kulka provrtala olejové potrubí.

Argentinci po nich tvrdě půjdou a ten kouř se udrží ve vzduchu nejméně dvacet nebo třicet minut, protože nefoukal téměř vítr a vzduch byl těžký a už tak dost nasycený dýmem a popelem.

„Jo, kouří se z něj ošklivě,“ ohlásil, když se znovu obrátil ke kokpitu. Poté co zavřel dveře, nemuseli na sebe už řvát, aby se slyšeli – stačilo jen křičet.

„Jak je na tom Jerry?“ zeptal se Mike. Ti dva byli nejen druzi ve zbrani, ale také nejlepší přátelé.

Odpovědí mu bylo Juanovo mlčení. Nakonec se Cabrillo zeptal: „Dostaneme se do Paraguaye?“

„Ani náhodou! Tenhle ptáček měl poloprázdnou nádrž, už když jsme odstartovali, a půlku z toho jsme už ztratili. Jestli vydrží motory, můžeme doufat maximálně v osmdesát kilometrů. Co chceš, abych udělal?“

Myšlenky se valily Juanovou hlavou jako lavina. V tomhle byl nejlepší. Zvažoval možnosti, počítal pravděpodobnost a dospěl k rozhodnutí za dobu, kterou by normálnímu člověku trvalo strávit otázku. Proti jeho misi se spikly všechny okolnosti. Musel vzít v potaz úspěch akce, zodpovědnost, kterou měl za Mikea a Marka, pravděpodobnost, že bude Jerry živý, až přistanou, a to, co udělají, pokud ano. Nakonec usoudil, že jde hlavně o to, zachránit Jerrymu život.

„Vracíme se. Argentinci musejí mít na své základně zdravotnické zařízení a ten druhý vrtulník tam dolétne.“

„Ani náhodou,“ zavrčel Pulaski, když našel ve svém vzteku sílu promluvit. „Nevzdáš se jenom proto, že jsem nedokázal dost rychle tasit, sakra.“

Juan se k Pulaskému otočil. „Jerry, je to jediná možnost.“

„Mikeu, doleť s touhle plechovkou ke člunu,“ křikl Jerry kolem Cabrilla. „Předsedo, prosím. Vím, že umírám. Smrt se blíží, cítím to. Nezahazujte svoje životy kvůli mrtvole. Já nežádám, Juane, já prosím. Nechci umírat s vědomím, že půjdete se mnou.“

Pulaski natáhl ruku a Juan ji sevřel. Sražená krev na jeho dlani je k sobě přilepila. Jerry mluvil dál. „Není to nijak ušlechtilé, zůstat se mnou. Je to sebevražda. Argentinci vás budou mučit a pak vás zastřelí jako špehy.“ Bublavě zakašlal a vyplivl na podlahu trochu krve. „Mám bývalou manželku, která mě nenávidí, a dítě, které mě nezná. Moje rodina jste vy. Nechci, abyste pro mě umřeli. Radši pro mě žijte. Rozumíš?“

„Tenhle sentiment jsi okoukal z filmu Statečné srdce?“ poznamenal Juan. Roztáhl rty v úsměvu, oči však zůstaly vážné.

„Myslím to vážně, Juane.“

Pro Cabrilla se na okamžik zastavil čas. Pravidelné tepání rotoru a hukot turbíny utichly. Poznal už smrt a ztrátu. Jeho ženu zabil opilý řidič. V době, kdy byl u CIA, ztratil několik agentů a kontaktních osob a Zubatá s kosou už navštívila i Korporaci, ale ještě nikdy nežádal druhého člověka, aby zemřel, a on mohl díky tomu zůstat naživu.

Sáhl do svého batohu a podal Mikeovi GPS. „Souřadnice člunu jsou uložené jako waypoint Delta.“

„Není tam kde přistát,“ namítl Mike. „Pamatuješ, jak je ta džungle hustá. A když zkusím posadit tuhle věc do řeky, všechny nás zabiju.“

„Z přistávací plochou si nedělej starosti,“ křikl dopředu Mark Murphy. „O to se postarám já.“

Cabrillo věděl, že může výstřednímu Murphymu důvěřovat.

„Otoč vrtulník a stiskni waypoint Delta.“

„Delta ne,“ řekl Murph. „Echo.“

„Proč Echo?“ zeptal se Juan.

„Věř mi.“

Navigační počítač helikoptéry měl jednoduché ovládání, tak do něj Mike naťukal souřadnice podle GPS a obrátil vrtulník na jihovýchod. Až dosud pilotoval stroj hladce a bez problémů, přesně jak se učil. Gomes Adams by na něho byl pyšný.

„Vypadá to, že nám palivo vystačí, i když s odřenýma ušima,“ řekl.

„Předsedo!“ křikl Mark. „Na pravoboku. Možná kilometry daleko.“

„Co tam je?“

„Viděl jsem odraz slunce od čelního skla vrtulníku.“

Juan se podíval ven bočním okénkem. Nic neviděl, ale nepochyboval o Markově postřehu. Argentinci se blížili mnohem rychleji, než čekal. Mělo ho to napadnout. S helikoptérou spalující olej neměli takovou rychlost, aby mohli závodit s druhým strojem. A ten argentinský major vyrve svému vrtulníku střeva, jen aby dopadl svou kořist.

„Mikeu!“ zavolal. „Vymáčkni z toho, co se dá. Budeme mít společnost.“

Turbína se rozběhla o něco rychleji, ale nezněla zdravě. Někde v motorovém prostoru se dřel kov o kov a bylo jen otázkou času, kdy se zastaví docela.

Juan se rozhlédl v kabině po dalších zbraních. Kulomet ráže .30 namontovaný ve dveřích byl lepší možnost než jejich samopaly, ale to jen v případě, že by se k němu druhý vrtulník přiblížil z levoboku, kde byl připevněný. Pod lavicí našel lékárničku a červenou plastovou krabici obsahující signalizační pistoli a čtyři tupé náboje. Juan věděl, že plán této mise nezahrnoval výstřel světlice s pravděpodobností úspěchu miliardu k jedné, takže ji nechal na lavici.

„Marku, připrav pro mě popruh,“ přikázal a pustil se do odmontovávání starého kulometu Browning z kyvného kardanového závěsu.

Byla to čtrnáctikilová, metr dvacet dlouhá zbraň s pistolovou pažbou u hranatého zásobníku. Z otvoru visel pás s padesáti mosaznými náboji, které o sebe při pohybu takřka melodicky zvonily. Juan se vyznal ve zbraních dost dobře na to, aby věděl, že je tenhle kulomet proslulý svou spolehlivostí i zpětným rázem, který by dokázal vyrazit střelci zuby.

Juan si svlékl košili, omotal ji kolem šedesáticentimetrové hlavně browningu a upevnil zbytkem leukoplasti.

Murph si zatím svlékl své bojové popruhy a přeměnil je na dlouhou smyčku, kterou připnul ke kovovému půlkruhu na přední zárubni dveří na pravoboku. Druhý konec přicvakl k postroji na Juanových zádech. Z popruhu svého batohu udělal druhou smyčku na Předsedovy kotníky. Tu bude držet, aby Juan nevypadl z vrtulníku.

„Vidím je ve zpětném zrcátku!“ ohlásil Mike z kokpitu. „Jestli chceš něco udělat, udělej to rychle.“

„Jak daleko ještě?“ zeptal se Juan.

„Třináct kilometrů k souřadnicím Echo. A čistě pro tvoji informaci, nevidím pod námi nic jiného než džungli.“

„Jak říkám, věřte mi,“ odsekl ostře Mark.

Juan pohlédl na Pulaského. Věděl, že kdyby nebyl postřelený, jeho muži by žertovali a neutrhovali se jeden na druhého. Jerrymu visela hlava ke straně, a kdyby ho Mark nepřipoutal, svalil by se na podlahu.

„Otevírají boční dveře,“ řekl Trono. „Vidím chlapa s browningem, jako je ten náš. Střílí! Střílí!“

Střelec, zvyklý vraždit neozbrojené civilisty prchající ze svých vesnic, vypálil příliš brzy. Pak vstoupily do hry tři věci. Mike uviděl záblesky z hlavně letící k němu rychlostí světla, asi tři sta milionů kilometrů za vteřinu. Proud kulek se blížil z kilometrové vzdálenosti rychlostí osm set padesát metrů za vteřinu. Nervový impulz cestující z mozku do zápěstí urazil za vteřinu jen sto metrů, ale musel překonat jen metr. Setinu vteřiny poté, co byla vypálena první kulka, ubral Trono plyn, aby snížil výšku. Gravitace měla více než vteřinu na to, aby stáhla vrtulník k zemi. Šňůra bílých fosforových stopovek se mihla vysoko nad otáčejícím se hlavním rotorem stroje.

Juan kývl na Marka. Murph zatlačil na dveře na pravoboku, posunul je až k zarážce a pak popadl smyčku obtočenou kolem Cabrillových kotníků.

Předseda spustil horní část těla z vrtulníku tak daleko, dokud ho nezarazilo napjaté lano. Nepředstavitelně silný vítr ho málem zatlačil zpátky, ale on s ním bojoval všemi svaly v nohách a zádech.

Protože střílel ze dveří na pravoboku, musel držet kulomet v ruce, levou rukou stisknout pažbu a spoušť a pravou hlaveň omotanou košilí. Nedalo se nijak zabránit tomu, aby nábojnice nelétaly do kabiny helikoptéry.

Jeho náhlé zjevení vylekalo argentinského pilota, ale okamžik se zpozdil s úhybným manévrem. Juan toho využil a spustil palbu. Zpětný ráz kulek ráže .30 mu bušil do paží jako kladivo a horko pronikalo hlavní samopalu a smotanou košilí.

Byl zázrak, že se vlající nábojový pás nezasekl, jak ho kulomet polykal rychlostí čtyř set nábojů za minutu a vyplivoval kovový proud prázdných nábojnic, které zasypávaly palubu jako lesklé krupobití.

Čiré plexisklové čelní sklo rychle se přibližujícího vrtulníku zmatnělo, jak ho provrtávala střela za střelou, až nakonec docela zbělalo. Pilot strhl stroj ostře doprava a udělal tu chybu, že neprolétl pod uloupeným vrtulníkem Korporace, čímž poskytl Juanovi další příležitost ke střelbě. Netušil, jestli jeho palba zasáhla cíl, ale rozhodně způsobila, že druhý vrtulník musel udělat půldruhého kilometru dlouhý oblouk.

„Blížíme se k souřadnicím na přistání,“ ohlásil Mike. Jestli ho nějak znepokojovaly vyhlídky na přistání s neznámým eurocopterem, v jeho hlase se to neprojevilo. „Co to…? Ať se propadnu. Murphe, jak jsi to věděl?“

Půl kilometru od waypointu Echo – rozpadajícího se vraku vzducholodi – byla oblast dost velká pro přistání helikoptéry, kde pralesní vegetace nebyla vyšší než metr a skládala se většinou z mladých keřů a podrostu.

„Když se Bludný Holanďan zřítil,“ křikl Mark dozadu, „musel jeho gumový plynový vak dopadnout nedaleko. Protože tenhle typ vzducholodi neměl kostru, rozložila se guma po klenbě pralesa a zastínila rostliny, takže uhynuly. Dokud se obal asi po padesáti letech nerozložil, nemohlo tam nic vyrůst. A tak vznikla naše přistávací plocha.“

„Moc dobrá úvaha,“ pochválil Předseda Marka pyšně. „Dokonce i na tebe.“

„Připoutejte se,“ varoval je Mike.

Mýtina lemovaná hustým, více než třicet metrů vysokým pralesem se rychle blížila. Trono zpomalil vrtulník před závěrečným přiblížením, naklonil ho doleva a pak ostře doprava, až se dostal nad otevřené prostranství. Ubral plyn a stroj pomalu klesl k zemi. Když náhlý závan větru hrozil odfouknout hlavní rotor ke stěně stromů, otočil plynovou pákou trochu moc a helikoptéra za čtyři miliony dolarů narazila na zem, až se jim otřásly všechny kosti v těle. Okamžitě zastavil motory. Turbíny utichly, ale rotor dál bičoval trávu a rozkývával větve stromů jako ve vichřici.

„Všichni ven!“ zavelel Juan. „Druhý vrtulník tady bude za pár vteřin.“

Mike si odepnul pás a Mark začal pracovat na Jerryho.

„Zapomeň na to,“ zamumlal statný Polák. Bradu měl zalitou krví. Zvedl nějaký předmět tak, aby ho ostatní viděli. Nějak se mu podařilo vytáhnout z kapsy na stehně maskáčových kalhot kousek semtexu a tužkovou rozbušku. „Dejte mi poslední ránu.“

„Ski?“ Mikeovy oči žadonily.

„Tentokrát ne, kamaráde. Tohle nezvládnu.“

„Sakra, Jerry,“ zaklel Juan. „Můžu tě nést. Ke člunu je to jenom pár kilometru.“

Jejich malým údolím se rozlehl zvuk blížícího se vrtulníku. „Nenávidím loučení,“ řekl Pulaski. „Jděte.“

„Dohlédnu, aby bylo o tvoji rodinu postaráno.“ Juan se pokusil pohlédnout příteli do očí, ale nemohl. Navlékl si na ramena postroj s třicetikilovým zdrojem a vyskočil z vrtulníku. V okamžiku odtáhl bezvládného pilota do křoví a nedaleko si našel úkryt, odkud namířil samopal ve směru přilétajícího argentinského stroje.

„Dej jim zabrat, Jerry,“ řekl Mark.

„Ty taky, kluku.“

Mikeu Tronovi se řinuly z očí slzy, které se ani nepokusil zadržet. „Sbohem,“ řekl a vyskočil z helikoptéry.

Pod vedením Cabrillova GPS se tři muži vydali na pochod ke člunu. Plutoniový zdroj netížil Juana zdaleka tolik jako pocit viny, že tam Jerryho nechali. Šest let bojovali bok po boku a popili v každém zaplivaném přístavním baru od Šanghaje po Istanbul. Nikdy by ho nenapadlo, že opustí Jerryho Pulaského v bohem zapomenuté džungli, aby se mohl vyhodit do povětří a poskytnout zbytku týmu šanci na únik.

S každým krokem se musel potýkat s nutkáním zamířit zpátky.

Klenba stromů nad jejich hlavami tlumila zvuk argentinského vrtulníku, ale nemohla ztišit rachot kulometné palby, kterou uslyšeli po deseti minutách pochodu. Zdálo se, že nemá konce, jak si vojáci Deváté brigády vylévali vztek na vrtulníku na zemi.

Pokud už Jerry nepodlehl svým zraněním, musela se mu ta palba stát osudnou. Juan se zachmuřil ještě víc a začal vnímat tíhu vycpaných silonových popruhů, které se mu zařezávaly do ramen. Postroj byl vyrobený na Jerryho široká záda, takže zdroj visel moc nízko a táhl ho dozadu.

Uplynulo pět minut bez jediného slova, po které muži pokračovali k řece a svému člunu. Kulomety umlčely pralesní tvory a vítr do šera podrostu nepronikl. Bylo to strašidelné a skličující.

Zadunění, které uslyšeli, nebyl vzdálený úder hromu, ale náhlé třesknutí připomínající úder kladiva. Okamžik nato následoval druhý výbuch.

Věděli, co se stalo. Jerry vydržel až do okamžiku, kdy se muži začali spouštět z argentinského vrtulníku. Pak odpálil plastickou trhavinu. Ten druhý výbuch způsobil zbytek paliva a výpary v nádržích stroje. Bylo pravděpodobné, že někteří argentinští vojáci přežili, ale pronásledování se nemuseli obávat.

8

RADIOVÉ SPOJENÍ SE PŘERUŠILO. To nemohla být pravda. Těsně předtím, než se poručík Jimenez odmlčel, se ozvala nějaká rána. Major Jorge Espinoza to zkusil znovu a vykřikl Jimenezův volací znak Jaguár.

Espinoza zůstal v dřevařském táboře, protože z obou důstojníků měl lepší zdravotnický výcvik. A jeho pomoc byla zoufale potřeba. Šest mužů zemřelo na místě a tři už nejspíš nikdy nebudou chodit. Dva další byli v hodně špatném stavu s mnohočetnými tržnými ranami a zlámanými kostmi. Pouze Jimenez vyvázl z havárie nezraněný. Espinoza spotřeboval všechny obvazy z polních lékárniček svých mužů a vzal si i zásobu z druhého vrtulníku, než poslal Jimeneze s pěti muži, aby lupiče pronásledovali.

Věděl, že to jsou Američani. Kdo jiný by mohl satelit vystopovat a vyslat tak rychle pátrací tým? Ale vědět to a dokázat to byly dvě různé věci. Při špatném postavení Argentiny na mezinárodní scéně by obvinění Yanquis bez důkazů bylo marněním času.

Potřeboval, aby Jimenez zajal aspoň jednoho z nich. A nejlépe s tím kusem satelitu.

Nikoliv poprvé se zamyslel nad tím, proč je ten satelit pro Američany tak důležitý, že riskovali životy několika příslušníků svých zvláštních jednotek při záchranné operaci. Espinoza dostal shora informace, že šlo o nějaký vědecký výzkumný projekt, ale míra zájmu, který Američané projevovali, mu prozradila, že to je něco jiného, něco takřka jistě vojenského. Kdyby získal tu část satelitu zpátky a k tomu jednoho z těch vojáků, nebylo by to místo na ministerstvu propagandy, o kterém se zmínil Raul, tak nedosažitelné.

„Jaguáre, ozvi se, sakra.“

Zapraskání statické elektřiny z přenosné vysílačky ho přinutilo rychle vzdálit přístroj od ucha. Jimenez předtím ohlásil, že napumpoval do vrtulníku na zemi několik set kulek, pár minut počkal, jestli nevybuchne, a pak poslal dolů tři muže na lanech.

„Jimenezi, jsi to ty?“

„Jefe?“

„Mluv, Jimenezi.“

„Není to dobré, pane.“

„Co se stalo?“

„Nastražili v tom vrtulníku bombu. Vybuchla, když už byli mí muži těsně nad zemí. Nebyla to velká rána, ale stačila na to, aby odhodila můj vrtulník asi třicet metrů, což mi zachránilo život, protože potom explodovaly nádrže. Byla z toho ohromná ohnivá koule.“

„Co tví muži?“

„Ti tři na lanech jsou mrtví, pane. Roztrhalo je to na kousky. Ale viděli jsme na zemi jiného muže, který výbuch přežil.“

Espinoza se zamyslel a pak se zeptal: „Jednoho z nich?“

„Ne, pane. Je to ten druhý pilot, Josep. Zdá se být zraněný, ale vypadá to, že ho obvázali, než odešli.“

Porážka zanechala Espinozovi v ústech hořkou pachuť. Chvilku přemýšlel. „Říkal jsi, že jste asi osm kilometrů od Rio Rojo, je to tak?“

„Ano.“

„Mají člun,“ řekl Espinoza. „Museli včera v noci nějak proklouznout přes hranice, když ti hlupáci, kteří je hlídají, buďto spali nebo byli moc zaměstnaní tím, jak se škrábali v zadku.“

„Bohužel nemáme dost paliva, abychom je mohli pronásledovat,“ oznámil Jimenez. Z jeho hlasu bylo jasně patrné, jak je zklamaný. „A pilot říká, že vrtulník možná výbuch poškodil.“

„To je jedno. Zaznamenej Josepovu polohu na GPS, abychom pro něho mohli vyslat tým, a pak leťte rovnou na základnu. Cestou tam zavolej, aby byl náš třetí EC-135 připravený, jakmile přistanete. Mají nejspíš motorový člun, ale měli byste je dostihnout dřív, než se dostanou do Paraguaye. Upozorním stráže na hranicích. Budou moci vyslat hlídkové čluny a zastavit každého, kdo by vypadal podezřele.“

„Jako bychom je už měli, Jefe.“ Jimenezův vlčí úsměšek se takřka přenesl spojením plným statické elektřiny do druhé radiostanice.

„Dostaneme je,“ souhlasil major Espinoza s úsměvem mnohem nebezpečnějším.

***

JUAN A ZBÝVAJÍCÍ DVA MUŽI dorazili ke člunu asi po hodině pochodu. Zůstal nepoškozený ve svém úkrytu pod listím. Juan přivázal zdroj na palubu a Murph s Tronem zatím odházeli větve. Dva motory na zádi ožily při prvním otočením klíčkem. Juan věděl, že jejich člun s výkonnými motory dokáže předhonit cokoliv, co mohou na řece potkat, ale nedělal si iluze, že pro ně před paraguayskou hranicí už nechystají uvítání.

„Lana jsou volná,“ ohlásil Mark a obtáčel provaz okolo oporky. Když Předseda nezareagoval, zavolal: „Juane?“

„Promiň. Přemýšlel jsem.“

Juan přidal plyn a člun vyjel ze své skrýše. Řeka byla prázdná, takže za okamžik už klouzal po hladině rychlostí dobrých čtyřiceti uzlů, jen mírně zpomaloval v zátočinách a pak znovu vyrážel naplno.

Po proudu se dostali na hlavní řeku za kratší dobu, než jim zabrala stejná cesta opačným směrem. Muži byli vyčerpaní událostmi uplynulých čtyřiadvaceti hodin, ale cestou na sever zůstávali bdělí. Mike stál obrácený zády ke směru jízda a hlídal, jestli je někdo nepronásleduje, zatímco Juan s Markem pátrali na řece a jejích březích po čemkoliv neobvyklém.

Celou hodinu nic nezahlédli, ale pak poklepal Murk Murphy Juanovi na rameno, podal mu malý dalekohled a ukázal na několik teček před nimi.

Juanovi stačila vteřina, aby poznal, že se k nim řítí čluny typu Boston Whaler. Nepotřeboval vidět každý detail jejich posádky – hned mu bylo jasné, že jsou po zuby ozbrojené.

„Mikeu!“ křikl přes rameno. „Máme společnost!“

„To je fakt,“ odpověděl Trono. „Na šesté hodině letí vrtulník.“

Cabrillo se ani nemusel ohlížet. Čluny se blížily příliš rychle na to, aby si stihli dělat starosti s vrtulníkem. Dvojice nepřátelských plavidel a jejich člun se k sobě přibližovaly kombinovanou rychlostí skoro devadesáti uzlů, tedy sto sedmdesáti kilometrů v hodině, a za pár vteřin se měly setkat.

Z obou člunů na ně zablikala mihotavá světla. Argentinci spustili palbu mnohem dřív, než byli na dostřel. Daleko před řítícím se člunem Korporace se na hladině objevily malé šplíchance.

Juan čekal, dokud se ty dva čluny nepřiblíží ani ne na padesát metrů, a ignoroval olovo naplňující vzduch. Na každém viděl tři muže; kormidelníka a dva střelce ležící na přídi. Jak plavidla poskakovala na hladině, nemohl ani jeden z nich přesně zamířit. Ty malé čluny byly příliš nestabilní.

A Mark měl samozřejmě stejný problém, ani on nemohl účinně vypálit.

„Držte se!“ křikl Juan.

Zavřel plyn a stočil kormidlo až do krajní polohy. Navzdory splasklým vzduchovým vakům na bocích se člun otočil o sto osmdesát stupňů, při čemž zvedl vysokou stěnu bílé vody a skoro zastavil.

Protože tenhle manévr nesčetněkrát trénovali a věděli, co bude následovat, reagovali Trono s Murphem okamžitě. Teď, když se člun pohupoval z boku na bok, dokázali předvídat jeho pohyby a kompenzovat je při střelbě ze samopalů. Spustili palbu, jakmile byla argentinská plavidla třicet metrů od nich. Dva piloti stojící v otevřených kokpitech dopadli nejhůř. Jednoho devítimilimetrové kulky provrtaly od stehna po rameno a odhodily jeho tělo na obrubu člunu. Druhý schytal dvě do hlavy a zhroutil se na řízení.

S motory pracujícími stále na plné obrátky se člun začal stáčet kvůli váze vojákova těla ležícího na kormidle. Odstředivá síla odtlačila mrtvolu na protější stranu, takže vypadla z kokpitu s rukou stále zaháknutou v paprscích kormidla. Člun se ostře stočil, zachytil část vlny zvednuté Juanovým manévrem a převrátil se. Zařízl se do vody a zmizel, aby se po chvilce znovu vynořil kýlem nahoru.

Druhé argentinské plavidlo se řítilo dál po řece a nedalo se odhadnout, jestli je na jeho palubě ještě někdo naživu.

Juan znovu stočil příď proti proudu a rozjel oba motory na plné obrátky. Špička trupu ve tvaru písmene V se okamžitě zvedla a loďka se rozletěla po řece přímo závodní rychlostí.

***

RAUL JIMENEZ NEVNÍMAL VÍTR, jenž do něho bušil, když stál v otevřených dveřích vrtulníku, a užasle se díval, jak se jeden ze člunů pohraniční stráže převrací a potápí. Druhý pokračoval po proudu za ním. Nejdřív si myslel, že ti zbabělci prchají, ale pak člun narazil přímo do břehu. Zmačkal se jako hliníková plechovka. Jeho závěsné motory se utrhly a odlétly do podrostu, zatímco tři muže posádky náraz odhodil jako hadrové panenky. Jimenez si nevšiml, jestli žijí, ale bylo mu to jedno. Veškerou pozornost soustředil na prchající plavidlo dole před nimi.

Poznal, že je to nafukovací člun s pevným trupem, typ, který s oblibou používají americké zvláštní jednotky, i když byl také k dostání na běžném trhu a klidně s ním mohla operovat skupina žoldáků. Rozhodně potřeboval jednoho z nich živého. Chtěl dostat živé i ty ostatní, ale věděl, že až s nimi skončí, nebudou v takovém stavu, aby se mohli ukázat před televizními kamerami.

Tento vrtulník nebyl vybaven kulometem ve dveřích, ale vzali si zbraň z toho, který poškodil výbuch, a provizorně ho zavěsili na popruhy protažené oky ve stropě. Jimenez teď stál za ním a sledoval, jak se člun zvětšuje v jeho hledáčku. Ještě pár vteřin a rozstřílí mu záď. Zatímco jeden z lupičů kormidloval, další sledoval blížící se vrtulník se samopalem přiloženým pevně k rameni. Třetí muž ležel na palubě, buďto mrtvý nebo zraněný. Každopádně se nezdálo, že by se hýbal.

Raul Jimenez miloval lov už od dětství. První prak si vyrobil z trubky a dřevěné vidlice a zabíjel po stovkách ptáky kolem jejich rodinné farmy. Svou první puškou, dárkem k desátým narozeninám, si troufal na větší a větší kořist, dokud nedostal jaguára výstřelem na sedm set metrů, který jeho kumpáni prohlásili za nemožný.

Ale od toho dne, kdy zabil prvního člověka, dezertéra, za kterým ho poslal Espinoza, tehdy ještě kapitán, Jimenez věděl, že už nikdy neprožije uspokojení z lovu pouhých zvířat. Pronásledoval toho dezertéra pět dní tou nejhustší džunglí, kterou může Argentina nabídnout. Mužova prohnanost z toho udělala nejlepší lov Jimenezova života, ale nakonec ho už nemohlo nic zachránit a zemřel i přes svou lstivost.

Když teď Jimenez mířil na prchající černý člun, cítil stejné uspokojení jako tehdy. Právě když stiskl spoušť, hbité plavidlo rychle zahnulo a těžké kulky ráže .30 zvedly ve vodě malé bílé vodotrysky.

Zaklel, zamířil a vystřelil znovu. Bylo to, jako by kormidelník patnáct metrů pod ním četl jeho myšlenky, protože kulky teď skončily v řece nalevo od člunu. Byl si jistý, že plavidlo teď uhne doleva, a vypustil ničivou řadu stopovek. A stejně jako předtím ho kormidelník přelstil tím, že zatočil ještě víc doprava, podplul vrtulník a vynořil se na jeho neškodné straně.

„Obraťte to!“ křikl Jimenez do mikrofonu vysílačky. „Naveďte mě na cíl.“

Pilot zatlačil na kormidlo a otočil helikoptéru kolem svislé osy, zatímco stále pokračoval v letu po řece. Pohyboval se teď bokem dopředu jako krab, ale bez problémů držel krok s člunem.

V těch třech vteřinách, kdy Jimenez ztratil člun z dohledu, se muž, kterého považoval za zraněného, zvedl najedno koleno. V palubě za ním byla otevřená dvířka zapuštěného úložného prostoru. Muži ležela na rameni zlověstně vypadající tmavá roura mířící přímo na vrtulník vzdálený necelých šedesát metrů.

Jimenez a muž s raketometem se pohnuli ve stejný okamžik. Mike Trono odpálil raketu Stinger a Argentinec si rozepnul bezpečnostní popruh. Infračervený naváděcí systém rakety ve zlomku vteřiny objevil horký oblak výfuku stroje a provedl drobnou úpravu. Jimenez vyskočil z vrtulníku milisekundu předtím, než střela narazila do krytu turbíny těsně pod otáčejícím se rotorem. Skoro tříkilová hlavice rakety vybuchla. Masa motoru zachránila Jimenezovi život, ale i tak ho zachytila vlna plamenů, která mu zapálila oděv a hodila ho do vody, jako by skočil z dvojnásobné výšky. Kdyby nedopadl nohama napřed do vln zvířených závěsnými motory člunu, narazil by jako při pádu na beton. Voda mu uhasila hořící uniformu a zabránila popáleninám v obličeji a na rukou, aby přešly do druhého stupně. Vynořil se na hladinu a vykašlával plné plíce říční vody s pocitem, jako by mu někdo polil kůži kyselinou.

Patnáct metrů před ním dopadl do řeky vrtulník s kouřem valícím se ze dveří a proraženým čelním sklem. Jimenez neměl ani čas se nadechnout, když se stroj převrátil a listy rotoru narazily do vody. Rozlámaly se, jako by byly ze skla, a jejich ostré úlomky naplnily vzduch. Několik jich přeletělo nad hladinou jen pár centimetrů nad Jimenezovou hlavou a byly by mu ji usekly, kdyby se rychle nepotopil.

Přes vodu viděl plameny olizující rozbitý trup helikoptéry, mihotavé, nadpozemské světlo, v němž se rýsovala silueta pilota stále připoutaného na sedadle. Paže mrtvého vlály v proudu jako vlákna chaluh.

Znovu se vyhrabal na hladinu a uši mu zaplavil řev požáru. Po člunu nebylo ani vidu ani slechu a teď, když byl vrtulník sestřelený a obě hlídková plavidla zničená, měli lupiči cestu do Paraguaye volnou. Zatímco poručík Jimenez v bolestech plaval ke břehu a ruce ho při každém tempu nesnesitelně pálily, mohl jen doufat, že je někdo přece jen zastaví, než překročí hranici.

***

„DOBRA RÁNA!“ vykřikl Juan, když se vrtulník zřítil z oblohy.

„Ta byla za Jerryho,“ řekl Trono, když pokládal raketomet na palubu, aby ho nabil druhou střelou uloženou v jedné ze schrán na zbraně ukrytých ve člunu. Mark Murphy byl na přídi a hlídal, jestli se k nim neblíží někdo další. „Pořád se držíme původního plánu?“

Cabrillo se na chvilku zamyslel. „Jo,“ odpověděl. „Raději ano. Cena člunu bude jen jednou položkou na účtu zaplaceném z černých fondů CIA.“

Zatímco Juan dál kormidloval a Mark byl na hlídce, připravil Mike závěrečnou část operace, takže když konečně zastavili motory osm kilometrů od hranice s Paraguayí, bylo všechno vybavení přichystané. Muži si znovu natáhli neoprenové obleky a pověsili na záda těžké dýchací přístroje. Juan si víc přifoukl kompenzátor vztlaku, protože měl nést plutoniový zdroj.

Poté co rozřízli zbývající vzduchové vaky, otevřeli zaplavovací ventily. Člun se začal potápět zádí napřed, tažený ke dnu těžkými motory. Zůstali na palubě ještě poté, co klesl pod vodu – museli si být jistí, že se už nevynoří, i když je kvůli tomu proud odnesl o půl kilometru zpátky. Dno takhle blízko břehu pokrývala spleť hnijících stromů. Přivázali příďové lano k jedné ze silnějších větví a pak zamířili na sever pohánění skoro bezhlučnými podvodními skútry pro potápěče.

Protože museli bojovat s proudem, trvala jim cesta k hranici skoro dvě hodiny, a další dvě, než usoudili, že je bezpečné vynořit se na hladinu. Baterie skútrů byly skoro vybité a v dýchacích přístrojích docházel vzduch. Ale dokázali to.

Muži si dopřáli krátký oddech, než se vydali na šestihodinovou túru k chatě na kůlech, v níž před šestatřiceti hodinami přespali. Tam měli schovaný malý hliníkový člun s motorem, který dopravili na místo s nafukovacím plavidlem.

Když se dostali na základnu, opřel se Mike o strom a okamžitě usnul. Juan mu záviděl. I když měl Trono k Jerrymu blíž než Cabrillo, netížila Mikea žádná vina za jeho smrt. Jen smutek. Mark Murphy, který miloval všechno technické, zkoumal plutoniový zdroj.

Juan poodešel a vytáhl z vodotěsného pouzdra satelitní telefon. Bylo načase se ohlásit.

„Juane, to jsi ty?“ zeptal se ho Max Hanley po prvním zazvonění. Dokázal si Maxe představit, jak sedí od začátku mise v operačním centru Oregonu, pije jeden hrnek kávy za druhým a okusuje náustek dýmky.

Telefony byly spolehlivě zakódované, takže je nikdo nemohl odposlouchávat. Mohli tedy mluvit na rovinu.

„Máme to,“ pronesl s takovou únavou v hlase, jako by se z ní neměl nikdy vzpamatovat. „Jsme šest hodin od waypointu Alfa.“

„Hned zavolám Langovi,“ řekl Hanley. „Co jste vyrazili, otravuje mě každých dvacet minut.“

„Je tu ještě něco.“ Cabrillův tón byl chladný jako led. „Jerry se už nevrátí.“ Následovala celá půlminuta ticha, než ze sebe Max konečně vypravil: „Proboha, to ne. Co se stalo?“

„Záleží na tom?“ opáčil Juan.

„Asi ne,“ řekl Max.

Juan si hluboce povzdechl. „Povím ti, kamaráde, že mám co dělat, abych se s tím vyrovnal.“

„Co kdybychom si my dva vzali pár dní volna, až se vrátíš? Zaletíme si do Ria, plácneme sebou na pláž a budeme zírat na sexy těla v bikinách.“

Dovolená zněla dobře, přestože Cabrilla nijak zvlášť nezaujala představa, že by měl zírat na ženy o polovinu mladší než on. A věděl, že po třech neúspěšných manželstvích ani Max není zrovna na lovu. Pak si vzpomněl na zřícenou vzducholoď a Markův návrh informovat rodiny mužů, kteří tam zahynuli. Přesně to potřeboval. Ne okukovat hezké holky, ale nabídnout několika cizím lidem klid v duši po padesáti letech nejistoty.

„Ta představa se mi líbí,“ připustil Juan, „ale musíme zapracovat na jejím uskutečnění. Promluvíme si o tom, až se vrátíme na loď. A mohl bys zajít do mé pracovny. V registratuře by měla být Jerryho závěť. Nemá cenu s tím otálet. Svoji bývalou manželku nijak zvlášť nemiloval, ale měl dítě.“

„Dceru,“ upřesnil Max. „Pomáhal jsem mu založit pro ni svěřenecký fond a on mě stanovil jeho správcem.“

„Díky. Máš to u mě. Do zítřejšího rána bychom měli být doma.“

„Bude na vás čekat kafe.“

Juan vrátil telefon do pouzdra a posadil se zády ke stromu s pocitem, že krmí všechny moskyty v okruhu osmdesáti kilometrů.

„Hej, Předsedo,“ zavolal pár minut nato Mark. „Podívej se na tohle.“

„Co tam máš?“ Juan se přesunul na místo, kde seděl Mark s rukama zkroucenýma jako preclík.

„Vidíš tohle a tohle?“ Ukázal na drobné důlky na lesklém kovovém povrchu.

„Jo.“

„Odpovídají dvěma stejným otvorům v silonovém postroji. Provrtaly je kulky, které na nás vypálili, když jsme odstartovali s vrtulníkem.“

„Byly devítimilimetrové a vypálené zblízka,“ řekl Juan. „Nezanechaly skoro žádné stopy. Tahle věc opravdu vydrží tolik, kolik NASA tvrdila.“

„Dobře, ale koukni na tohle.“ Mark zabral, aby převrátil třicetikilový zdroj na druhou stranu, a ukázal na mnohem hlubší jamku vyvrtanou do části satelitu.

Juan na svého zbraňového specialistu tázavě pohlédl.

„V postroji jí nic neodpovídá. Byla tam, už když nám to padlo do ruky.“

„Že by to způsobili Argentinci?“

Mark zavrtěl hlavou. „Viděli jsme je to vykopat a zmizelo nám to z očí jen na pár minut, než to naložili na pick-up. Nevzpomínám si na žádný výstřel. Ty ano?“

„Ne. Mohlo se to stát, když do auta narazily klády?“

„To si nemyslím. Musím udělat nějaké propočty, abych si byl jistý, ale nezdá se mi, že v té kolizi bylo dost energie, aby způsobila tohle. A nezapomínej, že se ten pick-up převrátil do rozbahněné půdy. Nebylo tam nic tak tvrdého a malého, aby to udělalo tak hladký důlek.“

Cabrillovi to začínalo docházet. „Stalo se to, když ta raketa vybuchla. Tam bylo energie víc než dost, ne?“

„To je logická odpověď,“ prohlásil Mark, jako by to věděl celou dobu, ale v jeho hlase bylo jen málo triumfu. „Problém je v tom, že tohle je vrchní strana zdroje. Před výbuchem by ji chránila jak vertikální rychlost rakety, tak tloušťka samotného zdroje.“

„Co tím chceš říct?“

„Nejsem si jistý. Rád bych udělal na Oregonu pár testů, ale máme to předat nějakému poskokovi ze CIA v Asunciónu. Odpověď se nikdy nedozvíme.“

„Co ti říká instinkt?“

„Ten satelit byl úmyslně sestřelený zbraní, kterou vlastní jen dvě země na světě. My –“

„A Čína,“ dokončil Juan.

9

Houston, Texas

KDYŽ TOM PARKER NASTUPOVAL do NASA, neměl ani tušení, do čeho jde. Na jeho obranu je třeba dodat, že vyrostl v zemědělském Vermontu a jeho rodiče nikdy neměli televizi, protože na té straně hory, kde chovali krávy, byl mizerný příjem.

Že se děje něco neobvyklého, poznal hned prvního dne v Johnsonově vesmírném centru, když mu sekretářka postavila na stůl krásnou hnědou láhev z foukaného skla a řekla, že je pro Jeannii. Požádal ji o vysvětlení, a když si uvědomila, že nemá ponětí o Jeanniině identitě, zasmála se a záhadně prohlásila, že to brzy zjistí.

Pak přišly dva romány od Saula Bellowa doručené anonymně do jeho kanceláře. Parker opět nechápal, co to znamená, a žádal vysvětlení. Tou dobou se už jeho nevědomostí bavilo několik dalších sekretářek stejně jako nadřízený, plukovník letectva, který byl zástupcem ředitele programu pro výcvik kosmonautů.

Posledním dílkem skládačky byla rukou podepsaná fotografie muže přes pětapadesát s ustupujícími ryšavými vlasy a jasně modrýma očima. Parkerovi chvíli trvalo, než rozluštil, že podpis zní Hayden Rorke. Internetové vyhledávání bylo tehdy v plenkách, takže se musel spolehnout na místní knihovnu. Tam dospěl k objevu, že Rorke je herec, jenž hrál psychiatra NASA jménem Alfred Bellows, kterého neustále otravoval kosmonaut Anthony Nelson a džin, jehož našel na pláži.

Doktor Tom Parker byl psychiatr NASA a vtipy na téma seriálu Sním o Jeannii nikdy neustaly. Po skoro deseti letech v programu měl Parker desítky lahví podobných té, které říkala Jeannie domov, stejně jako podepsané fotografie většiny herců a několik scénářů Sidneyho Sheldona.

Upravil webovou kameru na svém notebooku, aby mohl vyhovět prosbě Billa Harrise, svého současného pacienta.

„To je lepší,“ řekl Harris ze stanice Wilson/George. „Viděl jsem fotku Larryho Hagmana, ale slyšel váš hlas.“

„On aspoň líp vypadá,“ utrousil Parker.

„Namiřte kameru na Barbaru Edenovou a uděláte mi větší radost.“

„Mluvili jsme tedy o ostatních členech vašeho týmu. Za pár dní odjedete z Antarktidy. V jaké jsou náladě?“

„Vlastně jsou zklamaní,“ řekl kosmonaut. „Uzavřela nás tady studená fronta. Meteorologové z McMurdo tvrdí, že to bude trvat jenom pár dní, ale všichni jsme viděli data. Ta zatracená fronta pokrývá skoro celou Antarktidu. Zůstaneme tu kvůli ní trčet nejmíň o týden déle a pak bude ještě pár dní trvat, než se uklidí jejich a naše ranvej.“

„Jaký z toho máte pocit?“ zeptal se Parker. On a bývalý zkušební pilot spolu v uplynulých měsících mluvili dost dlouho na to, aby mohli vést upřímný dialog. Věděl jistě, že se Harris nepokusí svou odpověď nějak zaobalit.

„Stejný jako všichni ostatní,“ odpověděl Bill. „Je to drsné, když se vám vzdaluje cíl, ale proto tu jsme, ne?“

„Přesně tak. Zvlášť chci vědět, jaký to má dopad na Andyho Ganglea.“

„Protože se už nemůže procházet venku, zůstává většinu času zavřený ve svém pokoji. Upřímně řečeno, neviděl jsem ho už dobrých dvanáct hodin. Naposledy ve společenské místnosti, ale to jí jenom procházel. Zeptal jsem se ho, jak se má, a on jenom zamumlal ‚Dobře‘ a šel dál.“

„Myslíte si, že se jeho nespolečenské chování zhoršilo?“

„Ne,“ řekl Bill. „Je to tak nastejno. Byl nespolečenský, když sem přijel, a je nespolečenský i teď.“

„Zmínil jste se, že jste se ho v uplynulých několika měsících snažil zapojit do kolektivu. Zkusil to ještě někdo jiný?“

„Jestli ano, byl odmítnut. Jak už jsem říkal, ti, co ho vybrali a dovolili mu sem přijet, udělali chybu. Není na takovouhle izolaci stavěný, přinejmenším ne jako funkční část týmu.“

„Ale Bille,“ namítl Parker a pro zdůraznění se naklonil blíž ke kameře v notebooku, „co se stane, když budete na vesmírné stanici nebo v půli cesty na Měsíc a náhle zjistíte, že doktoři, kteří vybrali vaši posádku, udělali stejnou chybu?“

„Chcete tvrdit, že to zvoráte?“ zeptal se Harris pobaveně.

„Ne,“ usmál se Parker, „ale ostatní členové výběrové komise by mohli. Tak co potom uděláte?“

„Hlavně se postarám, aby ten člověk odváděl svoji práci. Jestli nebude moc mluvit, fajn, ale musí dělat, co má.“

„A pokud odmítne?“

Bill Harris se náhle ohlédl přes rameno, jako by něco zaslechl. „Co se děje?“ zeptal se psychiatr.

„Znělo to jako výstřel,“ odpověděl Harris. „Hned jsem zpátky.“

Parker se díval, jak kosmonaut vstává ze židle. Byl v půli cesty k otevřeným dveřím svého pokoje v odlehlé polární stanici, když se přes práh mihl nějaký stín. Harris se zapotácel dozadu, pak něco uhodilo do webové kamery a výhled to zcela zablokovalo. Několik vteřin se díval. Pak černota na jeho monitoru začala získávat fialový nádech. Jak ubíhal čas, obraz zesvětlal, přešel z barvy tmavých švestek na odstín lilku a nakonec zčervenal.

Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že to, co zasáhlo kameru, byl cákanec krve, který pak stekl z čočky. Parker nedokázal přes krvavou vrstvu rozeznat moc detailů, ale po Billu Harrisovi nebylo ani stopy a mikrofon zachycoval nezaměnitelný ženský jekot.

Uplynula celá minuta, než její hlas náhle zmlkl. Parker se díval dál, ale když něco prošlo dveřmi, viděl zase jen nezřetelnou šmouhu. Rozhodně to vypadalo jako obrysy mužské postavy, ale nedalo se poznat, kdo to je.

Ujistil se, že jeho počítač automaticky nahrává, jako to dělal při každém sezení se vzdáleným pacientem. Všechno bylo v bezpečí na pevném disku. Pro jistotu odeslal první část záznamu e-mailem sám sobě, aby byla uložená ještě někde jinde, a kopii svému šéfovi.

Nechal počítač nahrávat obraz i zvuk teď tiché webové kamery, zvedl telefon a vytočil přímou linku svého nadřízeného.

„Keith Deaver.“

„Keithe, tady Tom. Máme problém ve Wilson/George. Podívej se na e-mail, co jsem ti právě poslal. Přetoč si ten záznam k posledním pěti minutám a pak mi zavolej.“

Šest minut nato popadl Tom sluchátko, než doznělo první zazvonění. „Co si o tom myslíš?“

„Vím jistě, že na té stanici nejsou žádné zbraně, ale rozhodně to byl výstřel.“

„Taky si to myslím,“ souhlasil Parker. „Ale měli bychom si to nechat potvrdit od odborníka, udělat to, co dělají poldové v seriálech. Tohle je zlé, Keithe. Nevím, jestli sis poslechl, o čem jsme s Billem mluvili, ale McMurdo tam ještě minimálně týden nemůže poslat letadlo ani vzdušný průzkum.“

„Kdo má s tou stanicí spojení?“

„Pensylvánská státní ji nepřetržitě monitoruje, jestli myslíš tohle.“

„Máme tam nějakou kontaktní osobu?“

„Ano. Myslím, že se jmenuje Benton. Jo, to je ono, Steve Benton. Je to klimatolog nebo něco takového.“

„Zavolej mu a zjisti, jestli jim pořád přichází dálkové měření. Taky se podívej, jestli tam teď neběží ještě nějaké webové kamery. Měli bychom se spojit s McMurdem, dát jim vědět, co se děje, a zeptat se, zda by opravdu nemohli poslat letadlo na stanici dřív.“

„Já tam mám taky kontaktní osobu,“ přiznal Palmer, „v americkém Antarktickém programu. Financuje ho Národní přírodovědecká nadace.“

„Dobře. Každou hodinu chci zprávu a postarej se, aby někdo od teď sledoval tvůj počítač. Někoho ti tam pošlu, když budeš potřebovat.“

„Posadím k němu svoji sekretářku, než to všechno obtelefonuju, ale pak tě asi vezmu za slovo.“

Navzdory byrokratickým postupům se podařilo uvést věci do pohybu za překvapivě krátkou dobu. Než den skončil, poslechl si houstonský policejní důstojník audiozáznam webové kamery, ale nedokázal určit, jestli ta rána byl výstřel nebo ne. S pětasedmdesátiprocentní jistotou potvrdil, že ano, ale na sto procent to říct nemohl. Dispečer na věži v McMurdu oznámil, že jsou všechna letadla na zemi kvůli počasí, a žádná krizová situace že není tak vážná, aby riskoval životy posádky. Podmínky na Palmerově stanici, jediné další americké základně, byly dokonce ještě horší, takže bylo vyloučené, aby se odtamtud někdo vypravil do stanice Wilson/George. Stejná prosba byla vznesena k dalším stanicím s výzkumnými centry nacházejícími se nedaleko, ale nejblíž bylo argentinské výzkumné zařízení a navzdory přátelským vztahům obou vědeckých komunit byla žádost bez udání důvodu odmítnuta.

Před osmou toho večera byla zpráva o situaci zaslána prezidentovu poradci pro národní bezpečnost. Protože stanice Wilson/George byla tak blízko k argentinské základně a existovalo podezření na střelbu, nedalo se vyloučit, že na americké zařízení někdo z jakéhosi důvodu zaútočil. Dlouho do noci se probíraly různé možnosti a byla poslána žádost do Národního úřadu pro průzkum, aby se na izolovanou výzkumnou stanici nasměroval satelit a pořídil její snímky.

Do rána byly snímky podrobeny analýze, ale ani pozoruhodná optika satelitu nedokázala proniknout bouří zuřící nad půlkou kontinentu.

A pak se jako obvykle byrokratická mašinérie zasekla. Nikdo nevěděl, co dál. Všechny dosažitelné informace byly shromážděny a vyhodnoceny. Bylo třeba učinit nějaké rozhodnutí, ale nenašel se nikdo, kdo by se k tomu odhodlal. Počáteční vlna aktivity opadla a zainteresovaní lidé už jen čekali, co se bude dít.

Když Langston Overholt dorazil krátce po deváté do Langley, vzal si od sekretářky připravený šálek kávy a šel do své kanceláře. Za oknem s neprůstřelným sklem se zelenala spleť stromů. Vítr pohyboval větvemi, které vrhaly na trávník roztančené stíny.

Jeho kancelář byla spartánsky zařízená. Na rozdíl od mnoha vysoce postavených představitelů CIA nevyhradil Overholt jednu zeď opěvování svého ega – sbírce fotografií své osoby s různými hodnostáři. Nikdy neviděl důvod, proč by měl vytrubovat, jak je důležitý. Se svou legendární pověstí to ani neměl zapotřebí. Každý, kdo ho v šestém patře navštívil, věděl přesně, o koho jde. A přestože mnoho jeho úspěchů zůstalo přísně utajeno, v průběhu let toho prosáklo ven dost na to, aby to upevnilo jeho postavení v agentuře. Na zdi viselo jen několik fotografií, většinou portrétů pořízených o prázdninách, jak jeho děti rostly, a jeden společný sépiový snímek s nějakým mladým Asiatem. Jenom odborník by poznal, že to je tibetský dalajláma.

„No, přece jen trochu ega,“ připustil při pohledu na tu fotografii.

Overholt si přečetl zprávu určenou všem vysoce postaveným osobám v agentuře. Byla to ještě podrobnější verze než ta, kterou dostával prezident, který brzy po svém nástupu do úřadu jasně prohlásil, že nechce být obtěžován zbytečnými podrobnostmi.

Byly tam obvyklé novinky z celého světa – bombový útok v Iráku, zavraždění dělníků ropné společnosti v Nigérii, severokorejské řinčení zbraněmi podél demilitarizované zóny. Incidentu na stanici Wilson/George byl věnován jeden odstavec na předposlední straně, těsně pod poznámkou o blížícím se dopadení srbského válečného zločince. Kdyby se to stalo na kterékoliv jiné antarktické základně, pustil by to z hlavy, ale ze zprávy jasně vyplývalo, že Argentinci mají své zařízení asi padesát kilometrů od toho amerického a jejich úsečné odmítnutí vyslat pátrací tým zapnulo Overholtův šestý smysl na nejvyšší stupeň. Vyžádal si nesestříhaný záznam webové kamery doktora Palmera. Okamžitě věděl, co se musí udělat.

Spojil se s velitelem jihoamerické sekce a bylo mu řečeno, že Cabrillo dorazil do Asunciónu předchozí noci a předal zdroj dvěma kurýrům agentury. Ti s ním okamžitě nastoupili do letadla a právě se blíží ke kalifornskému pobřeží.

Overholt ukončil interní hovor a zavolal do Houstonu, aby si promluvil s doktorem Parkerem. Poté se připojil na mezinárodní ústřednu.

10

PO SKORO HODINOVÉ SPRŠE a snídani skládající se z vajec, toastů a bylinkového čaje – Maurice, lodní stevard, odmítl dát Cabrillovi cokoliv s kofeinem – se Juan stále cítil neklidný. Věděl, že by si měl jít lehnout, ale jeho prošívaná přikrývka nacpaná husím peřím ho nijak nelákala. Bylo mu jasné, že hned tak neusne. Doktorka Huxleyová mu po krátké prohlídce doporučila něco, co by mu pomohlo, ale on odmítl. Netrestal se za Jerryho smrt, ale zdálo se mu, že chemicky navozený spánek není fér k přítelově památce. Pokud mu myšlenky na velkého Poláka nedají spát, bude to cena, kterou byl ochotný zaplatit.

Spolu s ostatními dorazil na palubu Oregonu před třemi hodinami po letu do Brazílie z hlavního města Paraguyae. První hodinu mluvili s posádkou o tom, co se stalo a jak se Jerry obětoval, aby ostatní unikli. Na večer se už chystal smuteční obřad. Personál kuchyně vařil tradiční polské speciality jako pirohy, vepřovou kotletu obalovanou ve strouhance a linecký tvarohový koláč jako dezert. Při podobných obřadech obvykle mluvil Cabrillo, ale kvůli svému přátelství se zesnulým se Mike Trono nabídl, že se toho ujme. Juan vyšel z kajuty, aby provedl pomalou inspekci lodi kotvící před přístavem Santos. Tropické slunce rozpalovalo ocelové paluby, ale pasát, který mu profukoval plátěnou košili, ho ochlazoval. I tomu nejbystřejšímu pozorovateli by se zdálo, že Oregon patří do šrotu. Po palubě se válely odpadky a všechny skvrny barvy, které nepopraskaly nebo se neloupaly, byly nanesené tak lajdácky a v takovém množství odpudivých odstínů, že to připomínalo maskovací nátěr. Středový bílý pruh íránské vlajky na záďovém stěžni se zdál být jediným jasným bodem na celé staré nákladní lodi. Juan došel k naftovému barelu stojícímu u lodního zábradlí. Vylovil z kapsy sluchátko s mikrofonem a zavolal do operačního centra. Oregon měl vlastní zakódovanou mobilní síť.

„Haló,“ ozval se vysoký hlas Lindy Rossové, která měla službu.

„Zdravím,“ řekl Cabrillo. „Prokaž mi službu a aktivuj palubní kulomet číslo pět.“

„Nějaký problém?“

„Ne. Jenom tu starou holku necháme trochu protáhnout.“ Juanovi bylo jasné, že jeho posádka ví, že kontroluje loď pokaždé, když má starosti. „Máš to mít, Juane.“

Víko sudu na naftu se tiše zvedlo na vnitřní konstrukci, až zůstalo celé ležet na boku. Střední kulomet M-60 se vysunul hlavní napřed a otočil se tak, že mířil na moře. Juan prohlédl pás s municí. Mosaz nenesla žádné známky koroze a zbraň samotná byla dobře naolejovaná.

„Zdá se být v pořádku,“ konstatoval Juan a požádal Lindu, aby zbraň znovu ukryla.

Pak zašel do strojovny, srdce svého výtvoru. Byla čistá jako operační sál. Revoluční lodní elektrárna využívala vysoce podchlazených magnetů získávajících z mořské vody volné elektrony v systému zvaném magnetohydrodynamika. Byla to technologie natolik experimentální, že ji žádná jiná loď na světě nepoužívala. Sálu vévodily kryopumpy používané k chlazení magnetů na sto osmdesát čtyři stupně pod nulou. Hlavní pohonné roury se táhly po celé délce Oregonu a v průměru byly stejně široké jako železniční cisterny. Uvnitř se nacházely rotory s proměnnou geometrií, které kdyby nebyly zabudované do útrob staré nákladní lodi, mohly by sloužit jako hlavní exponát na výstavě moderního umění. Když se jimi hnala voda, celý prostor se chvěl nepředstavitelnou energií.

Oregon mohl vyvinout rychlost, o jaké se jiným lodím jeho velikosti mohlo jen zdát, a zastavit stejně rychle jako závodní auto. S výkonnými příčnými tryskami a směrovými pohonnými vývody se také dokázal otočit na pětníku.

Juan šel dál a potuloval se po lodi bez jasného cíle. Chodby a pracovní prostory obvykle zněly živým hovorem. Toho dne však smích vystřídaly sklopené oči. Muži a ženy Korporace plnili své povinnosti s vědomím, že jeden jejich kolega už není mezi nimi. Juan neměl pocit, že by ho posádka z čehokoliv obviňovala, a jeho břemeno se mu hned neslo o něco lehčeji. Nikdo ho neobviňoval, protože všichni cítili svůj díl zodpovědnosti. Byli tým a jako takový se dělili o vítězství i prohry stejnou měrou.

Cabrillo strávil pět minut zíráním na malý obraz od Degase pověšený v chodbě, kde se nacházely kajuty většiny členů posádky. Nenápadně osvětlená olejomalba zobrazovala baletku zavazující si balerínku na tkaničky okolo kotníku. Podle jeho názoru zachytil umělec světlo, nevinnost a krásu lépe než jakýkoliv jiný malíř před ním nebo po něm. To, že dokáže stejnou měrou ocenit jedno z Degasových mistrovských děl i ošklivou funkčnost kulometu, byla ironie, která Juanovi unikala. Estetika může mít různé formy.

V předním nákladovém prostoru sledoval členy posádky chystající se vytáhnout odtamtud jejich rezervní nafukovací člun s pevným trupem. Až budou na moři a daleko od zvědavých pohledů, vyzvedne jeřáb člun z podpalubí a spustí ho na vodu na pravoboku, odkud ho naviják přitáhne do doku pro čluny nacházejícího se u čáry ponoru. Navštívil i lodní plavecký bazén. Plavání bylo jeho oblíbeným cvičením a pomáhalo mu udržovat široká ramena a štíhlý pas, ale po tolika hodinách strávených ve vodě v uplynulých dvou dnech dá po nějakou dobu nejspíš přednost přilehlé posilovně.

Na samém dně lodi se nacházelo jedno z jejich nejpřísněji střežených tajemství. Byl to jeskyni podobný sál přímo nad kýlem, z něhož mohli vypouštět dvojici ponorek. Na dně bazénu se otevírala masivní vrata a miniponorky se daly v případě nutnosti spustit nebo vyzvednout, i když byla loď v pohybu. Vyřešení problému, jak vytvořit tento prostor a přitom zachovat integritu trupu, bylo Juanovým největším úspěchem při přestavbě staré lodi převážející dřevo. Hangár pod nejzadnějším z pěti nákladových prostorů byl prázdný. Černý vrtulník MD-520N seděl na svých lyžinách s lopatkami rotoru složenými dozadu. Na rozdíl od klasické helikoptéry neměl tento model ocasní rotor. Místo něho byly ocasem vyvedené výfukové plyny tryskového motoru, které vyrovnávaly točivý moment hlavní vrtule. Stroj byl proto tišší než většina vrtulníků a Gomez Adams tvrdil, že vypadá elegantněji. Prostor byl stísněný kvůli úpravám, které museli udělat, když přešli na nový stroj po malém robinsonu R44, který používali dříve. Na ošetřovně našel Julii Huxleyovou, doktorku s výcvikem námořnictva, která obvazovala ruku jednomu strojníkovi. Muž se řízl, když pracoval v dílně, a potřeboval několik stehů. Julie měla na sobě klasický bílý plášť a vlasy stažené do ohonu gumičkou.

„Příště si vypij příděl rumu až po směně, Same,“ zažertovala Hux, když obvaz dokončila.

„Slibuju. Žádné další vrtání pod vlivem alkoholu.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se Juan.

„Jo. Jenom jsem udělal pitomost. Od prvního dne, kdy jsem vstoupil do naší garáže, mě otec učil, abych nikdy nespouštěl oči ze svých nástrojů. A co jsem provedl já? Zvedl jsem oči, když jsem provrtával kus oceli, a ten zatracený krám se uvolnil a v tu ránu to vypadalo, jako bych tam dole podřízl prase.“

Juanovi zapraskalo ve sluchátku. „Ano, Lindo?“

„Tady Max. Promiň, že otravuju, ale na lince je Langston Overholt a chce s tebou něco probrat.“

Cabrillo se na okamžik zamyslel a přikývl sám pro sebe, jako by dospěl k rozhodnutí. „Stejně jsem už skončil. Díky. Pověz mu, ať vteřinku počká, než se vrátím do své kajuty.“

***

„Haló?“

„Juane, omlouvám se, že ti volám tak brzo po poslední misi, ale obávám se, že se objevilo něco dost divného,“ řekl Lang, který se vždycky vyjadřoval zdrženlivě.

„Už jsi slyšel, co se stalo?“ zeptal se Cabrillo.

„Musel jsem Maxe chvíli přemlouvat, aby mě vůbec spojil. Řekl mi o tvém člověku. Je mi to líto. Vím, co cítíš. Ale ať to stálo, co to stálo,“ pokračoval Overholt, „odvedli jste skvělou práci. Argentinci si budou stěžovat u OSN a obviní nás ze všeho pod sluncem, ale hlavní je, že my máme ten zdroj a oni nic.“

„Nechce se mi uvěřit, že měl cenu lidského života,“ zamumlal Juan.

„To samozřejmě netvrdím, ale tvůj muž věděl, co riskuje, stejně jako vy ostatní.“

Juan neměl náladu na filozofické debaty se svým bývalým velitelem, a tak se zeptal: „Jakou choulostivou záležitost máš na mysli?“

Overholt vylíčil Předsedovi všechno, co věděl o situaci na stanici Wilson/George, včetně toho, co mu řekl Tom Parker.

Když skončil, Juan řekl: „Je tedy možné, že se ten Dangle –“

„Gangle,“ opravil ho Lang.

„Že se ten Gangle zbláznil a pozabíjel ostatní?“

„Je to dost dobře možné, i když doktor Parker soudí podle toho, co se dozvěděl od toho kosmonauta, že je Gangle jenom osamělý kluk s komplexem méněcennosti.“

„Langu, ale takoví jsou všichni ti, co vezmou sekeru na své blízké nebo začnou střílet ze zvonice na všechno, co se pohne.“

„To je fakt, ale nesmíme ani pouštět ze zřetele, že se asi padesát kilometrů odtamtud nachází argentinská základna. Jak víš, už nějakou dobu vykřikují, že Antarktický poloostrov je jejich výsostným územím. Co když je to první hra v širší operaci? Tam dole je těch základen víc. Norská, chilská, britská. Mohou být další na řadě.“

„Nebo je za tím vším jenom pomatený kluk, co strávil příliš času na ledě,“ poznamenal Juan.

„Problém je v tom, že se odpověď nedozvíme ještě týden, možná déle, pokud se počasí nezlepší. Jestli v tom jede Argentina, měli bychom na to přijít dřív, než bude pozdě.“

„Takže ty chceš, abychom se vypravili na jih a zjistili, co se na stanici Wilson/George stalo.“

„Přesně tak. Měla by to být hračka. Rychle se tam dostat, trochu se porozhlédnout a pak říct strýčkovi Langstonovi, že si nemusí dělat starosti.“

„Uděláme to, samozřejmě, ale musíš vědět, že já s Maxem do toho nejdeme.“

„Máš už něco v plánu?“

Cabrillo vysvětlil, že našli Létajícího Holanďana a že by si přál povědět rodinám posádky vzducholodě, co se stalo jejich milovaným před půl stoletím.

„Myslím, že je to skvělý nápad,“ zahalekal Lang. „Potřebuješ se podívat na věci z jiné perspektivy. Posádka tu misi stejně zvládne bez vás. Max je příliš ustaraný a ty bys měl na chvíli přijít na jiné myšlenky.“

„Jo, abych nezapomněl, můj zbraňový specialista říkal, že ten satelit možná někdo sestřelil.“

„Zopakuj to?“

„Slyšel jsi dobře. Na vnějším plášti zdroje je několik důlků. Dva odpovídají kulkám, které na nás vystřelili, ale ten třetí je záhadou. Musíte se na tu věc pořádně podívat.“

„To máme v plánu, ale díky za nápovědu. Ovšem pochybuju, že má tvůj člověk pravdu. Argentina nemá takovou technologii, aby sestřelila raketu tak dlouho po startu, a proč by to taky dělala? Nebyla to vojenská střela.“

„Jenom ti říkám, co si myslí. Jestli se mýlí, dobře. Jestli má ale pravdu, je to něco úplně jiného. Nezapomeň, kdo demonstroval, že dokáže sestřelit satelit, a kdo, mimochodem, vytrvale blokuje přísnější sankce proti Argentině u OSN.“

Na to Overholt reagoval dlouhou pauzou. „Vůbec se mi nelíbí, co naznačuješ.“

„Ani mně ne,“ souhlasil Juan. „Ale stojí to za zamyšlení. Ještě pořád nás chceš v Antarktidě?“

„Víc než předtím, hochu, víc než předtím.“

11

PŘEDVOLÁNÍ BYLO JEDNOSLOVNÉ, „PŘIJEĎ“. Navzdory úsečnosti vzkazu z něho major Jorge Espinoza hodně vyčetl a vůbec to nebylo dobré. Trvalo skoro dvanáct hodin, než se podařilo zařídit dopravu od severní hranice na otcovu farmu v travnaté pampě sto šedesát kilometrů západně od Buenos Aires. Poslední úsek cesty pilotoval sám své letadlo Turbine Legend, vrtulový stroj, který vypadal jako legendární spitfire a měl skoro stejný výkon. Na zadním sedadle se vezl poručík Jimenez se spoustou obvazů na popáleninách.

Když byl jeho otec pověřený velením Deváté brigádě, dovolil na své farmě za rodinné peníze postavit nové velitelské stanoviště a kasárny. Stará přistávací plocha půldruhého kilometru od hlavní budovy byla rozšířena a vybetonována, aby na ní mohly přistávat plně naložené letouny C-130. Vedle dráhy vznikly i plochy pro vrtulníky a byl tam i obrovský plechový hangár.

Tábor sám stál tak daleko od hlavního obytného sídla, že generála, jeho novou, mladou ženu a jejich dvě děti nerušila ani cvičná střelba z minometů. Byl dost velký pro tisícovku mužů, kteří patřili do elitní jednotky, a bylo postaráno o všechny jejich potřeby. Vedle cvičiště stála překážková dráha a supermoderní fitness centrum.

Se svými rozlehlými travnatými pláněmi, hustými lesy a dvěma oddělenými říčními systémy byla ta obrovská plocha pro chov dobytka ideálním místem na udržování mužů v bojové pohotovosti.

Nedaleká vesnice Salto se rozrostla z ospalé dobytkářské komunity v rušné město, jehož obyvatelé byli více než ochotní posloužit vojákům mimo službu.

Espinoza obvykle zakroužil nad hlavním domem, když nalétal na přistání. Jeho bratři z otcovy strany milovali tohle letadlo a neustále škemrali, aby je svezl. Toho dne to však neudělal. Chtěl na sebe upoutat co nejmenší pozornost, když se vznášel nad farmou, kde jarní deště daly vyrůst svěží zelené trávě.

Ten debakl v dešťovém pralese by ukončil kariéru jakéhokoliv jiného vojáka a pro něho to mohlo platit také. Musel generála zklamat jako syn i podřízený zároveň. Pod jeho velením zemřelo devět mužů, a když se Raul konečně dobelhal na hraniční přechod, nahlásil, že ti čtyři, co s ním byli ve vrtulníku, jsou také mrtví. Navíc zahynulo šest pohraničníků a byly zničeny jejich čluny. Ztratili také dva drahé vrtulníky a třetí se poškodil.

Ale pro syna a vojáka byl nejhorší ze všeho fakt, že selhal. To byl skutečně neodpustitelný hřích. Dovolili Američanům, aby jim ten kus satelitu vyfoukli přímo před nosem. Vybavil si zakrvácený obličej toho Američana řídícího pick-up s jeho „zraněnými“ druhy. Navzdory masce z krve a prachu znal Espinoza každý jeho rys – tvar očí, silnou čelist, skoro arogantní nos. Poznal by toho muže bez ohledu na to, kde by se znovu setkali nebo kolik let by mezitím uplynulo.

Nasměroval hbitý letoun na ranvej a vysunul podvozek. Vedle velkého hangáru stálo čtyřmotorové letadlo C-130. Zadní nákladovou rampu mělo spuštěnou, rozeznal malý vysokozdvižný vozík projíždějící zadními vraty hangáru. Espinoza nevěděl o žádných chystaných přesunech Deváté brigády a byl si skoro jistý, že po své schůzce s generálem už nebude součástí budoucnosti této elitní jednotky.

Letadlo jednou nadskočilo, když se dotklo asfaltu, a pak hladce dosedlo. Létání mu přinášelo takové potěšení, že každé přistání bylo zklamáním. Doroloval na parkovací plochu, kde stálo letadlo jeho otce, learjet schopný dopravit ho kamkoliv po Jižní Americe za pár hodin.

Zatímco generál pocházel z vojenské rodiny, Espinozova zesnulá matka se narodila do klanu, jehož bohatství sahalo až ke dnům založení země. Patřily mu výškové kancelářské budovy v Buenos Aires, vinice na západě, pět farem s dobytkem, důl na železnou rudu a prakticky celý systém mobilních telefonů v zemi. To všechno řídili jeho strýcové a bratranci.

Jorge se těšil výhodám takového bohatství, nejlepším školám a drahým hračkám jako letadlo Turbine, ale jeho vytváření ho nikdy nelákalo. Chtěl sloužit v armádě od okamžiku, kdy pochopil, že uniforma, kterou si jeho otec obléká každý den do práce, je symbolem velikosti národa.

Odhodlaně pracoval na tom, aby proměnil svůj dětský sen stát se vojákem ve skutečnost, a teď, v sedmatřiceti letech, se podle svého mínění nacházel na vrcholku kariéry. Každé další povýšení by vedlo k práci za stolem, které se obával. Měl na povel vražedné komando, nejefektivnější v Argentině, ale to už mohlo platit jen několik minut. Ponížení ho pálilo jako řeřavé uhlí v žaludku.

Na něho a Jimeneze čekal mercedes ML500 SUV natřený maskovací barvou. Interiér byl vyvedený v kůži a leštěném dřevu. To byla představa jeho nevlastní matky o životě v drsném prostředí.

„Jakou má náladu?“ zeptal se Espinoza Jesúse, otcova mnohaletého majordoma, který zajel na ranvej vyzvednout mladého pána.

„Je klidný,“ odpověděl Jesús a zařadil rychlost.

To nebylo dobré znamení.

Cesta vedoucí k sídlu byla prašná, ale tak dobře udržovaná, že jízda po ní byla hladká jako po dálnici a SUV zvedalo jen malé obláčky prachu. Jestřáb nad jejich hlavami zpozoroval na zemi nějakou kořist, složil křídla a vrhl se dolů.

Na vrcholku schodiště vedoucího k hlavním dveřím přivítala Jorgea Maxine Espinozová. Jeho nevlastní matka pocházela z Paříže a dříve pracovala na francouzské ambasádě ve čtvrti Cerrito v Buenos Aires. Pravá matka mu zemřela, když bylo Espinozovi jedenáct, několik dní po ošklivém pádu z koně. Otec počkal s dalším sňatkem, dokud syn nevyjde z vojenské školy, i když jejich domem za ta léta prošla řada krásných žen.

Maxine byla jen o pár let starší než Jorge, a kdyby ji jeho otec nepotkal jako první, neváhal by ani okamžik a požádal by ji o schůzku. Nezazlíval otci mladou ženu. Projevil Jorgeově matce dostatečnou úctu tím, že tak dlouho čekal se sňatkem, a když Maxine vstoupila do jejich životů, bylo dobré mít doma ženu, aby otupila generálovy ostré hrany, jež se za ta léta ještě přiostřily.

Na sobě měla jezdecký úbor, který ukazoval, že si ani tím, že porodila generálovi dva syny, nezničila postavu.

„Ty nejsi zraněný?“ zeptala se španělsky s lehkým francouzským přízvukem. Podezíral Francouzky, že dokážou každému cizímu jazyku dodat sexy nádech. V Maxinině podání by i jazyk urdu zněl jako poezie.

„Ne, Maxine, nic mi není.“

Přistoupil k nim Raul a ona si všimla jeho obvazů. Zbledla. „Mon Dieu, co vám ta prasata udělala?“

„Sestřelili vrtulník, ve kterém jsem seděl, seňora.“ Jimenez promluvil ke svým botám, jako by se tváří v tvář takovému bohatství nebo pozornosti velitelovy ženy necítil dobře.

„Generál je velice rozčilený,“ přiznala Maxine a zavěsila se do mladých důstojníků. Interiér domu byl vzdušný a chladný a jedné zdi vévodil portrét Philippea Espinozy v plukovnické uniformě, kterou nosil před dvaceti lety. „Je jako hřebec, kterému upřeli klisnu. Najdete ho v loveckém salonu.“

Jorge uviděl tři muže rozmlouvající v jednom koutě vstupní haly. Když vešli, jeden z nich se otočil. Byl to asi padesátiletý Asiat, kterého Espinoza neznal. Poručík Jimenez udělal krok, aby následoval svého majora, ale Maxine mu nepustila paži. „Generál s ním chce mluvit mezi čtyřma očima.“

Lovecký salon se nacházel v zadním traktu domu a okna sahající od podlahy ke stropu směřovala do zahrady s potůčky a vodopády. Na stěnách visely lovecké trofeje. Čestné místo nad kamenným krbem zabírala obrovská kančí hlava. Stály tam prosklené skříně s puškami a jeden zamčený trezor, v němž generál přechovával automatické zbraně. Na podlaze byly položené mexické dlaždice pokryté andskymi koberci.

Tohle byla místnost, v níž se vykonávaly tresty, když Jorge vyrůstal, a přes pach koženého nábytku a oleje na zbraně zachytil odér vlastního strachu, který tam přetrval po celá ta léta.

Generál Philipe Espinoza měřil metr osmdesát, měl vyholenou hlavu a ramena široká jako příčné břevno šibenice. Když byl kadet, zlomili mu nos a srostl mu křivě, což dodávalo jeho tváři mužnou asymetrii, kvůli které mu bylo těžké pohlédnout do očí. To, že uměl přinutit ostatní sklopit zrak, byla jen jedna ze zbraní, pomocí nichž se vypracoval nahoru během diktatur v sedmdesátých a osmdesátých letech.

„Generále Espinozo, major Jorge Espinoza se dostavil na váš rozkaz,“ ohlásil se Jorge.

Jeho otec se opíral dlaněmi o stůl a studoval nějakou mapu. Vypadalo to jako Antarktický poloostrov, ale Jorge si nebyl jistý.

„Chceš něco dodat ke zprávě, kterou jsem právě četl?“ zeptal se generál, aniž by vzhlédl. Jeho hlas byl úsečný a strohý.

„Američané ještě nepřekročili hranici, aspoň ne ve svém člunu. Hlídky ho nenašly ani na jednom břehu řeky. Domníváme se, že ho potopili a pokračovali po pevnině.“

„Mluv dál.“

„Pilot vrtulníku, který unesli, tvrdí, že se velitel té skupiny jmenoval Juan a dalšímu říkal Miguel. Mluvil španělsky s přízvukem z Buenos Aires.“

„Ale ty víš jistě, že to byli Američani?“

„Viděl jsem toho chlapa na vlastní oči. Sice mluvil španělsky jako my,“ – Espinoza se odmlčel, jak se snažil najít ta pravá slova – „ale vypadal americky.“

Starší Espinoza konečně vzhlédl. „Navštěvoval jsem jejich školu pro bezpečnostní složky School of Americas, stejně jako Galtieri, jenom o pár let později. Instruktoři ve Fort Benningu takhle vypadali všichni. Pokračuj.“

„Jednu věc jsem ve své zprávě vynechal. Objevili jsme vrak staré vzducholodi. Američani ho objevili jako první a vypadá to, že ho nějakou dobu zkoumali.“

Generálovi přelétl přes tvář zamyšlený pohled. „Tak vzducholoď. Víš to jistě?“

„Ano, pane. Náš pilot poznal, o jaký stroj se jedná.“

„Vzpomínám si, že když jsem byl kluk, letěla nad džunglí vzducholodí skupinka Američanů. Myslím, že to byli lovci pokladů. Zmizeli někdy na konci čtyřicátých let. Tvůj dědeček se s nimi setkal na recepci v Limě.“

„Takže jsou zase na světě. Když ti zloději ukradli náš vrtulník, přistáli nedaleko vraku, jako by o něm věděli. Myslím, že ho objevili cestou do dřevařského tábora.“

„Chceš říct, že vrak prozkoumali?“

„Soudě podle otisků prstů ano, pane.“

„Nic, co by dělalo disciplinované komando?“

„Ne, pane. Vůbec ne.“

Jorge si vyložil jako dobré znamení, že se jeho otec posadil. Chladný výraz zakrývající nastupující vztek začal ustupovat něčemu jinému. „To, jak ses v celé záležitosti zachoval, je více než zavrženíhodné. Skoro bych řekl, že to hraničí s trestuhodnou nedbalostí.“

Ach ne.

„Avšak existují jisté skutečnosti, s nimiž nejsi obeznámen a které tu situaci poněkud zmírňují. Ty plány jsou známé jen na nejvyšší vládní úrovni. Tvoje jednotka bude brzy vyslána na jih a ničemu by neprospělo, kdyby její nejoblíbenější důstojník seděl ve vazbě. A to, co napíšu do oficiální zprávy o tom incidentu, bude záviset na tom, jak dobře si povedeš v nadcházející misi.“

„Generále, smím se zeptat, kam budeme vysláni?“

„Ještě ne. Asi za týden všechno pochopíš.“

Jorge se napřímil. „Ano, pane.“

„A teď rychle přiveď kapitána Jimeneze. Myslím, pro vás mám zatím nějakou práci.“

12

Zatímco plul Oregon na jih pod velením Lindy Rossové, odletěli Cabrillo s Hanleyem pravidelnou linkou na sever do Houstonu, kde měla Korporace jeden ze svých bezpečných bytů rozmístěných po přístavních městech na celém světě. Každý byl vybavený vším, co mohl jejich tým potřebovat. Rozhodli se, že se tenhle stane základnou pro pátrání po posádce vzducholodi.

Než dorazili do obytného komplexu v nové čtvrti třicet kilometrů od městského centra, odvedli svůj díl Eric Stone a Mark Murphy, oba virtuosové ve vyhledávání na internetu.

Jak se Murph rád chvástal: „Nikdy jsem nepotkal firewall, který bych nedokázal překonat.“

Na rozdíl od jiných realit Korporace – střešní apartmá v jednom z dubajských mrakodrapů bylo luxusní jako pětihvězdičkový hotel – byl houstonský byt zařízený spartánsky. Nábytek vypadal jako z katalogů obchodních domů, což také byl, a veškerou výzdobu představovaly reprodukce krajinek v laciných rámech. Od čtyř set identických jednotek v okolí ho odlišovalo jen to, že zdi, podlahy a stropy jedné z ložnic byly vyztužené půldruhého centimetru silnou ocelí. Dveře sice vypadaly normálně, ale byly nepřekonatelné jako dveře bankovního sejfu.

Když vstoupili, přesvědčil se Max, že do bytu od poslední kontroly před třemi měsíci nikdo nevnikl. Dal nové baterie do přístroje na hledání odposlouchávacích zařízení, který patřil k výbavě, a zkontroloval jím pečlivě všechny místnosti, zatímco Juan otevřel láhev tequilly a přidal led z tašky s různými věcmi, které nakoupili v obchodě se smíšeným zbožím cestou z letiště. Teprve když se přesvědčili, že je byt čistý, připojil notebook na internet a položil ho na konferenční stolek v obývacím pokoji.

Okny pronikalo podvečerní texaské slunce a odráželo se od monitoru, takže Max zatáhl závěsy a také si posloužil trochou alkoholu z bezcelní zóny. S povzdechem se posadil na pohovku vedle Juana.

„Víš,“ řekl a přejel si studenou skleničkou po vysokém čele, „po letech cestování soukromým tryskáčem je první třída zklamáním.“

„S věkem měkneš.“

„Pche!“

Počítač se připojil. Juan dvakrát zkontroloval bezpečnostní protokoly a zavolal na Oregon. Na monitoru se okamžitě objevil obraz Erika a Marka. Podle obří obrazovky za nimi poznal, že jsou v Erikově kajutě. Stoney byl absolvent Námořní akademie Spojených států v Annapolis a přišel do Korporace po odsloužení minimální doby v uniformě. Nebylo to tím, že by se mu v ozbrojených složkách nelíbilo, ale jeden jeho velitel, který sloužil s Maxem ve Vietnamu, usoudil, že by ten mladý, bystrý důstojník lépe posloužil své vlasti, kdyby se přidal k Předsedově posádce. Byl to Eric, který navrhl také svého přítele Marka Murphyho. Poznali se, když pracovali na tajném projektu řízené střely, v němž byl Murph konstruktérem jednoho velkého dodavatele ministerstva obrany.

Eric nevypadal jako veterán námořnictva. Měl vlídné hnědé oči a skoro laskavé vystupování. Zatímco Murph podporoval svůj cyberpunkový étos extravagantním oblečením, Eric byl upjatější a serióznější. Na sobě měl bílou košili s dlouhým rukávem kontrastující s Markovým tričkem s usmívající se tváří kyklopa. Oba byli na první pohled tak rozčilení, že ani nemohli klidně sedět.

„Zdravím, mládenci,“ přivítal je Juan. „Jak to jde?“

„Frčíme jako o závod, šéfe,“ odpověděl Eric. „Linda to rozjela na třicet osm uzlů, a protože s Argentinou skoro nikdo neobchoduje, nemusíme se vyhýbat žádnému lodnímu provozu.“

„Kdy předpokládáte, že doplujete k Wilson/George?“

„Za tři dny a kousek, pokud nenarazíme na led.“

„Pokud se nesetkáte s ledem,“ opravil ho Max. „Když se s ledem setkáte, nemusíte do něho hned narážet. To by lodi moc neprospělo.“

„Díky za připomínku, E. J.,“ řekl Mark a použil iniciály jména nešťastného kapitána Titaniku.

„Tak co jste našli?“ zeptal se Cabrillo.

„Nebudete věřit tomu, kdo ti chlapi byli,“ vyhrkl Eric vzrušeně. „Byli to bratři Ronishovi. Jejich rodině patří Pine Island ve státě Washington.“

Juan překvapeně zamrkal. Jako rodák ze západního pobřeží věděl všechno o Pine Islandu i jeho neblaze proslulé Šachtě pokladů. Jako chlapce ho ten příběh fascinoval stejně jako jeho kamarády. „Víte to jistě?“

„Není pochyb,“ odpověděl Mark. „A co podle vás asi našli v Šachtě pokladů, že je to přivedlo na myšlenku vydat se hledat něco ukrytého v amazonském deštném pralese?“

„Moment, brzdi. Vezmi to od začátku.“

„Těch bratrů bylo pět. Jeden z nich“ – Eric nahlédl do svých poznámek – „Donald, zahynul, a teď pozor, sedmého prosince 1941, když se pokusili dostat na dno té šachty. Hned poté narukovali tři nejstarší do armády. Pátý bratr byl moc malý. Nick Ronish se stal jedním z nejčastěji vyznamenaných mariňáků v historii sboru. Zúčastnil se bitev o tři ostrovy a byl také v první vlně na ostrově Iwodžima. Další bratr byl výsadkář v jednaosmdesátém praporu. Jmenoval se Ronald. Vylodil se na Den D a probojoval se až do Berlína. Poslední, Kevin, nastoupil do námořnictva, kde se stal pozorovatelem na vzducholodích hlídkujících u pobřeží Kalifornie –“

Mark mu skočil do řeči a dodal: „Pár let po válce si koupili vyřazenou vzducholoď, na kterou si Kevin udělal pilotní průkaz, a zamířili do Jižní Ameriky.“

„Existuje náznak, že na Pine Islandu něco našli?“ zeptal se Juan. „Zdá se mi, že si vybavuji nějakou expedici v sedmdesátých letech.“

„Taky se jedna konala. James Ronish, ten, co přežil, dostal údajně sto tisíc dolarů od Dewaynea Sullivana za povolení provádět na ostrově archeologický průzkum. Sullivan byl jako dnes Richard Branson. Vydělal fůru peněz na ropě a utrácel je za všemožná bláznivá dobrodružství, jako za sólovou plavbu na jachtě kolem světa nebo volný pád z meteorologického balonu ve výšce pětadvaceti kilometrů.

V roce 1978 ho zaujal Pine Island a strávil čtyři měsíce prohledáváním Šachty pokladů. Měli silné pumpy a postavili hráz, aby zabránili vodě pronikat dovnitř z nedaleké laguny, ale nikdy se jim nepodařilo ji úplně vyprázdnit. Potápěči našli kosterní pozůstatky Donalda Ronishe, které byly později pohřbeny, a vytahali spoustu různého odpadu. Ale pak zemřel jeden dělník, když doplňoval palivo do pumpy. Nechal ji běžet, benzin vyšplíchl ven a vzňal se. Asi den na to dostal jeden z potápěčů nemoc z dekomprese a museli ho převézt letecky na pobřeží. Tehdy Sullivan akci ukončil.“

„Přesně tak!“ zvolal Juan. „Už si vzpomínám. Řekl něco jako: Žádná záhada nestojí za lidský život.“

Eric se napil z plechovky energetického nápoje. „Přesně tak. Ale já a Mark si myslíme tohle. Po válce se bratři na Pine Island vrátili a záhadu šachty odhalili. Nebyl tam žádný poklad, nebo možná takový, aby stačil na zakoupení vzducholodi, i když si myslím, že za ni tenkrát námořnictvo moc nechtělo. Každopádně našli něco, co je dovedlo do Jižní Ameriky – mapu nebo rytinu v kameni.“

„Zřítili se, než objevili to, co hledali,“ dodal Murph.

„A co ten nejmladší bratr?“ zeptal se Max. „Co se stalo s ním?“

„James Ronish byl raněn v Koreji. Nikdy se neoženil, stále žije v domě, který mu nechali rodiče, když se odstěhovali z pobřeží, a stále vlastní Pine Island. Máme jeho telefonní číslo a adresu.“

„A známe jeho finanční situaci.“ Mark se podíval dolů na kus papíru. „K dnešnímu poledni měl tisíc dvě stě dolarů na spořícím účtu, čtyři sta na běžném a na kreditce je asi tisícovku v minusu. Je o dvě splátky pozadu na daních, ale hypotéku, kterou si vzal na dům před sedmi lety, splácí dobře.“

„To nevypadá na chlapíka, jehož rodina našla pirátský poklad.“

„Ne. Spíš na starého člověka, který si odškrtává dny v kalendáři, dokud nepřijde čas umřít,“ řekl Murph. „Našli jsme něco v internetové databázi místních novin. Jeden podnikatel z té oblasti ohlásil, že on a Ronish vytvářejí partnerství, aby se znovu pokusili proniknout do šachty. To bylo před pěti lety. Ten podnikatel do toho chtěl dát peníze a vybavení, ale nic z toho nebylo.“

Juan chvilku přemýšlel a usrkával tequilu. „Začínám mít pocit, že kdykoliv panu Ronishovi dojdou peníze, otevře svůj ostrov výzkumníkům.“

„Asi to tak bude,“ přitakal Eric. „Můžu najít toho podnikatele a zjistit, co ho nakonec odradilo.“

Murph se naklonil blíž k webové kameře. „Nabourám se znova do Ronishovy banky a kouknu se, jaké měl finanční potíže, když se ta zpráva o partnerství objevila v novinách.“

„Oba nápady se zamítají,“ oznámil jim Předseda. „Ani na jednom nezáleží, protože nám o Šachtu pokladů nejde.“

Murph s Erikem vypadali jako dvě děti, kterým někdo sebral jejich hračku.

Juan pokračoval: „Jsme tady, abychom mu řekli, že jsme našli ostatky jeho bratrů a nejspíš máme deník, který si jeden z nich psal ještě po pádu vzducholodi.“ Nikdo zatím neměl čas si papíry zabalené v kondomu přečíst a dosud ležely v Cabrillově tašce.

„To nemůžeš myslet vážně!“ zakvílel Mark. „Tohle by mohlo vést k významnému objevu. Pierre Devereaux byl jeden z nejúspěšnějších pirátů v dějinách. Jeho poklad někde být musí.“

Max si odfrkl. „Nejspíš na dně oceánu, kde se jeho loď potopila.“

„Au contraire, mon frère,“ namítl Mark. „Když šla jeho loď ke dnu v Karibiku poté, co právě obeplula Hornův mys, několik lidí přežilo. Ti potvrdili, že nevezla žádný náklad. Deveraux se podle nich zdržel u našeho západního pobřeží s hrstkou mužů, ale na svou loď se vrátil sám.“

„Nebo jsou to jenom kecy, které mají udržet tu legendu naživu.“

„Ale no tak, Maxi. Kde jsou tvé sny z mládí?“ zeptal se Eric.

Hanley naježil své husté obočí. „Jaké sny?“

„Však ty víš, co myslím. Nikdy jsi jako kluk nesnil o tom, že najdeš poklad pirátů?“

„Dvě období ve Vietnamu mi takové sny spolehlivě vyhnaly z hlavy.“

„Je mi líto, pánové,“ uzavřel to Juan. „Žádné pátrání po pirátských pokladech nebude. Jenom odevzdáme ty papíry a řekneme panu Ronishovi, kde zemřeli jeho bratři.“

„Tak dobře,“ zahučeli unisono a tvářili se při tom tak nešťastně, že se Cabrillo musel usmát.

„Počkejte chvilku, než najdu propisku, abych si mohl poznamenat tu adresu, a pak se s Maxem vypravíme do státu Washington.“

„Nezapomeňte si s sebou vzít česnek a dubový kůl,“ poradil Eric.

„O čem to mluvíš?“

„Ronish žije kousek od Forks. To je to město, kde se odehrává děj ságy Stmívání.“

„Cože?“

„To je romanticko-hororová sága o dívce zamilované do upíra.“

„Jak bych mohl tohle vědět?“ zeptal se Cabrillo. „A hlavně, jak to víš ty?“

Eric se zatvářil schlíple a Max zařval smíchy.

***

PROTOŽE DO FORKS ve Washingtonu nijak zvlášť nespěchali, nedalo Maxovi moc práce přesvědčit Cabrilla, aby se na jednu noc zastavili v Las Vegas. Kdyby Juan chtěl, mohl by si vydělávat na slušné živobytí jako hráč pokeru, takže pro něho nebyl problém trochu oškubat ty amatéry, co s ním seděli u stolu. Hanleymu se u stolu s kostkami tak dobře nevedlo, ale oba se shodli na tom, že to bylo příjemné rozptýlení.

Ve městě Port Angeles u průlivu Juana de Fuca si pronajali Ford Explorer na čtyřhodinovou cestu do Forks okolo úchvatného pohoří Olympic Mountains.

Bylo to typické americké maloměsto – shluk obchodů okolo silnice Routě 101 a za nimi obytné domy v různém stadiu rozpadu. V regionu převládal dřevařský průmysl a při špatné situaci na trhu bylo jasné, že Forks trpí. Mnoho výloh bylo prázdných, jen s cedulemi nabízejícími pronájem. Těch několik lidí v ulicích se pohybovalo celkem bezcílně. Ramena měli shrbená ještě víc, než jak je k tomu nutil studený vítr vanoucí od blízkého severního Pacifiku.

Tmavnoucí oblohu pokrývaly kupovité mraky, z nichž se každým okamžikem mohl spustit déšť.

V centru města pokývl Max hlavou směrem k nedalekému hotelu. „Ubytujeme se nejdřív, nebo pojedeme rovnou k Ronishovi?“

„Nevím, jak moc je ten člověk výřečný, a netuším, jestli v takovéhle díře zůstává recepce otevřená dlouho do večera. Takže se radši ubytujeme a pak pojedeme k němu.“

„No, tohle opravdu není Ceasars ve Vegas.“

Dvacet minut nato se přiblížili k prašné cestě odbočující deset kilometrů za městem z Bogachiel Way. Nad hlavami se jim tyčily koruny borovic a stromy rostly tak blízko u sebe, že neviděli světla domu, dokud nebyli přímo u něho.

Jak řekl Eric, James Ronish se nikdy neoženil a bylo to vidět. Přízemní domek neviděl minimálně deset let čerstvý nátěr. Střecha byla vyspravená různobarevnými taškami a přední trávník připomínal smetiště. Stálo tam několik koster starých aut, nakloněná satelitní anténa velká jako dětské brouzdaliště a různé plechovky s rezatými součástkami. Dveře garáže přiléhající k domu byly otevřené a uvnitř to vypadalo tak zle jako venku. Pracovní ponky pokrývaly neidentifikovatelné krámy a dalo se k nim dostat jen úzkými uličkami mezi dalším harampádím.

„Jako z časopisu Dům a smetiště,“ utrousil Juan.

„Pět babek na to, že má závěsy z utěrek na nádobí.“

Cabrillo zaparkoval SUV vedle Ronishova otlučeného pick-upu. Borovice praskaly ve větru a jejich jehličí ševelilo. Bouřka byla vzdálená jen pár minut. Juan popadl ze středového panelu papíry zabalené v kondomu.

I když by si je moc rád přečetl, měl pocit, že to není vhodné. Mohl jen doufat, že se s nimi Ronish o jejich obsah podělí.

Za velkým francouzským oknem pokrytým prachem blikala namodralá záře. Ronish se díval na televizi, a když došli k domovním dveřím, uslyšeli zvuk nějakého soutěžního pořadu.

Juan otevřel skřípějící sítové dveře a zaťukal na ty plné za nimi. Když se pár vteřin nic nedělo, zaklepal o něco silněji. Uplynulo dalších dvacet vteřin, než se dveře pootevřely a ven proniklo trochu světla.

„Co chcete?“ zeptal se James Ronish nevlídně.

Podle toho, co Juan viděl, to byl statný muž široký v pase, s řídnoucími šedými vlasy a podezíravýma očima. Opíral se o hliníkovou hůl. Pod nosem měl plastovou dýchací kanylu s hadičkou vedoucí ke koncentrátoru kyslíku velkému jako mikrovlnná trouba.

„Pane Ronishi, jmenuju se Juan Cabrillo. Tohle je Max Hanley.“

„A co má být?“

Přátelská povaha, pomyslel si Juan. Nebyl si jistý, co vlastně čekal, ale usoudil, že měl Mark pravdu. Ronish skutečně vypadal jako člověk, který si v kalendáři odškrtává dny zbývající do smrti.

„Nevím, jak vám to mám říct, tak půjdu rovnou k věci.“

Juan se neodmlčel, ale Ronish ho stejně přerušil. „To je jedno,“ řekl a natáhl ruku, aby zavřel dveře.

„Pane Ronishi, našli jsme Bludného Holanďana. Tedy aspoň jeho vrak.“

Ronish zbledl v celém obličeji kromě opileckého nosu. „Moje bratry?“ zeptal se.

„Na sedadle pilota jsme objevili ostatky jednoho člověka.“

„Tak to musel být Kevin,“ řekl starý muž tiše. Pak jako by se probral a byl opět ve střehu. „A co je vám do toho?“

Max s Juanem na sebe pohlédli, jako by konstatovali, že to nejde podle původního plánu.

„No, pane –“

„Jestli jste tady kvůli Pine Islandu, tak na to zapomeňte.“

„Vy to nechápete. Právě jsme se vrátili z Jižní Ameriky. Pracujeme pro“ – Juan měl původně v plánu použít jako krytí OSN, ale usoudil, že by to v člověku jako Ronish vzbudilo ještě větší podezření – „těžební společnost, která tam dělá průzkum. Při něm jsme na místo havárie narazili. Chvíli nám trvalo, než jsme přišli na to, co to je.“

V tom okamžiku se rozpršelo. Ledové kapky pronikaly klenbou z jehličí a dopadaly na zem skoro jako kroupy. Ronishova veranda nebyla zastřešená, neochotně otevřel oběma mužům dveře a pozval je dál.

Páchlo to tam starými novinami a jídlem na pokraji rozkladu. Kuchyňské spotřebiče byly dobrých čtyřicet let staré a podlaha měla matný lesk pradávného linolea. Nábytek v obývacím pokoji měl šedohnědou barvu ladící se sešlapaným kobercem. Na stolech a podél zažloutlých zdí byly vyrovnané hromady časopisů. U předních dveří stálo patnáct nebo dvacet přenosných kyslíkových lahví. Holá žárovka v kuchyni vydávala elektrické bzučení, které bylo Cabrillovi protivné jako škrábání nehty na tabuli.

Jediné další světlo vycházelo ze stojací lampy vedle křesla, z něhož se Ronish díval na televizi. Juan by byl přísahal, že je v ní pětiwattová žárovka.

„Tak vy jste je našli, co?“ Nezdálo se, že by to Jamese Ronishe nějak zvlášť zaujalo.

„Ano. Ztroskotali v severní Argentině.“

„To je divné. Když odlétali, tvrdili, že budou pátrat podél pobřeží.“

„Víte, co přesně hledali?“ promluvil poprvé Max.

„Vím. A vám po tom nic není.“

Rozpačité ticho trvalo několik vteřin. Tohle nebyl ten úlevný okamžik, ve který Juan doufal. Na reakci Jamese Ronishe nebylo nic, co by mohlo alespoň zčásti vyrovnat to, co se stalo Jerrymu Pulaskému.

„No, pane Ronishi“ – Juan pozvedl svazek papírů, který vzali z vraku vzducholodi – „našli jsme tam tohle a zdálo se nám, že by to mohlo být důležité. Chtěli jsme vám to dát a třeba vám tak objasnit osud vašich bratrů.“

„Já vám něco povím,“ řekl Ronish a zloba mu prohloubila vrásky okolo očí. „Kdyby nebylo těch tří, byl by Don ještě naživu a já bych neměl ty bláznivé představy o romantice a dobrodružství, se kterými jsem se přihlásil do Koreje. Víte, jaké to je, když vám nějaký Číňan ustřelí nohu.“

„Vlastně –“

„Vypadněte!“ vyštěkl.

„Ne, vážně.“ Juan se postavil, vyhrnul si nohavici džínů a stáhl níž ponožku. Jeho protézu pokrýval plast barvy kůže, který v tom chabém světle vypadal stále uměle.

Z Jamese Ronishe vyprchala část vzteku. „No dobře. Takže kolega mrzák. Co se stalo?“

„V neklidných dnech mého mládí mi ji ustřelil čínský dělový člun.“

„Ale nepovídejte. No, to je ironie. Nedali byste si pivo?“

Než stihli odpovědět, sítové dveře venku se se zaskřípěním otevřely a někdo zaklepal.

Cabrillo se obrátil k Maxovi s obavami ve tváři. Neslyšel, že by někdo přijel, ale zvuk motoru mohl přehlušit déšť bušící na střechu. A jaká byla pravděpodobnost, že starý bručoun jako James Ronish bude mít dvě návštěvy během jednoho večera?

Pak se napomenul, že by se měl uklidnit. Tohle nebyla mise. Jenom předávali nějaké informace neškodnému starochovi žijícímu na místě, kde lišky dávají dobrou noc. Max měl pravdu, když Juanovi tvrdil, že by potřeboval na čas vysadit.

„Koho to sem čerti nesou?“ zabručel Ronish a sáhl po klice.

Juanovy instinkty se rozběhly na plné obrátky. Něco nebylo v pořádku. Ronish otevřel dveře, než ho stačil zarazit. Venku stál nějaký muž a mokrý obličej se mu leskl ve světle nad vchodovými dveřmi.

Oba muži okamžitě poznali jeden druhého, a zatímco první se zdržel na kritický zlomek vteřiny přemýšlením o tom, co to všechno znamená, druhý zareagoval.

Juan byl vděčný, že má u sebe glock. Tenhle typ pistole nemá pojistku, která by ho zdržela. Vytrhl zbraň z pouzdra pod větrovkou a vypálil Ronishovi podél ramene. Kulka zasáhla dveřní rám a vyštípla z něho velkou třísku.

Argentinský major, s nímž Cabrillo mluvil, když se potřebovali dostat do dřevařského tábora, uskočil z dohledu. Prásknutí pistole v chodbě domu bylo ohlušující, ale Juan slyšel venku hlasy. Major nebyl sám.

Cabrillo se nesnažil pochopit, co se právě stalo. Skočil kupředu a zabouchl dveře. Měly snad ten nejlacinější zámek, co se vyráběl, ale on i tak otočil klíčem. Každá vteřina se počítá.

Max popadl šokovaného Jamese Ronishe a spolu se svalili na zem, s Hanleyho paží na starochových zádech. Cabrillo doběhl přikrčený do kuchyně, našel vypínač a zhasl. Potom skočil do obývacího pokoje a prostě porazil stojací lampu na zem. Žárovka s lupnutím zhasla. Nakonec vypnul televizi, čímž se starý pokoj ponořil do naprosté tmy.

„Co se to děje?“ zakvílel Ronish.

„Zase mě pronásleduje moje lehkomyslné mládí,“ zamumlal Cabrillo a převalil od molů prožraný gauč, aby se za ním mohli krýt.

Ubíhaly vteřiny. Max pomohl Ronishovi do Juanova provizorního úkrytu.

„Kolik jich je?“

„Nejmíň dva,“ oznámil Juan. „Ten u dveří je důstojník Deváté brigády.“

„Když jsi po něm vystřelil, došlo mi, že neprodává Avon.“

Přední francouzské okno se rozprsklo pod náporem palby. Sklo pršelo na muže kryjící se za pohovkou. Tenké stěny domu nedokázaly kulky zastavit a v tapetách se objevily kouřící díry. Střely prolétaly obývacím pokojem a nejspíš se zastavovaly až ve stromech za domem.

„Tohle jsou samopaly,“ hlesl Max. Držel v ruce pistoli, ale díval se na ni pochybovačně. Podle hustoty palby nečelili jen lepším zbraním, ale i početní přesile.

„Máte nějaké zbraně?“ zeptal se Juan.

Musel uznat, že muž odpověděl pohotově. „Jo. Mám v nočním stolku revolver ráže .357 a v šatně pušku ráže 30.06. Puška je prázdná, ale munice je na horní polici pod hromadou baseballových kšiltovek. Poslední dveře nalevo.“

Než stačil Cabrillo donést zbraně, zasáhla kulka Argentinců jednu z kyslíkových láhví, které si s sebou bral Ronish na pochůzky. Provrtala silný kov a kyslík naštěstí nevybuchl, ale desetikilová láhev odlétla jako raketa. Ulomila nohu stolu v jídelně a ten se zřítil pod tíhou starých časopisů.

Pak udeřila do pohovky s takovou silou, že ji přirazila na muže, kteří se za ní ukrývali, a nakonec udělala díru do sádrokartonové zdi a zůstala ležet na zemi. Točila se kolem dokola, dokud z ní neunikl zbytek plynu.

Juan věděl, že měli obrovské štěstí. Při druhu munice, jíž čelili, mohla bomba snadno vybuchnout a způsobit řetězovou reakci v asi tuctu dalších, které stály vedle ní. Seděli ve smrtící pasti, která mohla kdykoliv sklapnout.

„Zapomeňte na ty zbraně,“ křikl Juan. „Musíme se odsud dostat.“

„Já to nezvládnu,“ zasípěl James. Plíce mu pracovaly na plný výkon, ale nemohl do nich dostat dost vzduchu. „Potřebuju kyslík. Bez něj nevydržím ani pět minut.“

„Ale tady ani pět vteřin!“ řekl Cabrillo, i když mu bylo jasné, na čem jsou. Jamesem Ronishem nemohou pohnout.

Palba ustala, jak se Argentinci po prvních chaotických okamžicích boje přeskupovali. Jediné, co dávalo smysl, byla nutnost udržet Ronishe naživu. Juan věděl, že vojáci jeho a Maxe do Washingtonu nesledovali, takže předpokládal, že ti venku, postupovali po stejné cestičce z chlebových drobků jako oni. Znamenalo to, že věděli o osudné cestě Bludného Holanďana něco, co jemu zatím unikalo. Informaci, kterou znal už jenom James Ronish. A Juan si byl jistý, že to nemá nic společného s pokladem piráta Pierra Deverauxe.

Cabrillo stiskl třikrát spoušť glocku, aby udržel Argentince na místě. Bylo logické, že se pokusí obklíčit dům a zaútočí z několika úhlů. Juan pořád ještě nevěděl, jak se odtamtud dostanou.

„Pane Ronishi,“ řekl, „jsou tady kvůli něčemu, co vaši bratři našli v Šachtě pokladů. Něco, co souvisí se vzducholodí, kterou jsme objevili. Co tam našli?“

Ronishovu odpověď přehlušilo další zapraskání palby zvenčí. Vzduch naplnil prach ze zničených stěn a výplně pohovky vznášející se jako sníh. Ronish náhle ztuhl a tiše zanaříkal.

Dostal zásah. Ve tmě položil Cabrillo dlaň na hrudník staršího muže. Nic nenahmatal a posunul ruku níž. Ronish neměl ani poranění břicha, tak mu Juan prohmatal nohy. Množství krve, které mu v těch několika vteřinách od zásahu vyteklo ze stehna, Juanovi prozradilo, že kulka Ronishovi protrhla stehenní tepnu. Bez lékařské pomoci za pár minut vykrvácí. Juan vzal pistoli do levé ruky a pravou stiskl ránu tak silně, jak dokázal, zatímco Max střílel z velkého okna. Vpředu bylo jednoznačně méně mužů než předtím. Jeden nebo dva Argentinci se je snažili obklíčit.

„Co to našli?“ zeptal se Juan zoufale.

„Cestu k té veteši,“ zněla přerývaná odpověď. „Krbová římsa. Nechal jsem si otisk.“

Juan si mlhavě vybavil zarámovaný obraz nad krbem s falešnými cihlami. Že by to byl otisk nějaké skalní rytiny? Nevzpomínal si. Pohlédl tmou směrem k římse a vystřelil. Záblesk z hlavně ozářil obrysy obrazu na zdi, ale neukázal žádné podrobnosti. Byl moc velký na to, aby se dal snadno přenést.

„Pane Ronishi, prosím. Co jste myslel tou ‚cestou k té veteši‘?“

„Kéž by se na ten ostrov nikdy nevypravili,“ odpověděl. Byl v šoku, jak tělo zareagovalo na rychle klesající krevní tlak. „Všechno by dopadlo jinak.“

Max vyměnil prázdný zásobník. Oba muži z Houstonu vzali jen dva náhradní.

Juan už necítil Ronishovo srdce pumpující krev proti jeho ruce v ráně. Ten muž byl mrtvý. Necítil se za to zodpovědný, alespoň ne přímo. Ti Argentinci by ho zabili, i kdyby se do toho Korporace nezapletla. Kdyby však Juan se svým týmem nepadl náhodou na vrak Bludného Holanďana, dožil by se James Ronish konce svých dnů v ústraní. A z toho pramenila Juanova nepřímá vina.

Venku zaduněl něčí hlas. Promluvil anglicky. „Chválím vás za mistrovskou znalost mého jazyka. Můj pilot si myslel, že jste z Buenos Aires.“

„A vy mluvíte jako ty čivavy z reklamy na taco,“ neodpustil si Juan. V žilách mu vřel adrenalin jako bublinky v šampaňském.

Argentinec zařval kletbu, která zpochybnila manželský stav Juanových rodičů. „Dám vám jedinou šanci. Vyjděte z domu zadními dveřmi a moji muži nebudou střílet. Ronish zůstane.“

Roztříštilo se okno v kuchyni. Pár vteřin nato přilétl z průchodu, který ji spojoval s obývacím pokojem, mihotavý záblesk světla. Použili Molotovův koktejl, aby uspíšili jejich rozhodnutí.

Juan vyskočil z podlahy, vypálil od boku z okna a strhl ze zdi ten otisk, nebo co to bylo. Hodil ho do kuchyně jako létající talíř. Rám narazil do veřejí, sklo se rozbilo a zmizel z dohledu.

Max znovu spustil palbu, aby kryl Cabrilla, než vymění zásobník, a pak se oba rozběhli chodbou vedoucí k ložnicím. Dům byl stejný jako miliony dalších postavených po druhé světové válce, stejný jako ten, v němž vyrůstal Juan, dokud otcova účetní firma nezačala vzkvétat, stejný jako ty, v nichž bydleli jeho přátelé a Max. Oba by se tam vyznali i se zavřenýma očima.

Do hlavní ložnice vedly poslední dveře vlevo, hned za koupelnou. Juan dokonce věděl, kde se bude nacházet postel, protože to bylo jediné logické místo, takže na ni vyskočil, přikrčil kolena, aby ztlumil účinek per v matraci, a odrazil se znovu. Než prolétl oknem, zakryl si hlavu rukama.

Dopadl na mokrou zem pokrytou jehličím, překulil se přes rameno a vstal s připravenou pistolí. Záblesk výstřelu narychlo vypáleného zpoza rohu mu prozradil střelcovu polohu. Ještě v pohybu stiskl dvakrát spoušť. Neslyšel mlasknutí kulky, která se zavrtala do masa, ale ze tmy, kde se voják nacházel, začalo vycházet slabé sténání.

Max prolétl oknem okamžik nato, když už si byl jistý, že Juan vyklidil prostor. Jeho akrobatický kousek nebyl tak dramatický jako Cabrillův, ale zvládl ho perfektně. Rozběhli se co nejrychleji lijákem a vítr a déšť přehlušily zvuk jejich útěku. Bylo sotva dost světla na to, aby nenaráželi do stromů. Po pěti minutách a několika náhodných odbočeních Juan zpomalil a padl na břicho za povalený kmen.

Maxovy plíce se vedle něho nadýmaly jako měchy. „Nechtěl bys mi vysvětlit,“ vypravil ze sebe, „kde se tam sakra vzali?“

Cabrillovi se dýchalo mnohem snáz, ale byl o dvacet let mladší než jeho přítel a na rozdíl od něho dbal na pravidelné cvičení. „To je, drahý Maxwelli, otázka za milion dolarů. Jsi v pořádku?“

„Jenom jsem se řízl do ruky, jak jsem proskakoval oknem. Co ty?“

„Utrpěla pouze moje pýcha. Měl jsem toho chlapa dostat první ranou.“

„Ale vážně, jak se sem dostali?“

„Stejně jako my. Sledovali stopu od Bludného Holanďana. Mě by spíš zajímalo, co doufali, že najdou.“

„Pokud nejsou stejní magoři jako Mark s Erikem, Deverauxův poklad to nebyl.“

„A my se to nikdy nedozvíme. Ten otisk shořel v kuchyni a ten deník, nebo co to bylo, jsem už dal Ronishovi.“

Max zašátral v kapse bundy a poklepal něčím Juanovi na zápěstí. Ten ucítil houbovitou masu papírů obalených latexem. „Strčil jsem to do kapsy, když jsem ho srazil na zem.“

„Zasloužil bys políbit.“

„Počkej, až se oholím, aby sis ten zážitek plně vychutnal.“ Humor jim vždycky pomáhal uvolnit se po stresové situaci. „A co uděláme teď?“

Zatímco Max byl vždycky ten, kdo se houževnatě postavil každé výzvě, byl to pokaždé Cabrillo, kdo přišel s nějakým plánem. Hanley skutečně nevěděl, co budou dělat, na rozdíl o Juana, který to měl vymyšlené už v okamžiku, kdy hodil obraz do sílícího ohně v kuchyni. Vlastně ho to napadlo už v okamžiku, kdy se na Ronishově prahu objevil ten argentinský major.

„Je to prosté,“ řekl a otočil se tak, aby mu déšť smyl příchuť střelného prachu ze rtů. „My dva vyřešíme záhadu Šachty pokladů na Pine Islandu.“

13

SKUPINA PĚTI JlHOAMERIČANŮ, z nichž jeden byl zraněný, by v malém městě jako Forks nebo Port Angeles neunikla pozornosti, takže byl Espinoza nucený vrátit se se svými muži do Seattlu. Jejich raněný druh, postřelený do boku, mlčky trpěl po celé hodiny jízdy do velkoměsta. Teprve v laciném hotelu na předměstí mu mohli ránu pořádně ošetřit. Šlo o čistý průstřel a kulka nezasáhla střeva, takže měl slušnou šanci na uzdravení, pokud se rána nezanítí. Nacpali do něho léky proti bolesti prodejné bez receptu a přidali půl láhve brandy.

Jakmile se jeho muži ubytovali, vrátil se Espinoza do pokoje, který sdílel s Raulem Jimenezem. Požádal přítele, aby se odporoučel, a zapnul satelitní telefon. Nebyl si jistý, jak jeho otec na ten telefonát zareaguje, a byl z něho nervózní.

„Podej hlášení,“ vyštěkl otec místo pozdravu. Nepochybně poznal číslo volajícího.

Espinoza zaváhal – dobře věděl, že americká Národní bezpečnostní agentura monitoruje každý bezdrátový hovor na světě a pátrá v těch kupách dat po klíčových slovech, která by mohla upoutat zájem tajných služeb.

„Narazili jsme na konkurenci. Toho chlapa, kterého jsem viděl u nás před pár dny.“

„Nebyl jsem si jistý, jestli o to budou mít zájem, ani jsem nečekal, že si tak pospíší,“ řekl generál. „Co se stalo?“

„Objekt zájmu byl v průběhu akce zlikvidován a jeden z mých mužů utrpěl škrábnutí.“

„Tví muži mě nezajímají. Zjistil jsi něco? Nebo jsi zase selhal?“

„Získal jsem nějaký dokument,“ odpověděl Espinoza. „Myslím, že ho ten Američan chtěl zničit, když ho hodil do ohně, než uprchl. Jenže my jsme vstoupili do domu, ještě než lehl popelem. Říkal jste, že možná najdeme důkaz, že objekt věděl něco o Číně, takže když jsem uviděl tohle na podlaze v kuchyni, popadl jsem to.

Připadá mi to jako otisk, jako když si příbuzní obtisknou na papír nápis vyrytý na náhrobním kameni. Je to mapa nějaké zátoky, ale není uvedena její poloha. Jsou tam znaky, které připomínají nějaký asijský jazyk.“

„Čínštinu?“ zeptal se generál dychtivě.

„Vypadá to tak.“

„Výborně. Jestli nás to zavede tam, kam myslím, změníme svět, Jorge. Podařilo se ti promluvit s objektem?“

Starší Espinoza nevysvětlil, o co mu jde, ale slova chvály způsobila, že se syn nadmul pýchou. „Když jsme se dostali dovnitř, byl už mrtvý. Potom jsme spálili dům do základů. Pochybuji, že se bude někdo obtěžovat prohlídkou jeho těla, aby zjistil cizí zavinění, takže jsme z toho venku.“

„Kde jste teď?“

„V Seattlu. Máme se vrátit domů?“

„Ne. Ještě ne. Chci tu mít do zítra ten otisk.“ Generál se odmlčel. Jorge věděl, že jeho otec promýšlí všechny varianty. Nakonec se zeptal: „Co myslíš, že konkurence udělá teď?“

„Záleží na tom, jestli dostala z objektu nějaké důležité informace. Když jsme dojeli k domu, sáhl jsem si na kapotu jejich auta. Byla ještě teplá, takže tam nemohli být dlouho.“

„Zajímalo je to natolik, že se za ním vypravili,“ řekl generál Espinoza, spíš pro sebe než pro svého syna. „Budou pokračovat, nebo jim to stačilo?“

„Jestli si mohu dovolit hádat… Ti muži byli zjevně vojáci. Myslím, že sem nejspíš přišli tomu muži povědět o jeho bratrech, z vojenské solidarity. Něco na způsob Bratrstva neohrožených“

„Ty věříš, že to nechají být?“

„Myslím, že povědí svým nadřízeným, co se dneska večer stalo, a právě oni jim nařídí dát od toho ruce pryč.“

„Ano, takhle by se nejspíš armáda zachovala. Není tu žádné zjevné ohrožení státní bezpečnosti, takže ti vojáci dostanou rozkaz, aby se o to nestarali. I kdyby třeba chtěli rozjet pátrání, včas jim to zarazí. To je dobré, Jorge, moc dobré.“

„Děkuji, pane. Smím se zeptat, o co vlastně jde?“

Generál Espinoza se zasmál. „I kdybychom byli sami tady v domě, nemohl bych ti to říct. Je mi líto. Mohu ti jen prozradit, že za několik dní bude ohlášeno spojenectví, které navždy změní rovnováhu sil ve světě, a pokud se nemýlím v tom, co jsi našel, budeš se na jeho vzniku podílet. Poslal jsem tě na lov divoké husy a teď se možná ukáže, že snesla zlaté vejce.“

Jeho otec nebyl z těch, co rádi parafrázují oblíbená rčení, takže to Jorge pochopil jako projev jeho dobré nálady. Jako každý dobrý syn byl zvlášť hrdý, když udělal otci radost.

„Zkontroluj toho svého raněného,“ pokračoval generál, „a buďte připravení z minuty na minutu vyrazit. Nevím jistě, jestli se vrátíte domů, nebo pro vás budu mít další misi. Všechno záleží na tom, co zjistíme z toho otisku.“ Odmlčel se, aby dodal váhu svým následujícím slovům. „Jsem na tebe pyšný, synu.“

„Díky, otče. Nic jsem si v životě nepřál víc.“ Espinoza zavěsil. Hlavou se mu toho honilo víc, než aby jenom čekal na rozkazy. Nevěděl jistě, co se Američané od toho starocha dozvěděli, ale nebylo přehnané předpokládat, že by se mohli objevit na jeho soukromém ostrově.

***

CABRILLO VŽDYCKY VĚŘIL, že když se do nějakého problému investuje dost peněz, tak zmizí, a přepokládal, že průnikem na dno Šachty pokladů to bude stejné.

On a Max strávili dvě hodiny v lese pozorováním narudlé záře z požáru, který spálil Ronishův domek do základů. Čekali tak dlouho, aby se ujistili, že lépe vyzbrojení Argentinci opravdu odjeli. Z domu nezůstalo nic než zhroucený komín a hromady dýmajícího popela, které v dešti prskaly a syčely. Navíc zjistili, že jim vojáci na rozloučenou prostřelili všechny čtyři pneumatiky SUV, takže museli dojet do hotelu po ráfcích.

Než mohli pomyslet na horkou sprchu a postel, museli rozřezat pneumatiky a najít kulky, aby mechanik v servisu nenahlásil incident policii. Rozbili také jeden reflektor a poškrábali lesklý lak klíčem. Byli si jistí, že po tom osudném požáru tohle nevzbudí v ospalém městečku žádné podezření. Auto vypadalo jako oběť nezletilých vandalů.

Byla to právě pozornost k detailům, lhostejno jak drobným, co přineslo Korporaci takový úspěch.

Druhý den ráno, zatímco se Max vypravil najít servis, kde by jim opravili SUV, a mumlal si při tom něco o „té zatracené dnešní mládeži“, svolal Juan videokonferenci svého mozkového trustu. Když řekl Markovi a Erikovi, že mu nezbývá než se potopit do Šachty pokladů, vypadalo to, že se vrhnou přes palubu, aby se k nim mohli přidat.

„Ptám se vás na tohle: Jak to udělat? Jak mám napodobit to, čeho dosáhli jen bratři Ronishovi v předvečer druhé světové války?“

„Prošel sis ta lejstra, která jsme našli v Bludném Holanďanovi?“ zeptal se Eric. Juan je vyrušil od snídaně. Nad Stoneovým ramenem žvýkal Mark Murphy banán. „Mohla by tam být nějaká nápověda.“

„Jenom jsem do nich rychle nahlédl. Navzdory ochrannému obalu je papír v docela špatném stavu. Nevím, jestli se mi z něj podaří něco vyčíst. Předpokládejte, že ne, a povězte mi, co si vy dva o tom myslíte. Ta šachta odolala mnoha pokusům. Zmínili jste se o jednom, při kterém byla použita moderní technika, a stejně to nedopadlo. Na co ti bratři podle vás přišli?“

Mark polkl sousto a řekl: „Víme, že jejich první pokus skončil katastrofou, takže se jeden z nich zjevně dozvěděl za války něco, co mu poskytlo odpověď.“

„A který?“

„Pochybuju, že ten pilot. Byl pozorovatelem na vzducholodi. Nedokážu si představit, že by mu tahle práce poskytla nějakou inspiraci.“

„Takže buďto ten mariňák nebo výsadkář,“ řekl Juan.

Mark se naklonil blíž ke kameře. „Poslechni, tohle je technický problém, hydrodynamika a tak podobně. Když se mariňáci probojovávali k Japonsku, setkali se s dost nebezpečnými pastmi. Vsadím se, že viděl něco, co udělali Japonci, a napadlo ho, že s tím už před nimi přišel Pierre Devereaux.“

Eric na něho úkosem pohlédl a vyslovil to, co měl na jazyku i Juan. „Ty pořád myslíš na toho starého piráta? Nedokážu si představit, že by Argentince tolik zajímal jenom nějaký bájný poklad.“

Murph se zatvářil trochu dotčeně. „A co v tom tedy je?“

„Na tohle samozřejmě neumím odpovědět.“ Eric se obrátil zpátky k Juanovi. „Napadá tě něco, Předsedo?“

„Nic. Ronish zemřel, než stihl promluvit. A já s Maxem jsme to tam vzhledem k okolnostem nemohli prohledat. No tak, přemýšlejte. Na co přišli? Jak se dostaneme do Šachty pokladů?“

Mark si zaťukal na bradu. „Nějaké zařízení… nastražená výbušnina… cosi využívající vodu… hydrostatický tlak.“

„Nějaký nápad?“

Murph neodpověděl, protože žádný neměl. „Je mi líto. Byl jsem tak ponořený do minulosti, že jsem o té technologii vlastně ani nepřemýšlel.“

Juan zhluboka vydechl. „No dobře. Netrapte se tím. Max a já na něco přijdeme.“

„Můžu vědět, na co?“ otázal se Eric. „Ne, kruci. Jenom tak plácám.“

Celou následující hodinu sestavovali seznam vybavení, které ti dva mohli potřebovat, a zařizovali přepravu. To, co se nedalo koupit v Port Angeles, se muselo obstarat v Seattlu. Chvilku poté, co skončili, mířila už ze Seattlu do Forks dodávka a z Port Angeles plul malý přívoz, který měl Maxe s Cabrillem vyzvednout na rybářském molu v městečku La Push. Tato pobřežní osada byla jen několik kilometrů severně od Pine Islandu. Jediný problém spočíval v tom, že ztratí další den čekáním na supermoderní podvodní komunikační zařízení dopravované letecky ze San Diega.

Když všechno domluvili a udělali, bylo na Předsedově kartě Amex o čtyřicet tisíc dolarů méně, ale Juan věřil, že problém je vyřešen.

Snad.

Pak se zeptal na náladu mužstva, zvlášť Mikea Trona.

Eric řekl: „Po službě si asi hodinu povídal s doktorkou Huxleyovou.“ Ta fungovala na Oregonu i jako psychiatr. „Sám o sobě tvrdí, že je schopen aktivní služby. Hux to s Lindou vyřídila, takže už zase pracuje.“

„Tak je to asi nejlepší. Je mnohem lepší nějak se zaměstnat, než sedět se založenýma rukama.“ Cabrillo věděl, že se touhle radou také řídí. „Ozveme se z Pine Islandu. Předpokládám, že budete chtít sledovat přímý přenos.“

„Jasně, sakra!“ zvolali jednohlasně.

Juan ukončil spojení a zaklapl počítač. Vybavení ze Seattlu a Port Angeles mělo dorazit až navečer, takže se Max s Cabrillem rozjeli do La Push až druhý den ráno. Přívoz měl pár hodin zpoždění kvůli větru, ale oni zvládli přesun rychle a vjeli na loď v SUV obutém do nových pneumatik. Přívoz s místem jen na čtyři auta a relativně plochým dnem byl vydán moři na milost a nemilost. Plavba na Pine Island byla bitvou mezi naftovým motorem lodi a vlnami šplíchajícími přes příď. Kapitán se v těch vodách naštěstí výborně vyznal a kormidlem vládl zručně.

Dostal také zaplaceno za to, že zapomene, že se ta plavba kdy uskutečnila.

Přistání na Pine Islandu proběhlo hladce, protože jeho jediná pláž byla v závětří. Dostali se jen něco přes deset metrů od pobřeží a pak museli spustit rampu. Juan odhadl, že je tam něco přes metr hluboko.

Podíval se vedle sebe a zjistil, že Max už je připoutaný na sedadle spolujezdce. Předtím už zacouval s SUV až na konec lodi. „Můžeme?“

Hanley se pevně chytil opěrky. „Šlápni na to.“

Juan dupl na plynový pedál a pneumatiky fordu zahvízdaly o palubu. Těžké auto vystřelilo přes přívoz a dolů po rampě. Narazilo do hladiny ve zpěněné stěně vody, která se převalila přes kapotu a potom přes střechu, ale setrvačnost odhodila většinu vlny stranou. Váha motoru stáhla předek dolů, takže se pneumatiky mohly zachytit břidličného dna.

Nebylo to nijak elegantní a motor prskal, když se chladič vynořil z vody, ale zvládli to. Juan hnal SUV na pláž, křičel a povzbuzoval ho, dokud se všechny čtyři pneumatiky nedostaly na pevnou zem.

„Ty sis to užíval, co?“ Max byl trochu pobledlý. Juan se na něho usmál. „A myslel jsi už na to, jak tohle všechno naložíme zpátky na přívoz, až tady skončíme?“

„Jak si možná vybavuješ, když jsem podepisoval papíry v půjčovně, uzavřel jsem plnou pojistku. Firma Budget Rent A Car nemá dneska šťastný den.“

„To jsi měl říct dřív, koupil bych protektory a ne nové pneumatiky.“

Juan si povzdechl jako trpělivá choť. „Když my spolu tak málo mluvíme.“

Zaparkoval těsně nad čárou přílivu. Už dříve probírali možnost, že by na ně Argentinci mohli na Pine Islandu čekat a nastražit past. Zatímco Max balil nějaké vybavení, prohlížel Juan pláž a pátral po známkách, že se tam někdo nedávno vylodil. Břidličné pláty vypadaly neporušené. Nebyly tam žádné prohlubně, jaké dělal při každém kroku on. Z rozhovoru s Markem a Erikem věděl, že tohle je jediné místo, kudy se může někdo na ostrov dostat, takže si byl celkem jistý, že tam už dlouho nikdo nevstoupil.

Přivezli s sebou bezdrátové detektory pohybu, které mohly vyslat poplašný signál na Juanův notebook. Ukryl jich několik na pláži a natočil je směrem do vnitrozemí, aby je nemohl spustit pohyb vln. Bylo to maximum, co mohl ve dvou lidech udělat.

Stezka vedoucí k šachtě byla zarostlá a SUV na ní muselo maximálně využít své schopnosti terénního vozidla. Malé stromky a keře mizely pod jeho předním nárazníkem a škrábaly o podvozek. Viděli důkazy, že lidé ostrov stále navštěvují, přestože je pro veřejnost uzavřený. Zahlédli několik ohnišť po táboření místní mládeže, odpadky poházené na mýtinách a dávno vybledlé iniciály vyřezané do kmenů stromů.

„Tohle musí být místní verze hájku milenců,“ poznamenal Max.

„Doufám, že to v tobě nevzbudí nějaké choutky,“ zakřenil se Juan.

„Tvoje počestnost je v bezpečí.“

Oblast v přímém okolí šachty se jen málo změnila od prosince 1941, kdy tam bratři Ronishové přijeli poprvé, s jednou výraznou výjimkou. Přes otvor ve skále byl přišroubovaný ocelový plát. Byl hodně zrezivělý, jak byl více než třicet let vystavený působení živlů od chvíle, kdy ho tam nechal nainstalovat James Ronish, ale stále vypadal pevně. Mark je na něj upozornil, takže s ním počítali.

Hlavní rozdíl se nacházel kousek od pobřeží, kde byly do ústí malé zátoky zaražené betonové piloty. Když se Dewayne Sullivan snažil šachtu vyčerpat, přehradili zátoku, protože to byl nejpravděpodobnější zdroj vody, která den za dnem vítězila nad jeho pumpami. Zátoka se od té doby znovu zaplnila, ale voda se zdála být nehybná, což znamenalo, že jí hráz brání mísit se s oceánem.

Juan začal vykládat vybavení, zatímco Max odnesl k velkému ocelovému plátu acetylenový hořák. Plát samotný byl příliš silný na to, aby se dal rozřezat, tak zaútočil na hlavy šroubů. Ty při teplotě přes tři tisíce tři sta stupňů neměly šanci. Uřízl všech osm a zhasl syčící plamen. Pach tavícího se kovu brzy odnesl vítr vanoucí od pobřeží.

Hák z navijáku připevněného k nárazníku SUV vklouzl za okraj plátu, a když Hanley navinul prověšené lano, začala ocelová deska pomalu klouzat po skále a odkryla otvor, který podněcoval fantazii celých generací.

„Nemůžu uvěřit, že se chystáme potopit do Šachty pokladů,“ řekl Juan. „Když jsem byl kluk, sledoval jsem v novinách expedici Dewaynea Sullivana a snil o tom být v jejich týmu.“

„To musí být nějaká specialita ze západního pobřeží,“ opáčil Max. „Já o tomhle místě slyšel poprvé od Murpha a Stoneyho.“

„A navíc nemáš žádné sny,“ popíchl ho Cabrillo narážkou na Erikův dřívější postřeh.

Potápěčská výstroj, kterou si objednali v Seattlu, byla nejlepší na trhu. Juan měl přilbu zakrývající celý obličej s přenosem hlasu a dat k Maxovi na povrch přes optické vlákno. Drobná kamera připevněné na straně přilby umožňovala Hanleymu vidět všechno, co Předseda dělá. Potápět se sám, zvlášť do podzemí, není nikdy dobrý nápad, ale kdyby se Juanovi v šachtě něco stalo, Max by o tom hned věděl a mohl by ho vytáhnout nahoru.

„Připravený?“ zeptal se, když si Juan zapnul opasek s výstrojí přes neoprenový oblek.

Cabrillo mu signalizoval O. K. Potápěči nikdy nezvedají palec, pokud se nechtějí právě potopit. „Hlídej počítač kvůli těm pohybovým senzorům. Jestli se některý s nich ozve, vytáhni mě co nejrychleji nahoru.“

Max měl pistoli zastrčenou za opaskem na kříži a Juanova ležela na sedadle vedle něho. „Pochybuju, že se objeví, ale jsme připravení.“

Juan si přicvakl k opasku hák navijáku a spustil se z ocelové desky do Šachty pokladů. Nemohl poznat, jak vysoko nade dnem se nachází, protože v šachtě byla černočerná tma. Ještě si nenasadil helmu. Vzduch byl prosycený odérem hnijících chaluh a jódovou pachutí oceánu.

Jeho halogenové světlo proniklo jen něco přes metr, než ho temnota pohltila úplně.

„Připravený?“ zeptal se Max.

„Spouštěj,“ odpověděl Juan, nasadil si helmu na hlavu a připnul ji ke kruhu na límci obleku. Vzduch z nádrží na zádech byl svěží a chladný.

Naviják uvolňoval lano pravidelným tempem dvaceti metrů za minutu. Juan pozoroval skalní stěny pod silnou dubovou výdřevou, kterou tam někdo dal kdysi v minulosti. V místech, kde bratři Ronishové použili koudel k ucpání přítoků vody, použila expedice v roce 1978 rychle tvrdnoucí cementovou směs, jíž zaplnila všechny otvory a praskliny a která zjevně stále plnila svou funkci. Stěny byly suché jak troud.

„Jak to jde?“ dolétl dolů po optickém vláknu Maxův hlas.

Temnota pohltila Cabrillovy kývající se nohy. „No, prostě tady visím. Jak hluboko už jsem?“

„Asi třicet metrů. Už něco vidíš?“

„Tmu. Spoustu tmy.“

Ve čtyřiceti metrech zahlédl Juan odraz své potápěčské lampy na hladině pod sebou. Voda byla dokonale klidná. Když se dostal ještě níž, uviděl konečně důkaz, že je šachta propojená s mořem. Skála byla vlhká od přílivu a na kameni přilepené černé hrozny škeblí očekávaly jeho návrat. Poznal také, že přístup oceánu do šachty musí být omezený. Hranice přílivu byla jen asi metr nad hladinou.

„Zastav na chvilku,“ přikázal Juan.

„Vypadá to, že ses dostal k vodě,“ poznamenal Max, který to sledoval na notebooku.

„Fajn, teď pomalu dolů.“ Juan netušil, co na něho pod hladinou čeká, a nechtěl se na něco napíchnout. „A zase stůj.“

Když se dotkl nohama hladiny, zatápal kolem sebe, jestli neucítí nějakou ponořenou překážku. Nic tam nebylo.

„Dobře, dalších třicet čísel.“

Opakovali to, dokud nebyl Juan celý ponořený a nepřesvědčil se, že je šachta prázdná. Vypustil trochu vzduchu z kompenzátoru vztlaku, aby svou váhou napjal lano.

„Viditelnost asi šest metrů,“ ohlásil. I přes neopren cítil chladné objetí Tichého oceánu. Bez potápěčské svítilny by byl v naprosté tmě. Takhle hluboko do šachty denní světlo nepronikalo. „Uvolni trochu lano.“

Cabrillo zahýbal ploutvemi a ještě víc se ponořil. Když dosáhl dna v hloubce pětadvaceti metrů pod hladinou, uvědomil si, že se Dewayne Sullivan stáhl v pravý čas. Využil ty dvě nehody jako záminku a ukončil průzkum ve chvíli, kdy to vypadalo, že se dostali na dno, jen aby zjistili, že je prázdné. Juan přejel dlaní po tenké vrstvě bahna pokrývající plochou skálu. Vrstva byla jen několik centimetrů silná. Skála pod ní byla na dotek hladká, jako by ji někdo uměle ohladil. Jediným zajímavým místem byl výklenek vysoký jako člověk těsně nad dnem šachty.

„Myslím, že jsme skončili,“ řekl Maxovi. „Tady dole nic není.“

„To vidím.“ Hanley si zaostřil obraz na monitoru kvůli mraku jemného bahna, který Juan zvedl. K autu doskákala veverka, rozzlobeně na něho zavrtěla ocasem a odběhla.

Maxovu pozornost náhle upoutal nějaký zvuk. Nebyl to poplach pohybového čidla, ale něco mnohem horšího. Blížil se nízko letící vrtulník. Držel se těsně nad vlnami, takže ostrov tlumil tepání jeho rotoru, dokud nebyl skoro nad ním.

„Juane! Vrtulník!“

„Vytáhni mě!“ křikl Cabrillo.

„Vytáhnu, ale tady to skončí dřív, než se dostaneš nahoru.“

Tohle byl tah ze strany Argentinců, který probírali, ale proti němuž neměli prakticky žádnou obranu. Hanley musel zareagovat v několika vteřinách.

Znělo to, jako by vrtulník mířil k pláži, na které se s Juanem vylodili. Bylo to jediné logické místo k přistání. Max stiskl spínač, aby vytáhl Cabrilla zpátky na povrch, popadl ze sedadla spolujezdce Juanovu pistoli a vyskočil z SUV. Rozběhl se tak rychle, jak jen dokázal, a za běhu tasil svoji zbraň z pouzdra.

Odhadl, že není moc pravděpodobné, že by si Argentinci vzali do Spojených států vlastního pilota, což znamenalo, že u řízení sedí člověk, kterého si najali, aby je na Pine Island dopravil. Max doufal, že když se tam dostane dost rychle, bude jim moci zabránit v přistání.

Nohy ho po několika stovkách metrů pálily a měl pocit, že mu srdce pukne v hrudi. Plíce zoufale lapaly po vzduchu. Nadbytečná kila, která nesl kolem pasu, ho táhla dolů jako kotva. Překonal však bolest a hnal se dál s hlavou skloněnou a pažemi pumpujícími ve vzduchu.

Zvuk rotoru se změnil. Poznal, že pilot navádí stroj na přistání. Max zavrčel a rozběhl se po zarostlé cestě ještě rychleji. Jeho více než šedesát let jako by se rozplynulo. Nohy mu náhle přímo tančily a sotva se dotýkaly země.

Hanley vyrazil ven z lesa. Před ním se rozkládala pláž a těsně nad ní visel civilní vrtulník JetRanger. Vzdušný vír od jeho rotoru nemilosrdně bičoval hladinu, jak stroj pomalu klesal k zemi. Na zadním sedadle spatřil Max obrysy dvou mužů.

Vzdálenost byla pro glock extrémní, a když se smykem zastavil, celý se třásl, ale přesto zvedl pistole. Zamířil stranou od kokpitu helikoptéry a začal střílet napravo a nalevo od něho, aby palba z obou zbraní vytvořila nepřetržitý rachot. V několika vteřinách vytvořil clonu ze třiceti dávek olova.

Netušil, kolik střel vrtulník zasáhlo, ale věděl, že některé ano. Zadní dveře se rozlétly a jeden z Argentinců se chystal seskočit na zem tři metry pod lyžinami. Pilot zareagoval tím, že zvýšil tah a začal stroj stáčet pryč.

Max zahodil pistoli z levé ruky a palcem uvolnil zásobník té pravé. Muž ve dveřích sklouzl dopředu, jak se snažil vyrovnat náklon vrtulníku. Nejrychlejšími pohyby od Vietnamu vyměnil Max zásobník a natáhl pistoli dřív, než Argentinec stačil skočit.

Začal pálit tak rychle jako předtím, až mu zvonilo v uších. Muž ve dveřích sebou náhle trhl a bezvládně vypadl. Zřítil se do příboje a ani se nepokusil vstát.

Hanley si dokázal představit, co se v helikoptéře odehrává. Argentinský major řve na pilota, aby se vrátil k ostrovu, a nejspíš mu hrozí zbraní, zatímco pilot se touží dostat co nejdál od něho i od toho střílejícího šílence.

Max zacvakl další zásobník, čekal a pozoroval, kdo v tom souboji vůlí zvítězí. Po pár vteřinách bylo jasné, že se vrtulník nevrátí. Odletěl na západ a snažil se představovat ten nejmenší cíl. Za okamžik z něho byla jen bílá tečka na šedé obloze.

Hanley mohl jen hádat, zda Argentinci nechají pilota naživu. Moc by na to nevsadil. Vojáci už dokázali, jak umí být bezohlední, a on pochyboval, že by nechali žít očitého svědka.

Hruď se mu ještě prudce dmula, když konečně zamířil dolů na pláž.

Argentinec, jenž vypadl z vrtulníku, ležel na břiše asi pět metrů od břehu. Max se k němu brodil s namířenou pistolí a sykl mezi zuby, když se mu voda dostala až k pasu. Popadl muže za vlasy a zvedl mu hlavu. Oči měl otevřené a strnulé. Max tělo obrátil. Jeho kulka zasáhla vojáka přímo do srdce, a kdyby tam skutečně mířil, byla by to pozoruhodná rána. Takhle se jednalo o pouhopouhé štěstí.

Muž neměl v kapsách žádný doklad totožnosti, jen menší hotovost, promočený balíček cigaret a zapalovač na jedno použití. Max mu pomohl od peněz a odtáhl tělo k pláži. Na mělčině mu začal plnit kapsy kamením. Zabralo mu to několik minut, ale nakonec se mrtvola začala potápět. Max ji odvlekl zpátky do hlubší vody a pustil. Zátěž a stoupající příliv se postarají, aby už mrtvého nikdo nespatřil. Zvedl pistoli, kterou předtím upustil, a vydal se zpátky.

Chtělo se mu běžet, ale prostě na to neměl. Musel se spokojit s lehkým klusem a i tak jeho tělo bolestivě protestovalo. Na pobřeží mu to trvalo méně než sedm minut, ale zpátky k šachtě patnáct.

Max očekával, že tam uvidí Juana, ale po Juanovi nebylo nikde ani vidu ani slechu. Ke svému úžasu zjistil, že naviják lano nenamotal. Pohlédl na ovládací panel a došlo mu, že omylem stiskl spínač pro odvíjení. Jediný pohled na buben na nárazníku mu prozradil, že se lano odtočilo až na konec.

Sedl si na přední sedadlo SUV a nasadil si na hlavu sluchátka s mikrofonem. Zamračil se, když uviděl, že Juanova kamera ukazuje jen elektronický šum.

„Juane, slyšíš mě? Přepínám.“ Max měl slyšet Předsedu dýchat v potápěčské helmě, ale ve sluchátkách bylo jen ticho hrozící definitivním koncem. „Hanley Cabrillovi, slyšíš mě?“

Zkusil to ještě třikrát a jeho obavy se s každým marným pokusem prohlubovaly.

Rozhodl se, že lano nenavine, ale místo toho vyskočil z fordu a zabral rukama za samostatné optické vlákno. Po pár vteřinách pochopil, že už není k ničemu přivázané. Kroutilo se mu u nohou, jak zuřivě ručkoval, aby ho dostal ven.

Když se konečně objevil konec, zvedl ho, aby si ho prohlédl. Nevypadlo to, že by vlákno něco hladce přestřihlo. Plastový povlak jemného lanka byl potrhaný, jako by še odřelo mezi nějakými drsnými povrchy. Sám však viděl na videu, že v Šachtě pokladů nebylo nic, co by mohlo takové poškození způsobit. Zapnul tedy naviják a nervózně přešlapoval, zatímco se lano pomalu zvedalo z hlubin. Stejně jako optický kabel se i splétaná ocelová vlákna zdála být předřená.

Max řval dolů do vlhké šachty, dokud neochraptěl, ale vracela se mu jen ozvěna hlasu vyděšeného člověka.

14

NA POZADÍ TYČÍCÍCH SE LEDOVCŮ vytesaných do fantastických tvarů větrem a vlnami a oblohy zarudlé od obzoru k obzoru vypadal Oregon stále jako prám převážející odpadky na smetiště. Ani panenské prostředí Antarktidy nedokázalo vylepšit unavenou fasádu potulné nákladní lodi. Krásný rám nemůže vylepšit ošklivý obraz.

Linda Rossová odvedla cestou na jih skvělou práci. Počasí naštěstí spolupracovalo, a než se dostali do závětří Antarktického poloostrova, potkali jen málo ker. Jakmile tam byli, našel Gomez Adams průplav v ledovci z jejich vrtulníku MD-520. Divoká bouře, která zachvátila většinu světadílu, konečně polevila, ale on hlásil, že to i tak byl jeden z nejnebezpečnějších letů v jeho životě – a to řekl muž, který si dřív vydělával na živobytí tím, že vysazoval týmy zvláštních jednotek za nepřátelskými liniemi.

Linda se na sebe dívala ve starožitném zrcadle ve své kajutě a dospěla k závěru, že by byla dokonalou nevěstou pro panáčka Bibenduma, maskota firmy Michelin. Věděla, že pod všemi těmi vrstvami polárního oblečení se skrývá dvaapadesátikilová žena, ale tu zrcadlo zcela jistě neukazovalo. A to si měla navléknout ještě jednu bundu, než se vypraví do doku pro čluny.

Pohlédla na počítač na pracovním stole připojený na systém lodních senzorů. Vnější teplota byla minus třicet osm stupňů a ledový vítr přidával dalších dvacet. Oceán byl kousíček nad bodem mrazu. Atmosférický tlak byl stabilní, ale ona věděla, že změna může přijít znenadání.

Přesně kvůli tomuhle kdysi odjela ze severní Minnesoty.

Linda vyrostla ve vojenské rodině a vždycky se považovalo za samozřejmost, že i ji čeká služba vlasti. Absolvovala výcvik námořnictva při univerzitě v Auburnu a pět let strávila v armádě. Milovala svou práci, zvlášť službu na moři, ale věděla, že její kariéra má své meze. Námořnictvo dokázalo ocenit klady vojáka lépe než jiná odvětví armády, jí však bylo jasné, že se svou drobnou postavou a hlasem vysokým jako po nádechu helia není předurčena pro velitelskou funkci. A přitom si nejvíc ze všeho přála vlastní loď.

Po osmnácti měsících práce ve sboru náčelníků štábů dostala nabídku povýšení na další kancelářskou pozici. Ať se Linda snažila sebevíc, nemohla se dostat blíž k lodi, natož ke kapitánské funkci. Tehdy jí to došlo a zabalila to. Do měsíce byla prvním důstojníkem na tankovací lodi v Mexickém zálivu a měla přislíbeno, že do roka bude loď její.

Ale pak život provedl jeden z těch náhlých kotrmelců, které člověka pošlou směrem, jaký si nikdy nepředstavoval. Zavolal jí jeden admirál, s nímž se nikdy nesetkala, a pověděl jí o nabídce místa v supertajné jednotce. Když se admirála zeptala, proč se obrátil právě na ni, odpověděl jí, že námořnictvo udělalo chybu, když jí nedalo, co si zasloužila, a tohle by mohl být způsob, jak to napravit.

Co se Linda nikdy nedozvěděla, bylo, že Langston Overholt ze CIA rozhodil sítě do velení všech odvětví armády, aby zachytil lidi, kteří by mohli Korporaci dobře posloužit. Tak Cabrillo naverboval většinu své posádky.

Vypnula počítač plna obav z takové zimy a vyšla ze své kajuty. V zateplených botách se pohybovala jako Frankensteinovo monstrum.

Dok pro čluny se nacházel uprostřed lodi na pravoboku. Linda si dala načas. Jedno z předních pravidel přežití v polárních mrazech znělo: nikdy se nepotit. I když měla všechno na sobě rozepnuté, cítila, jak její tělesná teplota stoupá. Několik členů posádky, kolem nichž prošla, vesele komentovalo její rozměry v bílém baňatém oblečení, ale jen tak ji škádlili.

Dveře do doku byly tepelně izolované, když k nim však přitiskla prsty, aby je otevřela, ucukla před otupujícím chladem, který jimi pronikal. Zapnula si všechny vrstvy oblečení a pak teprve vzala za kliku.

Spouštěcí rampa potažená teflonem byla sklopená a vnější vrata otevřená, takže ji antarktické podnebí zasáhlo plnou silou. Hlasitě zalapala po dechu a oči se jí zalily slzami. Voda vedle lodi byla černá a zvlněná větrem. Po hladině pluly malé kry. Zbytek tříčlenného týmu už na ni čekal. Franklin Lincoln, největší člen posádky, vypadal jako obr. Viděla z něho jen černou tvář usmívající se z hromady bílé látky. Mark Muprhy vypadal ve své výstroji ztracený, jako malý kluk, který si na nějakou rodinnou oslavu zkouší otcův oblek.

Jeden člen posádky jí podal svrchní oblečení a masku přes celý obličej s vestavěným komunikačním zařízením. Zkontroloval, jestli jí všechno dobře těsní, lepicí páskou jí připevnil rukavice k rukávům a pak jí pomohl do batohu a podal jí zbraň. Byli vyzbrojeni útočnou puškou L85A2, původně britskou zbraní upravenou firmou Heckler a Koch. Lodní zbrojíř ji ještě trochu vylepšil. Protože měla zásobník za spouští, bylo snadné odstranit lučík, aby se z ní dalo střílet, aniž by si člověk musel sundat rukavice. Na krátkou, tlustou hlaveň bylo nasazené silné halogenové světlo.

„Jsem tvůj otec, Leio,“ řekl Linc v dokonalé nápodobě Jamese Earla Jonese v roli Dartha Vadera. S nasazenou maskou se tomu zlosynovi hodně podobal.

„To bych radši políbila Žvejkala,“ opáčila replikou z Hvězdných válek „Zkouška spojení. Slyšíme se, Marku?“

„Jo, slyšíme, ale kdo má být Žvejkal a kdo Leia?“

„Dobrý pokus, mladej,“ opáčil Linc. „Nepřekvapilo by mě, kdyby sis změnil prostřední jméno na Skywalker.“

„Prosím, spíš bych chtěl být Solo.“

„Eriku,“ zavolala Linda, „jsi na síti?“

Eric Stone seděl ve svém obvyklém křesle u navigátorova pultu v operačním centru. Byl ve službě během plavby nejtěžšími úseky jejich cesty až sem z toho prostého důvodu, že byl za Předsedovy nepřítomnosti nejlepším kormidelníkem na palubě. „Slyším tě, Lindo.“

„Dobře, jakmile vyrazíme, chci, abys dal zpětný chod, dokud nezmizíte za obzorem. Když budeme potřebovat rychlou evakuaci, může pro nás doletět Gomez vrtulníkem. Ale dokud nebudu vědět, s čím máme tu čest, nepřeju si, aby Oregon zahlédl někdo ze břehu.“

Linda se usmála sama pro sebe. Tak konečně má velení.

„Rozumím,“ řekl Eric. „Bude z nás jenom další kus ledu plovoucí na moři.“

„Tak fajn, chlapci, do sedel.“ Linda se přehoupla do rezervního nafukovacího člunu s pevným trupem.

Hydraulické beranidlo mohlo v případě potřeby postrčit člun z Oregonu rychlostí jako při závodech dragsterů, oni však zvolili hladké spuštění do mrazivých vod. Jakmile byli na hladině, nastartovala Linda velké závěsné motory. V doku už je zahřáli na provozní teplotu, takže jen vzala za plynovou páku a příď člunu se začala zvedat. Nacházeli se osm kilometrů od pobřeží, ale zátoka, v níž stála stanice Wilson/George, byla plná plovoucích ker. Musela uhýbat doprava a doleva, aby našla cestu ledovým polem.

Většina ker nebyla o moc větší než jejich plavidlo, ale několik se tyčilo k potemnělé obloze jako hory.

Linda se neubránila obdivu nad strohou krásou nejizolovanějšího kontinentu na Zemi.

Vedle člunu se zpěnila voda a vynořil se psí čenich tuleně. Chvilku si je prohlížel a pak zmizel pod vlnami.

Cesta k pobřeží jim trvala dvacet minut. Místo aby vyjeli na pláž, zakormidlovala Linda k nízkému útesu visícímu nad vodou. Ukryje člun před náhodným zpozorováním tak, aby se nemuseli brodit na břeh. Linc byl nahoře jako první. Přivázal lano ke skalnímu výběžku a využil svou mimořádnou sílu na to, aby vytáhl ostatní z člunu.

Byla to ta nejopuštěnější pláž, jakou kdy Linda viděla. Pokrýval ji sněhový poprašek, pozůstatek bouře. Náhlý náraz větru ji hodil na nehybnou postavu Franklina Lincolna.

„Potřebovala bys obalit kosti trochou masa, děvče.“

„Nebo se držet dál od Antarktidy,“ opáčila Linda. „Stanice je asi půldruhého kilometru ve vnitrozemí.“

Během plavby donekonečna přetřásali nejrůznější možnosti a rozhodli se postupovat k základně s předpokladem, že ji obsadily nepřátelské síly. Opatrný postup jim trval hodinu. Našli nízký hřeben s výhledem na stanici, odkud si ji prohlédli dalekohledy.

Futuristická stavba s kupolemi a spojovacími rourami vypadala opuštěně. Měl by k nim doléhat zvuk generátoru, ale slyšeli jen kvílení větru a občasné prásknutí dveří pohybujících se v pantech. To si vítr hrál s vchodem pro personál do přilehlé garáže. Všechna okna stanice byla temná.

Lindě přeběhl po zádech mráz, který nijak nesouvisel s počasím. Přes zelenou optiku brýlí na noční vidění na ni stanice Wilson/George působila tak strašidelným dojmem jako nic předtím. Oblaka sněhu hnaná větrem na sebe brala obrysy duchů odsouzených strašit navždy na tomhle osamělém místě.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se Linda svých společníků, aby se probrala z té temné vidiny.

Mark se k ní obrátil. „Před pár dny jsem si myslel, že jsem se ocitl v kulisách filmu Apokalypsa. Teď mám pocit, že se dívám na základnu v Antarktidě ze sci-fi Věc.“

„Zajímavý postřeh, ale o ten mi nešlo.“

„Řekl bych, že nejsou doma,“ ozval se Linc.

„Taky se mi zdá.“ Linda zastrčila dalekohled zpátky do batohu. „Jdeme, a držte se u země.“

Polární oblečení plnilo svou funkci ochrany před chladem, ale nic jí nemohlo pomoci uvolnit sevřený žaludek. S každým pomalým krokem ke stanici v ní sílila neblahá předtucha. Měla pocit, že se tam stalo něco zlého, něco moc zlého.

Okolo základny nebyly žádné stopy, což znamenalo, že se tam po skončení bouře nic nepohybovalo, i když bylo možné, že někdo přišel před ní nebo během ní. Linc vystoupil po schodech ke vchodu se samopalem připraveným ke střelbě. Mark zaujal pozici vedle něho a Linda opatrně sáhla po klice. Zatáhla k sobě a odkryla šerý vestibul. Hlavní vchod do stanice byl pootevřený, což znamenalo, že zbytek tepla zachyceného silnou izolací stanice už dávno vyprchal. Nebyla naděje, že by některý z vědců přežil v mrazu tak dlouho.

Linda ukázala Linkovi, aby se tam podíval. Bývalý příslušník SEAL přikývl a nahlédl dveřmi do stanice. Trochu se stáhl a obrátil se.

Ústy naznačoval: Není to dobré.

Linda se kolem něho protáhla a podívala se sama. Místnost byla vzhůru nohama. Všude po podlaze se válely kusy oblečení. Skřínky byly vyprázdněné a převrácené. Lavice, na které si obyvatelé stanice obouvali boty, ležela na předmětu, který okamžitě upoutal její pozornost. Bylo to ženské tělo, modré od mrazu. Na obličeji měla posmrtnou masku z jinovatky, na kůži jí visely drobné rampouchy a oči měla matné. A nejhorší byla na kost zmrzlá kaluž krve pod ní. Pokrývala jí hrudník a cákance zdobily stěny.

„Střelná rána?“ zašeptala Linda, když si sundala ohromnou masku z obličeje. „Nůž,“ zavrčel Linc. „Kdo?“

„Nevím.“ Přejel světlem na pušce po místnosti, prohlédl každý kout a pak vešel dovnitř. Linda s Markem ho následovali.

Trvalo jim stresujících deset minut, než se přesvědčili, že jsou všichni na stanici mrtví. Celkem našli třináct těl. Všechna nesla podobné známky hrozné smrti. Většina byla pobodána a ležela ve zmrzlé kaluži krve. Několik mrtvých mělo zranění po úderech tupým předmětem, jako by je někdo odpravil baseballovou pálkou. Jeden z nich měl zlomeninu ruky, jak se bránil. Kosti byly roztříštěné. Další byl zastřelený zbraní velké ráže, přestože se Lindě dostalo ujištění, že na základně žádné střelné zbraně nejsou. Vlastně neměla být žádná na celém kontinentu.

„Někdo chybí,“ řekla jim Linda. „Wilson/George měl v zimě čtrnáctičlennou posádku.“

„To musí být vrah,“ konstatoval Mark.

„Půjdu se podívat do garáže,“ řekl Linc. „Kolik sněžných roleb by tam mělo být?“

„Dvě a dva skútry.“

Pár minut nato prohledávala Linda zásuvky jednoho stolu, když na ni Mark zavolal z vedlejšího modulu. Jeho hlas ji vylekal. Tvrdit, že jí výzkumná stanice a její hrůzní obyvatelé naháněli strach, by znamenalo hrubě podcenit realitu. Chloupky na pažích se jí zježily. Našla Marka v jednom z malých pokojů posádky, jak svítí na další krvavé šmouhy na zdi. Okamžik jí trvalo, než si uvědomila, že ty čáry nejsou náhodné. Byl to nápis.

Mark to přečetl nahlas: „Bundu napsala Nicole.“

„Chtěl snad někdo napsat jméno vražedkyně?“

„To si nemyslím,“ pronesl Mark nepřítomně.

„Nedává to smysl. Na stanici žádná Nicol nebyla. Dívala jsem se do jejich rozpisu.“

Murphy neodpověděl. Jeho rty se mlčky pohybovaly, jak si podivnou větu četl znovu a znovu.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Linda, když se vteřiny nasčítaly do minuty.

„Čí to byl pokoj?“

„Nevím.“ Porozhlédli se tam a našli knihu s nápisem „Majetek Andrewa Ganglea“ na vakátu.

„Kdo to byl?“

„Myslím, že technik. Doktorand, jestli se nepletu.“

„Je to taky náš vrah a přiznal se dřív, než ty vraždy spáchal. Byl hodně špatný.“

„Ty si děláš srandu. Třináct pobodaných těl. Máš pravdu, že byl špatný.“

„Myslím, že byl nemocný. Trpěl afázií.“

„Co to je?“

„Je to porucha nacházení slov, při které nemocný nedokáže správně používat slova. Obvykle ji způsobuje mrtvice nebo poranění mozku, nebo se může vyvinout jako průvodní jev tumoru, Parkinsona nebo Alzheimera.“

„A na tohle jsi přišel jak?“

„V Massachusetts na technice jsme se studenty neurologie hrávali takovou hru. Vytvářeli jsme věty, jako bychom měli afázii, a ostatní je museli dešifrovat.“

„Tys asi nechodil často na rande, že ne?“

Mark její popíchnutí ignoroval. „Obvykle jsme museli poskytnout nějakou stopu, jako téma té věty, jinak by nebylo možné ji rozluštit. Tady jsou stopou ty vraždy.“

„Jasně, ale co má ‚Bundu napsala Nicole‘ společného s vraždou?“

„Koukáš se někdy na staré seriály?“

„Moc ne, proč?“

„A co ti říká naše téma ve spojení se slovem ‚napsala‘?“ zeptal se Mark s triumfálním úsměvem. Na někoho, kdo byl vždycky nejchytřejším člověkem v místnosti, se stále rád předváděl svým intelektem. „Určitě si vzpomínáš na tu starou spisovatelku ze seriálu To je vražda, napsala. V Gangleově mozku stála ta dvě slova – ‚vražda‘ a ‚napsala‘ – vedle sebe. A od ‚vražda‘ k ‚vraždit‘ je už jenom kousek.“

„A co s tím zbytkem?“

„Afázie způsobuje, že spojení v mozku jsou pomíchaná. Mohla by to být slova, která znějí podobně, nebo slova, která popisují předměty, jež k sobě patří, nebo která připomínala Gangleovi něco z minulosti.“

„Jasně, ‚bundu‘ zní jako ‚budu‘!“

„Přesně tak. ‚Budu vraždit.‘ Takže jeho doznání bychom už měli skoro pohromadě.“. „Fajn, chytráku, a co s Nicole?“

Mark se spokojeně ušklíbl. „To je na tom nejlehčí. Nicole Kidman hrála v hororu zvaném Ostatní.“

„‚Budu vraždit ostatní‘,“ spojila Linda celý překlad dohromady. „Moment, copak afázie vede k šílenství?“

„Obvykle ne. Myslím, že nemoc, která vyvolala afázii, zároveň způsobila, že se obrátil proti svým kolegům.“

„Kterou nemoc myslíš?“

„Na to se budeš muset zeptat doktorky Huxleyové. Já tenhle příznak objevil jenom díky té hře, co jsme hráli.“ Ozvala se ostrá rána a oba sebou trhli.

„Lindo, Murphe, máme společnost,“ rozlehl se celou základnou Linkův baryton.

Oba popadli pušky, které si předtím odložili na postel, a vyběhli z rozházeného pokoje Andyho Ganglea. S Linkem se setkali ve společenské místnosti. „Co jsi našel?“

„Něco divného, ale teď ne. Z jihu k nám jede rolba. Tam někde mají Argentinci svou nejbližší výzkumnou stanici, že?“

„Jo,“ odpověděla Linda. „Asi padesát kilometrů po pobřeží.“

„Zahlédl jsem tu rolbu, když jsem se vracel sem. Máme méně než minutu.“

„Všichni ven.“

„Ne, Lindo. Tam se není kde krýt.“ V Linkově tváři se zračily obavy. „Viděli by nás.“

„Dobře, tak se schovejte a buďte zticha. Doufejme, že se tady chtějí jen rychle porozhlédnout, ne se tady usadit. Jestli vás objeví, střílejte.“

„Co když jsou to jenom vědci, kteří jedou zkontrolovat stanici?“ zeptal se Mark. Byla to rozumná otázka.

„To by se tady ukázali už před týdnem, když je o to žádala naše vláda. A teď běžte!“

Trojice se rozdělila. Linda se vrátila do Gangleova pokoje. Strop pokrývaly akustické desky vyrobené z materiálu podobného kartonu a zavěšené na kovových profilech. Mrštně jako opice vylezla na skříň a zvedla jednu desku hlavní pušky. Mezi stropem a zateplenou střechou stanice byla asi metrová mezera. Položila nahoru zbraň a vytáhla se do otvoru. Její silné oblečení manévr takřka znemožnilo, ale když se chvilku kroutila v bocích a kopala nohama, podařilo se jí nasoukat dovnitř.

Uslyšela, jak se rozlétly hlavní dveře a někdo něco zavolal španělsky. Jejím uším to znělo spíš jako rozkaz než dotaz.

Zasunula nohy do stísněného prostoru a opatrně vrátila desku na místo. Nedaleko od ní vedla izolovaná roura k mřížce ve stropě, kterou se do pokoje přiváděl teplý vzduch. Linda odtáhla stříbřitou trubku od mřížky a pohlédla dolů. Měla odtamtud slušný rozhled po pokoji.

Adrenalin, který se jí vstříkl do krve, když uslyšela Linkovo varování, začal rychle opadat, a ona si znovu uvědomovala zimu. Nemusela se potýkat s větrem, ale v prostoru pod střechou bylo dobrých pětatřicet stupňů pod nulou. Obličej jí znecitlivěl a navzdory silným rukavicím počínala ztrácet cit i ve špičkách prstů. Nehybně ležet byla v tu chvíli pro její tělo ta nejhorší možnost, ale přesně to musela udělat.

Dole zazněly další výbuchy hrdelní španělštiny. Zavřela oči a představila si, jak vojáci slídí po základně, jako to před chvílí dělala ona a její tým. Co si pomyslí o tom masakru? Bude je vůbec zajímat?

Do pokoje náhle vstoupil muž v bílé polární uniformě s obrovskou pistolí v ruce. Měl nasazenou masku hodně podobnou té Lindině, takže neviděla jeho rysy. Stejně jako Mark zíral na nápis na zdi.

Stalo se to tak rychle, že tomu Linda nestihla zabránit. Z nosu jí ukápla kapička čiré tekutiny a rozpleskla se o mužovo rameno. Otřel si ji, aniž by se ohlédl, a pokračoval v prohlídce.

Jakmile vyšel z místnosti, Linda se pohnula. Jako pavouk držící se své pavučiny lezla po čtyřech po konstrukci stropu. Nebyla dělaná na to, aby unesla váhu dospělého člověka, a ona se bála, že se ocelová lanka, na nichž visela, přetrhnou.

Náhle zazněla exploze střelby. Čtverec, na kterém ještě před okamžikem ležela, se rozpadl na jemný prášek a spadl do pokoje. Zaduněly další dva výstřely a uvolnily se ještě dvě desky. Dírami, které kulky vyvrtaly do vnější střechy, proniklo dovnitř slabé denní světlo.

Linda využila hluku a chvilkového ohlušení, které následovalo, a popolezla k silnějšímu potrubí ventilačního systému stanice. Takhle roura byla víc než dost široká, aby se za ni mohla ukrýt. Pušku měla odjištěnou.

Věděla, že nesmí zadržovat dech, ale že musí dýchat pomalu a rovnoměrně. S divoce bušícím srdcem potřebovala kyslík. Střecha nad ní se náhle rozzářila ve světle baterky.

Argentinec si uvědomil, že mu něco ukáplo na rameno, ale stanice byla tak promrzlá, že tam každá tekutina musela být tvrdá jako kámen. Pojal podezření.

Dýchej, Lindo, dýchej. Nemůže tě vidět a je moc velký na to, aby vylezl nahoru.

Uplynulo deset nejdramatičtějších vteřin jejího života. Deset vteřin, po které si uvědomovala, že ten voják může čistě ze zábavy vystřelit do ventilačního potrubí a prohnat jí kulku hlavou.

Bylo slyšet, že do místnosti vstoupil další muž – těžké kroky a hlasitá otázka. Následoval stručný rozhovor, pak světlo zhaslo a Linda poznala, že oba z pokoje odešli.

Silou vůle uvolnila napjaté svaly a lehounce popotáhla nosem.

To by byl vrchol, pomyslela si Linda. Nechat se zabít kvůli nudli u nosu. Věděla, že tuhle historku si nechá pro sebe. Ukryla obličej do kapuce bundy lemované kožešinou a byla připravená čekat, až argentinský tým odejde, i kdyby to mělo trvat celou věčnost.

15

CABRILLO ČEKAL, že ho naviják začne vytahovat nahoru, ale nic se nedělo. Potom si všiml, že čím dál víc lana naopak klesá dolů a vytváří zvětšující se smyčku na dně pod ním. Max stiskl špatný spínač. Juan se ho pokusil upozornit přes komunikační kabel, ale nedostal odpověď. Hanley už odešel, aby si nějak poradil s argentinskou hrozbou. A ve spěchu nechal Juana trčet v Šachtě pokladů.

Nejprozíravější by bylo vynořit se na hladinu podle potápěčských tabulek, které se naučil před desítkami let zpaměti, a počkat, až se Max vrátí. Ale Juan nebyl z těch, co si nechají ujít příležitost, takže se obrátil a plaval zpátky ke dnu. Nemělo smysl odcházet, dokud se neujistí, že něco nepřehlédl.

Nejprve prozkoumal výklenek a zašel tak daleko, že se do něho vmáčkl, aby zjistil, zda neaktivuje nějaký mechanismus. Otesaný kámen okolo něho se ani nepohnul. Potopil se ještě hlouběji. Bahno, které předtím zvířil, se znovu usadilo na dně. Vyčistil oblast, kde se zeď setkávala s podlahou, a něco upoutalo jeho pozornost. Vytáhl potápěčský nůž z pouzdra připnutého na lýtku a přejel jím u spodku zdi. Hrot vklouzl do úzké skuliny mezi podlahou a stěnou. Zkusil to na jiném místě se stejným výsledkem.

Tři další pokusy ho přesvědčily, že podlaha Šachty pokladů funguje jako zátka. Pod sebou měl ještě něco, to, co bylo pohřbené pod tím falešným dnem.

Na okamžik se zamyslel. Musí existovat způsob, jak se tam dostat. Ronishovi na to přišli. Cabrillo obeplul podlahu a svítil si po jejím obvodu. Bylo to v rohu. Mezi podlahou a malým výčnělkem ve zdi byl pevně zaklíněný kámen.

Juan se ho nedotkl. Místo toho přitáhl kolena k hrudi a vší silou dupl do podlahy. Z paty mu vystřelila bolest, ale celé dno šachty se lehce propadlo. Pohlédl zpátky k výklenku.

Chytré, pomyslel si. Moc, moc chytré.

Vrátil se k zaklíněnému kameni a narovnal se. Netušil, kolik má času, ale usoudil, že bude muset jednat rychle. Popadl kámen, vytáhl ho a zabral ploutvemi do výklenku, jak nejrychleji dokázal. Místo vlastního dechu slyšel skřípění kamene o kámen, které naplnilo šachtu.

Samotné dno bylo obrovský plovák udržovaný na místě tím klínem. Juan se vrhl do výklenku právě v okamžiku, kdy se podlaha pokrytá bahnem zvedla až k němu. Vmáčkl se tak hluboko, jak to jen šlo. Ti, kdo šachtu navrhli, neměli objemné potápěčské láhve, takže se tam vešel tak tak. V úžasu sledoval, jak dno stoupá výš a výš. Minulo jeho kolena, pak pas a pokračovalo nahoru. Nemělo takový vztlak, aby vylétlo na hladinu, spíš se pomalu sunulo plynulým tempem.

Uvědomil si, že optické vlákno uvízlo mezi plovákem a zdí, a v duchu se modlil, aby se nepřetrhlo. Jakmile na to pomyslel, klesl k němu jeho roztřepený konec a okamžik nato i přerušené lano z navijáku.

Netušil, jak se plovák zastaví, ale bylo mu jasné, že nějak ano, jinak by tam bratři Ronishovi před sedmdesáti lety zahynuli.

Jedna záhada byla vyřešena, jakmile se podíval na obří plovák zespodu. Vršek tvořila tenká vrstva břidlice, zatímco zbytek tvořil kov. Poklepem zjistil, že je dutý. Kov odolával po staletí působení mořské vody, protože ho autor plováku pokryl vrstvičkou ryzího zlata. Zlato nikdy nezkoroduje a může chránit falešnou kovovou podlahu celé věky.

Ve zlatě byly škrábance, tenké rýhy, jako by do něho někdo rýpal nožem. Představil si, že to byl jeden z mladíků, který si myslel, že je celý plovák zlatý, ale pak zjistil, že jde jen o milimetrový plech. V místě vrypů Juan viděl, že je celá deska z bronzu. I když tenhle kov odolává slané vodě lépe než ocel, spočítal si, že se moře za pár desetiletí prokouše rýhami dovnitř. Dutina plováku se zaplní vodou a mechanismus přestane fungovat.

Cabrillo odhadl jeho tloušťku na tři metry, a když ho celá masa konečně minula, zastavila nad horním okrajem výklenku. Musela narazit na další výčnělek ve zdi šachty, jenž cestou dolů přehlédl. Obdivoval stavitele, kteří odvedli tak skvělou práci.

Vyplaval z výklenku a pohlédl nahoru. Na spodní straně plováku bylo držadlo. Chytil ho a zatáhl. Vztlak byl tak dokonale spočítaný, že se mu celou desku podařilo stáhnout o kousek níž. Věděl, že by se mohl dostat ven, že by přivázal svůj opasek s olověnou zátěží na držadlo a nechal by plovák klesnout dolů, zatímco by počkal ve výklenku. Předpokládal, že takhle to udělali i Ronishovi, jenže jejich závaží odpadlo. Proplaval kolem místa, kde bylo dno šachty původně, a pokračoval dál dolů.

Přesně uprostřed skutečné podlahy Šachty pokladů se tyčila hromada kamení z pláže. Závaží bratrů Ronishových. Pytel, v němž bylo, už rozežrala slaná voda Tichého oceánu. Další objev, který Juan učinil, byl mnohem zajímavější. Z hlavní šachty vedl do strany nízký tunel.

Cabrillo do něho vstoupil a jeho láhve ťukaly o strop, protože byl tak úzký. Tunel zahýbal ostře nahoru a přinutil ho několikrát zastavit, aby se z jeho systému stačil vyloučit dusík. Zkontroloval zásobu vzduchu. Pokud se nebude loudat, vystačí mu.

Světlo jeho baterky se náhle odrazilo od něčeho nad ním. Blížil se k hladině, přestože se stále nacházel hluboko pod zemí. Odhadl také, že by člověk dokázal doplavat z výklenku až sem na jedno nadechnutí, pokud by byl odliv dost nízký.

Juan pomalu stoupal s rukama zvednutýma nad hlavu, aby nahmatal případné překážky nad sebou. Hlava se mu vynořila v jeskyni velké jako obývací pokoj, jejíž strop byl něco přes dva metry vysoko. Uvědomil si, že to celé musí být přirozený skalní útvar; vytesat něco takového by totiž trvalo léta.

Paprsek baterky se míhal po vlhké skále, dokud se neustálil na předmětu visícím na zdi.

„Co je sakra tohle?“ zeptal se Cabrillo hlasem tlumeným čirým úžasem a okolní kamennou masou.

Těsně nad vodní hladinou byla plaketa vyrobená z nějakého kovu, který odhadl na bronz. Do ní byly vyryté znaky, které mu připomínaly čínské písmo, a obrys pobřeží hluboké zátoky. Už když se Argentinci objevili u Jamese Ronishe, usoudil, že Šachta pokladů nemá nic společného s nějakým pirátem z osmnáctého století, ale tohle nečekal. Co dělá čínské písmo na tomhle místě?

A hlavně, proč se o to zajímá ještě někdo jiný?

Cabrillo se už dávno naučil důvěřovat svým instinktům. Sloužily mu dobře u CIA a ještě lépe, když vytvořil Korporaci. Z neznámých důvodů si někdo dal obrovskou práci, aby tu plaketu ukryl, ale přesto umožnil, aby se dala nalézt. Logika věci mu unikala a mohl jen doufat, že ten nápis motivy neznámé osoby objasní. Juan věděl, že je na stopě něčeho velkého, a i když netušil, oč se jedná, byl si jistý, že to značně přesahuje ztroskotanou vzducholoď a sestřelený satelit.

Kvůli přetrženému optickému kabelu nemohl natočit desku videokamerou, proto vytáhl z ledvinky u pasu malý digitální fotoaparát a vyndal ho z vodotěsného pouzdra. Pořídil spousty snímků a blesk ho po dlouhé době strávené v šachtě takřka oslepil.

Ponořil se znovu pod hladinu a ve světle baterky našel cestu do hlavní šachty. Musel se soustředit, aby místo na tu záhadu myslel na ponor.

Jakmile dosáhl velké plovoucí zátky, odepnul si Juan opasek a připnul ho k držadlu, které tam – Číňané? – snad právě kvůli tomu připevnili. Uvědomil si, že záhada Šachty pokladů se táhne víc než sto let do minulosti. Kdy byli Číňané ve státě Washington dost dlouho na to, aby mohli upravit jeskynní systém svým potřebám?

Soustřeď se, Juane.

Když byl opasek na místě, dobře vyvážený dutý plovák se začal pomalu potápět. Vmáčkl se do výklenku a čekal, až ho falešné dno mine. Pomohl mu tím, že se do něho opřel shora dlaněmi. Za několik minut byl volný a mohl vyrazit k hladině. Bez opasku to bylo komplikované a musel bojovat s pozitivním vztlakem, zvlášť při dekompresních zastávkách. Než vystrčil hlavu z vody, měl nádrže prakticky prázdné.

Sundal si helmu a lačně se nadechl slaného vzduchu. Úhel slunce se změnil a ta trocha světla pronikajícího do šachty byla vítaným zpestřením. Posvítil kolem sebe baterkou, ale lano z navijáku hledal marně. Bál se pomyslet na to, co by ho čekalo, jestli se Maxovi něco stalo. Šedesátimetrový výstup bez horolezecké výstroje byl i nad jeho schopnosti. A co hůř, znamenalo by to, že ztratil nejlepšího přítele.

Juan zavolal šachtou nahoru. Nezdálo se, že kapacita jeho plic stačí na to, aby jeho hlas dolehl až na povrch. Vysoukal se z popruhů potápěčských lahví a nechal je klesnout na dno. Neoprenový oblek ho obrátil, takže se vznášel na zádech. Křičel znovu a znovu, i když ho napadlo, že pokud Max selhal, přivolá jen Argentince. Ale ti by se o šachtu zajímali tak jako tak. Skutečnost, že ho nezasypaly kulky ze samopalu, v něm vzbudila naději, že se o ně Max postaral.

„Haló!“ odpověděl mu vzdálený hlas.

„Maxi, to jsi ty?“

„Ne. Jsem argentinský major.“

Byl to Max. „Vytáhni mě odsud!“ zavolal Juan.

„Vteřinku.“

Několik minut trvalo spustit lano a zhruba stejnou dobu vytáhnout Předsedu z Šachty pokladů, ale byla to jedna z nejlepších jízd jeho života. Když se dostal na povrch, podal mu Max obě ruce a pomohl mu ze šachty. Rychle vypnul naviják, aby nevláčel Cabrilla po kamení.

„No, tohle bylo opravdu zajímavé odpoledne,“ poznamenal Hanley nenucené.

„Co se stalo?“

„Pokusili se přistát na pláži, ale pilot vyměkl, když jsem na něho vysypal několik zásobníků. Jednoho z nich jsem při tom dostal. Nechtěl bys mi říct, kde jsi sakra byl?“

„Stejně bys mi nevěřil.“

„Zkus to.“

Cabrillo mu vysvětlil, co našel, zatímco balili vystroj a jeli zpátky na pláž. Posledním velkým předmětem v nákladovém prostoru fordu byl nafukovací člun a závěsný motor. Hanley ho začal chystat k plavbě na pevninu a Juan mezitím prorazil nožem nádrž SUV. Auto bylo vypůjčeno na nevystopovatelný falešný doklad totožnosti, ale nacházely se v něm forenzní důkazy, takže muselo shořet.

Počkali na pláži, aby se ujistili, že z exploreru zbyla jen ohořelá kostra. Plavba na pobřeží a cesta do indiánské vesnice La Push netrvala zdaleka tak dlouho, jako sehnat odvoz do pořádného města. Nakonec se museli spokojit s kodrcavou jízdou v kabině tahače převážejícího dříví, což Juanovi připomnělo jeho nedávné dobrodružství v argentinském pralese.

***

ŘEV VELKÉHO NAFTOVÉHO MOTORU přicházející zvenčí naznačoval, že Argentinci nastartovali rolbu a odjíždějí ze stanice Wilson/George. Uplynulo patnáct minut od okamžiku, kdy se Linda ukryla do prostoru mezi stropem a střechou. Když si byla jistá, že jsou pryč, vytáhla chemickou vyhřívací podušku a přiložila si ji na obličej. Podařilo se jí uchránit prsty na nohou a rukou před ztuhnutím tak, že jimi neustále kroutila v botách a rukavicích, ale tváře a nos neměly daleko od omrzlin. Bolest, když se do nich začal vracet cit, byla mučivá, ale ona ji uvítala, protože to znamenalo, že nedošlo k trvalému poškození.

A protože už žádnou další palbu neslyšela, věděla, že zbytek jejího týmu zůstal bezpečně ukrytý.

Linda se ztuhle vysoukala ze svého úkrytu a mlčela, dokud nedošla ke vchodu do stanice a neujistila se, že je rolba pryč. Když se vrátila do společenské místnosti, byli tam už i Linc s Markem.

„Slyšel jsem střelbu,“ řekl Linc, čelo rozryté ustaranými vráskami. „Není ti nic?“

Zavrtěla hlavou. „Bylo to o chlup, ale nic se mi nestalo. Kam jste se vy dva schovali?“

„Já si prostě lehl na zem vedle jednoho z těl,“ řekl Mark. „Ten chlap, co prohlížel místnost, mi nevěnoval pozornost.“

„Já byl vzadu v šatně za hromadou oblečení. Myslím, že to, co viděli, je pořádně vyděsilo. Prohledali to tu jenom zběžně.“

„Vím, jak se cítili,“ přitakala Linda a snažila se nemyslet na tu hrůznou scénu kolem nich. „Linku, povídal jsi, že jsi našel něco v garáži.“

„Jo, ale musíš se na to kouknout sama.“

Všichni tři si znovu nasadili masky a pustili se po vykolíkované cestě k budově s klenutou střechou. Dveře stále vlály ve větru a jejich rytmické údery byly jedinou známkou života na stanici. Elektřina nešla a v garáži bylo takové šero, že se zadní zeď ztrácela ve tmě. Jasné paprsky jejich baterek prořízly tmu jako lasery. Dvě rolby vypadaly jako kříženci mezi tanky a osobními dodávkami. Jejich pásy sahaly Lindě až ke stehnu. Kapoty byly natřené jasně oranžovou barvou, aby je bylo dobře vidět na sněhových polích za stanicí.

„Tamhle.“ Linc je dovedl k ponku u jedné zdi garáže.

Mezi obvyklými krámy – nářadím, plechovkami s olejem a zmrzlými hadry – ležel asi metr dlouhý kufr. Linc zvedl víko.

Lindě chvilku trvalo, než pochopila, na co se dívá.

V kufru leželo další tělo, ale na rozdíl od ostatních bylo zjevně už delší dobu mrtvé a vystavené živlům. Byla to spíš mumie než čerstvý nebožtík a většinu obličeje jí sežrali nějací mrchožrouti, než tělo zmrzlo natolik, že se nedalo dál konzumovat. Oblečení nebylo nijak povědomé. Nebyla to současná polární výstroj, jen prošívaná bunda z hnědé vlny a kalhoty příliš slabé na místní podnebí. Klobouk posazený na zmrzlých černých vlasech vypadal divně. Měl dva kšilty a nízkou krempu.

„Řekl bych, že tenhle chlapík byl tady tak sto let, ne-li déle,“ poznamenal Mark, když si tělo prohlédl.

„Třeba to byl velrybář, který spadl z paluby své lodi?“ nadhodila Linda.

„Možná.“ Mark pohlédl na Linka. „Prohledal jsi mu kapsy?“

„Já ne. Jenom jsem se tam juknul a přiklopil víko. Ale náš pohřešovaný to určitě udělal.“

Linda už zapomněla, že neobjevili všech čtrnáct členů osazenstva stanice Wilson/George. „Tys našel Andyho Ganglea?“

„Tak se ten chlap jmenuje? Je vzadu v garáži. A nevypadá dobře.“

Andy ukončil svůj život sám, hnán stejným šílenstvím, které ho přinutilo povraždit své kolegy. Posadil se, opřel se zády o polici s náhradním nářadím a stlačil si dolní čelist natolik nízko, že si ji mále utrhl. Zemřel buďto mrazem, nebo vykrvácel, s pěstí nacpanou do úst, jako by ze sebe chtěl vyrvat to, co postihlo jeho mozek.

V druhé ruce se mu něco jasně zalesklo. Mark mu to vypáčil ze ztuhlých prstů. Byl to kousek zlata, teď zdeformovaný, ale určitě sloužil jako ozdoba. Na podlaze vedle Gangleova těla se válelo kladivo. Když na něj Mark posvítil, uviděl úlomky zlata vmáčknuté do jeho tupého konce.

„On to rozmlátil tímhle kladivem?“

„Proč?“

„A proč udělal to všechno? Přeskočilo mu.“

„Co to bylo?“

„Těžko říct. Nějaká figurína.“

„Je to čisté zlato?“

„Ano, a je ho skoro kilo. Řekněme tak za třicet tisíc dolarů.“ Mark nahlédl do batohu, který měl Gangle u sebe. Když ho zvedl, vydal zvuk jako skleněné střepy otírající se o sebe. Nakoukl dovnitř a pak vysypal jeho obsah na podlahu.

Nebylo možné poznat, co batoh původně obsahoval, protože se z něho vysypal jen matně zelený písek a malé kousky podobně zbarveného kamene. Stejně jako tu zlatou sošku i tohle Andy Gangle rozmlátil kladivem, až zbyl jen prach a úlomky ne větší než nehet.

V batohu byla také podivná trubka, která vypadala jako z bronzové slitiny. Jeden konec měla uzavřený a druhý měl tvar otevřené dračí tlamy. Povrch trubky byl vroubkovaný, aby připomínal šupinatou kůži draka. Mark si ji podrobně prohlédl.

„To je pistole!“

„Cože?“

„Podívej, tady v tom uzavřeném konci je malý otvor na knot nebo zápalku. Je to zpředu nabíjená jednoranná pistole.“

„S tím drakem vypadá čínsky.“

„A starožitně,“ dodala Linda. „Předpokládám, že tohle všechno, ať už to bylo cokoliv, patřilo našemu záhadnému příteli v kufru.“

„Vidím to stejně,“ přitakal Linc. „Je to divné,“ poznamenal Mark. Linc se zeptal: „Co teď?“

„Nahlásíme naše zjištění na Oregon, aby se CIA dozvěděla, co se tady stalo. Odhaduju, že Overholt bude chtít, abychom navštívili argentinskou základnu a zjistili, co se odehrává tam. V informačních materiálech před misí jsem se dočetla, že jejich zařízení dva roky nikdo neviděl. Navrhuju ho předběhnout a zamířit tam hned.“

„Nepůjdu pěšky padesát kilometrů přes Antarktidu,“ ohradil se Mark.

Linda poklepala na kapotu nejbližší rolby. „Ani já ne.“

Poté, co se spojili vysílačkou s lodí a na žádost doktorky Huxleyové odebrali vzorek krve a tkání Andyho Ganglea a té mrtvoly v kufru, jim trvalo skoro hodinu, než se jim podařilo jedno z vozidel nastartovat. Bez elektřiny pro externí ohřívač motoru museli naftu hustou jako dehet vyčerpat a ohřát na táborovém vařiči a to celé dvakrát, protože poprvé vystydla dřív, než motor naskočil. Mark Murphy byl sice tak trochu cvok, ale zároveň i zručný mechanik.

Z ventilátorů rolby na ně dýchlo příjemné teplo a pouhých pár kilometrů od stanice Wilson/George se kabina vyhřála natolik, že si mohli rozepnout svrchní bundy a sundat si silné rukavice natažené přes ty goretexové. Linc řídil a Linda přenechala sedadlo spolujezdce Murphovi.

Rozhodla, že obloukem zajedou do zasněžené pláně za argentinskou stanicí a přiblíží se k ní zezadu. Takhle blízko jižnímu pólu byly kompasy k ničemu, ale rolba byla vybavena satelitní navigací. Ta byla také trochu nepřesná, protože konstelace satelitů nutných pro triangulaci byla často ukrytá za obzorem. Systém nebyl vyvíjen s ohledem na polární navigaci. Existovaly pozemní vysílací stanice doplňující GPS, ale většina z nich byla na druhé straně kontinentu, kde se nachází nejvíc výzkumných stanic.

Krajinu tvořila neporušená bílá pláň. I vzdálené hory stále pokrýval zimní led. Některý se rozpustí, až jarní tání pokročí a odhalí šedé žulové svahy, ale zatím se tyčily pod příkrovem zmrzlého sněhu.

Na rozdíl od jiných oblastí Antarktidy, kde je led kilometry silný, byla tady malá pravděpodobnost, že narazí na skryté praskliny, takže jel Linc rychle a pásy rolby je lehce unášely po větrem uhlazeném povrchu.

„Existuje teorie,“ ozval se Mark, aby zahnal nudu, „že ty hory nalevo od nás jsou pokračováním jihoamerických And.“ Když nikdo nereagoval, zase se odmlčel.

Po třech hodinách monotónní jízdy se ocitli tři kilometry za argentinskou stanicí. Vzhledem k militantní povaze současného režimu v Buenos Aires očekávali v okruhu kolem základny nějaké zabezpečení, nejspíš hlídky ve sněžných vozidlech. Linda usoudila, že tři kilometry jsou dostatečná vzdálenost. Dál budou pokračovat pěšky.

Linda s Linkem se zapnuli do polárního oblečení. Mark měl zůstat v rolbě, aby občas nastartoval motor a udržel ho teplý a aby pro ně mohl dojet, kdyby měli problémy. Popadli zbraně a vyskočili na led. Byla tma, ale mraky už odehnal vítr a na sněhu se třpytilo měsíční světlo.

Noc byla strašidelně tichá. Zdálo se, že jediným zvukem na světě je jejich dech a křupání ledu pod botami. Bylo to, jako by kráčeli po cizí, nehostinné planetě. A v jistém smyslu to tak bylo, protože bez ochranných obleků by nepřežili ani pět minut.

Linda strčila do kapsy hrst matic a podložek z bedny s nářadím v rolbě a teď zhruba každých patnáct metrů jednu upustila. Černý kov bylo na sněhu dobře vidět. V ruce držela přenosné GPS, ale malá stopa z kovových drobečků byla její primitivní zálohou.

Ušli asi kilometr a půl, když Linc náhle padl na zem. Linda ho napodobila a začala zkoumat obzor.

„Já nic nevidím,“ zašeptala.

Linc se začal plazit kupředu po loktech. Následovala ho a pak uviděla to co on. V ledu byly stopy po nějakém sněžném vozidle. Ještě že byli opatrní. Argentinci skutečně hlídali v okolí základny.

„Copak tam asi střeží?“ nadhodil Linc.

„To zjistíme.“

Znovu se postavili a pokračovali kupředu. Jako bývalý příslušník SEAL byl Franklin Lincoln neustále ve střehu, ale teď se pohyboval s ještě větší obezřetností než obvykle. Otáčel hlavou ze strany na stranu, jak studoval pustou krajinu kolem nich, a každých několik minut si stáhl kapuci bundy a zaposlouchal se, zda neuslyší výmluvné vrčení blížící se rolby.

Zadní stranu argentinské základny chránily nízké rozeklané kopce. Sníh a led tam byly místy vyfoukané až na skalní útesy černé jako půlnoc. Nepředstavovaly žádnou zvláštní překážku, ale oni na ně stoupali s pomalou obezřetností. Jejich mohutné boty nebyly na takový úkol stavěné a oni se navíc museli neustále rozhlížet po hlídkách.

Dosáhli vrcholu, a než pohlédli přes hřeben, připravili si dalekohledy využívající zbytkové světlo.

Linda nevěděla, co má očekávat. Předpokládala, že tam Argentinci budou mít něco podobného stanici Wilson/George, ale to, co leželo pod nimi mezi kopci a mořem, bylo zcela úžasné. Nešlo o malou, odlehlou výzkumnou stanici, jak tvrdili, ale spíš o město roztroušené na velké ploše a zamaskované tak, že nebylo možné odhadnout jeho velikost. Protože příroda nezná přímé linie, byly všechny budovy postavené se zaoblenými tvary, aby je satelity neobjevily.

Velkou část základny zakrývaly obrovské bílé stany. Usoudila, že musejí být postavené z kevlaru, aby odolaly živlům. Vystavěli tam také přístav s několika moly, které vypadaly jako výběžky ledovce.

Přirozená zátoka přiléhající k zařízení byla leduprostá až na tucet vysokých ledovců. Zaostřila na jeden z nich. Něco na něm nebylo v pořádku. Vypadal celkem skutečně, ale vzhledem k ploše své základny byl příliš vysoký. Při poslední bouři by se byl převrátil, on i ty ostatní. V tom okamžiku si uvědomila, že jsou také umělé.

Ropné plošiny. Právě o to šlo – o malé pobřežní vrtné plošiny.

Teď, když pochopila podstatu toho, co tam Argentinci postavili, poznala, že tři podivné kopce u přístavu jsou ve skutečnosti obří nádrže ukryté pod náspy zeminy. Nebyly to jen pokusné sondy. Probíhala tam těžba ve velkém. Přístav sice nebyl dost velký pro supertankery poslední generace, ale tanker o nosnosti sta tisíc tun se tam vešel.

Věděla, že se dívá na porušení jedné z nejdůležitějších smluv v dějinách lidstva. Od počátku šedesátých let zaručovala Antarktická dohoda, že kontinent zůstane vědeckou rezervací a žádný národ si nebude moci činit nároky na jakoukoli jeho část. Smlouva také prohlašovala, že je nezákonné, aby tam její signatáři těžili suroviny nebo ropu, na pevnině nebo v pobřežních vodách.

Linc jí poklepal na rameno a ukázal dál na jih. Uviděla, na co ukazuje, oddělenou budovu vzdálenou od ostatních, ale netušila, co vzbudilo jeho zájem. Vrhla na něho tázavý pohled.

„Myslím, že to je raketová baterie.“

Pokud měl pravdu, jednalo se o další porušení dohody. Přes dalekohled na noční vidění pořídila více než tucet fotografií. Nebyly to nejlepší snímky, ale jako důkaz stačily.

Linc sklouzl zpátky za hřeben. „Co si to tom myslíš?“ zeptal se, když se ukryli.

„Řekla bych, že se tady Argentinci pořádně činí. Všiml sis těch ledovců v zátoce?“

„No jasně. Ropné vrty.“ Linda přikývla. „Musíme to nahlásit.“

Začal se zvedat vítr. Nebyl tak silný, aby způsobil vánici, ale viditelnost dramaticky poklesla a po dlouhé době strávené venku Linda cítila, že jí chlad začíná pronikat oblečením. Byl skoro zázrak, že stále viděla stopu z matic a podložek.

Linc nepřestával propátrávat okolí, takže to byl on, kdo si všiml sněžného skútru. Přitiskl Lindu k zemi tak silně, že jí vyrazil vzduch z plic. Nevěděli, jestli byli zpozorováni, a uplynulo několik napjatých vteřin, během nichž stroj s jediným reflektorem poskakoval tmou.

Čas se vlekl a už to vypadalo, že řidič jejich pohyb neviděl nebo si myslel, že si s ním pohrává vítr. Motor skútru pronikavě kvílel, ale stroj pokračoval směrem od nich. V poslední vteřině však řidič strhl řídítka a zamířil přímo k ležící dvojici.

Linc zaklel a zvedl samopal k rameni.

Kvůli záři reflektoru neviděl, co řidič dělá, ale zvuk motoru přehlušilo třesknutí výstřelu. Kulka šla mimo, protože skútr ujížděl po nerovném terénu. Stroj byl už skoro u nich. Linc zatápal mohutnou rukavicí, aby odjistil pušku, a když si uvědomil, že to nestihne, vyskočil a rozmáchl se zbraní jako baseballovou pálkou.

Zbraň zasáhla řidiče do krku a kinetická energie jeho dopředného pohybu směřující proti Linkově mimořádné síle ho vyhodila ze sedla. Zůstal ležet na ledu.

Bez řidiče se motor skútru okamžitě zastavil, když se ze zdířky vytrhl bezpečnostní klíč upevněný na řidičově zápěstí. Skútr ujel ještě pár metrů, než se zastavil. V kuželu světla jeho reflektoru se třpytily poletující sněhové vločky.

Linda doběhla k ležícímu Argentinci. Ani se nepohnul. Sundala mu přilbu. Podle toho, jak se mu při tom kývala hlava na krku, poznala, že mu drsný náraz zlomil vaz. Vstala.

„Je mrtvý?“

„Ano.“

„Buď on nebo my,“ pronesl Linc s odevzdaností profesionálního vojáka. Zvedl tělo a odnesl ho blíž ke sněžnému skútru. Položil mrtvého jemně na led a popadl řídítka. Vzepřel se nohama, napjal svaly a převrátil více než dvoumetrákový stroj na bok, jako by to byla jen hračka. Tělo narovnal tak, aby to vypadalo jako tragická nehoda.

„Kdybychom tak na něm mohli dojet k rolbě,“ povzdechla Linda, i když věděla, že to není možné.

„Procházka ti prospěje,“ usmál se Franklin Lincoln.

„Nejdřív si potřebuju obalit kosti masem a teď říkáš, že mi udělá dobře rozcvička. Tak jak to je?“

Linc věděl, že v otázce se skrývá past, i když byla vyslovena v žertu, takže moudře mlčel a pokračoval v dlouhé túře k Murphovi a jejich jízdě v teploučku zpátky na stanici Wilson/George.

16

V BREMERTONU VE STÁTĚ WASHINGTON byl Juanovým a Maxovým jediným požadavkem na hotel internetové připojení, protože Cabrillo chtěl poslat snímky pořízené v šachtě Eddiemu Sengovi na Oregonu a co nejrychleji získat překlad.

Než se v blízké restauraci nacpali ústřicemi z Wallapa Bay a kraby, měl pro ně Eddie předběžnou zprávu.

Seng byl další bývalý agent CIA a působil v Korporaci takřka od jejího založení. Ironií bylo, že i když on a Cabrillo sloužili v agentuře ve stejnou dobu, nikdy se na chodbách jejího ústředí v Langley nesetkali. Eddie narozený v newyorské čínské čtvrti mluvil plynule kantonskou a mandarínskou čínštinou.

Hleděl na svět tmavýma očima s těžkými víčky a Juan v nich vyčetl, že Eddie objevil něco zajímavého. Za velitelem Korporace pro pozemní operace viděl Juan zadní část operačního centra, takže usoudil, že jeho obraz je na hlavní obrazovce nad kormidelním a zbraňovým pultem.

„Měl jsi pravdu, je to mandarínština, ale její starší forma. Připomnělo mi to, jak jsme na střední škole četli Shakespeara.“

„A co to tedy je?“

„Slyšel jsi někdy o admirálovi Čeng Cheovi?“

„Čínský badatel z přelomu čtrnáctého a patnáctého století. Doplul na západ až k Africe a na jih až k Austrálii.“

„Vlastně až k Novému Zélandu. Mezi lety 1405 a 1433 podnikl sedm výprav v největších lodích postavených před osmnáctým stoletím. Měl jich ve své flotile ‚lodí pokladů‘ přes dvě stě a dvacet osm tisíc mužů.“

„Ty tvrdíš, že Číňani objevili Ameriku sedmdesát let před Kolumbem?“

„Ne. Čeng tu rytinu do šachty nedal. Ale ten admirál, který to udělal se Čengem inspiroval a vydal se na vlastní pozoruhodnou výpravu. Jeho flotila se skládala ze tří lodí a vyplula z Číny na východ v roce 1495. Velel jí Caj Sung. Admirála Caje pověřil císař, aby doplul tak daleko, jak jen dokáže. A protože Čeng objevil kontinent na západě, Afriku, byl Caj přesvědčený, že kvůli symetrii země musí být další na východě.“

„Takže se dostali do Severní Ameriky, ale bylo to už několik let poté, co to dokázal Kolumbus,“ konstatoval Max, kterému se ulevilo, že se nemusejí přepisovat učebnice dějepisu.

„Vlastně, podle toho, co vím, přistáli nejdřív v Jižní Americe. Ale je tady problém. Jak Caj píše, jedna z lodí byla prokleta, když se nacházeli v ‚pekelně studené zátoce‘. Předpokládám, že to patrně byla Tierra del Fuego, Ohňová země.“

„Co se stalo?“

„Posádku přemohlo zlo. Tak to Caj napsal. Zlo tak mocné, že cítil potřebu dát loď zničit a zasaženou posádku ponechat napospas smrti. Potopili ji výbušninou připevněnou na trup.“

„Jak velké byly ty lodě?“ zeptal se Hanley.

„Přes sto metrů dlouhé, s čtyřsetčlennou posádkou.“

Max obdivné hvízdl nad velkolepým stavitelským mistrovstvím středověkých Číňanů.

„Popsal nějak podstatu toho zla?“

„Ne. Celým účelem šachty však bylo poskytnout informaci o poloze potopené lodi. Napsal, že ke zlu, které ji obklopuje, by se nikdo neměl přiblížit, ale byl také pragmatik. Na její palubě se nacházelo nevýslovné bohatství, poklady, které chtěl vyměňovat s jakýmikoliv domorodci, na které narazí.

Caj nechal dvě značky, jednu uctívající bohy podsvětí – tu v šachtě – a druhou uctívající bohy nebes.“

„Něco pod zemí a něco nad ní,“ uvažoval Juan nahlas. „Co je ta druhá značka?“

„Caj jen napsal, že je to vidět z nebe. A že to zanechali dvě stě dní od odjezdu od Šachty pokladů.“

„Dvě stě dní?“ zavrčel Max. „Co to má sakra znamenat?“

„Předpokládám,“ řekl Eddie vyrovnaně a ignoroval Maxův sarkasmus, „že to znamená dvě stě dní plavby na jih od Pine Islandu. Bratři Ronishovi si zjevně mysleli, že to bylo někde okolo pětadvacáté rovnoběžky.“

„Počkej chvilku,“ řekl Juan. „Jestli hledali značku, kterou tam nechal čínský admirál, co dělali tak daleko ve vnitrozemí? Ať se jednalo o cokoliv, určitě by to bylo blízko pobřeží.“

„Já nevím.“

„Musíme zapracovat na těch papírech, které jsme našli ve zřícené vzducholodi,“ navrhl Max. „Odpověď by mohla být v jejich deníku.“

„Potřebujeme toho zjistit víc o tom admirálu Cajovi.“ To se ozval Eric Stone, který předtím seděl u kormidla, ale obešel operační centrum a postavil se za Eddieho. „A co bylo na palubě jeho lodi. Mohlo by se jednat o významný archeologický nález.“

„Vlastně,“ řekl Max, „se musíme zeptat sami sebe, jestli stojí za to pátrat dál. Jaký to pro nás má význam?“

„Myslím, že je to celkem jasné,“ odpověděl Stone. „Jedná se o předmět zájmu argentinské vlády, režimu, který je momentálně v konfliktu se Spojenými státy. Ať už jim jde o cokoliv, nic dobrého to nebude.“

„Souhlasím,“ řekl Předseda. „Ti generalissimové se o to zajímají, a dokud nezjistíme, co mají za lubem, měli bychom se toho držet. Co ta kresba té zátoky nebo ústí řeky?“

„To je náčrt oblasti, kde byla ta loď potopena, a než se na to zeptáš, už jsem požádal Erika, aby ho porovnal s linií jihoamerického pobřeží včetně několika set ostrovů tvořících Ohňovou zemi. Bude to nějakou dobu trvat.“

„Dobře. Jaké jsou poslední zprávy od Lindy a jejího týmu?“

„Pořád ještě sedí v rolbě. Nebudeš věřit, co našli. Ukázalo se, že ta malá argentinská výzkumná stanice je ve skutečnosti pořádně velké ropné pole.“

„Cože?“

„Slyšel si dobře. Argentinci těží ropu na Antarktickém poloostrově.“ Ta zpráva Cabrillem otřásla a on hloupě vyhrkl: „Ale to je protizákonné!“

„No jo. Podle všeho jim to je jedno.“

„Už jste to ohlásili Overholtovi?“

„Ještě ne. Linda říkala, že udělala pár fotek. Chce je připojit ke zprávě.“

„Je to čím dál podivnější,“ prohlásil Max. „Hrozně tím přece riskují.“

„Tolik ani ne,“ namítl Eric Stone. „Už takhle jsou vyvrhelové, tak jim o trochu víc nepřízně mezinárodního společenství neuškodí.“

Juan ukončil spojení a otevřel diář v počítači. Měl v něm více než tisíc jmen, od přímých linek na hlavy různých států po osoby, které hýbou světem z ústraní. Pomyslel si, jak je ironické, že když je srovná abecedně, nachází se Langston Overholt přímo nad jedním francouzským pasákem, který navíc prodává informace.

Na Východním pobřeží bylo o tři hodiny méně, takže mu časový rozdíl nemusel dělat starosti. Po druhém zazvonění odpověděl hluboký baryton. „Haló?“

„Pane Perlmuttere, tady je Juan Cabrillo.“

„Ten slavný Předseda. Jak se daří?“

Přestože se ti dva nikdy nesetkali a po telefonu spolu mluvili jen jednou, každý dobře znal pověst toho druhého. St. Julian Perlmutter byl chodící encyklopedie všeho, co se týkalo námořnictví, a vlastnil největší soukromou sbírku knih, rukopisů a foliantů o historii lodí a mořeplavby. Jeho dům v Georgetownu byl jeho tisíckrát prolistovaným pokladem doslova nacpaný od podlahy až po střechu.

Byl to jeden Perlmutterův výzkumný projekt, který před několika měsíci nakonec poslal posádku Oregonu do Libye a vedl k osvobození ministryně zahraničí Fiony Katamorové.

„Dobře, pane. A vám?“

„Jsem trochu hladov, jak by možná řekli Britové. Oběd je ještě v troubě a z té vůně se mi sbíhají sliny.“ Perlmutterovou druhou největší vášní bylo jídlo a vidět ho jíst byl zážitek. „Řekněte mi, že jste tady ve Spojených státech, a já se nechám provést po vaší lodi.“

„Max Hanley a já tu vlastně jsme, ale Oregon je na moři.“ Jediným důvodem, proč Juan neřekl Perlmutterovi, kde se loď nachází, bylo, že nevěděl, jestli sběrateli někdo neodposlouchává telefon. „Napadlo mě, že bych mohl ukrást nějaký váš nápad.“

„Dobrý bože, začínáte mluvit jako Dirk. Pokaždé, když zavolá, mu jde jenom o informace. Aspoň že jeho děti mají tolik slušnosti, že vždycky přinesou něco dobrého, když přijdou pumpnout strýčka St. Juliana o jeho vědomosti.“

„Max a já jsme ve státě Washington, můžeme vám poslat pár těch slavných místních jablek.“

„Pošlete radši dungenesského kraba a plácneme si. Co potřebujete vědět? Jde mi o čínskou flotilu pokladů.“

„Aha, admirál Čeng. O co přesně?“

„Vlastně mluvím o admirálu Caj Sungovi.“

„Obávám se, že to je jen mýtus,“ spustil Perlmutter, ale pak se na okamžik zarazil. „Vy jste snad objevili důkazy, že existoval? Že byl skutečný?“

„Slyšel jste o Šachtě pokladů na Pine Islandu?“

„Ano, samozřejmě!“ Perlmutterův hlas náhle vyskočil o několik oktáv. „Proboha. Tak to byl Caj?“

„Kus od hlavní šachty je tajná komora. Nechal v ní desku, na níž je vyrytá stopa ukazující na místo, kde šla ke dnu jedna z jeho lodí.“

„Takže to nakonec nebyla pirátská kořist. Nikdy jsem tomu nevěřil, ale tohle je fantazie. Cesta Caje Sunga byla považována za pouhou pověst, vymyšlenou nejspíš v osmnáctém století pro prohloubení národní hrdosti v době, kdy v Číně panoval neklid kvůli vměšování Britů do jejich záležitostí.“

„Něco jako ‚Jen se koukněte, kdysi jsme měli impérium větší než vy‘.“

„Přesně tak. Poslechněte, Cabrillo –“

„Juan, prosím.“

„Juane, já opravdu nejsem ten člověk, se kterým si potřebujete promluvit. Vím jen, že se říkalo, že někdy koncem patnáctého století doplul Caj do Ameriky a zpátky. Spojím vás s Tamarou Wrightovou. Je to odbornice na čínské dějiny, která napsala skvělou knihu o cestě admirála Čenga do Indie a Afriky a sesbírala údaje o legendě o admirálu Cajovi. Můžu vám zavolat za deset minut?“

„Jistě.“ Juan mu dal číslo na mobil a pohlédl na Maxe. „Jsi svědkem historického okamžiku, kamaráde. Dirk Pitt mi jednou řekl, že za celou dobu, co Perlmuttera zná, se mu nikdy nepovedlo nachytat ho na švestkách.“

Na Hanleyho, který St. Juliana neznal, to neudělalo velký dojem. „Zmíním se o tom, až se příště zastavím v NUMA.“

Pár minut nato zapípal Juanovi telefon. „Mám špatné zprávy. Tamara je na dovolené a do své kanceláře v Darthmoutu se vrátí až příští pondělí.“

„Z důvodů, o kterých nemůžu mluvit, nemáme času nazbyt,“ přiznal Juan. „Zdrželi bychom ji jen na pár minut.“

„Jenže se s ní nedá spojit. Ta doktorandka, která zvedla telefon v její kanceláři, mi řekla, že tam Tamara nechala mobil.“

„A nevíte, kam jela na dovolenou? Třeba bychom ji dokázali vystopovat.“

„To je to opravdu tak důležité?“ zeptal se Perlmutter a pokračoval dřív, než Juan stačil odpovědět. „Samozřejmě že je, jinak byste tak nenaléhal. Plaví se po Mississippi na lodi Natchez Belle, je to cesta pro fanoušky jazzu. Netuším, kde se právě teď nacházejí, ale to by vám nejspíš řekli v té lodní společnosti.“

„Už si hledám jejich webovou stránku,“ řekl Cabrillo. „Děkuji vám, pane Perlmuttere.“

„Místo toho kraba byste mi radši mohl poslat překlad té desky. Tím si budeme kvit.“

„Domluveno.“

„Takže?“ zeptal se Max.

Juan otočil notebook, aby Hanley viděl na monitor. Byl tam krásný bílý kolesový parník, z jehož útlých komínů se valil kouř a cestující mávali ze tří palub připomínajících svatební dort. V pozadí bylo vidět slavný oblouk v St. Louis, Missouri, jednom z přístavů na jeho trase.

„Co bys řekl troše hazardu na palubě parníku?“

„Nechal jsem v bezpečném bytě svůj derringer.“ Max si vyhrnul rukávy. „Ale pár náhradních es by se mi sem vešlo. Kde je ta loď teď?“

„Mohli bychom ji chytit ve Vicksburgu a vystoupit v Natchezu v Mississippi,“ řekl Juan a vzal si notebook zpátky, aby jim zabukoval dvoudenní plavbu a koupil letenky. „Pak se nalodíme v Riu na Oregon, a buďto zamíříme za tou prací do Jihoafrické republiky, nebo pojedeme tam, kam nás osud zavane.“

„Ty se dobře bavíš, co?“ Maxe to zjevně potěšilo.

„Až na to, jak na nás stříleli a jak jsem na chvíli zůstal trčet na dně šedesát metrů hluboké šachty.“

Hanley se zazubil. „Tobě se líbilo i tohle.“

Juan se jen usmál.

17

NEJBLIŽŠÍ VELKÉ LETlŠTĚ U VICKSBURGU byl Jackson v Mississippi, osmdesát kilometrů východně. Stěna vlhkosti, do které Cabrillo narazil, když vyšel z terminálu, mu připomněla Amazonii. Vzduch se tetelil vedrem a on si nemohl naplnit plíce. Na kupoli Maxovy plešatějící hlavy vyskočily krůpěje potu, tak že si musel otírat čelo šátkem.

„Proboha,“ řekl. „Copak se tohle místo nachází patnáct kiláků od slunce?“

„Dvacet devět,“ opáčil Max. „Četl jsem to v časopisu té letecké společnosti.“

Ještě horší bylo, že oba muži museli obléknout bundy poté, co si z tašek vyložených z letadla vzali pistole.

Než aby se zdržovali formalitami v autopůjčovně, vzali si raději taxík. Jakmile našli řidiče a dohodli se na ceně, šly tašky do kufru a muži se usadili v ledově studeném pohodlí klimatizovaného vozu.

V hustém provozu jim cesta zabrala něco přes hodinu, ale dorazili do cíle s velkou časovou rezervou. Natchez Belle nevypluje do města, jehož jméno nesla, dřív než za čtyřicet minut.

Kotvila za stavbou připomínající svým tvarem kolesový parník, která ukrývala jedno z kasin ve stínu Vicksburgských mostů, dvou železných konstrukcí klenoucích se přes bahnitou Mississippi. Její nástupní můstek byl spuštěný přímo na parkoviště. Nedaleko stál bílý stan a k místu, kde taxikář oba muže vysadil, se nesl hlasitý rytmus jazzového orchestru. Kolem se hemžily desítky lidí s talíři předkrmů a skleničkami v rukou. Obsluhovalo je několik členů lodního personálu v dobových kostýmech.

„A hleďme, další hazard!“ Max už vedro ani nevnímal.

„Zapomeň na to, ve Vegas jsi prohrál dost. Víš, tohle mi nepřipadá správné. Ve Vicksburgu se odehrála jedna z největších bitev občanské války. Ta kasina mi tady vůbec nesedí. Je to jako postavit Disneyland na plážích v Normandii.“

„Spousta místních s tím určitě souhlasí, ale mnoho dalších je vděčných za spropitné a zaměstnání.“

Juan přijal ten argument přikývnutím. „To mi právě došlo. Nemám tušení, jak ta Tamara Wrightová vypadá.“ Už sahal po mobilu, že zavolá Perlmutterovi, když začal zvonit.

„Předsedo, tady St. Julian.“

„Vám muselo zvonit v uších, zrovna jsem bral do ruky telefon, abych vám zavolal. Netušíme, jak profesorka Wrightová vypadá.“

„Je to Afroameričanka se světlou pletí, vysoká, tak metr osmdesát. Když jsem ji viděl naposledy, měla rovné vlasy, ale to bylo před několika lety. Nejlépe ji poznáte podle toho, že vždycky nosí přívěsek tchajťi tchu.“

„Cože?“

„To je taoistický symbol pro jin a jang. Jedna polovina černá, druhá bílá. Poslechněte, na tom nesejde. Zrovna mi znova volala ta její doktorandka. Prý měla včera večer další podobný telefonát, na Tamaru se ptal nějaký muž. Až teď ji napadlo, že by mi to mohla dát vědět.“

Juanovi se sevřel žaludek. „Co tomu muži řekla?“

„Všechno. Nemyslela si, že prozrazuje něco tajného.“

„Představil se jí?“

„Ano, řekl, že je Tamařin kolega z Argentiny a chce si s ní domluvit schůzku.“

Cabrillovi se sevřelo i hrdlo. Začal se rozhlížet po malém parkovišti v očekávání, že každým okamžikem zahlédne argentinského majora. Perlmutter pokračoval: „To není dobré, že ne?“

„Ne. Ne, to není. To znamená, že život profesorky Wrightové je v reálném ohrožení.“

Když to Max Hanley zaslechl, začal se i on okamžitě rozhlížet po okolních tvářích.

„Díky za varování, St. Juliane,“ řekl Cabrillo a zaklapl mobil. „Vytrvalí parchanti, co?“ houkl Max. „Celou dobu jsou jenom hodinu za námi. Jak myslíš, že se dozvěděli o profesorce Wrightové?“

„Stejně, jak bychom to udělali my, kdybych neznal Perlmuttera. Než jsem šel včera spát, vygoogloval jsem si ji. Je známá po celém světě pro své znalosti o čínské mořeplavbě a obchodu. Kdybych se chtěl dozvědět víc o admirálu Cajovi, obrátil bych se na ni.“

„To asi znamená, že ten otisk, který jsi hodil do ohně v Ronishově kuchyni, požár přežil,“ poznamenal Max.

„Co na to mám říct? Byl to mizerný hod. Pojď, nalodíme se a pak najdeme doktorku Wrightovou. Když tady takhle stojím, připadám si, jako bych měl na zádech přišpendlený terč.“

Navzdory svému starodávnému vzhledu byla Natchez Belle moderní loď postavená s důrazem na veškerý myslitelný komfort svých sedmdesáti cestujících, které dokázala pobrat, když se plavila tam a zpět mezi St. Louis a New Orleansem. Své dva vysoké, štíhlé komíny měla jen pro efekt, stejně jako velké červené koleso, které rytmicky vířilo vodu za zádí. Plavidlo ve skutečnosti poháněly lodní šrouby.

Interiér byl stejně nazdobený jako exteriér. Dřevěné obklady se leskly pod nesčetnými vrstvami ručně nanášeného leštidla a všechna mosaz se blýskala jako zlato. Když vstoupili do recepce, koberec pod jejich nohama byl stejně luxusní jako na palubě Oregonu.

Dvojice se zapsala. Juanovi zbýval poslední falešný průkaz totožnosti, protože museli ve státě Washington spálit auto z půjčovny. Zeptal se na doktorku Tamaru Wrightovou, ale recepční v krinolíně a těsném živůtku řekla, že nesmí podávat informace o ostatních cestujících. Budou si ji muset sehnat sami.

Jejich dřevem obložená kajuta byla malá, ale měla aspoň balkon s výhledem na louisianský břeh řeky. Max poznamenal, že koupelna je menší než telefonní budka, na což Cabrillo odpověděl, že tam nejsou proto, aby si vychutnali projížďku. Ani si nevybalili a rychle vyšli z kajuty.

Před naloděním si prohlédli všechny lidi na koktajlové recepci na břehu. Doktorka Wrightová mezi hosty nebyla, takže se jako další logické místo nabízela její kajuta nebo promenádní paluba. Doufali, že ji najdou, přesvědčí, že je v nebezpečí, a dostanou pryč z parníku dřív, než se ukážou Argentinci. Pokud ne, ochrání ji až do dalšího přístavu a zařídí její útěk tam.

V záďové části horní paluby se nacházel bar, odkud bylo vidět na kolesové kolo líně se otáčející v proudu. Bar zakrývala velká bílá plachta, která ho chránila před posledními paprsky zapadajícího slunce. Kolem pultu sedělo pár cestujících a několik dalších posedávalo na blízkých pohovkách, ale žádný neodpovídal popisu Tamary Wrightové. O kus dál směrem na příď, ve stínu falešných komínů Natchez Belley byl zapuštěný bazének dost velký pro deset lidí. Cestující ho měli v oblibě stejně jako bar, ale žádná stopa po doktorce Wrightové.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Max.

„Myslím, že poplujeme do Natchez,“ odpověděl Juan.

„Tak se můžeme rovnou převléknout k večeři.“

Ani jeden se neobtěžoval s balením obleků, takže si museli vystačit s čistými košilemi a bundami, které už měli na sobě. Než se vynořili z kajuty, byla už lávka přitažena na své místo u boku lodi. Zahvízdala staromódní parní píšťala – nebo snad její moderní verze – a signalizovala, že se kolesový parník chystá vydat na cestu.

Zatímco se cestující seřadili u horního zábradlí nebo postávali na balkonech, aby mohli zamávat Vicksburgu, Cabrillo s Hanleyem prohledali Natchez Belle. Nenašli ani Tamaru, ani argentinské komando.

Oba muži pocítili úlevu. Argentinci sice nepochybně dorazí, ale až v dalším přístavu. Do té doby Tamara Wrightová pochopí, v jakém je nebezpečí, a oni ji budou moci propašovat z lodi. Cabrillo už měl přichystaný plán.

Došli znovu k baru na hlavní palubě, kde si mnoho cestujících vychutnávalo aperitiv a poslouchalo lodní jazzovou kapelu. Hned po večeři byl naplánovaný koncert legendárního jazzového pianisty Lionela Couturea.

Max náhle pleskl Juana hřbetem ruky do hrudi a ukázal. „Myslím, že jsem se zamiloval.“

Většina lidí, které zatím viděli, byly postarší manželské páry utrácející dědictví svých potomků, takže Cabrillo nechápal, o čem jeho přítel mluví. Předpokládal, že ne o svalnatém barmanovi v bílém obleku. Nebo aspoň doufal, že ne. Barman poodešel a Juanovi se otevřel výhled na ženu sedící na opačné straně oválného pultu.

Okamžitě mu to došlo.

„To je ona, ne?“ zeptal se.

„Všimni si toho náhrdelníku. Přesně jak Perlmutter říkal.“

Tamara Wrightová musela být v mládí úchvatná kráska, ale i v pětapadesáti jim připadala okouzlující. Měla hladkou pleť barvy kávy s mlékem a vlasy po ramena lesklé jak havraní křídla. Usmívala se nad něčím, co řekl barman, a ukazovala při tom dvě řady těch nejbělejších zubů, jaké kdy Juan spatřil. Na sobě měla vzorované šaty s tenkými ramínky, které odhalovaly její snědé paže.

Když se o ní St. Julian poprvé zmínil, představil si samotářskou vědkyni, ale teď s radostí uznal, že se zmýlil.

Juan musel natáhnout nohy, aby stačil Maxovi, který se k ní hnal jako příslovečný slon v porcelánu.

„Doktorko Wrightová,“ řekl Max tak galantně, jak jen dokázal. „Jmenuju se Max Hanley.“

Překvapený, ale zároveň potěšený výraz nastavil její úsměv do toho správného úhlu. „Promiňte, my se známe?“

Než mohl Max spustit něco, z čeho by se třeba vyvinul rozvláčný útok na její počestnost, vložil se do debaty Juan. „Ne, madam. Vy nás neznáte, ale jsme tady proto, že nám St. Julian Perlmutter prozradil, že tady budete.“

„Vy se znáte se St. Julianem?“

„Ano, a on nám řekl, že máte informace o jednom čínském admirálovi, které on, jakkoliv je pro něho bolestivé to přiznat, nemá.“

To skutečně vzbudilo její zájem. „A kdo jste vy?“

„Cabrillo. Jmenuju se Juan Cabrillo a před pár dny jsem tady se svým společníkem objevil na dně takzvané Šachty pokladů na Pine Islandu jistý nápis, který tam umístil v roce 1498 admirál Caj Sung.“

Na okamžik na něho zůstala zírat s otevřenými ústy, pak se vzpamatovala a na uklidněnou se napila bílého vína. Hanley a Cabrillo nevypadali na lidi, kteří se vyžívají v kanadských žertech. Tvářili se smrtelně vážně.

„Je to skutečně pravda?“ Její hlas přešel v užaslý šepot.

„Ano,“ odpověděl Max a usmál se, že ji mohl poskytnout informaci, která ji zjevně potěšila.

„Moment!“ vyhrkla náhle. „Neříká se snad, že na Pine Islandu zakopal svůj poklad nějaký pirát?“

„Realita je mnohem úžasnější než tahle legenda,“ přiznal jí Juan. Už se rozhodl, že z ní dostane co nejvíc ještě předtím, než ji upozorní na argentinskou hrozbu. Nechtěl riskovat, že přestane spolupracovat. „Prosím, co nám můžete říct o admirálu Cajovi?“

„Důvod, proč se toho o něm ví tak málo, je, že když se vrátil do Číny, byl na trůnu nový císař, který se domníval, že by jeho poddaní neměli opouštět Říši středu, a nechal Čaje a jeho posádku popravit, aby nemohli ovlivnit lidi vyprávěním o světě mimo její hranice. Jednomu z mužů se podařilo uprchnout a právě od něho víme o té výpravě.“ Mluvila s opravdovým zájmem o to téma. A přestože otázky kladl Juan, obracela svou pozornost převážně k Maxovi.

„Povězte nám o té lodi, kterou byli nucení potopit. Caj psal, že jeho muže posedlo nějaké zlo, a neřekl, co se skutečně stalo.“

„Ano, jmenovala se Tiché moře. Caj ji byl nucený potopit a zabít celou posádku, protože zešílela.“

„Kde se to přihodilo?“

„Ten muž, co přežil, byl jen obyčejný námořník, ne navigátor. Řekl jen, že se to stalo v zemi ledu.“

„Zvláštní,“ hlesl Juan. „Jak se –“

„Černoška mohla stát odbornicí na dějiny čínské mořeplavby?“

„Ne, chtěl jsem se zeptat, jak se ten příběh mohl dochovat tak dlouho, ale když už jste to nakousla…“

„Můj otec bylo elektroinženýr, který strávil většinu kariéry na Tchaj-wanu. Vyrostla jsem v Tchaj-peji. Tam jsem získala vysokoškolské vzdělání a brzy poté jsem se vrátila do Spojených států. Co se týká dochování toho příběhu, ten přeživší námořník, Cuo Ce-tung, ho ve stáří zapsal. Žil na Tchaj-wanu, když to ještě byla jen jedna z provincií. Rukopis se předával v rodině z generace na generaci, ale po nějakém čase začal být považován za čirou fikci, fantazii dávného předka s dobrou představivostí. Já se o něm dozvěděla proto, že jsem po celé čtyři roky studia na univerzitě bydlela se Susan Cetungovou, Cuovou vnučkou přes devět generací.

Samozřejmě se nedalo dokázat, zda admirál Caj někdy žil, protože císař zlikvidoval všechny důkazy o něm i jeho mužích, takže příběh zůstal jenom fikcí.“

„Až do teď,“ připomněl Max.

„Až do teď,“ usmála se na něho.

Cabrillo tak s jistotou vycítil nějaké jiskry, a i když by jim rád poskytl čas o samotě, byl to luxus, který si nemohli dovolit.

„Píše se tam, co to šílenství způsobilo?“ Myslel na zprávu Lindy Rossové. Náhoda bylo v jejich práci sprosté slovo.

„Loď Tiché moře se cestou do Jižní Ameriky na měsíc oddělila od zbývajících dvou lodí. Zakotvila u odlehlého ostrova – neptejte se, prosím, u kterého – a posádka nakoupila od domorodců čerstvé potraviny. Tím jediným se odlišila od ostatních plavidel, takže jsem si vždycky myslela, že to jídlo bylo něčím jedovaté.“

„Omluvila byste mě na okamžik?“ řekl Juan a poodešel. Max nemohl být šťastnější.

Juan zavolal na Oregon a požádal o spojení s doktorkou Huxleyovou. „Jules, tady Juan.“

„Ahoj, kde jste, chlapi?“

„Věř tomu nebo ne, na parníku na Mississippi.“

„Je tam teplo a slunečno, co?“ V hlase lodní lékařky bylo slyšet závist.

„Slunce právě zapadlo, ale pořád je ke třiceti.“

„A ty mi voláš, jen abys mě naštval. Tady je zima, Předsedo, dokonce i na tebe.“

„Poslechni, stihla ses už podívat na ty vzorky, které ti Murph přinesl ze stanice Wilson/George?“

„Ještě ne.“

„Otestuj je na priony.“

„Priony… to jako vážně? Myslíš si, že Andrew Gangle trpěl nemocí šílených krav?“

„Ano, nějakou její formou, a odhaduji, že se jí nakazil od té staré mrtvoly. Priony neumírají, že?“

„Jsou to jenom proteiny, takže vlastně nejsou živé. Ale ano, v jistém slova smyslu neumírají.“

„Takže by se někdo mohl nakazit, kdyby se mu priony dostaly do krevního řečiště třeba tím, že by se píchl o kost z těla, které jich je plné?“

Julia nezaváhala. „Teoreticky ano. Co tě na to přivedlo?“

„Jedna čínská loď, která není tam, kde by měla být. Prokaž mi službu a řekni Markovi a Stoneymu, aby přestali studovat tu mapu. Už jsem tu zátoku našel.“ S tím zavěsil a vrátil se k Maxovi a Tamaře, kteří se smáli nějakému vtipu, jenž Hanley právě utrousil.

„O co šlo?“ zeptal se Max.

„Napadlo mě, co mohlo být v jídle na palubě Tichého moře, a chtěl jsem si to ověřit.“ Kanibalismus nebyl na některých ostrovech v Pacifiku žádnou zvláštností, a pokud měl s priony pravdu, věděl, jaké maso Číňané koupili. „Jaký náklad ta loď vezla?“

„Byla naložená vším možným od zlata a koření po hedvábí a nefrit, samými věcmi, kterých si Číňané považovali. Chtěli při obchodování s domorodci získat jen to nejlepší, proto také to nejlepší vezli. Co ještě admirál Caj napsal?“

„Mám překlad ve své kajutě. Ráda vám dám kopii.“

V tom okamžiku přestala kapela hrát a Juan zaslechl tiché vrčení silných motorů. Věděl, o co jde, ještě než vyskočil na nohy. Jeho náhlá akce zvedla i Maxe.

Juan se rozběhl k zábradlí a pohlédl dolů na temnou hladinu. Na obloze zbývalo ještě dost světla na to, aby uviděl, že k Natchez Belle přirazil štíhlý dvanáctimetrový motorový člun. Seděli v něm čtyři muži v tmavém oblečení, s tmavými lyžařskými kuklami na obličejích. Juanovi se náhle v hlavě spojila spousta faktů, z nichž vyplynulo mnoho možností, čím vysvětlit to urputné pronásledování. Neměl však čas se jimi zabývat.

Jeden z mužů už přeskočil úzkou mezeru mezi motorovým člunem a nejnižší palubou pomalu plující výletní lodi.

Byli čtyři. Jeden bude muset zůstat ve člunu, takže se na Belle nalodí tři. Juan s Maxem budou muset čelit přesile, ale navíc budou nuceni brát ohledy na bezpečí pasažérů. Podle toho, co už Argentinci předvedli, věděl, že oni se na civilisty neohlížejí.

„Maxi, zůstaň s ní. Skočte do vody, když budete muset.“

Hanley ještě netasil pistoli, ale ruku měl už pod bundou.

„Co se děje?“ zeptala se Tamara, která vycítila napětí svých nových společníků.

„Jste v nebezpečí,“ řekl Max. „Musíte nám důvěřovat.“

„Ale já –“

Max ji přerušil. „Není čas. Věřte mi, prosím.“

Juan už dorazil k hlavnímu schodišti na spodní paluby, když uslyšel zdola křik. Odhadl, že Argentinci se už nalodili a mávají zbraněmi. Viděl, jak se zpanikařený dav valí ke schodům. Rozhodně nebylo možné, aby se jím prodral dolů.

Okamžitě se obrátil a rozběhl k přídi. Za bazénkem se z paluby zvedalo střešní okno složené z desítek kousků broušeného skla zasazených do tepaného rámu. Vykopl několik tabulek a střepy se vysypaly na jídelní stoly pod ním. Ozvaly se polekané výkřiky večeřících lidí, kteří ještě nevěděli o zmatku na dolní palubě.

Cabrillo proskočil otvorem a dopadl na stůl kousek od jeho středu. Ten se převrátil a shodil ho na zem v lavině jídla, příborů a talířů. Juanova setrvačnost povalila na záda podsaditou ženu i se židlí, takže zůstala ležet s tlustýma nohama trčícíma ke stropu. Jak se snažila narovnat, komicky jimi hýbala jako při jízdě na kole.

Juan vyskočil na nohy, páchnoucí rozlitým vínem a kapustou. Trochu ho bolel kotník. Nebyl vymknutý, ale při dopadu si ho podvrtnul. Zatímco někteří cestující jen zírali, manžel ženy, kterou povalil, na něho začal řvát. Pokusil se uhodit Juana do ramene, ale ten jeho pokusu předešel, otočil se kolem své osy a strčil ho do zad v manévru, který připomínal toreadora obracejícího útočícího býka.

Odehrálo se to tak rychle, že rozčílený manžel udělal dva kroky, než si uvědomil, že svůj cíl minul. Obrátil se, aby pokus zopakoval, ale náhle si všiml, že Juan vytáhl pistoli. Cabrillo na něho nemířil, ale postaral se, aby si jí muž dobře všiml a rozmyslel si prát se za čest své ženy. Té se stále ještě nepodařilo dát nohy na zem nebo vymanit zadek z převrácené židle.

Prosklené dveře vedoucí do jídelny se náhle rozlétly a dovnitř vběhli dva ozbrojenci. Cestující propukli v jekot, když uviděli samopaly. Cabrillo poznal, že jde o zbraně Ruger Mini-14, jedny z nejlepších civilních samopalů vyráběných na celém světě. Nemohl střílet kvůli lidem prchajícím útočníkům z cesty. Někteří se vrhali pod stoly, zatímco jiní jako by zakořenili na místě, kde stáli, popelavě šedí a zmatení.

Muži pročesávali místnost a hledali Tamaru Wrightovou. Snadno mohli udělat to, na co Cabrillo zapomněl – najít si její fotografii na internetu. Juan se trochu odvrátil a přikrčil se, aby mu neviděli do obličeje.

„Postavte se všichni ke zdi!“

Cabrillo poznal hlas argentinského majora.

Vedle dveří do kuchyně stál číšník. Pomalu se pokusil vyklouznout ven a utéct. Druhý voják zahlédl pohyb a bez váhání vypálil. Kulka zasáhla číšníka doprostřed hrudi a její rychlost ji prohnala skrz a dál do kuchyně, kde se odrazila od nějakého vybavení.

Křik cestujících se slil do crescenda, jež naplnilo jídelnu. V nové vlně paniky Juan vyrazil. Věděl, že jakmile střelec převezme kontrolu nad jídelnou, bude to jeho konec, takže se vrhl k velkému francouzskému oknu s výhledem na inkoustově černou řeku. Udělal čtyři kroky, než Argentinec zareagoval. Kolem něho zabzučel proud kulek ze samopalu. Na stolech explodovaly sklenice a talíře. Jedna střela zasáhla do paže nějakého muže ve smokingu. Byl tak blízko, že jeho krev šplíchla Juanovi na rukáv.

Několik dalších kulek trefilo okno, provrtalo sklo a oslabilo ho natolik, že když do něho Juan skočil, působivě se rozlétlo. Dopadl do Mississippi ve spršce střepů a ponořil se tak hluboko, jak jen dokázal.

Jen několik centimetrů pod hladinou byla voda černočerná. Po hmatu plaval podél trupu Natchez Belle pokračující v cestě na jih. Cítil přes vodu vibrace jejích šroubů a slyšel vytrvalé šplouchání ozdobného kolesa na zádi.

Juan se vynořil přímo pod místem, kde se setkával trup s palubou a kde byl chráněný shora. Loď plula rychlostí asi čtyř uzlů a proud, který vytvářela, ho unášel skoro stejně rychle. Pistoli vrátil do pouzdra, aby měl volné ruce.

Jako na klasickém kolesovém parníku i tady trčelo z boku lodi vahadlo podobné pístům, které pohánějí velká kola lokomotivy. Na Belle nebylo funkční, jen dodávalo lodi na autenticitě.

Juan se natáhl a chytil se jednoho z podpůrných držáků. Ale když už měl tělo venku z vody, nenabízelo se mu tam nic, po čem by mohl vyšplhat výš. Tuhle část lodi tvořila hladká stěna. Byl napůl na lodi, ale zbytek těla vězel ve vodě. Vahadlo ho spustilo zpátky do řeky jako sáček s čajem a pak ho zase vytáhlo. Z toho opakujícího se pohybu se mu zvedal žaludek. Noc prořízly další výstřely z lodní nástavby. Docházel mu čas a on věděl, co musí udělat.

Začal pomalu ručkovat na záď, dokud se mu nad ramenem netyčilo deset metrů vysoké koleso, které čeřilo vodu vedle jeho pasu. Na rozdíl od původního kolesa, které tvořily dřevěné lopatky zasazené do kovového rámu, bylo kolo na Belle celé kovové.

Juan ho sledoval ve světle přicházejícím ze záďové paluby a odhadoval jeho rotaci a rytmus vahadla, dokud si nebyl jistý.

Oběma rukama se vrhl po jedné lopatce a podařilo se mu zachytit prsty těsně předtím, než ho stáhlo pod vodu. Síla vlekoucí jeho tělo hrozila, že mu vykloubí paže v ramenou, ale nic na světě by ho nepřinutilo, aby se pustil. Stejně rychle, jako byl stažen dolů, se znovu vynořil. Crčela z něho voda, byl obrácený zády k lodi, takže se v těch několika vteřinách, které měl, otočil tak, aby z vrcholu otáčky viděl do oken prezidentského apartmá přímo pod společenskou místností.

Setrvačnost ho vrhla proti sklu s více než dostatečnou silou, aby se rozbilo. Přistál na velké posteli a vyskočil na nohy. Z koupelny právě vyšla nějaká žena zabalená do ručníku. Vykřikla, když spatřila Juana, jak ze sebe setřásá střepy a kapky vody.

V podobných okamžicích měl Juan obvykle pohotově nějakou vtipnou poznámku, ale byl příliš otřesený po nárazu a divoké jízdě na kolesu. Věnoval ženě okouzlující úsměv a vyšel z kajuty.

Od okamžiku, kdy skočil do řeky, uplynulo pouhých deset minut. Deset minut, po které byl Max sám a musel čelit přesile tři na jednoho. Juan vytáhl pistoli, otevřel uzávěr, aby z něho vylil vodu, a foukl do zásobníku. Nic víc nemohl dělat, ale glock je odolná zbraň a ještě nikdy ho nezklamal.

Chodba před kajutou byla opuštěná. Oranžově blikající žárovky, které měly vypadat jako svíčky, vrhaly ze svícnů na zdech zvláštní stíny. Dodávaly chodbě vzhled strašidelného zámku. Juanovy boty při každém kroku vrzaly a nechával za sebou stružku páchnoucí říční vody. Náhle se pootevřely dveře a ven vyhlédlo něčí oko.

„Zavřete a zůstaňte uvnitř,“ nařídil Juan. Nemusel to tomu člověku říkat dvakrát. I kdyby Juan nebyl ozbrojený, tón jeho hlasu nemohl nikdo ignorovat.

Křik už utichl, což v tomto případě znamenalo, že ozbrojenci mají loď pod kontrolou a dav je povolný. To nebylo dobré znamení.

Juan objevil schodiště, rychle na ně vyhlédl a došel k závěru, že je vzduch čistý. Zlehka stoupal nahoru, dokud neviděl na podlahu horní paluby. Z jeho místa se zdála být opuštěná, tak vystoupil ještě o něco výš. Navzdory parnému vzduchu se v promočených šatech klepal zimou.

Kolem ležící postavy se shlukovala skupinka stojících a klečících lidí. Cabrillo měl pocit, jako by se mu zastavilo srdce. Nebyli tam žádní argentinští vojáci, jen cestující, a on s hrůzou vytušil, kdo tam leží.

Vyběhl ze svého úkrytu. Nějaká žena vykřikla, když ho uviděla, jak se k nim blíží s pistolí v ruce. Ostatní se otočili, ale Juan je ignoroval. Vtrhl do kroužku lidí.

Max Hanley ležel na zádech a polovinu obličeje měl zalitou krví, která se už slila v kaluž na dřevěné palubě. Juan mu zvedl hlavu a přitiskl prsty na přítelův krk v zoufalé snaze najít pulz. Kupodivu tam však byl, a silný.

„Maxi!“ zavolal. „Maxi, slyšíš mě?“ Rozhlédl se po zírajícím davu. „Co se stalo?“

„Dostal zásah, ti útočníci popadli nějakou ženu a odvedli ji dolů.“

Juan utřel krev podolkem košile a uviděl na Hanleyho spánku dlouhý zející šrám. Kulka ho naštěstí jen škrábla. Max utrpěl nejspíš otřes mozku, ale byla velká šance, že bude v pořádku.

Juan se postavil. „Postarejte se o něho, prosím.“

Pustil se po schodech dolů, tak rozpálený vzteky a napumpovaný adrenalinem, že zapomínal na veškerou opatrnost. Argentinci přirazili k Belle na levoboku, takže přeběhl loď a sestoupil po dalším schodišti na hlavní palubu.

Před sebou měl dveře vedoucí z lodi, kterými se s Maxem před několika hodinami na kolesový parník nalodili. Byly otevřené a on jimi viděl temnou siluetu mužské postavy. Křikl, a když se muž ohlédl a on spatřil lyžařskou kuklu, vypálil Cabrillo dvě kulky doprostřed těla. Muž odlétl dozadu, s dutým zaduněním se o něco uhodil do hlavy a pak cákl do vody.

Okamžik nato zařvaly lodní motory. Juan doběhl k otevřeným dveřím právě včas, aby uviděl štíhlý člun odplouvat. Jak nabíral rychlost, tyčila se za ním voda jako kohoutí ocas. Zvedl pistoli s pažbou sevřenou oběma rukama, ale zadržel palbu. Byla taková tma, že viděl jenom obrysy, a mohl zasáhnout Tamaru.

Zlomil se v pase, lapal po dechu a snažil se ovládnout své emoce. Selhal, a Tamara Wrightová za to teď zaplatí. Odvrátil se, znechucený sám sebou, a v hloupém, testosteronem navozeném vzteku rozbil pěstí ozdobné zrcadlo na blízké zdi. Jeho odraz se rozpadl v tisících skleněných střepů a na kloubech ruky se mu objevila krev.

Juan se ještě několikrát zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a jeho mozek začal zase uvažovat racionálně. Věděl, že se seznam lidí, kteří mu budou muset prokázat službu, aby se s Maxem z té šlamastyky dostali, bude pořádně dlouhý.

Teď však nejvíc ze všeho záleželo na Maxovi. Když běžel do schodů, ucítil, jak mu v kapse vibruje mobil, ale ignoroval ho. Fakt, že telefon nějakým zázrakem přežil dobu strávenou pod vodou, byl tak nepodstatný, že Cabrillovi ani nepřišel na mysl. Vibrace lodi se změnily a on jako námořník poznal, že kapitán Belle zpomalil, aby se mohli obrátit zpátky k Vicksburgu, kde už bude čekat každý policista ve službě.

Bude si muset odbýt několik rychlých hovorů, aby se uchránil před vězením. Střelba se nakonec prokáže jako oprávněná, ale stále tu byl falešný průkaz, nezaregistrovaná pistole a hlavně skutečnost, že s Maxem lhali na celnici, aby se dostali do země. Tohle byl důvod, proč Juan raději pracoval ve třetím světě. Tam si mohl člověk rozumnými úplatky vloženými do těch správných rukou koupit svobodu. Tady by mu to přidalo několik let k trestu.

Nahoře na palubě se kolem Maxe lidé stále srocovali, ale Juan viděl, že jeho přítel sedí zpříma. Krev z obličeje už mu kdosi otřel a nějaký muž mu držel u spánku ručník.

„Je mi to líto,“ řekl, když si Juan dřepl vedle něho. „Chtěl jsem stáhnout Tamaru za sebou přes zábradlí, ale ten chlap právě spustil palbu. První kulka šla mimo, ale ta druhá…“ Ukázal si na hlavu. „Šel jsem k zemi jako pytel brambor. Dostali ji?“

„Jednoho jsem vyřídil, ale jo, dostali.“

„Sakra.“

„To je slabé slovo.“ Juanovi znovu zavibroval telefon. Tentokrát ho vytáhl, aby se podíval, kdo volá. „Tohle nevypadá dobře.“

„Langstone, dost mizerně sis to načasoval,“ řekl veteránovi ze CIA. „Nebudeš věřit, co se před dvěma hodinami stalo.“

Juan si to dal dohromady, už když ozbrojenci obsadili loď, a teď řekl: „Argentina právě oznámila, že obsazuje Anatarktický poloostrov, a Čína už uznala jejich suverenitu.“

„Jak jsi mohl…?“ Overholt užasle zmlkl.

„A můžu zaručit, že až se to zítra bude přetřásat v OSN, využije Čína jako stálý člen bezpečnostní rady svého práva veta, aby zabránila vydání jakékoliv rezoluce odsuzující anexi.“

„Už ohlásili, že to udělají. Jak jsi to věděl?“

„Bude to chtít trochu vysvětlování, ale nejdřív budu něco potřebovat já od tebe. Neznáš náhodou někoho z vicksburského policejního oddělení?“ zeptal se Cabrillo, když se objevil lodní hospodář se dvěma svalovci ze strojovny vyzbrojenými francouzáky velkými jako baseballové pálky.

Vteřinu nato už ležel na břiše na palubě, jeden svalovec mu seděl na zádech a druhá gorila mu držela nohy. Lodní hospodář držel v jedné ruce glock jako tarantuli a ve druhé Cabrillův mobil. Juan se ani nepokusil bránit. Dokázal by všechny tři přeprat, ale musel myslet na Maxe.

Jen si přál, aby mu Overholt vyhověl, jinak ho bude čekat dlouhá noc.

18

CELKEM ZTRATILI OSMNÁCT CENNÝCH HODIN. Max strávil většinu z nich pod dohledem v nemocnici River Region Medical Center, kde mu vyšetřili a zašili hlavu. Juan byl hostem úřadu šerifa okresu Warren. Celou noc ho drželi ve výslechové místnosti bez oken a detektivové i uniformovaní policisté ho nepřetržitě vyslýchali.

Dvě hodiny jim trvalo, než přišli na to, že jeho totožnost je falešná. Kdyby byl Cabrillo předvídal podobnou situaci, vzal by si doklady, které by odolaly jakémukoliv zkoumání. On však takové problémy neočekával, takže jeho dokumenty se daly snadno odhalit. Jakmile policie zjistila, že není William Duffy z kalifornského Englewoodu – jak se jmenoval podle druhé sady dokumentů –, přitvrdili ve výslechu.

A přestože jeho verzi o únosu nějaké ženy z Natchez Belle potvrdili ostatní cestující, zdálo se, že policii zajímá víc to, kde se tam Juan s Maxem vzali a proč se snažili útok odrazit.

Cabrillo nemohl říct nic, čím by je přesvědčil, že nebyl součástí toho komplotu. A když dorazila uspíšená balistická zpráva potvrzující, že neznámý v lyžařské kukle vylovený z řeky byl zabit zbraní, kterou mu posádka vzala, vyhrožovali obviněním z vraždy. S chutí ho upozornili na to, že ve státě Mississippi platí trest smrti.

Druhý den okolo deváté ráno dorazila FBI a Juan zůstal po celou hodinu, kdy se řešila problematika jurisdikce, sám. Čistě pro zábavu předstíral, že omdlel. Čtyři policisté, kteří ho sledovali přes jednosměrné zrcadlo, vtrhli dovnitř. Poslední, co chtěli, bylo, aby jejich vězeň unikl spravedlnosti tím, že by jim tu umřel. Podle jeho odhadu bylo asi půl třetí – hodinky mu vzali po zatčení –, když se objevili dva šedovlasí muži ve stejně šedých oblecích. Policisté a agenti FBI, kteří stáli proti Cabrillovi jako smečka psů slinících nad čerstvou kostí, vypadali nervózně. Muži v šedém jim řekli, že je to věc Úřadu pro národní bezpečnost.

Mlsné výrazy se vypařily. Kost jim vzal větší a silnější pes.

Sundali Juanovi pouta, která nahradila ta, jež přinesli agenti Úřadu. Pak mu vydali jeho věci včetně zavazadla z Belle a vyvedli ho ven. Po tolika hodinách v hnusném světle zářivek mu sluneční paprsky dělaly moc dobře. Beze slova ho dovedli k černému Fordu Crown Victoria, který jako by měl na sobě napsáno vládní vozidlo. Jeden z agentů otevřel dveře. Na zadním sedadle seděl Max s polovinou hlavy zakrytou obvazy a náplastí.

„Co tvoje kebule?“

„Pekelně bolí, ale otřes mozku je jenom mírný.“

„Dobře že tě střelili do hlavy, jinak by mohli zasáhnout nějakou důležitý orgán.“

„Jsi moc milý.“

Jakmile se Cabrillo usadil vedle Maxe, rozjelo se auto od šerifovy kanceláře. Agent na sedadle pro spolujezdce se otočil a ukázal jim klíč. Juan nechápal, co chce, dokud nepoznal, že je to klíč od pout. Nastavil mu ruce a byl osvobozen.

„Díky. Nechceme vám dělat problémy. Kam nás vezete?“

„Na letiště.“

„A pak?“

„To záleží na vás, pane. Ale mám rozkaz doporučit vám, abyste odletěli ze země.“

Max a Juan si vyměnili chápavé úsměvy. Tohle byla práce Langstona Overholta. Bůhví jak to dokázal, ale nějak se mu podařilo dostat je z té šlamastyky. Juan mu chtěl hned zavolat, ale jeho mobil nakonec přece jen zkolaboval po koupeli v řece a Maxovi ten jeho nevrátili.

Agenti je vysadili u chodníku před terminálem letiště Jackson-Evers. Jakmile zmizeli z dohledu, stopl Juan taxík.

„Rozumím tomu správně, že se nebudeme řídit jejich radou?“ zeptal se Max.

„Budeme, ale nechci poslouchat, jak remcáš, že musíš letět pravidelnou linkou. Dá se tady pronajmout letadlo.“

„To je slovo do pranice!“

O dvacet minut později už čekali v terminálu, až jejich letadlo natankuje. Juan použil svůj notebook jako telefon a nejprve zavolal Overholtovi.

„Takže už jste venku?“ zeptal se zasloužilý agent CIA.

„Právě pro nás chystají letadlo. Jsme s Maxem tvými dlužníky. Jak jsi to dokázal?“

„Řekněme jenom, že se to podařilo, a nechme to tak. Jak jsi mohl vědět to o Argentině a Číně?“

Juan by mu nejraději pověděl o únosu Tamary Wrightové, ale ani nikdo tak mocný jako Overholt nemohl udělat víc, než už dělala místní police a FBI.

Vysvětlil, co objevila Linda Rossová a její tým, když šli prověřit argentinskou výzkumnou stanici. Řekl mu také o hrůzném objevu na základně Wilson/George.

„Dobře, rozumím tomu, že si myslíš, že Argentina se bude snažit ten poloostrov získat, řinčeli zbraněmi celá léta, dokonce už před převratem. Ale co Čína? Její podíl na celé věci CIA, ministerstvo zahraničí i Bílý dům naprosto zaskočil.“

„Je tu jedna věc. Když jsem s tebou mluvil včera večer, byli jsme s Maxem s doktorkou Tamarou Wrightovou –“

„Tou, co unesli?“

„Tys četl policejní zprávu?“

„Jenom útržky. Berou to vážně, ale nemají žádné stopy. Motorový člun se našel v Natchez, kde někdo ukradl místnímu instalatérovi dodávku. Bylo vyhlášeno pátrání, ale zatím nic.“

„Myslel jsem si, že to takhle nějak dopadne. Jsou chytří. Vsadím se, že se ta dodávka najde tam, kde byl ukraden ten člun. Tam už měli svou vlastní dopravu a teď už můžou být prakticky kdekoliv.“

„Souhlasím. A ta Čína?“ připomněl mu Overholt.

„Doktorka Wrightová nám pověděla o čínské expedici z konce patnáctého století, která vyslala tři lodě do Jižní Ameriky.“ Juan se odmlčel v očekávání, že Overholt zpochybní důvěryhodnost takového tvrzení, ale zkušený agent věděl, kdy má mlčet. „Posádku jedné z lodí postihla nemoc, po níž všichni zešíleli. Nezní ti to povědomě?“

„Ten chlap ze stanice Wilson/George!“ vydechl Langston.

„Snědli nakažené jídlo, které jim prodali domorodci. Myslím, že to bylo lidské maso, nejspíš mozek, a oni dostali dávku prionů. Loď byla potopena s posádkou na palubě a zbývající dvě plavidla se vypravila na sever a nakonec zpátky do Číny.

O pět set let později najde Andrew Gangle někde poblíž základny mumii. Ta má u sebe zlato a nefrit. Nějak se od ní nakazí, nejspíš se píchne o úlomek kosti. Nemoc vyvolaná priony ho užírá tak dlouho, až mu nakonec přeskočí a začne řádit.“

„Ta potopená loď je u pobřeží Antarktidy? Proboha!“ vykřikl Overholt, když se dostal v úvahách tam, kam předchozího večera Cabrillo. „Jestli se jim podaří dokázat, že čínští výzkumníci objevili Antarktidu pár set let před prvními Evropany, tak…“

„Přesně,“ přitakal Juan. „Budou si na ni činit nároky, nebo aspoň na ten poloostrov. Ale když už se tam takhle opevnili Argentinci, je pro ně nejlepší spojit se s nimi a podělit se o zisky. Myslím, že to měli už nějakou dobu v plánu, dlouho předtím, než jsme se do toho vložili my. Řekl bych, že Argentinci se Číňanům dvoří, protože budou potřebovat pomoc supermocnosti a patronát někoho z OSN. Náhodné objevení té vzducholodi a následné události, jako třeba získání důkazu, že Číňané navštívili Jižní Ameriku, pomohly dohodu zpečetit.“

„Znají Argentinci nebo Číňani polohu té třetí lodi?“

„Ještě ne, ale když budou pátrat, určitě na ni přijdou. Kresba admirála Caje byla dost přesná. Dobrý počítačový program a Google Earth by to měly zvládnout. Ale problém je v tom, že i když ji nenajdou, stále mohou tvrdit, že jejich loď navštívila Antarktidu. Kdo jim v tom zabrání?“

„My.“

„Jaký je oficiální postoj Bílého domu?“

„Události se odehrávají příliš rychle. Zatím toho odtamtud moc nezaznělo, kromě obvyklého odsouzení.“

„Co ti říká tvůj instinkt?“

„Upřímně řečeno nevím. Čína momentálně drží lví podíl našeho státního dluhu, takže nás má v tomhle směru v hrsti. A logicky vzato, budeme ochotní jít do války kvůli části světa, o kterou se stará jenom hrstka lidí?“

„Tady jde o princip,“ poznamenal Juan. „Budeme se držet svých ideálů a riskovat životy kvůli hejnu tučňáků a čtyřicet let staré dohodě, nebo je necháme, ať si dělají, co chtějí?“

„Vystihl jsi to přesně a já nevím, co prezident udělá. Nevím ani, co bych udělal já sakra. Jsem v pokušení vykopnout ty parchanty zpátky do Pekingu a Buenos Aires, ale k čemu by to bylo? Ať si tu ropu a tučňáky nechají. Nestojí za to vystavovat naše vojáky nebezpečí.“

„Ošemetná záležitost,“ souhlasil Juan, i když z jeho strany nebylo o čem přemýšlet. Argentina porušila mezinárodní dohody, když obsadila sousední území, které jí nepatřilo. Zasloužila si pocítit tíhu hněvu Spojených států a ostatních signatářů Antarktické úmluvy. Náhle si na něco vzpomněl. „Už se podařilo NASA analyzovat ten zdroj ze zříceného satelitu?“

„Ano, a je možné, že byl sestřelen, jak naznačuje váš člověk, ale pojistili se prohlášením, že se to nedá určit s jistotou.“

„Proč by se do toho pouštěli?“ zamyslel se Cabrillo nahlas. „Proč by, když bylo tolik v sázce, podstupovali takové riziko a úmyslně sestřelili jednu z našich raket?“

„Jestli chceš skutečnou záhadu, tak ti povím, že to nebyl špionážní satelit, jak tvrdí fámy. Byl určený k monitorování emisí oxidu uhličitého a měl dohlédnout na to, zda země dostojí svým závazků, když dojde k další dohodě, která by měla nahradit Kjótský protokol.“

Juan chvilku zamyšleně mlčel. „No jasně,“ řekl pak. „Tepelné záření z jejich aktivit v Antarktidě můžou zamaskovat mořskou vodou, ale těžba ropy a zemního plynu musí produkovat hustý oblak oxidu uhličitého na místě, kde by neměl vznikat žádný. Jakmile by satelit začal pracovat, věděli bychom přesně, co tam podnikají.“

„A proč by jim to mělo vadit, když měli v úmyslu obsadit poloostrov pouhý týden po sestřelení satelitu?“ zeptal se Overholt.

„Tys nedával pozor, Langu. Ta dohoda s Čínou byla zpečetěna v několika uplynulých dnech. Bez toho spojenectví by Argentina potřebovala udržet své aktivity v tajnosti ještě několik měsíců, možná i rok. Čína jim třeba pomohla tu raketu sestřelit na znamení dobré vůle, nebo aby si zajistila část ropy vyčerpané z těch nových vrtů. Tak či onak se ukazuje, že to spolu už nějakou dobu pečou.“

„To mě mělo napadnout.“

„Mě uplynulých osmnáct hodin vyslýchala policie, a přesto mě to napadlo, takže máš pravdu, měl jsi na to přijít,“ popíchl ho Juan, což bylo za podobných okolností důkazem jeho naprostého vyčerpání.

„Co máš teď v plánu?“

„Musím se nejdřív spojit s Oregonem, než budu vědět, kam zamíříme, ale budu tě informovat. Udělej prosím totéž.“

„Brzo se ti ozvu.“

Max s mírným údivem naslouchal závěru Juanovy konverzace. „Tak ty nevíš, kam poletíme?“

Juan si sundal sluchátka s mikrofonem. „Opravdu si myslíš, že se spolehnu na místní, že Tamaru Wrightovou najdou? Dostali jsme ji do maléru a musíme ji z něj taky vytáhnout. Pronajal jsem letadlo s největším doletem, jaké tu mají, takže ji najdeme, ať je kdekoliv.“

„Proto tě tak miluju. Nehledíš na náklady, jenom abys mi zařídil rande.“

Cabrillo se usmál Maxově bezostyšnosti a znovu si nasadil bezdrátovou náhlavní soupravu, aby zavolal na Oregon. Požádal Haliho Kasima, jejich komunikačního specialistu, aby ho spojil s Erikem Stonem.

„Proč jsi nás stáhl z pátrání po té záhadné zátoce?“ zeptal se Eric.

„Protože jsi ji už našel.“

„Já?“

„Je v dosahu rolby od stanice Wilson/George, možná blíž.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože jsem Předseda.“ Juan byl skutečně vyčerpaný. „Prokaž mi službu, chci, aby ses podíval do letových plánů všech soukromých tryskáčů, které odstartovaly z letiště Jackson-Evers, řekněme mezi půlnocí a dnešním polednem.“

V dobách před Jedenáctým zářím by mu nejspíš stačilo jeho osobní kouzlo, aby ty informace dostal z hezké recepční na přepážce, ale teď už to nešlo.

„Dej mi vteřinku.“ Juan ve sluchátkách slyšel, jak Stoneovy prsty poletují po klávesnici.

Cabrillo se řídil tušením, které mu připadalo celkem slibné.

„Už jenom poslední firewall,“ řekl Eric nepřítomně a pak zajásal: „Mám to! Ty lety byly dva. Jeden charterový společnosti Atlantic Aviation v devět ráno do New Yorku a druhý byl soukromý tryskáč, který odstartoval v půl druhé v noci s letovým plánem do Mexico City.“

„Co mi můžeš říct o tom druhém letadle?“

„Moment. To je jiná databáze.“ Trvalo mu to necelou minutu. „Patří společnosti registrované na Kajmanských ostrovech.“

„Falešná fasáda?“

„Nepochybně. Bude nějaký čas trvat, než… počkej chvilku. Prověřuju jeho minulý pohyb. Před třemi dny přiletělo do Států z Mexico City a přistálo na mezinárodním letišti Seattle-Tacoma.“

„A včera dorazilo sem,“ dopověděl Juan za něho. Tohle letadlo hledali, a pokud mělo opravdu přistát v Mexico City, tak jen kvůli doplnění paliva. „Díky, Eriku.“

Juan se obrátil k Maxovi. „Odvážejí ji do Argentiny.“

19

TEN KŮŇ BYL VELKÝ ARABSKÝ HŘEBEC s tak vypracovanými svaly, že se mu pod lesklou kůží rýsovaly žíly. Byl zpěněný a těžce dýchal, ale přesto byl ochotný pádit dál po argentinské krajině, a jeho kopyta duněla o zem v pravidelném rytmu. Jeho jezdkyně se v sedle sotva pohnula, klobouk s klopenou střechou jí volně visel na krku.

Maxine Espinozová byla skvělá jezdkyně, řítila se k osm kilometrů vzdálenému potoku, jako by se blížila do cíle dostihu. Na sobě měla hnědé jezdecké kalhoty a bílou pánskou košili rozepnutou natolik, aby jí vítr chladil kůži. Její boty vypadaly obnošeně a vypovídaly o nesčetných hodinách v sedle a skoro stejné době strávené láskyplným čištěním.

Byl to ten dokonalý okamžik pozdního odpoledne, kdy slunce prosvítalo mezi listím sem tam rostoucích stromů a jeho paprsky dopadaly na trávu tak šikmo, že svítila jako naleštěné zlato.

Koutkem oka zachytila nějaký pohyb nalevo od sebe a ohlédla se dost rychle, aby spatřila jestřába zvedajícího se ze země s večeří sevřenou v pařátech ostrých jako břitva. „Hyjé, Concorde!“ vykřikla a pevněji sevřela otěže. Zdálo se, že kůň tyhle divoké jízdy miluje stejně jako jeho paní. Prodloužil krok. Byli jedné mysli a existovali spíš jako kentaur než dvě oddělené bytosti.

Zpomalili, až když se přiblížili k pruhu lesa, který po obou stranách lemoval potok. Maxine vstoupila do proudu pomalým krokem a velký hřebec pod ní si lačně plnil plíce vzduchem vdechovaným rozšířenými nozdrami.

Slyšela bublání potoka po kamenech a zpěv ptáků v korunách stromů. Sklonila se pod jednou větví a zavedla Concorda hlouběji do lesa. Tohle byla její svatyně, její zvláštní místo na rozlehlém sídle. Čistá voda z potoka mohla uhasit hřebcovu žízeň a na břehu rostla tráva, v níž prospala nesčetné siesty.

Přehodila nohu přes koňský zadek a spustila se na zem. Nemusela si dělat starosti, že se zatoulá nebo hodně napije. Na to byl příliš dobře vychovaný. Ze sedlového vaku vytáhla deku z nejjemnější egyptské bavlny. Právě se ji chystala rozprostřít na trávě, když zpoza stromu vystoupila nějaká postava.

„Promiňte, seňora.“

Maxine se otočila, oči přimhouřené hněvem nad tím vpádem. Poznala toho muže. Byl to Raul Jimenez, přímý podřízený jejího nevlastního syna. „Jak se opovažujete přijít sem? Měl byste být na základně s ostatními vojáky.“

„Dávám přednost ženské společnosti.“

Popošla o dva kroky a uštědřila mu políček. „Měla bych povědět generálovi o vaší nestydatosti.“

„A co byste mu pověděla o tomhle?“ Jediným plynulým pohybem ji popadl a přitáhl si ji k sobě. Políbil ji a ona několik vteřin vzdorovala, ale bylo to na ni příliš a brzy mu položila ruku na týl hlavy, jak její touha rostla.

Jimenez ji konečně pustil. „Bože, tolik jsi mi chyběla.“

Maxine ho místo odpovědi znovu políbila, ještě vášnivěji. Teď, když byli sami, všechna nesmělost, kterou předstíral, zmizela. Ustoupila jejich vášni.

Mnohem později leželi vedle sebe na spěšně rozprostřené dece. Jemně se dotkla jizev od popálenin v jeho obličeji. Byly stále rudé a zdálo se, že ještě bolí.

„Už nejsi tak krásný jako dřív. Myslím, že bych si měla najít jiného milence.“

„Neřekl bych, že v tomhle pluku je někdo jiný, kdo by se odvážil toho, co jsme právě dělali.“

„Chceš snad tvrdit, že nestojím za válečný soud?“

„Mně stojíš za samotnou smrt, ale zapomínáš, že jsem nejodvážnější muž v armádě,“ zažertoval. A pak mu přelétl přes oči stín.

„Co se děje, miláčku?“

„Řekl jsem nejodvážnější.“ Jeho hlas byl plný hořkosti. „Není třeba odvahy na střílení vesničanů a unášení Američanek.“

„Unášení Američanek? Tomu nerozumím.“

„Tam nás poslal tvůj manžel, do Ameriky, kde jsme zajali ženu, která je odbornicí na čínské lodě nebo něco takového. Vůbec netuším, proč. Ale povím ti, že kvůli něčemu takovému jsem do armády nevstoupil.“

„Znám svého manžela,“ řekla Maxine. „Všechno, co dělá, je pečlivě naplánované, od spořádání snídaně po velení tvému regimentu. Má své důvody. Tak proto odcestoval do Buenos Aires, hned jak jste se s Jorgem vrátili.“

„Setkali jsme se s ním ve vašem městském bytě. Byli tam s ním nějací muži – myslím, že Číňané.“

„Ti jsou z ambasády. Musím přiznat, že Philippe se s nimi v poslední době stýká docela často.“

„Je mi líto, ale pořád se mi to nelíbí. Nechápej mě špatně. Mám rád armádu a mám rád Jorgea, ale těch několik posledních měsíců…“ Jeho hlas se vytratil.

„Možná tomu nebudeš věřit,“ řekla Maxine rázným a pevným hlasem, „ale já svého manžela velice miluji a miluji tuhle zemi. Philippe snad má své chyby, ale není lehkomyslný. Cokoliv dělá, dělá pro dobro Argentiny a jejího lidu.“

„Tohle bys netvrdila, kdybys viděla některé věci, které nám nařídil udělat.“

„Nechci o tom nic slyšet,“ prohlásila nesmlouvavě a romantický ochranný obal, který si pro sebe vytvořili, se rozplynul.

Položil jí ruku na nahé rameno. „Omlouvám se. Nechtěl jsem tě rozčílit.“

„Nejsem rozčílená,“ odpověděla, ale musela si otřít oči. „Philippe mi říká velmi málo, ale vždycky jsem mu důvěřovala. Ty bys měl také.“

„Dobře,“ řekl Jimenez a pokusil se ji obejmout.

Maxine se vymanila z jeho objetí. „Už se musím vrátit. I když je Philippe v Buenos Aires, sluhové by měli řeči, chápeš?“

„Samozřejmě. Moje služebnictvo drbe v jednom kuse.“ Oba se zasmáli, protože pocházel z chudé rodiny.

Maxine poodešla, aby se oblékla. Pak naskočila na Concorda, který se celou dobu držel opodál.

„Uvidíme se zítra?“ zeptal se a zastrčil deku zpátky do sedlového vaku.

„Pokud mi slíbíš, že nebudeme mluvit o mém manželovi a jeho práci.“

„Budu poslušný voják a udělám, co mi přikážeš.“

***

PILOTOVI VRTULNÍKU se ulevilo, že jeho cestující zaplatili hotově, protože když se dozvěděl, kam mají namířeno, bylo mu jasné, že šek, který by mu vystavili, by byl nekrytý. Za těchto okolností byl v pokušení zavolat vysílačkou svému obchodnímu kolegovi a požádat ho, aby se přesvědčil, že ty peníze nejsou padělané.

Odvážel ty dva muže z mezinárodního letiště Galeão v Riu na nákladní loď vzdálenou asi sto padesát kilometrů od pobřeží. Z dálky vypadala jako jedno z desítek plavidel, která každý týden doplula k Brazílii, ale když přiletěli blíž a začaly se rýsovat detaily, uviděl, že je to plovoucí hromada rzi držící pohromadě díky lepicí pásce a vázacímu drátu. Kouř vycházející z jejich komínů byl tak černý, že pojal podezření, že spalují naftu smíchanou jedna ku jedné s mazacím olejem. Její jeřáby vypadaly, jako by se měly každou chvíli rozpadnout, a ne zvedat nějaký náklad. Ohlédl se přes rameno na mladšího cestujícího, jako by říkal: Víte to jistě?

Muž měl krhavý pohled člověka, který celé dny nespal, a tíha, kterou nese, ho hrozí každým okamžikem rozdrtit. A přesto, když si uvědomil, že se na něho pilot dívá, zamrkal jedním ze svých modrých očí a zděšený výraz v jeho tváři se rozplynul.

„Není na ni moc hezký pohled,“ přiznal pasažér do svého mikrofonu, „ale je na ni spoleh.“

„Nemyslím, že bych mohl přistát na palubě,“ řekl pilot anglicky s portugalským přízvukem. Nedodal, že by se pod váhou jeho vrtulníku Bell Jet Ranger nejspíš prolomil poklop nákladového prostoru.

„Není problém. Jenom klesněte na záď a my vyskočíme.“

Druhý cestující, muž blížící se šedesátce se zafačovanou hlavou, při vyhlídce na skok z helikoptéry zasténal.

„Máte to mít.“ Pilot obrátil pozornost zpátky k řízení, zatímco si jeho pasažéři posbírali zavazadla, jež se skládala z pouzdra s notebookem a odřeného plátěného vaku přes rameno. Všechno ostatní pak skončilo v Mississippi.

Juan Cabrillo se nikdy nenabažil pohledu na Oregon. Pro něho to bylo stejně dokonalé umělecké dílo jako jakýkoliv obraz visící na zdech jeho tajných chodeb. Musel přiznat, že se domů vždycky vrací lépe z úspěšné mise, ne jako teď, když byla Tamara Wrightová v rukou argentinského vražděného komanda a nikdo nevěděl, kam přesně ji odvezli. To provokativní zamrkání byla jen přetvářka. Její osud mu ležel v žaludku jako kámen.

Brazilskému pilotovi se muselo přiznat, že udržel lyžiny vrtulníku nějakých třicet centimetrů nad palubou a Max s Juanem mohli pohodlně seskočit na loď. Oba se hluboko sklonili pod vířícími lopatkami rotoru, dokud JetRanger neuhnul stranou a nezamířil vzhůru k obloze. Když z něho už zbývala jen lesklá tečka na západním obzoru, vypnul kormidelník – Juan předpokládal, že to byl Eric Stone – generátor dýmu, jenž vytvářel iluzi, že plavidlo pohání tradiční, i když špatně udržované dieselové lodní motory.

Jako obvykle zasalutoval jedním prstem íránské vlajce visící na stožáru a následoval Maxe k lodní nástavbě.

U vodotěsných dveří už na ně čekala doktorka Huxleyová s Lindou Rossovou. Hux okamžitě odvedla Maxe dolů na ošetřovnu a mumlala si při tom něco o řezničině, kterou na něm napáchali v nemocnici.

„Jsem ráda, že jste zpátky,“ uvítala je Linda. „Tohle rozhodně nebylo pár dní odpočinku, které jste plánovali.“

„Jak se to říká: ‚Každý dobrý skutek musí být po zásluze potrestán‘? V Antarktidě jste odvedli skvělou práci.“

„Díky.“ V jejím hlase bylo slyšet hořkost. „Předali jsme tu zprávu Overholtovi necelých čtyřiadvacet hodin před tím, než Argentina oznámila anexi, takže to bylo v podstatě k ničemu.“

„A co je nového?“

„Nepodařilo se navázat kontakt s žádnou z dalších stanic na poloostrově. Domníváme se, že Argentinci zajali zbývající mezinárodní vědce a chtějí je použít jako lidské štíty na ropném terminálu.“

Juan se zamračil. „Vypůjčili si Saddámův scénář.“

„Generalissimo hraje tvrdě, to je jasné.“

„Zeptal jsem se Overholta, jestli nemá v Argentině někoho, kdo by mohl zjistit, kde se nachází Tamara Wrightová. Už se ti ozval?“

„Ještě ne, je mi líto.“

Cabrillo se zamračil ještě víc. „Tohle by se nikdy nestalo, kdyby…“ Tím, že by ventiloval své pocity, by se však ničeho nedosáhlo, takže nepokračoval. Pokynul Lindě, aby vstoupila do lodi. Oregon nabíral rychlost a na palubě začal hučet vítr.

„Za třicet hodin budeme u pobřeží Buenos Aires. S trochou štěstí pro nás Overholt bude něco mít.“

„Bože, to doufám.“ Juan si pročísl vlasy prsty. „Musím spálit trochu té neklidné energie. Kdyby mě někdo hledal, budu v bazénu.“

Jedna z obrovských balastních nádrží, kterou Korporace používala ke zvýšení ponoru lodi podle toho, jak její kamufláž vyžadovala, byla obložená nažloutlým carrarským mramorem a vybavená osvětlením připomínajícím sluneční světlo. Byla sice poškozena při potyčce s libyjskou fregatou, ale řemeslníci, kteří ji opravovali, odvedli skvělou práci.

Cabrillo ze sebe shodil župan a připnul si na zápěstí dvoukilová závaží.

Voda nebyla moc hluboká, protože loď spěchala do Argentiny, takže do ní skočil po nohách a okamžitě vyplaval tempy, o kterých věděl, že je dokáže udržovat po celé hodiny.

Voda byla vždy jeho útočištěm, kde si mohl vyčistit hlavu a uvolnit se. Monotónní pohyby údů a pomalu sílící pálení ve svalech mu nahrazovaly meditaci.

Následujícího rána, po vydatné snídani, nastoupil Juan na svou hlídku v operačním centru. Dorazil o něco dřív a ulevil Eddiemu Sengovi, který měl poslední noční směnu. Eddie mu vděčně uvolnil velitelské křeslo hned poté, co podal Juanovi hlášení o lodním provozu kolem Oregonu a o počasí, které se rychle kazilo. Celých dva a půl metru hlavní obrazovky ukazovalo moře, jako by se nacházeli na skutečném můstku několik palub nad nimi. Obloha byla šedá a moře černé jako struska ze slévárny až na místa, kde vítr čeřil vlny a zvedal pěnu hustou jako šlehačka.

Nad příď se pravidelně zvedaly clony vody, která odtékala otvory na bocích. Na nástavbě stál jeden námořník a zajišťoval průlez. Tváří v tvář živlům vypadal malý jako dítě a skoro bezmocný. Juan si oddechl, když se muž vrátil do lodi.

Hali Kasim, lodní komunikační expert, seděl u svého pultu u zdi po Cabrillově pravici před momentálně tmavým displejem sonarových systémů Oregonu. V těchto vodách a při vysoké rychlosti nebylo možné zachytit akustické signály, takže byl sonar vypnutý.

„Hovor pro tebe, Předsedo,“ řekl Hali. Vlasy mu trčely na hlavě v podivných úhlech kvůli staromódním sluchátkům, která používal. „Je to Overholt ze CIA.“

„Už bylo načase,“ zamumlal Juan a pověsil si na ucho sluchátko s mikrofonem využívající technologii bluetooth. „Langstone, co pro mě máš?“

„Dobré ráno,“ zavrčel Overholt. Juan z těch dvou slov poznal, že zprávy nebudou dobré. „Právě skončilo zasedání prezidentovy Národní bezpečnostní rady. Před pěti minutami mi volal ředitel tajných služeb.“

„Co se stalo?“

„Výbor náčelníků štábů ohlásil, že byla u pobřeží Chile zaznamenána argentinská útočná ponorka. Při současném kurzu a rychlosti dorazí za den nebo za dva do vod kolem Antarktického poloostrova.“

„Chystají se tam usadit natrvalo,“ poznamenal Juan. Ten krok ho nijak nepřekvapil.

„To rozhodně. Argentinci potvrdili, že mají naše vědce ze stanice Pal mer a několik dalších z Ruska, Norska, Chile a Austrálie. Díky malým zimním posádkám jich naštěstí není moc.“

„Jaká je naše oficiální reakce? Co hodlá prezident udělat?“

„Čína oznámila, že jakýkoliv pokus odsoudit Argentinu v OSN bude okamžitě vetován. Žádné rezoluce ani sankce nebudou.“

„Božíčku,“ protáhl Juan sarkasticky, „to je ale malér. Jak se nám je podaří zastavit, když po nich OSN nebude vrhat silná slova?“

Overholt se unaveně zasmál. Sdílel Cabrillovo nevysoké mínění o této mezinárodní organizaci. „A teď ta opravdu špatná zpráva. Prezident neschválí použití síly. Anglie a Rusko chřestí zbraněmi, ale parlament ani duma nejsou ozbrojenému zákroku nakloněny. Představitelé Kongresu a Senátu také naznačili, že nejsou ochotní hájit Antarktickou smlouvu americkými životy.“

„Takže to je všechno?“ zeptal se Juan znechuceně. „Nazýváme se národem s morálními zásadami, ale když se má bojovat za ideály, strčí politici hlavy do písku.“

„Řekl bych, že strkají hlavy na mnohem méně pohostinné místo, ale jo, je to tak.“

„Uhýbáme před svými morálními a právními závazky. Je mi líto, Langu, ale tohle rozhodnutí je špatné.“

„Pláčeš na špatném hrobě, hochu,“ řekl Overholt vlídně. „Ale já se musím řídit přáním prezidenta, takže nemůžu moc udělat. Veřejně říkám: můj šéf si myslí, že bychom měli Argentince z Antarktidy vykopat, a předseda výboru náčelníků štábů je stejného názoru. Také chápou, jak nebezpečný se tím ustavuje precedent.“

„Co se bude dít teď?“

„Coby, nic. Sepíšeme pár rezolucí OSN, které Čína zablokuje – a to bude, obávám se, všechno.“

Teď, když generalissimus Ernesto Corazón získal Antarktidu, bude další na jeho seznamu Paraguay a Uruguay. Cabrillo si pomyslel, že jediné, co může zachránit Chile, jsou problémy s přesunem armády přes Andy. Ve Venezuele vyzbrojil Chávez svou armádu zbraněmi získanými od Rusů výměnou za ropu a hledal záminku proč je použít proti Kolumbii. Chatrná demokracie v Iráku by se zhroutila jako domek z karet, kdyby si na něj povzbuzený Irán začal dovolovat.

Juan chtěl tohle všechno říct Overholtovi, ale věděl, že by jen plýtval slovy. Byl si jistý, že prezidentovi poradci už tenhle scénář načrtli a stejně se jim nepodařilo rozhodnutí svého šéfa zvrátit.

„Pověz mi nějaké dobré zprávy,“ vyzval ho Juan unaveně.

„Tak ty mám taky,“ řekl Overholt o něco veseleji. „Máme v Argentině člověka, který tvrdí, že tu vaši pohřešovanou profesorku drží v Buenos Aires.“

„To zužuje hledání na dvanáctimilionové město.“

„I ty malověrný,“ napomenul ho Overholt. „Je ve střešním apartmá v pátém patře, ve čtvrti Recoleta, kousek od Avenue Las Heras.“

„Jestli si správně vzpomínám, tak čtvrť Recoleta patří mezi luxusní části města.“

„Ten byt patří generálu Philippemu Espinozovi, veliteli Deváté brigády.“

„Tak Devátá brigáda?“ To nebyla povzbudivá zpráva.

„Bohužel. Generál ji vyslýchá osobně. Odhaduju, že s pomocí těch agentů, které mají v Buenos Aires Číňani.“

Cabrillo sebou trhl, když se mu mihl před očima obrázek Tamary Wrightové přivázané k židli. „Pošli mi všechny informace o té budově, které máš. Do západu slunce bychom měli být u pobřeží.“

„Jak ji odtamtud dostanete?“

„Jakmile budu mít plán, dozvíš se to jako první.“ Juan přerušil spojení, opřel se a nepřítomně si mnul bradu. Nežertoval. Neměl ponětí, jak profesorku zachránit.

20

OREGON UHÁNĚJÍCÍ NA JIH pronásledovalo špatné počasí. Loď a její posádka nesly ty komplikace se stoickým klidem, jako by to měl být trest za Tamařin únos. Aspoň Cabrillo to tak cítil. Některé vlny dosahovaly skoro až na můstek, a když se vysoko zvedla záď, stříkala voda z pohonných trysek ve dvou proudech skoro třicet metrů daleko.

Juan svolal v zasedací místnosti Korporace poradu velení. Místnost zničil přímý zásah z libyjské fregaty a Juan jí při rekonstrukci dal moderní vzhled využitím skla a nerezové oceli. Stůl byl protkán sítí mikroskopických elektrických drátů, která při zapnutí vytvářela statickou elektřinu, jež udržela papíry na místě i na rozbouřeném moři. Při větru na stupni sedm byl stůl nabitý, aby spousta poznámek a fotografií nesklouzla na podlahu. Na obou kratších stěnách visely ploché obrazovky, na nichž se střídaly fotografie cílového domu a jeho okolí.

Ta krásná budova vypadala, jako by ji odvezli kámen po kameni z Francie a znovu postavili na široké třídě v Jižní Americe. Vlastně většina starší architektury v Buenos Aires byla ve slohu francouzského empíru – s mansardovými střechami, ozdobným kamenným zdivem a nesčetnými sloupy. V téhle bohaté čtvrti se nacházela spousta parků, jimž vévodily sochy bývalých vůdců. Mnoho hlavních tepen bylo postaveno tak, aby se v nich vytočila osmispřeží v době, kdy byly stěžejním dopravním prostředkem kočáry.

Protože Max Hanley rozhodně nijak neoplýval taktickými a plánovacími schopnostmi, nezúčastnil se porady a zůstal na hlídce v operačním centru. S Cabrillem tam seděli Mark Murphy, Eric Stone, Linda Rossová, Eddie Seng a Franklin Lincoln, jejich hlavní člověk pro práci v terénu. I když se na lodi nosilo hlavně civilní oblečení, Eddie, Linda a Linc měli na sobě černé taktické uniformy. Mark si navlékl přes tričko s emblémem piva St. Pauli ležérní flanelovou košili z éry grunge.

Juan se napil kávy a postavil hrnek zpátky do zapuštěného otočného držáku. „Abych to shrnul, nehodláme vplout do argentinských vod, takže nám zbývá proniknout tam v ponorce, je to tak?“ Hlavy kolem stolu přikývly. „Doporučuju použít větší, desetimístný Nomad 1000. Tolik místa nejspíš nebudeme potřebovat, ale raději víc než míň.“

„Kdo v ní zůstane a bude ji hlídat?“ zeptal se Linc.

„To budeme vědět, až dáme dohromady pevný plán. Musíme předpokládat, že v takovémhle domě mají portýra. Ten by pro nás mohl být klíčový, ale zatím to nevím jistě.“

Eddie se přihlásil navzdory Juanovu opakovanému ujišťování, že ho může přerušit, kdykoliv se mu zlíbí.

„Jestli ji drží v nejvyšším patře, nedávalo by větší smysl dostat se tam střechou?“

„Tak zaprvé, je pokrytá břidlicí,“ řekl Eric. „A můžeš se spolehnout, že to, co je pod ní, hodně vydrží. Prkna a trámy, na kterých leží, budou určitě pevné.“

„Zaručeně to bude nějaké zatracené exotické dřevo tvrdší než ocel,“ ozval se Murph. „Ten dům postavili ještě předtím, než se začaly používat železné nosníky, takže v jeho konstrukci budou zásadní slabiny. Správně umístěné výbušniny by mohly zbourat příčku.“

„Dal bych přednost práci v rukavičkách před demolicí,“ řekl Juan. „Nesmíme zapomínat, že Argentina je policejní stát, takže budou na každém rohu stát policisté s pravomocí zatknout kohokoliv a kdykoliv. A každý třetí chodec je udavač. Nechci dát nikomu důvod, aby se na nás díval podezíravě. Musíme být nenápadní.“

„Pořád ještě zbývá kanalizace,“ navrhla Linda. „A pokud ji využijeme, dobrovolně se nabízím, že zůstanu v ponorce.“

„To bys pro nás udělala?“ popíchl ji Eddie.

„Bude to velká oběť,“ opáčila Linda s nejvážnějším obličejem, na jaký se zmohla. „Ale znáš mě. Udělám cokoliv, abych byla užitečná.“

V následujících dvou hodinách přicházel jeden nápad za druhým, každý byl zanalyzován a nakonec zamítnut. Těch pět spolu naplánovalo už spoustu misí, ale teď nepřišli nakonec s ničím lepším než drobnou obměnou Markova demoličního návrhu. Ve hře bylo příliš mnoho neznámých – jako třeba množství mužů hlídajících Tamaru aby se mohli pokusit o něco rafinovanějšího.

***

PROSTOR, ZE KTERÉHO MOHLI spustit jednu nebo obě miniponorky, které vezli, hučel aktivitou, když do něho Juan vstoupil vodotěsným průlezem. Masivní vrata v kýlu, velká jako ta od stodoly, zůstala ještě zavřená a nádrž prázdná, ale vzduch byl prosycen pachem oceánu.

Technici se hemžili kolem štíhlé ponorky Nomad 1000. Vypadala jako zmenšená verze své atomové příbuzné, jen s tím rozdílem, že její nos tvořila kupole z průhledného akrylu schopná snést hloubku více než tři sta metrů a pod bradou jí visely mechanické paže jako klepeta nějaké obří mořské příšery. Kónická věž byla jen šedesát centimetrů vysoká a za ní ležel připoutaný velký černý gumový člun. Cestou k pobřeží se nehodlali ponořit příliš hluboko, takže zodiac byl už nafouknutý. Všechno vybavení měli uložené uvnitř s tím, že ho přemístí do člunu až blíž k pevnině.

Záchranný tým se skládal z Cabrilla, Linka, Lindy a Marka Murphyho. Juanovi by nevadil ještě jeden člověk, ale chtěl udržet skupinu co nejmenší. Mike Trono měl ponorku řídit a zůstat v ní, až ostatní odplují ve člunu na břeh.

Kevin Nixon na něho zamával, aby k němu přišel. Bývalý hollywoodský specialista na zvláštní efekty vedl takzvanou Kouzelnickou dílnu. Měl na starost všechny převleky, které potřebovaly týmy operující na pevnině, stejně jako falešné doklady. Přestože on sám nebyl zkušený padělatel, měl ve svém týmu dva.

„S těmihle by neměly být problémy,“ ujistil ho vysoký, vousatý Nixon a podal Cabrillovi desky.

Juan si dokumenty prolistoval. Byly tam argentinské průkazy totožnosti pro všechny čtyři a cestovní a pracovní povolení. Všechny doklady vypadaly autenticky a patřičně ošoupaně. Tlustý balíček bankovek byl pravý.

„Prvotřídní, jako obvykle,“ pochválil ho Juan. „Teď už musíme jenom doufat, že je nebudeme potřebovat.“

„Baterie jsou nabité na maximum, navigace a sonar zkontrolovány, systém podpory života nastavený,“ nahlásil Trono, když k němu Juan došel. „Škoda že nemůžu jet s vámi.“

„Nevíme, v jakém stavu doktora Wrightová bude, takže potřebuju Linka pro případ, že bychom ji museli ke člunu odnést.“

„Já vím, ale stejně… Chápeš, jak to myslím.“

Juan položil Mikeovi ruku na rameno. „Chápu.“

Dorazil Max Hanley. „Moře už klidnější nebude, takže ji můžete klidně spustit.“

Cabrillo pozvedl obočí. „Přišel jsi nás vyprovodit?“

„Ne, jenom se přesvědčit, že ji opravdu přivedete zpátky. Nedělal jsem si legraci, když jsem říkal, že chci vzít Tamaru na rande. Ta ženská je jako dynamit.“

„Tvůj budoucí milostný život je v dobrých rukou. S tím počasím jsi to myslel vážně?“

„Bohužel jo. Bude lít jako z konve a nepřestane až do zítřejšího večera. Chceš to odložit?“

Spuštění a vyzvednutí jedné z ponorek bylo dost riskantní i v klidných vodách, ale Juan se nenechal zlákat. Každá minuta byla drahá. „Ne. Tentokrát to nejde.“

„Hodně štěstí,“ popřál jim Max a zamířil zpátky do operačního centra.

Cabrillo nebyl pověrčivý ani fatalista, ale Hanleyho přání ho z nějakého důvodu znervóznilo. Přát štěstí někomu, kdo jde do nebezpečí, přináší smůlu. Nakonec se rozhoupal. „Tak jo, lidi, do sedel!“

Průlezem nomadu se protáhl jako poslední, zavřel příklop a utahoval ho tak dlouho, dokud se ve stísněné věži nerozsvítila zelená kontrolka. Mike viděl stejnou v supermoderním kokpitu. Vteřinu nato technik u spouštěcího pultu zvedl jeřábem ponorku a současně zapnul zaplavení nádrže.

Světlo zářivek v ponorkovém doku vystřídaly červené žárovky, aby si posádka stačila zvyknout na nadcházející tmu. Když byla umělá nádrž plná, otevřela hydraulická táhla dveře v kýlu. Voda v nádrži se nebezpečně vlnila, cákala na palubu a zalila jednoho technika pěnou. Ponorka držela pevně ve své kolébce.

Pomalu ji spouštěli, vlny přitom šplíchaly na akrylovou kupoli. Moře bylo příliš neklidné, aby mohli riskovat přítomnost potápěčů v nádrži, takže jeden z námořníků přeskočil na ponorku a odpojil lana, dokud se ponorka ještě vznášela v lodi. Mike okamžitě vypustil vzduch z nádrží a miniponorka klesla ven z lodi.

Voda byla černočerná a v tak malé hloubce stále cítili, jak se kolem nich dme mocný jižní Atlantik. Dokud nebyli asi patnáct metrů pod hladinou, pohazoval s nomadem tolik, že posádce hrozila mořská nemoc.

„Vzadu všichni v pořádku?“ zavolal Trono přes rameno, když se rozjeli na západ.

„Tady by mělo být upozornění, že jsem na tu cestu moc malá,“ ozvala se Linda. Masírovala si loket naražený o ocelový trup.

Juan prolezl spartánsky zařízenou kabinou a dosedl na sedadlo druhého pilota po Mikeově pravici. „Kdy tam dorazíme?“

„Vteřinku.“ Mike dokončil zadávání údajů do navigačního počítače. Ten okamžitě vyplivl odpověď. „Čeká nás pět hodin v téhle plechovce, pokud nenarazíme na pobřežní stráž nebo vojenská plavidla.“

„V téhle slotě nás neuslyší.“ Juan se opřel, aby viděl na ostatní. „Pět hodin. Můžete si klidně zdřímnout.“

„Marku, podělím se s tebou o svoji lavici,“ řekl Linc. „Můžeme se přitulit jako dvě lžičky.“

„Zapomeň na to, obře. Nikdy bys mi nedovolil být ta menší lžička.“

Cesta proběhla v klidu. V okolí Buenos Aires se nepohybovaly žádné lodě ani vojenské hlídky. Vynořili se půldruhého kilometru od pobřeží. Blízkost pevniny trochu zklidnila vlny, ale stále hustě pršelo. Skrz tmu viděli světla výškových budov v centru a záři na obloze ohlašující město. Metropole známá jako Paříž Latinské Ameriky vypadala v bouři zlověstně. Kilometr a půl od nich se nacházelo město plné zla a strachu, kde stát řídil veškeré aspekty života občanů. Kdyby se nechali dopadnout, mohla by je čekat i smrt.

Juan organizoval nakládání výstroje do vodotěsných vaků, které mu ostatní podávali zdola, aby je mohl připoutat v zodiaku. Domníval se, že toho mají moc, ale byly tam proměnné uvnitř proměnných a oni museli být připravení na všechno.

Nasadil si na hlavu sluchátka s mikrofonem. „Kontrola spojení, kontrola spojení, jak mě slyšíš?“

„Pět z pěti,“ odpověděl Mike z kokpitu ponorky.

„Hlídej krám, až budeme pryč.“

„Jasně, Předsedo.“

Juan počkal, až tři další vylezou z věže ponorky a usadí se ve člunu. Pak povolil lana zajišťující zodiak. Když se začali vznášet na hladině, pohlédl na další hromadu výstroje, kterou nechali připoutanou na palubě ponorky, a zadoufal, že ji nebudou potřebovat.

Vrčení elektromotoru zodiaku se v bouři snadno ztratilo, a protože vyčnívali jen kousek nad vodu, byli prakticky neviditelní. Juan musel kormidlovat několik stupňů od jejich kurzu kvůli proudu mocné Rio de la Plata, řeky, která inspirovala španělské osadníky k založení Buenos Aires.

Měli namířeno k průmyslovému přístavu, kde nečinně stály velké obchodní lodi, protože jen málo států udržovalo obchodní kontakty s problémovou zemí. Cabrillo si všiml, že většina plavidel je registrována v zemích jako Kuba, Libye, Čína a Venezuela. Nijak ho to nepřekvapilo.

Kvůli počasí se v docích nepracovalo, aspoň jak viděli ze své nízké polohy na palubě nafukovacího člunu. Velké jeřáby se ani nepohnuly a reflektory na sloupech byly zhasnuté. Juan je dovezl pod nepoužívané molo, jehož betonové piloty pokrývaly mušle a mořský porost páchnoucí jódem. Díky vlévající se řece neplavaly ve vodě žádné odpadky.

Linc přivázal zodiak a Juan zhasl motor.

„Ahoj, zlato, jsem doma!“ zažertoval Mark. Všichni měli na sobě oblečení do špatného počasí, ale Murph vypadal nejvíc jako zmoklá slepice.

Cabrillo ten vtip ignoroval. Bylo poznat, že se soustředí na práci. „Tak dobře, plán všichni známe. Budeme se ho držet. Zavoláme, až si ten dům obhlédneme.“

„Budeme připravení,“ řekl Linc.

Juan s Lindou si sundali silonové kalhoty a bundy. Pod tím měl Cabrillo oblek za tisíc dolarů, který rychle zakryl nepromokavým pláštěm značky Burberry. Jeho boty vypadaly jako běžné polobotky, ale ve skutečnosti šlo o bojové boty s protiskluzovými gumovými podrážkami. Linda měla na sobě červené koktejlky, vpředu ke krku, na zádech s hlubokým výstřihem. Kabát měla černý a na nohou kozačky, které jí sahaly skoro až po stehna. Stejně jako Juanovy byly vyrobené tak, aby se v nich dalo rychle utíkat. Jen jiná žena by si všimla, že nejsou právě výkřikem poslední módy. Neměly vysoké podpatky.

Juan vylezl po žebříku na pilotu jako první a Linda vrhla na své zbývající dva kolegy pohled, který říkal: Podívejte se mi pod sukni a budete litovat. Pak ho následovala. Z kapsy kabátu vytáhla malý dámský deštník a rozevřela si ho nad hlavou. Protože byl o dobrých pětadvacet centimetrů vyšší, neměl Juan šanci se pod něj vejít, a když kráčeli po přístavní hrázi, musel několikrát ucuknout hlavou, aby mu drátem deštníku nevypíchla oko.

Trvalo jim čtvrt hodiny, než prošli rozsáhlým areálem přístavu k hlavní bráně. Mihotavé světlo vycházející ze strážního domku naznačovalo, že hlídači sledují televizi. Juan s Lindou prošli volným krokem kolem a pár minut nato potkali taxík projíždějící liduprázdnou ulicí. Cabrillo udal adresu několik dveří od domu s bytem generála Espinozy. Jedno z nařízení junty požadovalo, aby si taxikář opsal z jejich dokladů jména a adresy.

Byl to další způsob, jak mohla vláda sledovat své občany. Z takové nesvobody naskakovala Juanovi husí kůže.

Popadl noviny, které někdo nechal ležet na zadním sedadle, a zakryl si jimi hlavu, když vystupoval s Lindou z auta.

Jakmile taxi zmizelo za rohem, ušli několik posledních metrů ke svému cíli. Přízemí většiny okolních budov zabíraly komerční prostory – hlavně butiky navštěvované bohatými ženami z okolí, ale i několik restaurací, které v té pozdní hodině už zavíraly. U chodníku parkovaly převážně značky německých automobilek.

Ve světle z oken bytu nad nimi se šňůry deště barvily do stříbrna a do zlata.

Espinozův rohový dům měl otočné dveře ze skla a mosazi, kterými Juan s Julií proběhli jako bezstarostní milenci a smáli se při tom tomu, jak jsou promočení a šťastní, že už jsou doma.

Cabrillo se skoro okamžitě zastavil a opile se zasmál. „Hele. Špatný vchod,“ zablábolil. Odvedl Lindu zase ven. Portýr měl sotva čas vyjít zpoza svého pultu a dobře oblečený pár už byl pryč. Celkem strávili v domě sedm celých jednu desetinu vteřiny.

Bohatě to stačilo.

„Tak mluv,“ vyzval ji Juan, jakmile byli venku.

„Portýr má pistoli v podpažním pouzdře,“ řekla Linda. „Na domovní dveře je namířená jedna kamera.“

Juan strnul na ulici, jako by zapomněl na déšť. „To je všechno, co mi řekneš?“ V jeho hlasu zněl výsměch a zklamání.

„Co je? Viděl jsi toho víc?“

„Tak zaprvé, ta pistole pod ramenem tloukla do očí. Měl oblek ušitý tak, aby ji zdůrazňoval. Každý, kdo jde kolem něho, si jí má všimnout. Co jsi vidět neměla – a taky neviděla – byla pistole připnutá ke kotníku. Měl nohavice do zvonu, aby ji zakryl, ale úplně to nepomohlo. Chlapi, kteří nosí dvě pistole, mají nejspíš pod pultem samopal. Je rozhodně z Deváté brigády, ne obyčejný portýr. Pověz mi o těch kamerách.“

„O kamerách?“ zeptala se Linda. „Byli jsme tam jen dvě vteřiny. Jak jsem řekla, viděla jsem jenom jednu kameru a ta byla namířená na hlavní vchod.“

Juan se zhluboka nadechl. Nijak netoužil dělat přednášku v takovém počasí, ale měl pocit, že pokud chce pozvednout Lindu na vyšší úroveň, nemá na vybranou. „Dobře. Byli jsme v té hale něco přes sedm vteřin. Od teď musíš být přesná. Zpozorovala jsi jednoho hlídače a jednu kameru, je to tak?“

Lindě se nechtělo odpovídat, ale zamumlala: „Ano.“

„Uvnitř byla ještě druhá kamera, přímo nad otočnými dveřmi, která pokrývá výtah a také pult, za kterým sedí portýr. Vypadá jako čerstvě nainstalovaná. Kabely vedou po omítce a jsou trochu prověšené. Vsadím se, že ji tam dali, když do domu přivedli profesorku Wrightovou, a určitě je napojená na monitor ve střešním bytě.“

„Jak sis jí mohl všimnout?“

„Zahlédl jsem ji v zrcadle vedle dveří výtahu.“

Linda potřásla hlavou. „V tom zrcadle jsem viděla jenom nás. No, popravdě řečeno jen sebe.“

„To je lidská přirozenost,“ opáčil Juan. „První věc, kterou lidé hledají v zrcadlech a na fotografiích, jsou oni sami. Je to obyčejná marnivost.“

„Co tedy uděláme? Zkusíme zadní vchod pro personál?“

„Ne, tam budou taky kamery. Na opilý pár jsme si mohli zahrát jen jednou, podruhé už by nám to neprošlo. Jestli nás uvidí znovu, zavolají policii, nebo nás prostě zatknou sami.“

„Použijeme Markův nápad?“

„Bez demolice se neobejdeme.“ Našli si vstupní halu o pár dveří dál, ve které se ukryli před deštěm. Ulice byla tak tichá, že zaregistrovali blížící se policejní auto dávno předtím, než ho uviděli. Juan zavolal vysílačkou Linkovi.

„Jdeme na to. Jak jste na tom vy?“

„Mark je venku na ulici a už se mu podařilo nastartovat jedno auto,“ nahlásil Linc. „Já našel, co potřebujeme, a čekám jenom na tvůj rozkaz.“

„Vyrazte. Jak dlouho vám asi bude trvat, než se sem dostanete?“

„Pokud nám nebudou poldové v přístavu dělat problémy a nezastaví nás, měli bychom tam být asi za hodinu.“

„Uvidíme se, až dorazíte.“ Juan změnil frekvenci. „Mikeu, jsi tam?“

„Mrznu tady s rybami.“

„Přesuň se na polohu B.“ Všechny polohy byly domluvené dopředu. „Už jsem na cestě.“ V Tronově hlase bylo slyšet krátké zaváhání. Poznal, že Předseda má neblahou předtuchu. „Proč přemísťovat ponorku?“ zeptala se Linda.

„Došlo mi, že v tomhle počasí nebude mít spousta policistů nic na práci. Jakmile bude vyhlášen poplach, půjdou po nás všichni poldové v Buenos Aires.“

Na Lindu se náhle přenesl Juanův špatný pocit.

Obešli blok tak, že se pohybovali, jen když si byli jistí, že je nikdo nevidí. Jednou se museli schovat za kontejner na odpadky nedaleko staveniště, když kolem pomalu projel hlídkový vůz. Policista se však na chodník nedíval, soustředil se jen na řízení v lijáku. Potkali jen nějakého zoufalce věnčícího malého psa a ani jedna dvojice nedala najevo, že by si té druhé všimla. Na zdvořilosti bylo příliš špatné počasí. Juan se dotkl sluchátka v uchu. „Mluv, Linku.“

„Jenom jsem ti chtěl dát vědět, že jde všechno hladce. Stráže jsme snadno oklamali, i když moje španělština je zrezivělá a vypadám domorodě asi jako nosorožec. Stačí říct místním, že si potřebuješ něco půjčit pro Devátou brigádu, a hned je po otázkách.“

„V tom je půvab policejního státu. Nikdo nevystrkuje hlavu. Ví, že by o ni mohl přijít.“

„Mark je přímo přede mnou a blížíme se.“

„Uvidíme vás přijíždět.“

Patnáct minut nato se zpoza vzdáleného rohu vynořil zvláštní konvoj a blížil se k nim. Murph jel jako první a řídil bezvýrazný sedan. Na jeho střeše rytmicky blikaly oranžové majáky, jako by upozorňovaly na vozidlo za ním, o což také šlo. Linc seděl za volantem autojeřábu s logem správy přístavu v Buenos Aires. Vozidlo nemělo kapotu, ale věžičku jako tank namontovanou na robustním podvozku. Kola mělo dvakrát větší než osobní auto. Sklápěcí rameno nebylo vysunuté, ale i tak trčelo dopředu jako beranidlo.

Museli jednat rychle, protože se dalo čekat, že velký autojeřáb uprostřed luxusní obytné čtvrti vzbudí podezření. Juan si sundal kabát a sako a strhl si bílou košili. Připínací kravata odlétla. Byla to jen součást přestrojení. Pod ní měl černou košili s dlouhými rukávy a dvě prázdná podpažní pouzdra. Natáhl si těsné černé rukavice.

Linda doběhla ke dveřím sedanu na straně řidiče dřív, než Mark zastavil. Vypnula majáky na baterie a sundala je ze střechy. Přísavky, které je tam držely, obscénně mlaskly. Murph dorazil k jeřábu ve stejný okamžik jako předseda. Zatímco Mark mířil ke kabině, Juan se chytil háku a vylezl po něm nahoru.

Setkal se tam s Linkem, který mu podal samopal MP-5 a dvě pistole Fabrique Nationale Five-seven, Cabrillovy oblíbené zbraně, protože jejich malé kulky ráže 5,7 mm dokážou nablízko proniknout většinou neprůstřelných vest. Dlouhý tlumič na konci hlavně samopalu ho dělal neskladným.

Tým se pohyboval bezchybně, jako by tu akci dlouho nacvičovali. Juan zastrčil obě pistole do pouzder, Mark se zároveň usadil v kabině jeřábu a Linda skočila do sedanu. Franklin sedící na rameni jeřábu se pevně přidržel stehny a vteřinu nato spustil Murph hydrauliku, která ho zvedala.

Odehrávalo se to velice rychle.

Přesně podle plánu.

Rameno se vysouvalo nahoru ke čtvrtému patru. Mark udržoval otáčky motoru na minimu a obětoval rychlost za ticho, ale Juanovi se zdálo, že vrčí jako dravé zvíře. V patře pod jejich cílem se rozsvítilo okno, jak obyvatele vzbudil hluk na ulici. Espinozovo okno zůstalo naštěstí temné.

Mark prorazil ramenem sklo a Linc s Cabrillem se vrhli do pokoje za ním. Přistáli mrštně jako kočky a oba měli zbraně připravené, když dveře otevřel muž v maskáčích, aby se podíval, co se stalo. Obě zbraně tiše třeskly a muž padl na zem.

Linc spoutal muži zápěstí plastovými pouty. Kulky, které používaly, byly z tvrzené gumy, takže nezabíjely, ale i tak byly schopné zneškodnit urostlého muže. Bylo to v podstatě totéž jako úder baseballovou pálkou. Zvažovali i použití uspávačích šipek, ale i ta nejlepší látka potřebuje vzácné vteřiny, než začne účinkovat.

Tohle bude strážný sledující záznam videokamery ze vstupní haly, pomyslel si Juan, když hodil mužovu pistoli pod postel s nebesy, jejíž velikost mu napověděla, že se jedná o hlavní ložnici. A generál byl té noci pryč, což znamenalo, že čínští vyšetřovatelé jsou nejspíš s ním. Odhadl, že Tamaru Wrightovou nebudou hlídat víc než tři další strážci. A ti budou mít v nepřítomnosti velitele volnější režim.

Za dveřmi ložnice byla chodba s mahagonovou podlahou a orientálním běhounem. Z otevřených dveří o pár kroků dál vycházelo světlo a podle jeho šedého odstínu Juan poznal, že tam strážci sledují monitory. Strop v chodbě byl nejméně tři metry vysoko a lišty, které ho lemovaly, byly nejzdobnější, jaké kdy Cabrillo viděl.

Otevřely se další dveře. Vyšel z nich muž jen v boxerkách a vytíral si z očí spánek. Juan ho střelil dvakrát do čela, čímž ho odrovnal na několik hodin. Zatímco ho Linc kryl, nahlédl Juan do místnosti. Byly tam dvě postele, ale jen jedna rozestlaná. Namátkou ho napadlo, že by paní domu moc nepotěšilo, že vojáci spí v jejím luxusním povlečení.

Pootevřel další dveře a uviděl vykachlíčkovanou koupelnu s vanou tak velkou, že se v ní dalo plavat. Trochu do nich strčil, aby dovnitř proniklo světlo z chodby, a zahlédl na poličce před zrcadlem tři žiletkové holicí strojky a tři kartáčky na zuby postavené v křišťálové sklenici.

Takže zbýval ještě jeden. Další dveře vedly do šatny plné ručníků a povlečení a po nich následovala generálova pracovna. Jeho stůl byl obrovský a na příborníku za ním stál vystavený vycpaný jaguár. Podle velikosti vypadal na mladou samici. Cabrillovi se Espinoza zamlouval čím dál méně.

Za ním vystřelila pistole a rána se hlasitě odrazila od vysokého stropu. Linc skočil za rám dveří, právě když druhá kulka roztříštila jednu lištu na drahé třísky. Juan si pověsil samopal na záda a vytáhl jednu z pistolí. Na rozdíl od samopalu byly nabité poctivým olovem. Mokré boty mu vrzaly na podlaze, ale usoudil, že střelec má zalehlé uši.

Vyhlédl za roh, nízko u země, a vypálil rychlý výstřel, který šel moc vysoko, ale odhalil Argentincovu polohu. Skrýval se za dveřmi na konci chodby. V tom pokoji se svítilo a Juan viděl obrys boty ve škvíře mezi dveřmi a podlahou. Položil automatickou pistoli na běhoun a dvakrát vystřelil. Prázdné nábojnice mu prolétly pár centimetrů od obličeje.

Zazněl výkřik, skoro stejně hlasitý jako výstřely. Kulka zasáhla vojáka do nohy a roztříštila drobné kůstky. Když vyskočil na druhou nohu, vystřelil Cabrillo znovu. Tato kulka škrábla o kraj dveří, ale přesto měla dost energie, aby se zaryla do masa. Argentinec padl na zem a sténal bolestí vycházející ze zmrzačené nohy. Linc rychle přiběhl a namířil na skrytého střelce.

Skočil do místnosti, automaticky zkontroloval kouty a odkopl stranou vojákovu pistoli. „Musíme vás odsud okamžitě dostat, madam,“ řekl Tamaře Wrightové, která měla ruce přivázané k posteli a v ústech roubík. Na sobě měla stejné šaty jako na palubě Natchez Belle.

Juan ho rychle následoval, a jakmile uviděla Cabrilla, panika a strach, které jí zaplavily oči, vyprchaly. Odstranil jí roubík a hodil ho Linkovi, který ho chvatně vrazil do úst zraněnému strážci, aby utlumil jeho bolestné steny.

„Jak se…? Jak jste…?“ Tamara byla tak šokovaná, že ze sebe tu otázku nedokázala vypravit.

„Později,“ řekl Juan pouze.

Linc nesl na zádech velké štípací kleště v pouzdře. Vytáhl je jako samuraj meč. Nepotřeboval ani desetinu své síly, aby přecvakl řetěz přidržující Tamaru k posteli. Pouta jí sundají na Oregonu.

„Ublížili vám nějak?“ zeptal se Juan.

„No, vlastně ne. Jenom se mě vyptávali na –“

„Později,“ zopakoval. Dostat se k ní byla ta snadnější část operace. Největší problém představovala cesta zpátky. „Umíte plavat?“

Jen na něho vyvalila oči.

„Umíte?“

„Ano, proč? Nevadí. Já vím, později“

Juan obdivoval její kuráž a vůbec se Maxovi nedivil, že ji chce pozvat na rande. Tamara Wrightová měla v sobě ukrytou sílu, o niž ji nepřipravilo ani několik uplynulých dnů plných hrůzy.

Poklepal si na sluchátko. „Hlášení.“

Ucho mu naplnil Lindin vysoký hlas. „Portýr telefonoval, hned jak uslyšel výstřely. Máme maximálně minutu, než dorazí policie.“ Cabrillo to odhadoval na ještě méně. „Už jdeme.“

„Mark je připravený.“

Tři Američané se stáhli stejnou cestou, kterou se Juan s Lincem do bytu dostali. Hák visel těsně před rozbitým oknem. Linc zvedl Tamaru přes roztřískané sklo a vysadil ji přímo na kovovou desku obkružující lano nad hákem. I když teď tvořila dokonalou sedačku, jejím účelem bylo zabránit krysám vylézt po laně v tisíciletí dlouhé bitvě mezi hlodavci a námořníky.

Lincoln tam vylezl hned po ní, zakryl ji tělem a pevně přidržel. „Nebojte se. Strýček Franklin vás drží.“

„Nechtěl jste říct synovec Franklin?“ opáčila.

Jakmile se Juan chytil rukou v rukavici lana, spustil je Mark na chodník hladce jako ve výtahu. Linda už dojela s autem k chodníku a měla otevřené dveře. Stěrače se divoce kývaly v dešti.

Mark vyskočil z kabiny jeřábu a s Linkem se posadili každý z jedné strany k Tamaře na zadní sedadlo. Linda vklouzla na místo spolujezdce a přenechala Juanovi volant. V dálce kvílely sirény. Cabrillo zařadil rychlost a pomalu se rozjel od chodníku, jako by vůbec nikam nespěchal.

Možná máme to nejhorší za sebou, pomyslel si Juan, ale věděl, že to nemá říkat nahlas.

Stejně to zakřikl.

Do křižovatky vlétlo velké černé auto a smykem zastavilo asi metr před jejich nárazníkem, čímž donutilo Cabrilla dupnout na brzdu. Zadní dveře cadillaku se rozlétly a vyskočil z nich velký plešatý muž ve slavnostní uniformě. V ruce držel pistoli a okamžitě spustil palbu.

Všichni v sedanu se skrčili, když přední sklo provrtaly kulky. Juan tam hodil zpátečku a sáhl nahoru, aby upravil zpětné zrcátko. Kulka mu hvízdla tak těsně kolem zápěstí, že cítil její žár, ale teď aspoň viděl dozadu, aniž by musel vystrčit hlavu.

Couvali asi patnáct metrů, mimo přesný dostřel pistole, a pak Juan šlápl na pedál nouzové brzdy a strhl volant. Mokrý asfalt mu pomohl otočit auto se zoufale slabým motorem smykem hodným honičky z hollywoodského filmu.

Povolil brzdu, zařadil jedničku a dupl na plyn. Boční zrcátko zasáhla ještě jedna zbloudilá kulka a zničila ho.

„Jste všichni v pořádku?“ zavolal, aniž by spustil oči z vozovky. Bylo to jako řídit ve vodopádu.

„Jo, jsme v pohodě,“ odpověděl Mark. „Kdo to byl?“

„Generál Philippe Espinoza, do jehož bytu jsme právě vnikli. Musel se vracet z večeře, když mu portýr zavolal.“

„To je ten muž, co se mě vyptával,“ pověděla jim Tamara. „On a jeden odporný Číňan, nějaký Sun. Poznala jsem, že byl z Pekingu, a jsem si celkem jistá, že ze státní bezpečnosti.“

„A do Argentiny nepochybně přijel na diplomatický pas.“ Sirény se blížily. Juan zpomalil. Jedinou šancí, jak se odtamtud dostat, bylo neupoutat pozornost a doufat, že setřesou Espinozu, protože generál je určitě bude pronásledovat. „Marku, máš připravený náš pytel s kouzly?“

„Stačí říct, Předsedo!“

Juan uvažoval o velitelské hierarchii. Espinoza se nepochybně znal s někým od policie – nejspíš s velitelem nebo komisařem. Uplyne patnáct minut, než generál zavolá svému příteli, který obratem kontaktuje někoho pod sebou a tak dále, dokud se popis jejich auta nedostane mezi hlídky v ulicích. Kdyby se jim podařilo uklouznout Espinozovi a nevzbudit pozornost, byli by v polovině cesty z města, ještě než by bylo vyhlášeno pátrání.

Podíval se do zpětného zrcátka právě v okamžiku, kdy se limuzína vyřítila zpoza rohu. Juan řídil přetížené mitsubishi a bylo mu jasné, že velký americký osmiválec je s největší pravděpodobností pancéřovaný.

Juan dvakrát rychle odbočil a zpomalil, když se kolem nich mihlo policejní auto s blikajícími majáky následované dalším, neoznačeným vozidlem.

Jeho sebedůvěra vyprchala, když uviděl ve zpětném zrcátku, že oba vozy za nimi prudce brzdí. Generál zjevně znal někoho mnohem níž v potravním řetězci, než Cabrillo odhadoval. Mělo ho napadnout, že muž jako Espinoza bude znát velitele policejní stanice ve své čtvrti.

Za pár vteřin už je pronásledovala všechna tři auta a popis malého mitsubishi zazníval ze všech policejních vysílaček v celém Buenos Aires.

V jedné věci se Juan nemýlil. Dostat Tamaru z toho bytu byla nejsnadnější část akce.

Zahnuli do úzké uličky a Juan křikl „Teď!“ na Marka Murphyho.

Murph už měl stažené okénko a okamžitě začal vytahovat pojistky z dýmovnic, jak nejrychleji dokázal. Byly vyrobené podle vlastního návrhu Korporace a produkovaly rychleji hustší kouř než ty používané americkou armádou. Poté co dopadla na ulici třetí, neviděl Juan nic než hustou mlhu, která zastínila dokonce i pouliční lampy a světla v oknech v prvním a druhém patře.

„Stačí,“ přikázal Juan a provedl další sérii náhodných odbočení. V hrdle měl sucho, ale ruce mu ležely na volantu volně a maximálně se soustředil.

„Tak mě napadá,“ ozval se Linc ze zadního sedadla, „jestli vůbec někdo ví, kde jsme.“

„Lindo?“ řekl Cabrillo.

Linda držela v ruce přenosný přístroj GPS a pozorně studovala monitor. „Jo, mám celkem slušný přehled. Míříme přibližně směrem k dokům, ale před námi je bludiště uliček. Musíme zahnout doleva, tam bude o něco širší třída.“

Limuzína se vynořila z boční ulice bez varování. Zařadila se hladce za sedan a zhoupla se tak silně na pneumatikách a tlumičích, že z jednoho kola odskočila poklice jako létající talíř. Řidič znal tu čtvrť dokonce lépe než policisté, kteří v ní hlídali, a Cabrilla převezl.

Z okénka spolujezdce práskly výstřely z velké pistole v ruce osobního strážce, jenž se vykláněl ven. Linc otočil svou mohutnou figuru a vysypal celý zásobník ze samopalu. Gumové kulky byly proti cadillaku k ničemu, ale psychologický účinek palby z automatu přinutil šoféra prudce zabrzdit a strhnout volant. Škrtli o řadu zaparkovaných aut a spustili řetězovou reakci kvílejících alarmů a blikajících světel.

Linc zahodil samopal a vytáhl z pouzdra berettu. Pokud byla limuzína pancéřovaná, nemohla pistole napáchat větší škody než gumové projektily, ale bylo to lepší než nic.

„Co ještě trochu kouře?“ navrhl Mark.

Tahle ulice byla moc široká na to, aby ji dým zcela zaplnil, tak Juan neodpověděl a sledoval zpětná zrcátka. Než se cadillac znovu pustil do pronásledování, připojil se za něj policejní vůz. Elegantními ulicemi čtvrti Recoleta se jich už musely sjíždět desítky dalších. Potřebovali se tohohle auta zbavit a najít jiné.

Nalevo od nich se rozkládalo staveniště. Ulici rozkopaly velké žluté bagry a fasádu budovy se sloupy zakrývalo lešení. Juan se podíval pozorněji a došlo mu, že je to velká ozdobná brána. Usoudil, že se za zavřenými mřížemi nachází park, zabočil k ní a vymáčkl z malého čtyřválce, co se dalo.

Auto se hnalo kupředu a Juan udržoval směr.

„Držte se!“

Prolétli pod dřevěným lešením, vyskočili na jednom nízkém schodu a narazili do brány. Cabrillo očekával drtivou ránu, ale brána se opravovala a dělníci ji tam na konci směny jen opřeli. Řetěz držící obě křídla pohromadě zůstal na místě, ale kovaná konstrukce se svalila na zem a mitsubishi ji přejelo. Náraz dokonce ani neaktivoval airbagy.

Juan si okamžitě uvědomil svou chybu. Nebyl to park a jemu několik vteřin trvalo, než si uvědomil, kde se to ocitli. Před nimi se rozkládalo liliputánské město složené z tisíců krásných domků v měřítku asi jedna ku pěti. Byly stejně nádherné jako ty, které viděl celou noc, měly mramorové sloupy, bronzové sochy, příkré střechy a všechny znaky náboženské ikonografie.

To nebyl park. Byl to hřbitov a tohle nebyly miniaturní domy, ale spíš velká mauzolea.

Po Národním hřbitovu v Arlingtonu a Pere Lachaise v Paříži bylo Cementerio de la Recoleta zřejmě nejslavnějším hřbitovem na světě. Všechny nejbohatší a nejvýznamnější postavy města včetně Evy Perónové spaly věčným spánkem v některých z nejpřepychovějších nadzemních krypt, které kdy byly postaveny. Hřbitov se stal vyhledávanou turistickou atrakcí prakticky hned poté, co byl otevřen.

Zároveň to bylo bludiště příliš těsné pro auta a ohraničené ze všech stran zdí.

Juan je zavedl do slepé uličky.

21

NEMĚLI NA VYBRANOU, museli z té chyby vytěžit co nejvíc. „Marku, dýmovnice! Všechny, co máme.“ Zatímco Mark za nimi vytvářel kouřovou clonu, zavedl je Juan do jedné ze širších ulic mezi řadami mauzoleí. Žulové kostky kladly velké nároky na přetížené tlumiče auta a cesta byla tak úzká, že stačil jeden špatný odhad a mitsubishi přišlo o zbývající postranní zrcátko.

Ujeli ne víc než patnáct metrů, když se cesta ještě víc zúžila kvůli jedné příliš velké kryptě. Otočit se nemohli. Juan se podíval přes rameno. Kolmo k jejich pěšině přiléhala další. Zařadil zpátečku a zacouval do ní, přičemž odřel lak na dveřích o sochu nějakého politika nebo jiné význačné osoby. Jediné plus bylo, že déšť začal konečně trochu polevovat. Viditelnost byla stále špatná, ale zlepšovala se. Druhým pozitivem bylo, že je ani policejní auta ani cadillac nemohly sledovat.

Zauvažoval, jestli je budou pronásledovat pěšky, a usoudil, že nejspíš ano. Zuřivost, kterou viděl v Espinozově obličeji, mohla uhasit jen krev.

Auto zavadilo o mramorovou bustu a srazilo ji z podstavce. Kamenná hlava se odkutálela po dlažbě jako špatně namířená bowlingová koule. Juana stálo hodně řidičského umu, aby nenarazil do krypty na druhé straně.

Viděl, že se cesta znovu rozdvojuje, a zacouval do té zdánlivě širší odbočky. Skoro okamžitě ji však zúžilo mauzoleum, které vypadalo jako replika místního kostela. Popojel dopředu a pak zacouval do té druhé. Při tak slabém světle bylo skoro nemožné udržet přímý směr, znovu škrábli o nějaké ozdobné monumenty. V duchu se omluvil duchům těch mrtvých a jel dál.

Nalevo se mihla širší ulička. Odbočka byla tak těsná, že si vyžádala několik pokusů, spoustu rozbitého mramoru a pomačkaných plechů, než se do ní podařilo zajet. Cabrillo slíbil sám sobě, že pokud se z toho dostanou, věnuje Korporace anonymní příspěvek na údržbu hřbitova.

Kočka, kterými bylo to místo proslulé, vyběhla ze svého úkrytu přímo před auto a její promočená srst se zaleskla ve světle jediného funkčního reflektoru. Juan instinktivně dupl na brzdu. Zvíře na něho pohrdavě pohlédlo a zmizelo.

Okolní svět náhle zbělel a okamžik trvalo, než si na to Juanovy oči zvykly. Neviditelný vrtulník visící nad jejich hlavami zapnul pátrací reflektor a vytvořil oázu denního světla na jinak černočerném hřbitově. Shora zazněl hlas z megafonu.

Cabrillo to nemusel ostatním překládat. Jakýkoliv rozkaz z policejního vrtulníku byl celkem univerzální.

„Linku, udělej s ním něco, ano?“

Franklin stáhl okénko a namířil automatickou pistoli k obloze. Neměl dost místa, aby pořádně vysoukal své velké tělo ven, tak spustil palbu, aniž by viděl terč.

Pilotovi vrtulníku stačilo vidět plamen šlehající z auta na to, aby se stáhl, podobně jako to udělal Espinozův šofér. Reflektor na okamžik zmizel, ale pak se zase objevil, když se vrtulník vrátil zezadu a ve větší výšce.

Cesta mezi hrobkami ostře zahnula, ale Juanovi se podařilo protáhnout zatáčkou, aniž by musel zastavit.

Pokud existovala nějaká koordinace mezi vrtulníkem a pozemními jednotkami, pilot určitě naváděl policisty z hlídkového vozu k jejich pozici. Juan se pozorně díval ven a natahoval krk doleva a doprava, zatímco ujížděli úzkým průchodem. Nic neviděl a jel tak rychle, že i kdyby se nějaký policista přiblížil z boku, měl by čas jen na výstřel bez míření a určitě by minul.

Dojeli na křižovatku. Cesta se rozdvojovala a oni zjistili, že jedou po obvodové cestě podél zdi. Po kličkování v těch úzkých uličkách si připadali jako na dálnici.

Nevydrželi však na ní dlouho. Spolu s renovací brány byl také stržen kus obvodové zdi. Otvor přehradila provizorní bariéra z překližky a dřevěných tyčí. Uhel byl nevhodný pro jakoukoliv rychlost, ale Juan to musel zkusit.

„Držte se,“ upozornil posádku podruhé v pěti minutách.

Auto narazilo do barikády předním nárazníkem a roztříštilo dřevo, ale neproniklo skrz. Kola se divoce protáčela na mokrých kostkách a přepážka se prohýbala víc a víc, až dosáhla kritického bodu. Nezdolné malé mitsubishi ji prorazilo a rozjelo se po prázdném chodníku, dřív než se Cabrillo stačil pokusit o smyk na všech čtyřech kolech.

Unikli ze hřbitova ale ne vrtulníku, z něhož nepochybně nahlásili vysílačkou jejich polohu.

„Lindo, nasměruj nás zpátky do přístavu.“

Skláněla se nad GPS a prsty jí tančily po klávesnici. „Dobře, na další křižovatce zahni doleva a pak ostře doprava.“

Juan poslechl, ale ať dělali cokoliv, stále jeli v kruhu jasně bílého světla z vrtulníku. Ve zpětném zrcátku uviděl, jak se náhle objevila policejní auta. Ujížděla rychle a jekot jejich sirén stoupal a klesal jako hlas kvílející víly ohlašující smrt. Nebyla šance jim ujet.

Linc vytloukl zadní okno pažbou samopalu a vystřílel salvu gumových projektilů. Policisté ani nezpomalili. Buďto věděli o neškodné munici z předchozího útoku, nebo kašlali na nebezpečí.

Vedoucí auto se natlačilo na kraj jejich zadního nárazníku a pokusilo se je odstrčit do smyku. Juan se tomu manévru vzepřel a ruce se mu jen míhaly po volantu. Linc přešel na pistoli a vpálil dvě kulky do čelního skla hlídkového vozu na straně spolujezdce. Uvnitř seděl jen řidič, jehož odvaha značně zeslábla. Ubral a vzdálenost mezi auty se zvětšila.

Cabrillo začal poznávat okolí. Blížili se k přístavu. „Marku, ukaž Tamaře, jak se používá trpaslík.“

„Už na tom pracuju,“ odpověděl Murph.

Juan poklepal na vysílačku. „Mikeu, jsi na správné pozici?“

„Čekám na váš příjezd,“ odpověděl Trono vesele.

„Jedeme, jako by nám hořela koudel u zadku.“

Pilot ponorky reagoval mnohem vážněji, když uslyšel Předsedův tón. „Jsem připravený.“

Za nimi práskly výstřely – hlasité, dunivé rány z pistole. Spolujezdec ve druhém autě se vykláněl ven a střílel po nich. Jedna kulka provrtala kufr a vylétla ze zadního opěradla v oblaku útržků pěnové gumy. Tamara zaječela. Linc a Mark Murphy si jen vyměnili pohledy a bývalý příslušník SEAL se otočil, aby palbu opětoval.

„Příští vpravo,“ překřičela Linda hukot větru profukujícího autem. „Už budeme v přístavu.“

Juan zabočil tak rychle, že auto sklouzlo na strážní domek a rozbilo okno vpředu. Muži uvnitř padli na podlahu v domnění, že na ně někdo zaútočil. Obě policejní auta byla jen několik vteřin za nimi.

„Stáhnout všechna okénka!“ zavelel Juan, zatímco řídil auto kolem řad nákladních kontejnerů.

Ten poslední náraz poškodil něco zásadního. Auto poskakovalo na tlumičích jako kolébající se velbloud. Zadní ose ublížila kolize a Cabrillova divoká jízda natolik, že se zlomila. Její dva konce se vlekly po asfaltu a zvedaly gejzíry jisker, kdykoliv přejížděli betonové úseky nebo koleje obrovských přístavních jeřábů. Přední pracovala navzdory poškození dobře.

Juan s citem poplácal palubní desku. „Už nikdy nepohaním žádné japonské auto.“

Molo bylo skoro tři sta metrů dlouhé a polovinu zakrývala střecha z vlnitého plechu na otevřené železné konstrukci. Juan hnal auto po jeho délce. Neohlédl se, když mu Linda poklepala na rameno a podala mu předmět velký asi jako polní láhev, od něhož vedla hadice s náustkem. Sevřel náustek mezi zuby.

S plynem na podlaze řídil k okraji mola. Nebylo potřeba varovat je nahlas. Všichni viděli, co se blíží.

Auto přejelo okraj mola a vylétlo do tmy. Předek šel dolů jako první kvůli váze motoru. Dopadlo na hladinu v explozi bílé pěny a náraz nebyl o nic silnější než ty ostatní, které už cestou zažili. Protože byla všechna okénka otevřená a zadní vyražené, naplnilo se auto brzy ledovou vodou.

„Čekejte,“ nabádal je Juan.

Teprve když zmizela pod vodou i střecha, protáhl se ven okénkem. Doplaval k zadním dveřím, jednou rukou se podržel a druhou pomohl ven Tamaře poté, co přelezla přes Linka. Byla moc velká tma na to, aby něco viděl, ale stiskl jí ruku a ona stisk opětovala. Cítil, jak mu kolem obličeje stoupají bubliny z jejího regulátoru. Dýchala trochu rychle, ale to Juan vzhledem k okolnostem také. Pozoruhodná žena, pomyslel si.

Malá láhev obsahovala vzduch jen na pár minut, takže když se z potápějícího vozu dostali i ostatní, vedl je Juan zpátky pod molo, kde viděli malé světélko.

Byla to tenká baterka připevněná k potápěčským lahvím s několika regulátory. Lahve samotné byly připoutané k horní části miniponorky Nomad 1000. Kdyby šlo všechno hladce, setkali by se s ponorkou několik kilometrů od pobřeží v zodiaku, ale vždycky existovala možnost, že akce neproběhne podle plánu. Proto Juan připravil záložní variantu. Přikázal Mikeu Tronovi přejet na waypoint Beta – pod molo, kde přivázali nafukovací člun.

Jakmile plavci dorazili k ponorce, dal Juan jeden regulátor do ruky Tamaře a pokynul jí, aby ho vyměnila za ten od malé láhve. Podle toho, jak se obratně pohybovala ve vodě, usoudil, že se už někdy potápěla. Slabé světlo stačilo na to, aby pokynul Lindě, že má vstoupit přepouštěcí komorou do ponorky spolu s Tamarou.

Zatímco čekal, až na něho přijde řada, díval se Juan, jak se po hladině míhají světla baterek na místě, kde ze statečného mitsubishi stále unikaly bubliny. Pomyslel si, za jak dlouho asi policie vyšle potápěče, a usoudil, že na tom nezáleží. Budou už dávno pryč.

Deset minut nato, zatímco se ponorka nechala unášet proudem, uvolnil Cabrillo vnitřní poklop těsné přechodové komory a překročil okraj průlezu. Všichni se choulili na lavicích zabalení do aluminiových fólií. Tamara s Lindou si už stihly vysušit vlasy ručníky a trochu si je upravit.

„Omlouvám se,“ obrátil se Juan k profesorce. „Doufali jsme, že to proběhne mnohem hladčeji. Byla smůla, že se objevil generál.“

„Pane Cabrillo –“

„Říkejte mi Juan.“

„Dobře, Juane. Hlavní je, že jste mě dostal od těch“ – odmlčela se, protože se výraz, který chtěla použít, nehodil do této společnosti. „Neublížili vám?“ zeptal se.

„Už jsem říkala Lindě, že jsem jim k tomu nedala důvod. Odpověděla jsem na všechno, na co se mě ptali. Proč bych měla zatajovat informace o pět set let staré lodi?“

Juan se zachmuřil. „Zřejmě jste o tom ještě neslyšela, ale Argentina anektovala Antarktický poloostrov a Čína ji podpořila. Jestli se jim podaří ten vrak najít, jen to posílí jejich teritoriální nároky. Jde jim také o ropu a já se domnívám, že jsou jí tam dost velká ložiska na to, aby se vyplatilo hodně riskovat. Jakmile začne proudit naplno, budou si za ni moci koupit hlasy v OSN. Bude to nějakou dobu trvat, ale vsadím se, že za pár let se jim podaří obsazení poloostrova legitimizovat.“

„Neřekla jsem jim, kde se ta loď potopila,“ poznamenala Tamara. „Já to ani nevím. Věřili mi.“

„Existují přece i jiné způsoby. Vsadím se, že už ji hledají, zatímco tu spolu mluvíme.“

„Co budeme dělat?“

Byla to víceméně řečnická otázka, položená bez přemýšlení. Něco, co člověk řekne, když se mu postaví do cesty překážka. Ale pro Juana měla jiný význam. Co budou dělat? Potýkal se s tím od chvíle, co mu Overholt řekl, že se do toho Bílý dům odmítá míchat.

Tohle nebyla jejich bitva. Jak by řekl Max: „Tenhle pes neloví.“

On však měl smysl pro to, co je správné a co je špatné. Rozhodně se necítil povinen pomáhat své zemi, to nebyla jeho motivace. Byl však vázán etickým kodexem, který neznal kompromisy, a ten mu říkal, že je správné se do toho vložit – odplout s Oregonem do těch ledových vod a dostat zpět, co bylo ukradeno.

Zbytek posádky se na něho díval se stejným očekáváním jako Tamara Wrightová. Mark pozvedl jedno obočí, jako by říkal: „Tak co?“

„Asi bychom se měli postarat, aby tu loď nenašli.“

22

„VÍTEJTE V KŘIŠŤÁLOVÉM PALÁCI, majore. Jsem Luis Laretta, ředitel.“ Jorge Espinoza sestoupil po zadní rampě velkého nákladního letounu C-130 Hercules a chopil se mužovy ruky v rukavici. Laretta byl tak nabalený, že se nedaly rozeznat jeho rysy nebo odhadnout výška.

Espinoza udělal chybu, že si nesklopil ochranné brýle předtím, než vyšel do studeného vzduchu, a měl pocit, že mu zmrznou oční bulvy. Byla to bolest srovnatelná s tou nejhorší migrénou a on si rychle posunul brýle na místo. Za ním stáli v pozoru jeho muži, všichni vybavení na boj v chladném počasí.

Let z Argentiny na jih byl monotónní jako většina vojenských letů a kromě přistání na lyžích na ranveji z ledu ho bylo těžké odlišit od stovek těch, které absolvoval dříve.

Byli tam, aby se postarali o bezpečnost po vyhlášení anexe. Jestli se Spojené státy nebo jiná mocnost pokusí Argentince z Antarktidy násilím vyhnat, dojde k tomu brzy, a nejspíš k tomu použijí speciální jednotky shozené na padácích. Vzhledem k čínské ponorce třídy Kilo nedávno zakoupené od Rusů, která střežila úžinu mezi nejjižnějším výběžkem Jižní Ameriky a poloostrovem, byl vzdušný útok jedinou možností.

Espinoza a stovka příslušníků Deváté brigády byli vysláni na jih ve dvou transportech, aby je zastavili.

Odůvodnění bylo prosté. Když Argentina v roce 1982 obsadila Malvíny – ostrovy nazývané Brity Falklandy –, oznámili Angličané svůj úmysl vybojovat je zpátky tím, že vyslali své lodě z domovských přístavů do akce trvající několik měsíců. Tentokrát se argentinské nejvyšší velení domnívalo, že žádné varování nepřijde. Odplatou bude bleskový útok zvláštních jednotek. Pokud narazí na srovnatelně připravenou skupinu vojáků, které se je podaří odrazit, bude první útok nejspíš také poslední.

„Vy musíte armádu milovat,“ řekl poručík Jimenez, když kráčel po Espinozově boku. „Před několika dny se nám potily zadky v pralese a teď mrznou jako kyty v mrazáku.“

„Byl jsem všechno, co jsem mohl být,“ odpověděl Espinoza jejich soukromým vtipem narážejícím na starý slogan americké armády.

Jimenez zavolal na seržanta, aby se o muže postaral, zatímco on a major Espinoza následovali Larettu na exkurzi po zařízení.

Načasovali si přistání do krátkého denního úseku, kdy slunce nízko nad obzorem vrhalo slabé světlo. Bylo jen šero, ale i to bylo lepší než úplná tma. Stíny, které vrhali na led a sníh, byly nezřetelné, spíš jen tmavé skvrny než ostré obrysy.

„Kolik lidí tady je?“ zeptal se Espinoza. Laretta měl na kraji přistávací dráhy připravenou zahřátou rolbu. Ostatní muži museli zdolat půldruhého kilometru ke stanici pěšky, i když vybavení mohli naložit na připojené saně.

„Právě teď jen čtyři sta. Až zvýšíme produkci ropy, bude tady a u vrtů více než tisícovka zaměstnanců.“

„Úžasné. A nikdo o tom neměl ani tušení.“

„Výstavba zabrala dva roky v těch nejhorších představitelných podmínkách a ven nepronikla ani zmínka o tom, co tady děláme.“ V Larettově hlase bylo slyšet zaslouženou pýchu. Velel tam od samého začátku. „A za celou dobu jsme ztratili jen dva muže, oba při nehodách, k jakým dochází na všech velkých stavbách. Nemělo to vůbec nic společného se zimou.“

Jakmile nasedli do vozidla s mohutnými pásy, sundal si Laretta brýle a kapuci bundy. Měl divokou hřívu stříbrošedých vlasů a hustý plnovous, který mu sahal až na hruď. Obličej měl po mnoha měsících bez slunce bledý, ale hluboké vrásky okolo temných očí mu dodávaly na drsnosti.

„Hlavní podmínkou výstavby tady dole je samozřejmě dostatek paliva, a protože jsme u pobřeží skoro od začátku těžili zemní plyn, měli jsme ho pravidelný přísun. Nedlouho po zahájení prací se nás úřad dohlížející na Antarktidu zeptal na plavidlo, které používáme. Odpověděli jsme, že ho máme na vrty, z nichž získáváme vzorky podloží, a už nás nikdy nikdo neobtěžoval.“ Zasmál se. „Zapomněli se zeptat, proč se více než dva roky nepohnulo.“

Cesta k základně trvala jen pár minut a stejnou dobu zabralo Espinozovi a Jimenezovi, než pochopili skutečný rozsah toho, co tam jejich rodáci dokázali. Komplex byl tak chytře zamaskovaný a rozvržený, že ho ani nejbystřejší pozorovatel nemohl spatřit, dokud nebyl přímo u něj. Jediné, co tam nezapadlo, byla matně šedá argentinská válečná loď kotvící uprostřed zátoky. Z můstku vycházela slabá záře, ale jinak bylo plavidlo temné.

Laretta ukázal prstem. „Pod těmi třemi velkými kopci přímo na hřebenu zátoky jsou tanky na skladování ropy dost velké na to, že by na jejich obsah mohla týden jezdit všechna auta v Argentině.“

„Jak to, že je takhle brzy na začátku léta celá zátoka bez ledu?“ zeptal se Espinoza.

„Drahý majore, to je má pýcha a radost. Některé její části dokonce nezamrzají nikdy. Po dně vede série potrubí. Pumpujeme do nich horký vzduch a necháme ho unikat ven miliony drobných otvorů. Bublinky nejen zahřívají vodu, ale když se dostanou na hladinu, rozpustí všechen led, který by se tam vytvořil. Není to vidět, protože je taková tma, ale ústí zátoky je dost úzké na to, abychom ho mohli přehradit nepřetržitou zástěnou horkého vzduchu, jenž brání zdejším vodám smísit se ze zbytkem Bellinghausenova moře.“

„Neuvěřitelné,“ vydechl Espinoza.

„Jak jsem řekl, s neomezenými zdroji paliva se tady dá dosáhnout prakticky čehokoliv. Vidíte, na čem budovy stojí? Vypadá to jako led, že? Ale není. Celý komplex stojí na desce ze směsi polymerů, která láme světlo stejně jako led, takže to na satelitních záběrech vypadá, že je pláž zamrzlá. Tu látku jsme tady vyrobili z ropy. Poté, co jsme postavili a rozběhli elektrárnu na zemní plyn, to byla naše hlavní priorita. Všechny budovy jsou ze stejného materiálu, kromě toho velkého symetrického stanu, který chrání naše vozidla. Ten je z kevlaru. Potřebujeme, aby odolal větrům.“

„Mám pocit, jako bych se díval na nějakou měsíční základnu,“ přiznal Jimenez.

Laretta přikývl. „Vlastně nejste tak daleko od pravdy. Vytvořili jsme pracovní prostředí na nejnevlídnějším místě planety.“

„Povězte mi o jeho obraně,“ vybídl ho Espinoza.

„Mám tady osmičlenný bezpečnostní tým. Vlastně sedmičlenný. Jeden muž zemřel při nehodě na sněžném skútru. Všichni dřív sloužili u policie. Střeží obvod tábora, řeší rvačky mezi dělníky a tak podobně. Pak je v zátoce loď Admirál Guillermo Brown. Je vyzbrojená střelami proti lodím a letadlům a dvěma dvacetimilimetrovými děly. A teď tu máme vás. Kapitán Browna velí přinejmenším své lodi a střelám. Nejsem si jistý…“

„Dostáváme rozkazy přímo z Buenos Aires. Kapitán to ví.“

„Promiňte,“ řekl Laretta. „O armádním velení toho moc nevím. Když jsem byl kluk a ostatní si hráli na vojáky, já seděl doma a četl si knihy o římských technických zázracích.“

Espinoza ho neposlouchal. Přemýšlel o tom, že křižník kotvící v zátoce je velkým a snadným cílem. Kdyby velel armádě protivníka, hned po vysazení zvláštních jednotek by zasáhl bitevní loď raketou vypuštěnou z ponorky a pak by zlikvidoval baterie na pobřeží radarem naváděnými střelami vypálenými z letadla. Nebylo by to však z letadlové lodi. Vyslat letadlovou loď by znamenalo dát najevo své úmysly. Ne, poslal by letoun ze stanice McMurdo a využil doplňování paliva za letu. Kdyby pak bylo třeba, mohly útočící vojáky doplnit jednotky dopravené herculesy, jako je ten, kterým přiletěli oni.

Potřeboval to probrat s otcem a dát to vědět kapitánovi Browna. Jakmile se začne střílet, měla by se loď přesunout a okamžitě by se měly zapnout radary baterií na pobřeží.

Tohle byl celý kontingent připravený reagovat na útok západních mocností, který rozhodně nebyl jistou věcí. A v tom, jak Espinoza věděl, byla genialita toho, co udělali. Když byla na jejich straně Čína, měli velkou šanci, že nikdo nevyšle na jih své vojenské síly, aby je vyhnali, a že jejich země získala jedno z největších nalezišť ropy na světě stejně snadno, jako kdyby sebrala dítěti bonbon. Dvojitá hrozba ponorky třídy Kilo a ekologické devastace, k níž by došlo při útoku bombami a raketami, jež by způsobily rozlití ropy, byla silným odstrašujícím prostředkem, který měl zaručit, že je nikdo nebude obtěžovat.

Espinoza byl rozpolcený. Na jednu stranu si přál, aby nepřátelé přišli. Chtěl otestovat sebe a své muže v boji s nejlepšími vojáky na světě. Na druhou stranu chtěl být svědkem toho, jak odvážná strategie jeho země zastraší Západ natolik, že se neodváží provést odvetný úder. Zatímco se ředitel Laretta dál chvástal svou základnou, uvědomoval si, že nemá právo být rozpolcený. Byl válečník a jako takový si přál, aby Američané poslali své nejlepší síly. Nechtěl je pouze odrazit. Chtěl je ponížit. Toužil zbarvit led doruda jejich krví.

„Povězte mi, Luisi,“ přerušil ředitele čistě proto, aby mu zatrhl další tirády o základně, „už dorazili naši hosté?“

„Myslíte zahraniční vědce z ostatních základen? Ano, jsou střeženi malou jednotkou v budově údržby.“

„Ne. Myslím naše přátele z Číny.“

„Aha, ty. Ano. Přiletěli včera se svým vybavením. Přidělil jsem jim člun. Připravují se. Opravdu je někde v těchhle vodách potopená čínská loď?“

„Jestli ano,“ odpověděl Espinoza, „můžeme zapomenout na jakoukoliv možnost odplaty. Naše nároky na poloostrov budou legitimizovány dějinami. Rád bych se s nimi setkal.“

„Samozřejmě.“

Zamířil s rolbou od skalní stěny tyčící se nad základnou do kolejí vyježděných v ledu. Když byli v samotném zařízení, užasl Espinoza nad aktivitou, která tam probíhala. Muži v polárních oblecích pracovali na budovách podivných tvarů, kolem kterých projížděla nesčetná sněžná vozidla, z nichž mnohá táhla saně naložené částmi těžebního zařízení. Na místech, kde byl přírodní sníh odfoukaný, viděl polymerové desky vyrobené tak, aby vypadaly jako led, spojené dohromady jako umělé ranveje, které viděl stavět v pralese. Snadno unesly váhu jejich velkých vozidel.

V zátoce dost velké na to, aby se do ní vešel Admirál Brown, bylo uvázáno několik člunů. Všechny byly dvanáct metrů dlouhé, měly ocelové trupy, velké otevřené prostory na zádi a hranaté kormidelny na přídi. Natřené byly na bílo, i když jejich nákladní prostory poškrábal materiál převážený k zamaskovaným vrtům natolik, že prosvítalo holé dřevo. Pracovní čluny jako tyto bylo možné vidět na pobřeží u vrtných plošin po celém světě.

Laretta zaparkoval u jednoho z plavidel. Muži choulící se před chladem pracovali na zařízení připomínajícím torpédo, které leželo v kolébce pod jeřábem ve tvaru písmene A stojícím na zádi. Když k nim ti tři přistoupili, nikdo nevzhlédl od práce. Jeden se na ně podíval až tehdy, když nastoupili do člunu a jejich váha způsobila, že se zhoupl. Oddělil se od skupiny a došel k nim.

„Seňor Laretta, čemu vděčíme za to potěšení?“ Muž byl zabalený od hlavy k patě a jeho hlas tlumily šály obtočené kolem obličeje. Mluvil anglicky se silným přízvukem.

„Fongu, tohle je major Espinoza. Je to velitel našich posílených bezpečnostních sil. Majore, tohle je Lee Fong. Vede techniky, kteří mají najít loď Tiché moře“

Oba muži si potřásli rukama v tak silných rukavicích, že to bylo jako popadnout sbalený ručník. „Tohle je sonarová jednotka?“ zeptal se Espinoza.

„S bočním skenováním,“ odpověděl Fong. „Potáhneme ji za tímhle člunem a ona nám naráz popíše stometrový úsek mořského dna.“

„Máte hrubou představu, kde by se ten vrak mohl nacházet, je to tak?“

„Pokud vím, musíme za to poděkovat vám.“

Espinoza si nebyl jistý, jestli je rád, že Číňané vědí o jeho činech, ale pak si uvědomil, že se jím jeho otec vychloubal před svými nejnovějšími spojenci, a cítil, jak jeho nervozitu střídá pýcha. „Měli jsme štěstí,“ řekl.

„Doufejme, že se nás bude držet i nadále. Vraky jsou zvláštní. V jednom případě jsem měl GPS souřadnice, údaje navigace podle signálů rozhlasových přijímačů a očité svědky a stejně jsem vrak nenašel. A jiný jsem našel na první pokus, přestože jsem měl jen informaci, že se ta loď potopila někde v té oblasti.“

„Bude mít zima vliv na vaše vybavení?“

„To je další faktor. Nikdy jsem takovéhle vody neprohledával. Nebudeme vědět, jak bude sonar fungovat, dokud ho nespustíme do vody a neotestujeme v zátoce. Doufáme, že se nám to podaří už dnes, ale ubývá denní světlo, takže to nejspíš bude až zítra.“

„Podle toho, jak odhaduji situaci, máme času víc než dost,“ ujistil ho Espinoza. „Američané jsou ještě v šoku z našeho prohlášení a příliš se obávají represí vaší země, kdyby se odhodlali k protiúderu.“

„Odvážným štěstí přeje,“ řekl Fong.

„Tenhle citát se přičítá Vergiliovi,“ poučil je Luis Laretta. „Latinsky to zní Audentes fortuna iuvat. Pak existuje ještě jeden od Julia Caesara, který je také výstižný – Alea acta est. Vyslovil ho za svého pochodu do Říma, když překročil řeku Rubikon.“

Raul Jimenez překvapivě dodal překlad: „Kostky jsou vrženy.“

23

TAM, KDE NENÍ ŽÁDNÁ PEVNINA, jež by narušila jejich cyklus, krouží větry nízko nad zemí v nekonečných smyčkách, které stále rostou. Pod čtyřicátou rovnoběžkou se jim říká Řvoucí čtyřicítky. Pak přijdou Zuřící padesátky a Ječící šedesátky. Není tam neobvyklý vytrvalý vítr o rychlosti sto třiceti kilometrů v hodině a stošedesátikilometrové nárazy jsou na denním pořádku. Jejich účinky jsou drtivé. Vlny se zvedají do výšky až patnácti metrů a tyhle valící se masy odhodí stranou všechno, co jim přijde do cesty. Dokonce i velké kry odtržené od pobřežních ledovců jsou pouhou hříčkou oceánu, když se zvednou větry. Jen ty obrovské, velké jako města a někdy i malé státy, jsou imunní.

A do tohohle pekla vedl Juan Cabrillo svou loď a posádku. Všechno, co šlo přivázat, bylo upevněné, a byly přerušeny veškeré aktivity kromě běžné údržby. Přestože to byl teprve týden, co se loď plavila naposledy na jih, panoval tehdy na moři naprostý klid ve srovnání s tím, čemu museli čelit teď.

Jakákoliv jiná loď by se obrátila zpátky, jinak by jí hrozilo, že ji vlny roztrhají na kusy. Ale Juan svůj milovaný Oregon postavil tak bytelně, že nebyl ve skutečném nebezpečí. Jeho trup dokázal ten tlak snést a v části nad hladinou nebyla jediná škvíra, které by mohl vítr využít, aby začal odtrhávat plechy. Jeřáby držící jeho dva záchranné čluny by se nezhroutily ani v hurikánu pátého stupně. Teď však nesly jen jeden. Druhý člun byl spuštěn na vodu s lokalizačním vysílačem, aby ho později mohli vyzvednout.

Ale jedno skutečné nebezpečí jim hrozilo. Ne od oceánu, ale od číhající čínské ponorky. Nacházela se někde mezi výběžkem Jižní Ameriky a Antarktickým poloostrovem. Byla to úžina podobná prostoru zvanému GIUK, který NATO využilo k zablokování sovětských ponorek na vrcholu studené války. Rozmístilo mezi Grónskem, Islandem a Spojeným královstvím ponorky, které číhaly na kořist jako žraloci.

Juan nastavil kurz k Antarktidě podél pobřeží Jižní Ameriky, jako by měl Oregon namířeno k Drakeovu průlivu okolo Hornova mysu, a pak ho stočil přímo na jih do Bellinghausenova moře, oblasti, v níž Argentinci s Číňany zakázali lodní provoz.

Teď se musel vcítit do kapitána čínské ponorky. Protože hlídal několik set kilometrů dlouhý prostor, nezbylo Juanovi než odhadnout, kde asi bude. Nejvíc se nabízel střed úžiny mezi Jižní Amerikou a Antarktidou. Tak by pokryl rozsáhlejší území. Ale k podobnému závěru by došel kapitán každé lodi mířící na jih a vyhnul by se středu jako moru. Držel by se tedy poloostrova nebo to vzal na západ podél americké pevniny. Ponorka nemohla být na obou místech najednou. Špatný odhad by je přivedl ponorce přímo na mušku.

Cabrillo si vzpomněl najedno staré moudro ze školního hřiště. Nikdy se nepouštěj do potyčky s klukem, kterého neznáš. Znamenalo to, že kdo nezná protivníka, nemůže odhadnout výsledek.

Seděl ve velitelském křesle uprostřed operačního centra a jeho tělo se pohupovalo v rytmu pohybů lodi. Veškerý personál ve službě byl připoutaný na sedadlech pásy přes ramena a v pase. Juan se toho rána neoholil – voda se neudržela v umývadle –, takže když si přejel rukou po bradě, strniště zašustilo. Východ nebo západ, uvažoval. Východ, nebo západ?

„Radarový kontakt,“ ohlásila Linda Rossová.

„Co tam máš?“

„Letadlo letící na jih v sedm a půl tisíci metrech. Rychlost šest set devatenáct kilometrů v hodině. Vzdálenost třicet dva kilometrů.“ Juan se na ni ostře podíval. „Muselo vypadnout z mraků.“

To bude určitě velký hercules dopravující dolů další zásoby pro Argentince, pomyslel si Cabrillo. „Kormidlo, ukaž mi záběr kamery na zadní palubě.“

Eric Stone zadal příkaz do počítače a na hlavní obrazovce se ukázal obraz pořizovaný kamerou umístěnou těsně pod vlajkovým stožárem na samé zádi lodi. I na tak rozbouřeném moři se za Oregonem v šedé vodě táhla bílá brázda sahající až k lodi. Nemohli se zvýraznit lépe, ani kdyby rozsvítili všechna světla a vysílali na všech frekvencích.

Juanovo rozhodování mezi východem a západem bylo nepodstatné.

Věděl, že letadlo nahlásí jejich polohu Argentincům, kteří ji předají čínské ponorce. A ta po nich půjde jako pekelní psi. „Nemůžeme rušit jejich vysílačky?“ zeptal se.

„Jenom dokud budou v dosahu naší rušičky,“ odpověděl Hali Kasim, jejich komunikační specialista. „Jakmile se vzdálí, bude moci nahlásit naši polohu.“

„Můžeme ho sestřelit,“ navrhl Mark Murphy od zbraňových systémů vedle kormidla. „Do patnácti vteřin na něj můžu vyslat raketu země vzduch a za dalších deset vteřin půjde k zemi.“

„Zamítá se.“ I když to bylo lákavé, Juan o tom ani neuvažoval. Vždycky pevně věřil tomu, že protivník musí udeřit jako první. Zapnul mikrofon, aby vyslal zprávu pro celou loď. „Taky Předseda. Je pravděpodobné, že jsme byli zpozorováni, což znamená, že ponorka ví, kde jsme. Máme už bojovou pohotovost, ale teď se situace ještě přiostřila.“

„Co to znamená, Juane?“ zeptala se Tamara Wrightová. Úplně zapomněl, že sedí připoutaná u jednoho z pultů pro kontrolu škod po jeho pravici.

Otočil se v křesle a pohlédl jí do očí. „Znamená to, že jsem se měl řídit svým instinktem a vysadit vás z lodi, dokud to ještě šlo.“

Zvedla o kousek bradu a přimhouřila oči. „To byste mě musel omráčit a svázat.“

„To vím, ale měl jsem to udělat.“

„A nechat mě samotnou v tom vašem malém záchranném člunu v tomhle počasí? To ani náhodou,“ opáčila. „Navíc je toho spousta, co o mně ještě nevíte, a jedna věc je, že nikdy neutíkám z boje.“

„Tohle možná nebude bitva, spíš to bude střelba na sedící kachnu. Ta ponorka má všechny výhody na své straně.“

„Pokud je mi souzeno s vámi všemi zemřít, jsem připravená to přijmout.“

„To mi připadá jako východní fatalismus.“

„Nezapomínejte, že jsem vyrostla na Tchaj-wanu.“ Vytáhla zpod blůzy zapůjčené z Kouzelnické dílny přívěsek se symbolem jin a jang. „Jsem taoistka. Nejsem fatalista, věřím jen v osud.“

„Jste stejně tvrdohlavá jako Max. Už chápu, proč má pro vás slabost.“ Juan uslyšel, jak za ním Max Hanley hlasitě zasténal, a poplácal se po čele. Otočil se ke svému zástupci. „Promiň, Maxi, to bylo tajemství?“

Maxův ruměnec začínal dole na krku a rozšiřoval se, dokud jeho hlava nebyla celá rudá jako třešeň. Operační centrum se naplnilo tichým smíchem. Juan se cítil provinile, že si Hanleyho takhle dobíral, ale potřeboval něčím zmírnit napětí.

„Pane Hanleyi, to jsem netušila.“ Tamařin úsměv byl upřímný. „Když na to přijde, vlastně jste mi zkrátil plavbu po Mississippi. Myslím, že bude jenom fér, když najdete způsob, jak mi to vynahradit, jakmile tohle všechno skončí.“

Max, který se třikrát oženil a rozvedl, nikdy nepociťoval před ženami rozpaky, zvlášť před těmi, které považoval za atraktivní, ale tohle bylo poprvé, co Juan pamatoval, že ztratil řeč.

„Kormidlo,“ řekl Cabrillo, aby je znovu soustředil na hru. „Jaká je naše současná rychlost?“

„Dvacet jedna uzlů. To je maximum, čeho můžeme v těchhle vodách dosáhnout.“

„Dostanete zvláštní příděl grogu, jestli z toho vymáčknete pár uzlů navíc. A také změňte na následujících deset minut kurz na jedna-nula-pět a pak zpátky na osmdesát-pět. Staré dobré kličkování zabíralo u spojeneckých konvojů, tak doufejme, že pomůže i nám.“

Dva torpédomety Oregonu byly zaplaveny, ačkoliv jejich vnější poklopy byly stále zavřené. Linda Rossová sledovala jejich soustavu senzorů a ostatní dělali všechno pro to, aby čínskou ponorku zmátli. Teď už jim nezbývalo než čekat a doufat, že nějak proklouznou.

Juan nevěděl, jak to dokázal, ale náhle vedle jeho ramene stanul flegmatický lodní stevard s velkou termoskou kávy a polystyrénovými kelímky s plastovými víčky.

„Cože, Maurici, žádný Royal Doulton?“ popíchl ho, i když dobře věděl, že toho anglického sedmdesátníka nevyvede nic z míry.

„Vzhledem k okolnostem jsem myslel, že bude vhodnější méně delikátní varianta. Jestli si přejete, mohu se vrátit do kuchyně pro správný čínský servis.“

„To je dobré. Děkuji. Už na ni mám chuť.“

Maurice dokázal naplnit kelímky pro všechny a nepotřísnit svou sněhově bílou zástěru jedinou kapkou. A jak se mu dařilo udržet na podlaze v perfektně naleštěných lakýrkách, byla záhada, jejíž rozluštění museli odložit na jindy.

„Z vašeho prohlášení, kapitáne, soudím, že první hlídka zůstane na můstku po celou akci.“ Maurice šel do výslužby z královského námořnictva a neoslovil by Cabrilla jinak než kapitáne. Byl stejným podílníkem Korporace jako všichni ostatní, ale tohle byla loď, takže se jejímu veliteli muselo říkat kapitáne.

„Vypadá to tak.“

„Postarám se, abyste měli v šest hodin večeři. Opět vzhledem k počasí bych navrhoval podávat jídlo, k jehož konzumaci není třeba nádobí. Co takhle burritos?“ Poslední slovo pronesl se špatně skrývaným znechucením.

Juan se usmál. „Cokoliv budete považovat za vhodné.“

„Výborně, pane.“ S těmi slovy vyklouzl stevard ven kradmo jako kočka.

Hodiny se vlekly. Rozhovor se omezil na minimum, jen na občasné věty pronesené šeptem, rychlé rozkazy a pak znovu ticho. Jedinými skutečnými zvuky byl hukot vzduchu ve ventilaci a hluk vydávaný lodí a mořem bojujícími proti sobě. Občas zapraskal trup, cákla vlna. A celou tu dobu proudila z pohonných trysek lodi voda tak rychle, že je udržovala na pětadvaceti uzlech.

Juan odkládal cestu na toaletu tak dlouho, jak jen to dokázal vydržet. Nejbližší byla hned za dveřmi operačního centra, ale on nechtěl odejít ani na minutu.

Právě si odepnul pásy přes ramena a sahal po sponě v pase, když Linda vykřikla: „Kontakt! Sonar. Azimut dvě stě sedmdesát jedna stupňů. Vzdálenost čtyři tisíce pět set metrů.“

Cabrillo mohl stěží uvěřit, že zachytila ponorku na takovou vzdálenost za těch podmínek, ale Linda Rossová rozuměla své práci.

Juan úplně zapomněl na svůj měchýř. „Známe hloubku a směr?“

Jednu ruku měla položenou na mikrofonu a druhou tančila po klávesnici. Nad ní zeleně svítil displej sonaru. „Ještě na tom pracuju, ale rozhodně mám zvuk lodních šroubů. Dobře. Moment. Hotovo. Je v hloubce třicet šest metrů. Pořád drží kurz dvě stě sedmdesát jedna stupňů.“

Žádná změna kurzu znamenala, že míří přímo k Oregonu.

„Kormidlo, plné nouzové zastavení, pak obrat pomocí trysek o jednadevadesát stupňů,“ přikázal Cabrillo. To je mělo odvést přímo od ponorky a minimalizovat čas, po který budou mít odkrytý bok. Číňané nebudou vědět, co si mají myslet o soupeři, který zvládne takový manévr. Napadlo ho, jestli si je posádka letadla stačila prohlédnout tak dobře, aby poznala, že se nejedná o vojenskou loď, ale o nákladní plavidlo.

Magnetohydrodynamika zakvílela, když z ní Stone vymáčkl plný výkon a změnil směr rotorů s variabilními lopatkami v pohonných tryskách. Jak rychlost poklesla, zaútočily vlny na Oregon, jako by měly vztek, že se vzepřel jejich síle. Loď se otočila o skoro čtyřicet stupňů, až stála bokem k vlnám, a voda zaplavila palubu od přídě po záď.

Za pomoci příďových a záďových trysek se obrátili na místě jako zátka na láhvi, a jakmile měli správný směr, změnil Eric znovu směr otáček rotorů a rozjel motory naplno.

„Vzdálenost?“ zeptal se Cabrillo. „Tři tisíce šest set metrů.“

Když se obraceli, přiblížila se k nim ponorka téměř o kilometr. Juan provedl rychlý výpočet a řekl: „Pane Stone, jak jistě víte, ponorka se k nám blíží rychlostí třiadvaceti uzlů.“

Eric v odpověď spustil nouzový výkon.

Byla to jízda jako na vyhazujícím mustangovi. Loď se tak třásla, že měl Juan strach, že se uvolní nýty, a každá vlna znamenala závratné stoupání následované pádem, při němž měli žaludek až v hrdle. Cabrillo po své lodi ještě nikdy tolik nežádal.

„Vzdálenost?“

„Tři tisíce sedm set padesát.“

Ozval se jásot. Navzdory okolnostem se jim dařilo ponorce unikat. Juan nadšeně poplácal podničku křesla.

„Kontakt!“ vykřikla Linda. „Sonar. Nový objekt ve vodě. Rychlost sedmdesát uzlů. Vypálili! Kontakt. Sonar. Druhé torpédo ve vodě.“

„Spustit protiopatření,“ přikázal Cabrillo.

Mark Murphy dělal na své klávesnici zázraky a zpod kýlu byl vypuštěn generátor zvuku, který zůstal spojený s lodí na prodlužujícím se laně. Zařízení vydávalo zvuky podobné těm, které vydával Oregon, a mělo odlákat torpéda od lodi.

„První torpédo se rychle blíží. Druhé zpomalilo. Je připraveno.“ Čínský kapitán si nechával jednu ze svých ryb v záloze pro případ, že by první minula. Byla to dobrá strategie. „Vzdálenost osmnáct set metrů.“

V boji má čas pružnost, která se vymyká fyzikálním zákonům. Minuty a vteřiny se stávají zaměnitelnými. I ten nejkratší časový úsek může trvat celou věčnost, zatímco dlouhá událost se odehraje v okamžení. Torpédu trvalo něco pod dvě minuty, než překonalo poloviční vzdálenost, ale pro muže a ženy v operačním centru to byly hodiny.

„Jde po návnadě, mělo by ji zasáhnout asi za šedesát vteřin,“ ohlásila Linda.

Juan se přistihl, jak napíná všechny svaly, a silou vůle se uvolnil. „Dobře, pane Stone, vypnout motor a přejít na tichý režim.“

Motory se postupně zastavily a loď začala zpomalovat. Urazila ještě asi půldruhého kilometru, než zastavila docela, ale to nebyl účel. Chtěli, aby se torpédo plně soustředilo na návnadu, kterou táhli za sebou.

„Třicet vteřin.“

„Skoč na špek, potvoro, skoč na špek,“ mumlal si Murph.

Juan se naklonil kupředu. Na velkém monitoru bylo vidět moře za Oregonem, stejně tmavé a zlověstné jako vždycky. A pak vytryskl vysoký gejzír vody do výšky skoro patnácti metrů, než gravitace překonala účinky exploze a vodní sloup se začal hroutit do sebe.

„Návnada je odepsaná,“ vykřikl Mark.

„Eriku,“ řekl Juan klidně, „otoč nás dokola s desetiprocentním výkonem trysek. Chvilku budeme vydávat akustické signály, ale udržuj je na minimu. Zbraně, otevřít vnější poklopy.“

Mark Murphy otevřel dveře dvou lodních torpédometů ve chvíli, kdy se obrátili přídí k blížící se ponorce.

„Lindo, co dělají?“

„Zpomalili, aby mohli poslouchat, ale udržují stejnou hloubku. A někde venku je pořád ještě to druhé torpédo.“

„Chtějí slyšet, jak se potápíme,“ řekl Juan, „spíš než se vynořujeme. Marku, udělej jim tu radost.“

„Rozumím.“ Zadal povel do počítače a spustil se elektronický záznam. Z reproduktorů připevněných na trupu začaly vycházet zvuky lodi v předsmrtných křečích.

„Zrovna mě napadlo, že bychom měli mít reproduktory, které se dají spustit na laně dolů,“ poznamenal Cabrillo. „Bylo by to realističtější.“ Pohlédl na Hanleyho. „Měl jsi na to přijít už dřív, Maxi.“

„A proč ne ty?“

„Já to zrovna vymyslel.“

„Teď už nám to nepomůže.“

„Víš, co se říká –“

„Lépe pozdě než nikdy.“

„Ne. Říká se: Zbraně, vypálit obě torpéda.“

Mark se nenechal zmást jejich krátkým rozhovorem a vypustil torpéda v okamžiku, kdy dostal rozkaz.

Stlačený vzduch vytlačil dvoutunové zbraně z rour a pak naskočily jejich elektromotory. Za pár vteřin se už řítily na svůj terč rychlostí přes šedesát uzlů. Cabrillo použil klávesnici na područce svého křesla, aby přepnul obrazovku na záznam přední kamery. Torpéda za sebou nechávala brázdy zpěněné vody táhnoucí se od lodi.

„Ta druhá ryba po nás půjde asi za tři vteřiny,“ řekl. „Otevřít přední střílnu gatlingu a rozběhnout ho.“

Chytře zamaskovaný poklop v přídi se rozlétl a vynořil se z něho čumák gatlingu. Svazek hlavní se roztočil, až z něj byla jen šmouha. Tato zbraň schopná vystřelit čtyři tisíce wolframových kulek za minutu dokázala proniknout tak silnou vrstvou vody, aby zasáhla torpédo mířící na cíl. Tak zastavili podobný útok v Perském zálivu, když na ně vypálila íránská ponorka.

„Kontakt. Sonar. Jejich ryba ožila. Ach, ne!“

„Co?“

„Je v devadesáti metrech.“

Juan okamžitě pochopil, co to znamená. Na rozdíl od jejich posledního souboje s ponorkou třídy Kilo, k němuž došlo v mělkých vodách, měl tady kapitán dostatečnou hloubku, aby nechal torpédo potopit a namířil ho zdola na nejzranitelnější část lodi – její kýl. Moderní plavidlo odolá masivní explozi u boku – jako například americká vojenská loď Cole –, ale výbuch pod trupem mu přelomí páteř a rozpůlí ho na dva kusy, které se za pár minut potopí.

„Kdo ten závod vyhraje?“ zeptal se Cabrillo.

„Jejich ryba má před naší náskok sto čtyřicet metrů a je o čtyři uzly rychlejší. Zasáhne nás o celou minutu dřív než ta naše je.“

Juan zvažoval a zavrhoval jednu možnost za druhou. Na únikový manévr neměli jednoduše dost času a moře bylo příliš rozbouřené, než aby je mohla jedinečná rychlost Oregonu spasit.

„Zbraně, spustit kolizní alarm. Eriku, přepojuju kormidlo na svůj pult.“

Přes elektronické zvonění alarmu se ozval další mechanický zvuk.

Max, který znal loď lépe než kdokoliv jiný, si jako první uvědomil, že Juan otevřel vrata ponorkového doku. Rychle mu došlo, co Předseda zamýšlí. „Ty ses zbláznil?“

„Máš snad lepší nápad? Pokud torpédo používá řídící kabely místo senzoru vzdálenosti, mohlo by to vyjít.“

„A co když opravdu vybuchne pod kýlem?“

„Tak bude jedno, jestli budou vrata otevřená nebo zavřená.“ Cabrillo se obrátil k Lindě. „Ty jsi mé oči. Naveď mě na pozici.“

„Co ode mě chceš?“ Stále to nechápala.

„Nechat to torpédo projít uchem jehly. Chci, aby vystoupalo nahoru přímo pod ponorkovým dokem. S trochou, ne, s velkým štěstím tam ta věc vylétne z vody. To by jí mělo přetrhnout kabely. Pak už to nebude nic víc než velké těžítko.“

„Ty jsi cvok,“ řekla a pohlédla na Maxe. „Ne snad?“

„Jo, ale mohlo by to vyjít.“

Obrátila se zpátky ke svému monitoru. „Hloubka je stále devadesát metrů. Vzdálenost devět set.“

Torpédo udržovalo svou dráhu směrem k Oregonu a zůstávalo pořád ve stejné hloubce. Kvůli kabelům táhnoucím se k ponorce nemohli Číňané provádět úhybné manévry před torpédy, která mířila na ně. Juan musel složit poklonu čínskému kapitánovi. Kdyby byl na jeho místě, zmizel by odtamtud, jakmile by zjistil, že na ně někdo útočí.

„Vzdálenost tři sta šedesát metrů. Hloubka nezměněná. Čas do nárazu asi čtyřicet vteřin.“

Bylo jasné, že čínsky velitel nezmění hloubku torpéda, dokud nebude přímo pod lodí. Pak ho pošle kolmo nahoru vykonat dílo zkázy.

„Vzdálenost sto metrů. Hloubka stejná. Juane, je asi šest metrů napravo od naší středové linie.“

Cabrillo spustil trysky, aby posunul Oregon bočně ve vodě. Při tak rozbouřeném moři musel spoléhat na štěstí mnohem víc, než původně doufal. Bylo to jako navlékat nit do jehly a držet ji při tom v třesoucí se ruce.

„Teď je to ono. Tak jo, jde nahoru. Hloubka osmdesát metrů. Vzdálenost dvacet.“

Kupole sonaru na spodní straně trupu byla deset metrů od přídě. Cabrillo to musel mít na paměti. Torpédo bylo dvacet metrů od sonaru, ale deset od lodi. Ponorkový dok se nacházel přesně v polovině trupu sto sedmdesát metrů dlouhé lodi.

„Hloubka osmdesát metrů. Horizontální vzdálenost od přídě pět.“ Vteřinu nato se opravila. „Hloubka čtyřicet pět metrů. Vzdálenost tři.“

Juan si v hlavě spočítal vektory a vzal v úvahu vzestupnou dráhu torpéda mířícího na ně, rychlost, polohu lodi a vliv vln. Musel uspět na první pokus, nebo všichni zemřou. Nesměl udělat chybu ani zaváhat. Ani ne na dvě vteřiny dal plný tah a obrátil motory na zpětný chod. Loď poskočila dopředu, odrazila se velkou vlnou a znovu zpomalila.

„Hloubka patnáct metrů. Vzdálenost nula.“

Eric zapnul širokoúhlou kameru zabírající celý ponorkový dok. Voda se valila dovnitř otvorem v trupu ve velkých vlnách, které zaplavovaly mřížovou podlahu a odtékaly do podlodí.

„Hloubka nula,“ pronesla Linda monotónním hlasem bez emocí.

V ponorkovém doku se náhle vynořil z vody baňatý nos torpéda připomínající čumák mořské obludy. Když se torpédo nesetkalo s odporem, vynesly ho motory celé z vody. Jeho rychlá akcelerace v poslední vteřině stačila na to, aby přetrhla dva řídicí kabely táhnoucí se kilometry daleko zpátky k ponorce. Dopadlo znovu do vody a zazvonilo jako zvon, když narazilo na okraj doku. Pak se potopilo a zmizelo. Bez ovládacích signálů přicházejících z mateřské lodi vestavěný počítač zbraň vypnul.

Operační centrum naplnil vítězný řev a rozlehl se po celé lodi, kde zbytek posádky sledoval obrazovky televizního okruhu. Max poplácal Cabrilla po zádech tak silně, že mu na nich nechal rudý otisk. Tamara Juana krátce objala a potom Maxe mnohem déle.

Cabrillo se zvedl k odchodu. „Předsedo!“ zavolala Linda, aby ho zadržela. „A co ta ponorka? Naše torpéda ji zasáhnou za pětačtyřicet vteřin.“

„Jestli mě budete potřebovat, najdete mě na záchodě.“

Právě si ulevil a spokojeně vydechl, když zazněl další jásot. Ryby odvedly svou práci, takže cesta do Antarktidy a k ukončení téhle záležitosti byla volná.

24

JORGEA ESPINOZU PROBUDIL lehký dotek na rameni. Jako každý dobrý voják se okamžitě probudil. Stál nad ním jeho pobočník, desátník deRosas, a v ruce držel hrnek, který mohl při troše štěstí obsahovat kávu. „Omlouvám se, že vás budím, pane, ale u ústí zátoky se objevila velká loď.“

„Válečná?“

„Ne, pane, nákladní. Uvízla na břehu.“

Espinoza odhodil silnou vrstvu dek a okamžitě toho zalitoval. Přestože se Luis Laretta vychloubal, že palivo pro komplex nepředstavuje problém, byl ve vzduchu v budově používané jako ubytovna neustále chlad, který pronikal vším. Espinoza si natáhl dvoje dlouhé spodky a teprve na ně maskáčové kalhoty. Ponožky si vzal pro jistotu troje.

„Pokusili se s ní navázat kontakt?“

Pobočník otevřel kovové žaluzie, aby dovnitř vpustil to, co se v té bohem zapomenuté mrazničce vydávalo za denní světlo. Místnost byla sotva dost velká, aby se do ní vešla postel a prádelník. Stěny byly z natřené překližky. Jediné okno směřovalo k zadní části další budovy jen necelý metr od nich. „Ne, pane. Ta loď vypadá opuštěně. Na jednom jeřábu chybí záchranný člun a podle toho, jak je otlučená, se zdá, že z ní posádka odešla už před nějakou dobou. Seržant Lugones ji prohlédl termálním dalekohledem. Nic. Je doslova ledová.“

Espinoza se napil silné kávy a ušklíbl se. Neodpovídala jeho představám. „Kolik je hodin?“

„Devět ráno.“

Tři hodiny spánku. Vystačil si už s méně. On, Jimenez a několik seržantů byli většinu noci venku a hledali v kopcích za základnou místa pro hlídky.

Terén s mnoha trhlinami představoval přírodní opevnění se stovkami úkrytů pro palebné týmy. Jediný problém byl udržet je v teple. Dnešek byl vyhrazen pokusu, jak dlouho jeho muži vydrží na pozicích, aniž by se snížily jejich bojové schopnosti. Seržanti to odhadovali na čtyři hodiny. On tipoval spíš tři.

Dooblékl se a nalil do sebe zbytek kávy. V žaludku mu kručelo, ale rozhodl se prozkoumat tu záhadnou loď ještě před snídaní. „Probuď poručíka Jimeneze.“

Přeplout zátoku v jednom ze člunů trvalo čtvrt hodiny. Účinek teplých vzduchových bublin byl úžasný. Nejen že byla zátoka bez ledu, ale vzduch nad hladinou měl deset stupňů, zatímco na základně bylo mrazivých minus třiadvacet. Za zátokou krusta ledu klesala a stoupala s vlnami, jak se ji počínající léto snažilo rozpustit. Ledoborec v ní udržoval volnou cestu, aby zůstalo zachováno životně důležité spojení s domovem.

Člun minul jednu z ropných plošin v takové blízkosti, že viděli pláty snýtovaného plechu zohýbané tak, aby kamuflovaly ledovec. Že není skutečný, se dalo z padesáti metrů poznat jen podle masivních ocelových sloupů vyčnívajících z bílého oplechování.

V úzkém vjezdu do zátoky překonali pruh bublající vody. Bylo to místo, kde z potrubí na dně stoupal teplý vzduch bránící ledu vplout do zátoky. Během těch několika vteřin, po které jím proplouvali, bylo Espinozovi poprvé od příjezdu do Antarktidy teplo.

Obrátil svou pozornost k lodi. Byla stará, o tom nebylo pochyb, a měla v sobě i cosi strašidelného, i kdyby nevěděl, že je opuštěná. Trup pokrývaly skvrny různobarevných nátěrů, jako by je nanášelo dítě. Nástavby byly většinou bílé a komín vybledle červený. Měla pět jeřábů, tři na přídi a dva na zádi. Protože lodní dopravu ovládly kontejnery, byly takové lodě považovány za zastaralé a většina z nich už skončila ve šrotu.

„To je ale rezatá plechovka!“ poznamenal poručík Jimenez. „Vsadím se, že z ní už utekly i krysy.“

Když připluli ještě blíž, poznali, že to není malá loď. Espinoza odhadl její délku na dobrých sto padesát metrů. Její jméno se dalo stěží vyluštit, protože barva vybledla a prolezla jí rez, ale poznal, že se jmenuje Norego. Šest metrů přídě se zarylo do kamenitého břehu. Už u ní kotvil další člun a kolem postávala skupinka mužů. Jeden vztyčoval vysunovací hliníkový žebřík, který podle všeho jen tak tak dosáhne k zábradlí.

Espinozův člun přirazil vedle prvního a jeden člen posádky hodil lano jednomu z vojáků. Ten přitáhl člun tak blízko, jak to jen šlo, zatímco druhý člen posádky spustil lávku, kterou tvořilo jen tři a půl metru dlouhé prkno.

Seržant Lugones zasalutoval, jakmile se majorovy zateplené boty dotkly kamenité pláže. Obloha byla výjimečně jasná a teplota poměrně mírná – pouhých dvacet stupňů pod nulou.

„To je ale pohled, co, seržante?“

„Ano, pane. Nejzatracenější věc, jakou jsem kdy viděl. Spatřili jsme ji za rozbřesku a vypravili se ji prozkoumat. Prosím o odpuštění, pane majore, ale myslel jsem, že bude nejlepší, když zůstanete v posteli a vyspíte se do růžova.“

Od kohokoliv jiného by to bylo hrubé porušení subordinace, ale tenhle šlachovitý seržant si víc než zasloužil čas od času si dobírat svého velícího důstojníka.

„Ty bys potřeboval třicetileté koma, aby ses zbavil toho svého vyjeveného výrazu,“ odsekl a ti, co ho slyšeli, se zasmáli.

„Všechno je připravené, seržante,“ zavolal voják u žebříku.

Espinoza lezl první, zatímco dva muži žebřík drželi pro případ, že by silně zafoukal vítr. Upravil si rukavice tak, aby měl volný ukazováček, a když vytáhl pistoli z pouzdra, mohl ho prostrčit lučíkem spouště. Pohlédl přes zábradlí. Na palubě se povalovala změť krámů, sudů od nafty, oleje a námořnického vybavení. Nespatřil žádný pohyb, tak zábradlí přelezl a dal signál ostatním, aby se k němu připojili.

Vítr zakvílel v konstrukci jeřábu, až mu z toho pronikavého zvuku přeběhl mráz po zádech. Znělo to jako žalozpěv. Vzhlédl k oknům na můstku, ale neviděl nic než odraz oblohy.

Okamžik nato stanul po jeho boku Raul a hned po něm Lugones. Seržant držel v ruce automatickou pistoli se silným světlem připevněným pod pahýlovitou hlavní. Opatrně přešli palubu a dávali si přitom pozor, aby jeden z nich neustále kryl ostatní. Na přední přepážce pod můstkem nebyly žádné dveře, tak se přesunuli k zábradlí na pravoboku a postupovali směrem k zádi. Nad nimi se tyčily dvě železné paže prázdného jeřábu na záchranný člun. Z každého viselo ocelové lano.

Jimenez zvedl petlice na dveřích, a když pohlédl na Espinozu, který přikývl, otevřel je. Seržant Lugones měl zbraň připravenou.

V chodbě za dveřmi byla tma, tak rozsvítil světlo. Nátěr uvnitř byl stejně špatný jako zvenčí. Linoleum na podlaze bylo místy prošlapané a špinavé, jako by nikdy nevidělo mop.

Pára z jejich dechu jim vytvořila kolem hlav něco jako svatozář. „Vypadá to, že nikdo není doma.“

„Opravdu bystrý postřeh, poručíku. Jdeme na můstek. Jestli tu je nějaká odpověď na tu záhadu, najdeme ji tam.“

Muži stoupali o několik palub vyš a cestou prohlíželi přilehlé místnosti. Podle toho, jak v nich byl rozházený nábytek, šlo jasně o opuštěnou loď, která zažila dost drsné počasí. Postele byly převrácené a mnoho dřevěných kusů nábytku bylo rozlámaných. Nenašli žádné stopy po posádce, živé ani mrtvé.

Můstek byl široký a temný kvůli vrstvě soli na oknech. Ani tam nikoho neobjevili, ale na mapovém stole ležel kus papíru v plastové fólii pevně přilepený páskou.

Lugones papír vyřízl bojovým nožem a podal ho svému nadřízenému.

Espinoza přečetl nahlas: „Každému, kdo tohle najde: Byli jsme nuceni opustit Noregu když čerpadla selhala a moře se začalo valit do trupu prasklinou způsobenou velkou vlnou. Hlavní technik Scott dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby je znovu spustil, ale marně. Nebylo to snadné rozhodnutí. Tohle jsou zrádné vody daleko od pevniny. Ale funkční záchranný člun je lepší než potápějící se loď. Modlím se za své muže. Jestli to nezvládneme, povězte prosím mé ženě, že jsem ji i naše chlapce velice miloval. Dá se předpokládat, že totéž platí pro všechny muže na palubě a jejich rodiny.

Je to podepsané ‚Kapitán John Darling ze společnosti Proxy Freight Linc‘ a představte si, je na tom datum z ledna loňského roku. Tu starou holku unášely proudy celých dvacet měsíců.“

„Myslíte, že se posádka zachránila?“ zeptal se Lugones.

Espinoza zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Rád bych věděl, proč se ta loď nepotopila. Na to, aby kapitán své plavidlo opustil, si musí být zatraceně jistý, že nemá jinou možnost. Chci si prohlédnout strojovnu.“

Zabralo jim to jen pár minut, během nichž několikrát špatně odbočili, než našli schodiště sestupující do útrob lodi. Jakmile Jimenez otevřel dveře, zalilo jim boty patnáct centimetrů ledové vody. Jimenez posvítil na schodiště. Bylo celé zaplavené. Na hladině byly duhové skvrny od oleje.

„Tohle všechno vysvětluje,“ řekl seržant. „Opravdu je zaplavená.“

„Rád bych věděl, co vezla,“ poznamenal Jimenez. „Jestli se nemýlím, každý, kdo najde ztroskotanou loď, si může nechat nejen ji, ale i náklad.“

„A tohle sis nastudoval kde?“ zeptal se Espinoza sarkasticky.

„No dobře. Viděl jsem o tom něco v televizi.“

„Zastrč ty svoje zlodějský ruce zpátky do kapes. Jsme vojáci, ne obchodníci se šrotem. Tyhle necky nejspíš zase odplují při příštím přílivu nebo bouři.“

„Nemyslíte, že bychom do ní měli provrtat pár děr navíc, aby se příště už konečně potopila?“

Espinoza Lugonesův návrh zvážil. „A víš co? Ne. Necháme ji volně plout. Když už vydržela takhle dlouho, zaslouží si to.“

***

JEDNU PALUBU POD MÍSTEM, kde ti tři muži stáli, se Juan Cabrillo pohodlně opřel v křesle. Nemyslel si, že argentinský major, jehož tvář začínal vidět ve snech, bude mít romantickou stránku. Tohle byla jeho hlavní starost – že si z Oregonu udělají terč cvičných střeleb. Tihle vojáci byli kdysi chlapci, kteří si nejspíš rádi hráli s petardami. Jediný rozdíl byl v tom, že teď měli místo bouchacích kuliček plastické trhaviny. Posádka zamezila vyzařování tepla tím, že vypnula topení ve „veřejných“ částech lodi, snížila teplotu v ostatních a naplnila balastní nádrže, aby se skutečně obývaná část lodi skryla před skenery pod hladinou. Pro trik se zaplaveným schodištěm stačilo zavřít spodní průvlak a napumpovat tam trochu podpalubní vody.

Cabrillo pohlédl na Maxe Hanleyho, který zavrtěl hlavou. „Tak co?“ zeptal se. „Povídal jsem ti, že dokážu loď schovat přímo na jejich prahu.“

„Tohle se nepočítá,“ postěžoval si Max.

„Čím drzejší lež, tím spíš projde. Dalo by se čekat, že budou pekelně podezíraví, a podívej se na ně. Odvolali průzkum po deseti minutách a ten dobrý major se málem rozplakal.“

„Jedno ti musím přiznat, Juane. Jsi zatraceně vynalézavý parchant. A co teď? Dostal si nás sem. Co máš v plánu?“

„Upřímně řečeno, zatím jsem o tom moc nepřemýšlel. Všiml sis toho nákladu pod plachtou v tom druhém člunu?“ Vnější kamery sledovaly vojáky od chvíle, kdy při východu slunce dorazila první skupina.

„Podle tvaru a velikosti bych soudil, že je to sonda bočního sonaru.“

„To znamená, že se chystají hledat ten čínský vrak.“

„Předpokládám, že se je pokusíme předběhnout.“

„Tak vidíš, plán už nabývá podoby sám od sebe,“ řekl Cabrillo se spokojeným úsměvem kluka, který převezl jednoho z rodičů. Opravdu zatím neuvažoval, co budou dělat, až dostanou Oregon na místo.

Max kývl směrem k záběru vojáků hemžících se u přídě. „Budeme muset počkat, až tahle sebranka odtáhne, než půjde vypustit dost vody, abychom mohli otevřít ponorkový dok.“

Juan přikývl. „Předpokládám, že zahájí pátrání dneska, takže jakmile projedou kolem v tom člunu, pustíme se do práce. Až se Tamara probudí, chtěl bych, aby se k nám přidala. To nejmenší, co pro ni můžeme udělat, je ukázat jí tu bájnou loď s pokladem dřív, než ji zničíme.“

O tomhle Hanley slyšel prvně a chvíli se na Předsedu díval, než pochopil tu logiku. „Bude to škoda, ale máš pravdu. Nedá se nic dělat.“

„Já vím. Nesmíme dát Číňanům sebemenší záminku, aby mohli vznést na tohle území nárok.“

Hodinu nato uvolnil Juan ramena držící desetimetrovou miniponorku Discovery 1000. Toto plavidlo pro tříčlennou posádku nemělo únikový trup jako jeho velká sestra, ale nikdo stejně nijak netoužil plavat ve vodě o teplotě těsně nad bodem mrazu.

Cabrillo se posadil do sklápěcího sedadla pilota s Tamarou po pravé ruce. Linda Rossová měla šťastnou ruku při losování a mohla jet s nimi, ale když viděla, jak se jim v promrzlé kabině kouří od úst, začala pochybovat, jestli to bylo takové štěstí.

„Nemůžeme trochu přitopit?“ zeptala se a dýchla si na zmrzlé prsty.

„Je mi líto, ale zátoka, kterou jsme objevili na satelitních snímcích, je na hranici našeho dosahu. Musíme vyměnit vytrvalost za pohodlí.“

„A nebudou tam už Číňani?“ zeptala se Tamara. Choulila se v polární bundě a druhou měla přehozenou přes nohy.

„Ne. Zamířili na špatnou stranu. V téhle oblasti jsou dvě zátoky podobného tvaru. Jedna na severu a druhá na jihu. Díky tomu tělu, které Linda a její tým našli na stanici Wilson/George, víme, že vrak musí být tamtím směrem. Ti chlapi stráví celý příští týden prohledáváním oblasti osmdesát kilometrů daleko od místa, kde ve skutečnosti měli být.“

Následující tři hodiny se plavili v hloubce šesti metrů. Polární slunce svítilo jen slabě, takže byla i takový kousek pod hladinou skoro tma. Juan navigoval pomocí sonaru a radaru ponorky. Moře bylo naštěstí klidné. Na rozbouřeném moři by to s nimi v takové malé hloubce házelo jako s prádlem v odstředivce.

Linda s Juanem bavili Tamaru popisováním některých nejbláznivějších kousků, které Korporace dokázala, a dávali si pozor, aby byl Max v každé historce vykreslený v tom nejlepším světle. Jestli je podezírala, že se snaží svého kamaráda vychválit, nedala to najevo. Pili sladký čaj a jedli labužnické sendviče připravené v prvotřídní lodní kuchyni Oregonu.

„Navigační počítač říká, že se blížíme k té zátoce,“ informoval Cabrillo své cestující. „Hloubka je tady patnáct set metrů, ale dno se bude příkře zvedat.“

Než vypluli, přemýšlel Juan o tom, kde se v tom fjordu podobném zálivu mohla čínská loď potopit. Předpokládal, že museli být co nejblíže pobřeží, a na satelitních snímcích si vyhlédl nejnadějnější oblast. Byla tam jakási pláž nebo alespoň místo, kde byly tyčící se hory a ledovce mnohem nižší.

Nasměroval ponorku do ústí zátoky a nastavil kurz na určené místo. Jedním okem nepřestával sledovat údaje z bočního sonaru. Jak předpokládal, dno se tam zvedalo pod úhlem skoro šedesáti stupňů. Stále ho tvořila jen beztvará skála bez porostu. Kdyby byl svah pod nimi nad vodou, bylo by skoro nemožné na něj vylézt.

„Nemůžu uvěřit, že tohle děláme,“ zopakovala Tamara už potřetí nebo počtvrté. „Ještě před pár dny jsem si byla napůl jistá, že admirál Caj Sung a Tiché moře jsou jenom legendy, a teď tu loď uvidím na vlastní oči.“

„Když budeme mít štěstí,“ poznamenal Juan. „Za uplynulých pět set let se mohlo stát leccos. Led ji mohl rozlámat na třísky.“

„Ach. Tohle mě nenapadlo. Myslíte, že se to stalo?“

„Vlastně ne. Eric s Markem, které jste potkala na můstku –“

„Ti dva, kteří nevypadají ani dost staří na to, aby se holili?“

„To jsou oni, naši specialisti na vyhledávání údajů. Podívali se do archivů Mezinárodního geofyzikálního roku z let 1957 a 58, kdy tuhle oblast naposledy někdo zaměřoval. Hory okolo zátoky nebyly nikdy pojmenovány, ale výzkumný tým se zabýval místními ledovci a zjistil, že se pohybují nejpomaleji ze všech na celém kontinentu. Jestli je ta loď dost hluboko pod vodou, nemělo by se jí nic stát, ani kdyby hladina zamrzla.“

Cabrillo si promnul ruce, aby do nich dostal krev. Zkontroloval stav baterií a usoudil, že mají elektřiny víc než dost, ale ovládání topení se ani nedotkl. Raději věnuje víc času průzkumu v cíli cesty, aby se tam nemuseli druhý den vracet.

První známku života spatřili v okamžiku, kdy se poblíž akrylového průhledu mihl tuleň leopardí. Udělal před nimi piruetu a zmizel tak náhle, jak se objevil. Zůstala za ním jen stopa z bublin.

„Pěkný chlapík,“ poznamenala Linda.

„Tučňák by tohle neřekl.“

Juan pohlédl na displej zobrazující profil dna. Svah, nad nímž pluli, se zvedal až k pobřeží vzdálenému necelých pět kilometrů. „Páni!“ zvolala Linda. „Co máš?“

„Magnetometr zachytil něco na pravoboku.“

Cabrillo sevřel knipl podobný tomu v letadle a miniponorka udělala obrat doprava, sice ne tak elegantně jako tuleň, ale reagovala mnohem lépe než velký nomad. „Zkontroluj sonar,“ řekl.

Přímo před nimi se nacházelo to, co na displejích přístrojů vypadalo jako pevná zeď měřící necelých sto metrů na délku a dvanáct na výšku. Tyčilo se to tři sta metrů od nich, což byla v tom špatném světle pořád velká vzdálenost. Motory tiše předly, jak se přibližovali. Na patnácti metrech rozsvítil Juan reflektory zabudované do přetlakového trupu.

Tamara si položila ruku na ústa, aby potlačila výkřik. Za pár vteřin jí po hladkých tvářích začaly stékat slzy.

Juan sice nestrávil studiem tohoto tématu celý život, ale i tak pociťoval dojetí, když se díval přes propast času a vzdálenosti na obrovskou čínskou džunku ležící na dně Bellinghausenova moře.

Stěžně už dávno zmizely, nejspíš je ulomil ledovec plující nad lodí, a v trupu zela velká díra těsně pod linií, nad níž byl trup pobitý mědí. Jinak se vrak zdál být v dokonalém stavu. Nízká slanost vody a teploty u bodu mrazu znamenaly, že v těchto vodách bylo jen málo života, jenž mohl napadnout dřevo. Loď by se lépe nezachovala ani na bezvětrné poušti.

Těsně nad čárou ponoru bylo vidět desítky otvorů. Juan se na ně zeptal, protože pochyboval, že by to byla okna.

„Ty byly na vesla,“ vysvětlila Tamara. „Takhle velká loď jich nejspíš měla na každém boku dvacet a na každé připadali nejméně dva veslaři, někdy tři. A měla zřejmě šest nebo sedm stěžňů se čtvercovým průřezem jako u všech džunek.“

Když se dostali ještě blíž, uviděli dlouhou nástavbu, jež se táhla skoro po celé délce lodi a byla natřená máslově žlutou barvou s červenými lemy a architektonickými detaily se podobala pagodě.

„Císař trval na tom, aby jeho lodě byly co nejzdobnější,“ pokračovala Tamara. „Měly demonstrovat bohatství a vysokou úroveň jeho říše. Na jejich výstavbě se směli podílet jen ti nejlepší umělci a řemeslníci.“

„A říkala jste, že vezla poklad?“ zeptala se Linda.

„Ukázali jste mi ten kus zlata, který jste našli. A úlomky nefritu.“

„Ten člen posádky, který potopení lodi přežil a zemřel poblíž stanice Wilson/George, to musel vzít ze zásob na lodi,“ řekl Juan a zamířil nahoru a kolem veliké lodi. „Možná priony ještě nepůsobily tak silně a on byl při smyslech.“ Doktorka Huxleyová už potvrdila, že jimi čínská mumie i Andy Gangle byli přímo prolezlí.

Na přídi se nacházela dvě velká děla ve tvaru draků. Byly to větší verze pistole, kterou našli u Gangleovy mrtvoly. Bylo na nich tak málo usazenin, že Juan rozeznal zuby vyryté okolo ústí hlavní a křídla na jejich bocích.

Záďová paluba byla o tři patra výš než ta hlavní a v jejím středu stál čtvercový domek s elegantně tvarovanou střechou. Tamara na něj ukázala. „Ten používal kapitán.“

„Jako svoji kajutu?“

„Spíš administrativní kancelář.“

Juan znovu klesl s ponorkou a nasměroval nos na místo, kam admirál Caj umístil nálož, jež potopila loď a zabila její osádku stiženou zlým osudem. Xenonové reflektory ozářily ostře to málo z interiéru, co mohli v otvoru vidět. Místnost, do které se dívali, byla příliš široká, aby dohlédli až na konec, a plná podpůrných sloupů. Vlastně jich bylo příliš mnoho a byla to Tamara, kdo pochopil, na co se to dívají.

„Tohle je jedna z kajut mužstva. Mezi ty sloupy si věšeli hamaky.“

Juan dodal: „To se dělalo ještě ve dvacátém století, aspoň na válečných lodích.“

„Tohle je jako zázrak,“ vydechla Tamara. Oči měla rozšířené úžasem.

„A teď ta špatná zpráva,“ řekl Juan. Ostře si ho změřila. „Musíme ji zničit. Vzal jsem vás s sebou, abyste ji viděla na vlastní oči, ale nesmíme dovolit, aby ji Číňani našli.“

„Ale –“

„Žádné ale. Je mi líto. Jakmile přesvědčíme Argentince, že je v jejich nejlepším zájmu upustit od svých zdejších plánů, nesmíme nechat otevřené okno pro Peking, aby zaplnil vakuum. Teď se v tom vezou s Argentinci, protože nemají žádný faktický nárok. Tahle loď by jim ho poskytla, a pořádně velký. Objevili Antarktidu tři sta osmdesát let před tím, než na ní spočinul pohledem první Evropan.“

„Já…“ Tamara naježila obočí. „Nenávidím politiku. Tohle je jeden z nejvýznamnějších archeologických nálezů v dějinách a musí být obětován tomu, aby nějací lidé prahnoucí po moci neuchvátili zdroj ropy.“

„Obávám se, že v kostce je to přesně tak,“ přiznal Juan tak laskavě, jak dokázal. „V sázce je příliš mnoho. Naše vláda se rozhodla, že nechce hrát roli světového policisty, ale my musíme lidem ukázat, že kdo poruší mezinárodní právo, doplatí na to. Jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je zničit ten vrak.“

Nepodívala se na něho ani nepromluvila, ale po několika vteřinách lehce přikývla.

Juan jí na okamžik položil ruku na rameno a pak se znovu věnoval řízení. Vypustil trochu vody z balastních nádrží, a jak se ponorka pomalu zvedala k hladině, světlo kolem ní sílilo.

Když se vynořili, zvedl se Juan ze svého sedadla a přelezl Lindu, aby se dostal k hornímu průlezu. „Za chvilku jsem zpátky.“

Jakmile uvolnil uzávěr, ustoupil stranou, aby uhnul před proudem ledového vzduchu, jenž se začal valit dovnitř. Vylezl po vestavěném žebříku a ruce mu málem přimrzly k vlhké oceli. Vystrčil hlavu z průlezu a mráz mu okamžitě vyrazil dech. Do nosních dutin jako by se mu zabodly jehly a oči se ocitly v jednom ohni. Juan to všechno ignoroval a soustředil se na okolí. V mezeře mezi dvěma černými horami, které se tyčily nejméně šest set metrů k obloze, stál ledový jazyk. Led mezi nimi vytvořil kolmou zeď, jež spadala až k vodě. Její spodní okraj částečně nahlodaly vlny a příliv, ale zbytek vypadal jako pevný masiv.

„Ty to zvládneš,“ řekl nahlas a vítr mu ta slova odtrhl od úst. Pak slezl dolů do relativního tepla ponorky.

První, co udělal, když se opět usadil, bylo, že dal topení na maximum. Ať vezme čert zásoby energie.

25

TÝM VEDENÝ MIKEM TRONEM zamířil do zátoky, na jejímž dně ležela loď Tiché moře, ještě předtím, než se Juan a ostatní vrátili na Oregon. Juan jim předal vysílačkou instrukce, aby vypluli ve větším nomadu na sever a začali pracovat na tom, aby vrak zmizel. Mike s sebou vzal dalších pět lidí a do ponorky nacpal asi tunu vybavení. Čekala je studená, nepříjemná noc.

Po nejdelší a nejteplejší sprše ve svém životě a zjištění, že argentinský pátrací člun strávil ve špatné oblasti jen asi hodinu a pak se vrátil na základnu, se Juan sešel se svými podřízenými, aby s nimi probral další fázi operace. Porada proběhla rychle. Cestou od vraku měl Cabrillo dost času vypracovat plán, který stačilo jen lehce doladit. Ani ne dvě hodiny od návratu domů byl zpátky v ponorkovém doku.

Aby technici neztráceli čas dobíjením baterií miniponorky, nahradili je nabitými, vyměnili filtry oxidu uhličitého a doplnili vzduchové nádrže. Na tuhle výpravu si Juan vybral Franklina Lincolna. Neočekával žádnou přestřelku, ale bývalý příslušník SEAL se navzdory své velikosti pohyboval jako duch a hodil se pro nepozorované vniknutí víc než celý zbytek posádky dohromady.

Když byli připravení vyrazit, přišel Kevin Nixon s polárním oblečením, které jeho tým upravil tak, aby se podobalo tomu, jež nosili Argentinci. Jakmile na sebe navlékli bundy, kalhoty, kapuce, šály a ochranné brýle, byli naprosto anonymní.

Cesta do úžiny jim trvala deset minut. I pod vodou viděli auru světel na konci zátoky. Stroje na vrtných plošinách vrčely a bušily tak hlasitě, že to pod hladinou znělo jako na vrakovišti. Ten rachot maskoval hluk jejich motorů, takže mohli hodit opatrnost za hlavu.

„Co je to za zvuk?“ zeptal se Linc, když pluli v desetimetrové hloubce. „Myslíš ty vrtné plošiny?“

„Ne. Něco jako hluboké bublání. Když jsme vstoupili do zátoky, bylo to hodně silné, a i když to zesláblo, pořád to slyším.“

Juan se soustředil a také ty podivné tóny zachytil. Riskl rozsvícení jednoho ze silných reflektorů. Usoudil, že z hladiny to bude vypadat jako odraz měsíčního světla do vlny. V jeho záři spatřil, jak se z mořského dna zvedají závoje drobných bublin. A když lépe zaostřil, uviděl on i Linc roury položené křížem přes sebe, z nichž vycházely miliony bublin.

Zhasl reflektor a oba muži se na sebe podívali. „Co si o tom myslíš?“ zeptal se nakonec Linc.

„Takhle udržují zátoku rozmrzlou.“ Podíval se na displej počítače. „Jo. Je to tak. Teplota vody je skoro patnáct stupňů. Nejspíš používají zemní plyn z vrtů k ohřívání vzduchu, který vhánějí do potrubí. Celkem chytré, když se to tak vezme.“

Okamžik nato propluli sto metrů od velkého křižníku kotvícího v zátoce.

„Napadá tě, co uděláme s tímhle?“

Juan skoro cítil jeho temnou přítomnost v těch inkoustových vodách, jako by to byl nějaký obrovský dravý žralok. Bitva mezi Oregonem a křižníkem by byla krátká a brutální a obě lodi by nejspíš skončily na dně. „Doufám, že mě dneska večer něco osvítí.“

Dvacet metrů od mola vysunul Cabrillo periskop s kamerou na noční vidění. Nebyla větší než krabička cigaret a její záběry se přenášely na monitory v ponorce i na Oregonu. Tucet párů očí studoval po několik následujících minut přístav, zatímco Juan otáčel kameru sem a tam. Kromě uvázaných člunů nebylo vidět nic jiného než betonové piloty. Byla příliš velká zima na to, aby někdo jen tak postával na ledu.

Cabrillo také podezíral Argentince, že jsou spokojení s tím, čeho dosáhli, a nemají pocit, že jim něco hrozí. Později možná dojde k vojenské reakci, ale v několika dalších dnech bude svět ještě stát v úžasu nad jejich neohroženou hrou.

Zavedl ponorku pod molo a pomalu se s ní vynořil. Nad hladinou se objevilo ani ne dvacet centimetrů trupu a okraj průlezu byl jen o dvanáct centimetrů vyšší. Se svým tmavomodrým nátěrem byla ponorka prakticky neviditelná. A navíc, případný pozorovatel na palubě jednoho ze člunů by si musel kleknout a nahlédnout pod molo, takže pravděpodobnost odhalení byla v podstatě nulová.

Juan i Franklin si připadali trochu jako hadí muži, když si oblékali bundy, ale za pár okamžiků Linc otevřel poklop a vylezl na palubu. Bylo tam málo místa a musel pracovat shrbený, když uvazoval ponorku tak, aby se nepohnula, až se změní příliv. Cabrillo vystoupil z ponorky a přelezl levý bok jednoho ze člunů. Linc ho následoval a pak jakoby nic vyrazili od mola a zamířili k argentinské základně.

Tohle bylo poprvé, kdy si Juan mohl komplex prohlédnout zblízka, a ohromila ho jeho velikost a rozsah. Z Lindiných fotografií věděl, že kolem zátoky je dost místa, aby mohl vyrůst až trojnásobně. Pokud se tomu neučiní přítrž, zanedlouho tu vznikne celé město.

Jejich prvním úkolem bylo zjistit, kde Argentinci drží unesené mezinárodní vědce, které chtěli použít jako lidské štíty. Bylo osm hodin večer, a jak předpokládali, venku se nepohyboval prakticky nikdo. Občas zahlédli nějakou postavu mezi budovami, ale většina lidí se držela moudře uvnitř. Když namátkou nahlédli do nějakého rozsvíceného okna, uviděli muže, jak polehávají na gaučích a sledují DVD, hrají karty ve společenské místnosti nebo si ve svých pokojích čtou či píší dopisy domů. První oblast, kterou prohlédli, byla zřejmě ubytovna pro dělníky na ropných vrtech, takže nepravděpodobný kandidát.

Prohledali několik skladišť v domnění, že by vědci mohli být zavření v nějaké zadní místnosti, ale našli jen těžařské vybavení a stovky sudů vrtného mazadla zvaného bahno.

Když vycházeli z jedné z budov, stála u dveří temná postava. „Co jste tam dělali?“ zeptala se hlasem tlumeným šálou, ale i tak nepochybně obviňujícím.

„Snažíme se trochu si to tady prohlédnout,“ odpověděl Juan španělsky. Neznámý byl oblečený jako civilista, takže přešel do ofenzivy. „Když vás tady máme chránit, potřebujeme znát každý kout téhle základny. Takže jestli vám to nevadí, budeme pokračovat.“

„Jo?“ Stále se nezbavil podezření. „Tak proč se tady potloukáte v noci?“

Juan udělal na Linka gesto, které říkalo: No věřil bys tomu? Pak odpověděl: „Protože hodně pochybuju, že Američani mají takového sportovního ducha, aby zaútočili ve dne, a to, co za světla vypadá jako dobrý kryt, nemusí být vhodné potmě.“

S těmi slovy strčil Juan do muže ramenem, když procházel kolem něho, a odkráčeli s Linkem, aniž by se ohlédli. Teprve když zahnuli za oblý roh ubytovny a zmizeli z dohledu, podíval se Juan za sebe a uviděl, že je ten zvědavec nesleduje.

Linc se zasmál. „Moje španělština je sice trochu zrezivělá, ale bylo poznat, že ses s ním nemazal.“

„Zrovna tuhle jsem říkal Maxovi, že čím je lež drzejší, tím spíš jí někdo uvěří.“

Protože bylo zařízení navrženo tak, aby bylo k nepoznání ze satelitu, nebylo uspořádané do přehledné, praktické sítě. Když došli na nejjižnější konec základny, blízko místa, kde Linc dříve objevil baterii raket země vzduch, uviděli osamocenou budovu ve tvaru kosočtvercového iglú stojící na kůlech. Z okna vpředu vycházelo světlo, ale zbytek byl temný.

Vystoupali po schodech. Juan otevřel vnější dveře do chodby lemované věšáky na stěnách na bundy a regály na zimní galoše. Ani jeden z nich se však nesvlékl, šli dál a nenuceně otevřeli dveře vedoucí do obytných prostor. Tam už stáli dva vojáci s tasenými pistolemi. Slyšeli, jak se otevřel vnější vchod, a byli ve střehu. Když uviděli dva kolegy oblečené stejně jako oni, uvolnili se. Místnost měla atmosféru a útulnost vybydleného přívěsu.

„Co tady děláte, chlapi? Jsme ve službě až do půlnoci.“

„Netěšte se, nepřišli jsme vás vystřídat,“ řekl Juan. „Poslali nás sem najít majora Espinozu. Neobjevil se tady?“

„Espinoza kontroloval naše vězně asi před dvěma hodinami.“ Strážce ukázal na zamčené dveře za sebou. „Od té doby jsme ho neviděli.“

Teď znal Juan jméno patřící k tváři, kterou už znal. „Fajn, díky.“ Obrátil se k odchodu.

„Moment. Kdo je v tom obalu, Ramón?“

Odpověď byla pohotová a chladnokrevná. „Ne, Juan Cabrillo.“

„Kdo?“

„Juan Rodriguez Cabrillo. Nedávno mě převeleli k Deváté brigádě z vojenské rozvědky.“ Tou vojenskou rozvědkou chtěl říct: To znamená, že jsem nejspíš důstojník, takže radši sklapni.

„Ano, pane,“ vyhrkl voják a ztěžka polkl. „Jestli uvidím majora Espinozu, řeknu mu, že jste ho hledal.“

Bylo těžké dostat do hlasu zlobu, když byl tak zachumlaný, ale Juanovi se to podařilo, když řekl: „Nejlepší bude předstírat, že k tomuhle rozhovoru vůbec nedošlo, vojíne. Rozumíte?“

„Pane. Ano, pane.“

Linc s Cabrillem se vrátili do mrazivé noci, kde hvězdy svítily tak jasně, že se okolní led třpytil. „A máme to,“ řekl Linc.

„To jo. Teď už jenom zachránit rukojmí, zavřít to tady a neutralizovat křižník o výtlaku osm tisíc tun, aniž by si Argentinci uvědomili, že tady vůbec jsme.“

Oba muži pokračovali ještě tři hodiny v průzkumu a bez omezení se pohybovali po celé základně. Zdálo se, že kromě provizorního vězení je všude volný přístup. Juana velice zajímala zařízení na zpracování ropy a zemního plynu. Ta byla umístěna v budovách o velikosti hangárů pokrytých izolací a pak sněhem a ledem. V každé se nacházela spleť trubek, jež se rozdělovaly a spojovaly podle systému, který by pochopil jen technik. Jedno z těch zařízení bylo umístěno dost daleko od pláže, další zasahovalo až nad vodu, kde ho podpíraly piloty zapuštěné do mořského dna. V tom se nejen zpracovával zemní plyn, ale našli také velké pece sloužící k ohřevu vzduchu vháněného do potrubí na dně zátoky. Zdálo se, že všechno funguje automaticky, ale tento klíčový systém byl považován za tak důležitý, že na něj dohlížel dělník sedící opodál v uzavřené kanceláři. Když uviděl Linka s Cabrillem, považoval je za vojáky a pokývl na pozdrav. Ti mu zamávali a muž si znovu začal prohlížet pornografický časopis.

Když se vrátili do přístavu, bylo po jedenácté hodině. Oba byli vyčerpaní a promrzlí na kost. Skočili do člunu a Juan se právě nakláněl pod molo, aby se dostal na ponorku, když nějaký strážce vykřikl: „Okamžitě stát! Co tady děláte po večerce?“

Juan se napřímil. „Zapomněl jsem tady dneska odpoledne iPod, když jsem jel ven s těmi Číňany.“

„Je mi jedno, co jsi zapomněl. Nikdo nesmí po večerce ven. Vypadněte odtamtud. Půjdete se mnou.“ Zvedl samopal.

„Klid, kámo,“ pronesl Juan bezstarostně, a přitom si pomyslel, jaká je to smůla padnout na nejsvědomitějšího vojáka v argentinské armádě. „Nechceme žádné problémy.“

„Tak jste měli zůstat v posteli. Hněte sebou!“

Linc vylezl na molo jako první. Strážce podvědomě couvl o dva kroky, když viděl postavu toho vězně. Linc ho převyšoval skoro o hlavu a v tlustém polárním oblečení vypadal jako lední medvěd.

Juan se postavil vedle něho, ale než mohl strážce vydat další rozkazy, vrhl se Cabrillo kupředu a odstrčil samopal Heckler a Koch stranou, aby uvolnil tlak, který mohl Argentinec vyvíjet na spoušť, a zároveň uhodil muže pravou pěstí do obličeje. Jeho ruka zasáhla vojákovy brýle, které se mu zaryly do nosu, až se mu spustily stejnou měrou slzy a krev.

Pak se do toho vložil Linc, strhl muži zbraň z ramene a kopl ho do kolena. Voják padl na zem a Cabrillo si na něho sedl, aby potlačil jeho křik. Juan neváhal. V sázce bylo příliš mnoho. Položil strážci ruku na nos a ústa a držel je uzavřené, zatímco se muž zmítal, aby se osvobodil. Netrvalo to ani minutu.

„Sakra. Tohle jsem udělat nechtěl,“ hekl a vstal. Ruce měl od krve.

„Co s ním provedeme? Kdybychom ho vzali s sebou, mohlo by to vypadat podezřele. Tohle není místo, ze kterého by se dalo dezertovat.“

Juan stáhl vojákovi kapuci bundy a svlékl mu vlněnou kuklu. Pak pomazal jeho krví nedaleký úvazný kůl a narovnal tělo tak, aby to vypadalo, že muž zakopl, omráčil se a ztratil ochranu hlavy. Při tak nízké teplotě by takhle odhalený do deseti minut zemřel.

„Problém je vyřešený. Jedeme domů.“

***

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA CABRILLA vzbudilo zvonění telefonu. Hromada přikrývek na jeho posteli vážila snad tunu a ještě spal v teplákové soupravě. Přesto mu byla zima. Připomnělo mu to mrazivá rána v Kazachstánu, když za svých časů u CIA infiltroval kosmodrom v Bajkonuru. Vystrčil ruku zpod dek a popadl sluchátko z nočního stolku.

„Haló.“ Bylo tři čtvrtě na osm. Zaspal.

„Kde jsi?“ Byl to Overholt z Langley.

„Zastihl jsi mě v posteli.“

„Nejste náhodou někde poblíž Antarktidy?“ Jeho tón byl ostrý, obviňující. Ať už byl Langston pod jakýmkoliv tlakem, dal si záležet, aby ho Juan pocítil také.

„Jsme v půlce cesty do Kapského Města, jedeme navštívit kuvajtského emíra,“ tvrdil Cabrillo tak přesvědčivě, že tomu málem sám uvěřil.

„Víš to jistě?“

„Langu, do Oregonu jsem nechal nacpat navigační přístroje za pár milionů dolarů. Myslím, že vím, kde jsme. Nechtěl bys mi říct, co ti zase vlezlo do hlavy?“

„Slyšel jsi o té ponorce, kterou poslali Číňani tam dolů, aby chránila Argentince?“

„Jo, zmínil ses, že tam nějaká pluje.“

„Lidová osvobozenecká armáda s ní ztratila kontakt poté, co dostala rozkaz prověřit nějaké plavidlo, které zabloudilo do jejich uzavřené oblasti. To bylo před šestatřiceti hodinami.“

„Můžu ti zaručit, že jsme tou dobou byli východně od Falkland, v půlce cesty k ostrovu Svaté Heleny.“

„Díky bohu.“

Juan nepamatoval svého přítele takhle sklíčeného. „Co se děje?“

„Číňani pořádně zuří. Tvrdí, že jsme tu ponorku potopili my, ale nemají žádný důkaz. Říkají, že jakýkoliv otevřený útok na Argentince, ať se ho dopustí kdokoliv, bude považován za útok Spojených států. Jestli se tam dole něco semele, budou požadovat splacení celého obrovského amerického dluhu. Dělá to tři čtvrtě bilionu dolarů. To by nás zničilo, protože všichni ostatní, kdo vlastní naše státní dluhopisy, by je vypověděli také. Bylo by to, jako když na začátku Velké krize vybírali lidé z bank všechny peníze.

Prostřednictvím diplomatických kanálů jsme je upozornili, že kdyby oni vypověděli ten dluh, my bychom zvedli celní tarify tak, že by nikdo nekupoval jejich zboží, ale jim to bude jedno. Nezáleží jim na tom, jestli budou jejich lidé bez práce a o hladu. Když dojde na ekonomickou válku, pohřbí nás. Nemáme zdroje, půjčováním jsme se zahnali do kouta a teď za to zaplatíme.“

„Řekli otevřený útok?“

„Otevřený, skrytý, to je jedno. Mají nás na mušce a hotovo. Prezident nařídil všem válečným lodím v Atlantiku, aby se držely nad rovníkem, a stahuje všechny útočné ponorky, aby Číňanům ukázal, že se nebude vměšovat do toho, co s Argentinci dělají. K dnešku přešel americký status supervelmoci na Čínu.“

Od muže, který sehrál významnou roli ve zmaření nadějí Sovětského svazu na světovou nadvládu, bylo obzvlášť bolestné slyšet takové konstatování. Juan nevěděl, co na to říct, a v tom okamžiku ani netušil, co udělá.

Správné by bylo pokračovat v plánu bez ohledu na následky. Musel však vzít v úvahu, co se stane lidem doma. Ve srovnání s tím, co popsal Overholt, by Velká krize vypadala jako období rozkvětu – šedesáti nebo sedmdesátiprocentní nezaměstnanost, s ní související hlad a násilí, konec vlády zákona a pořádku. V podstatě by to znamenalo konec Spojených států.

Konečně se vzpamatoval. „No, s námi si nemusíš dělat starosti. Jak jsem říkal, jsme na cestě do Jihoafrické republiky.“

„Asi to rád slyším,“ řekl Langston unaveně. „Víš, Juane, nakonec z toho stejně nevyvázneme tak snadno.“

„Co tím myslíš?“

„Můžeme ukonejšit Čínu, ale Severní Korea požaduje, abychom stáhli vojáky, které máme na jihu, nebo budeme riskovat vojensky konflikt. A včera v noci vybuchla nedaleko prezidentského paláce v Caracasu malá bomba. Venezuelané tvrdí, že šlo o pokus o atentát připravený kolumbijskými zvláštními jednotkami. Slibují odplatu, navíc kontrola satelitních snímků ukázala, že přesunují jednotky k hranici. Je zajímavé, že s tím začali před dvěma dny.“

„Což znamená, že tu bombu nejspíš odpálili sami, aby měli záminku.“

„Vidím to stejně, ale na tom nesejde. Čína ve Venezuele hodně investovala, takže si můžeš představit naši reakci, kdyby Venezuela opravdu napadla Kolumbii.“

„Jen bychom seděli s rukama v klíně?“

„I to by se dalo chápat jako provokace,“ opáčil Overholt se šibeničním humorem. „Nejspíš bychom si místo toho na ruce sedli. Zase se ti ozvu, abys znal nejnovější vývoj. Pozdravuj ode mě kuvajtského emíra, jestli spolu nebudeme mluvit dřív, než tam dorazíte.“

„To určitě budeme,“ odpověděl Juan.

Položil sluchátko a odhodil přikrývky. Podlaha pod jeho nohama v tlustých vlněných ponožkách byla studená jako hokejové hřiště a stejně tak kluzká. Nebyl si jistý, kdo byl v té hře lepší. On, když lhal Overholtovi, nebo Langston, když se ho snažil zmanipulovat. Zkušený agent CIA si opravdu myslel, že Oregon míří do Kapského Města, ale pověděl Juanovi o Severní Koreji a Venezuele hlavně proto, aby ho přiměl držet se od toho dál.

„Udělej, co je správné,“ radil Juanovi často jeho otec. „Pak se snáz vyrovnáš s následky, ať už si myslíš cokoliv.“

Rychle se oblékl a vstoupil do operační místnosti s hrnkem kávy z nerezového zásobníku na stole vzadu. Protože loď seděla pevně na zemi, vytáhl Maurice svůj nejlepší porcelán Royal Doulton. Byl to stevardův jemný způsob, jak Juanovi oplatit jeho dřívější popíchnutí. Jestli si Juan dobře vzpomínal, stál šálek v jeho ruce pětasedmdesát dolarů.

„Jak si vede Mike a jeho tým?“ zeptal se. Murph a Stoney seděli ve svých obvyklých křeslech v přední části místnosti.

„Vrátili se asi ve čtyři ráno,“ odpověděl Eric Stone. „Nechali tady vzkaz, že to šlo dobře, ale potřebují minimálně ještě jednu noc. Ale je tady trošičku problém.“

„Jako vždycky.“

„Ten člun se sonarem zamířil dnes ráno na jih.“

Juan zaklel. Když se mu s ponorkou podařilo najít vrak tak rychle, dalo se předpokládat, že to Číňané zvládnou také. „Vsadím se, že ta druhá zátoka je zamrzlá, takže budou prozkoumávat tu správnou.“

„Co s tím chceš dělat?“ zeptal se Mark.

„Ještě nevím,“ odpověděl Juan. „Nemůžeme je chytit ani v jedné ponorce, a kdybychom se za nimi vypravili v nafukovacím člunu, mohli by nahlásit vysílačkou, že se k nim blíží nějaké plavidlo.“

Hali Kasim seděl u svého obvyklého pultu. „A co se stane, jestli to dneska najdou? Jediné, na co se zmůžou, bude, že pořídí pár zrnitých podvodních snímků. Ty nic nedokážou a zítra touhle dobou už bude vrak zničený.“

„Zahraju si na ďáblova advokáta,“ ozval se Eric. „Pokud vrak najdou, kdo říká, že tam nezůstanou přes noc? To by nám nabouralo plány.“

Juan pocítil, jak ho začíná bolet hlava, a promnul si nepřítomně spánky. Samozřejmě tu byl ještě jeden problém, s nímž si nedokázal poradit. Už probral svůj nápad s Kevinem Nixonem, ale odborník na zvláštní efekty mu řekl, že každá napodobenina, kterou by udělal, by byla v mžiku odhalena. Muselo to být skutečné. Jestli měl jejich plán vyjít tak, aby Argentinci nepojali žádné podezření, musel Cabrillo najít osmnáct lidských koster.

Bolest hlavy přerůstala v migrénu.

26

„KOHO MILUJETE VÍC NEŽ MĚ?“ zeptala se Linda Rossová, když vešla o patnáct mlčenlivých minut později do operačního centra. Nesla tenkou hnědou obálku a usmívala se od ucha k uchu. „Megan Foxovou,“ odpověděl Mark okamžitě. „Beyoncé,“ zavolal technik od pultu pro kontrolu škod. „Katii Holmesovou,“ řekl Hali.

„Já měl vždycky slabost pro Julii Robertsovou,“ dodal Eric.

„Předsedo, chceš být taky sexistické prase?“ zeptala se Linda.

„Jediná žena, kterou miluju víc než tebe, je moje matka.“

Ostatní muži se mu tiše vysmáli.

Linda se usmála. „Trefa.“

„Jenom mi připomeň, proč tě tolik miluju.“

„Protože jsem zjistila, že asi sto padesát kilometrů odsud je norská velrybářská stanice opuštěná ve třicátých letech minulého století.“

„Velrybí kosti nepotřebujeme.“

„Je chráněná jako světové dědictví UNESCO – a teď dobře poslouchej –, protože je tam kaple se hřbitovem, který je místem posledního odpočinku dvaceti sedmi velrybářů, kteří v těch vodách zemřeli. Chtěl jsi, abych našla nějaké kosti. Tady je máš.“

Juan okamžitě vyskočil na nohy a dvěma kroky dorazil k ní. Musel se ohnout, aby ji mohl políbit na sametovou tvář. Migréna náhle zmizela a černý mrak, který nad ním visel, se rozplynul. Co ho tak zdrtilo, byla skutečnost, že pokud by nenašli několik koster, nezbylo by mu, než ponechat rukojmí jejich osudu. Pochyboval, že budou prioritou Argentinců, až se situace přiostří, takže nechat je tam znamenalo nechat je umřít.

„Předsedo, zachytil jsem vysílání z toho čínského průzkumného člunu,“ řekl Hali a obrátil se zpátky ke své řadě počítačů. „Zapni rušení!“

Okamžik pracoval na klávesnici. „Izoloval jsem frekvenci. Už je nikdo neslyší. Počítač je bude automaticky sledovat, až se budou snažit navázat spojení pomocí změny frekvence.“

„Dobře. Jestli chtějí nahlásit nějaké novinky, budou se muset vrátit na základnu. Takže jsme během minuty vyřešili dva problémy. Skvělá práce, lidi.“

Do operačního centra vstoupil Max s Tamarou, ruce tak blízko u sebe, že je Juan podezíral, že se za ně ještě před pár vteřinami drželi. Princezna a žabák, pomyslel si, ale moc jim to přál.

„Dokonalé načasování, kamaráde.“

Hanley se na něho podíval jako kupec na obchodníka s ojetými auty. „Mám z toho celého špatný pocit.“

Cabrillo se široce usmál. „A to bys taky měl. Chci, aby sis zahrál na Frankensteinova Igora a vyplenil hřbitov.“

Tamara se zatvářila šokované. „Cože to po něm chcete?“

„Víš,“ řekl Max, „ve skrytu duše jsem doufal, že k téhle části operace nedojde.“

„No tak,“ dobíral si ho Juan, „čerstvý vzduch, jasná obloha a rozkládající se Norové. To bude paráda!“

„O čem to vy dva mluvíte? Rozkládající se kdo?“

Max se k ní obrátil. „Abychom mohli zachránit rukojmí, aniž by si Argentinci všimli, že jsou pryč, musíme tam něco nechat, abychom je oklamali.“

„Ale…“

„Jakmile je dostaneme z té budovy,“ řekl Juan, „podpálíme ji. Najdou jenom osmnáct ohořelých koster. Jenom patolog pozná, že to nejsou původní obyvatelé. Můžeme být rádi, že ty zimní posádky byly tak malé, jinak bychom museli přijít s jinou alternativou.“

„A jakou?“ Hlavou se jí honily nejrůznější představy.

„Třeba s malou atomovkou.“

Podle toho, co jí zatím Korporace předvedla, nedokázala odhadnout, zda Cabrillo žertuje nebo ne. Nijak by ji nepřekvapilo, kdyby platila ta druhá možnost.

Věnoval jí poťouchlý úsměv, který jí neprozradil nic jiného, než že se nachází ve společnosti přerostlých puberťáků. Pohlédla tázavě na Maxe, ale ten jen pokrčil rameny. Poznamenala: „Myslím, že je dobře, že jste chtěli použít jen malou.“

Linda k ní přistoupila, jako by byla její kotvou v tom šílenství, a řekla: „Jen klid. My víme, co děláme.“

„To jsem ráda, že alespoň vy ano, protože já to určitě nevím.“

Hanley odplul dvacet minut nato v nafukovacím člunu s pevným trupem a za sebou táhl ještě jeden menší. On a jeho čtyřčlenná posádka zamířili přímo na moře a teprve po osmi kilometrech odbočili na jih, takže je z pobřeží nemohl nikdo zahlédnout. Max s sebou vezl benzinem poháněnou vysokotlakou pumpu, kterou hodlal použít při vykopávání těl. Tenký proud vody, který vytlačovala, mohl mít tlak až čtyři sta megapascalů, což bohatě stačilo na rozpuštění věčně zmrzlé půdy nad těly. Jak řekl, když odplouvali: „Milovaného synka paní Hanleyové nikdo s krumpáčem a lopatou neuvidí.“

Juana toho dne čekala nepochybně obtížnější práce. Protože Číňané prozkoumávali zátoku, kde se nacházel vrak, nemohl se Mike Trono se svým týmem vrátit k započaté práci. Díky tomu byl volný nomad s přepouštěcí komorou. Obloha byla dost tmavá na to, aby ponorku nebylo pod hladinou vidět, a systém vypouštějící bubliny horkého vzduchu zakryje hluk způsobený jeho počínáním.

Dole v místnosti pro podvodní operace se Cabrillo oblékl na potápění. Pod neoprenovým oblekem Viking měl kombinézu protkanou asi třiceti metry tenké hadičky. Hadičkami bude proudit teplá vody přiváděná pupeční šňůrou připojenou ke konektoru na ponorce. Věděl, že Argentinci zátoku ohřívají, ale nemohl riskovat, že se během svého ponoru potká s mrazivou vodou. Pupeční šňůra měla v sobě také komunikační kabel a přívod vzduchu, takže nebude potřebovat nemotorné lahve.

Přilba zakrývající celý obličej byla vybavena silnými světly, která kvůli utajení ztlumil čočkami natřenými barvou. Uvidí sice hůř na práci, ale zároveň se sníží pravděpodobnost, že si ho někdo shora všimne. Jen musí pořád myslet na to, aby se nevzhlédl a neposlal paprsky světla k hladině.

Linda bude ponorku pilotovat a Eddie na něho dá pozor, až bude ve vodě.

Jakmile opustili ponorkový dok, zamířila Linda k zádi Oregonu. Těsně pod prázdným vlajkovým stožárem byl otevřený průvlak, v němž bylo vidět obrovskou cívku vlečného lana. Místo oceli bylo utkané z uhlíkatých vláken, takže bylo o čtvrtinu lehčí a pětkrát pevnější než klasické lano.

Navíc mělo tu výhodu, že volně splývalo ve vodě. Linda popadla jeho konec silnou mechanickou paží nomadu a upnula ho v otvoru, odkud se nemohlo uvolnit.

Pak vyrazili k argentinské základně. Tah lana nebyl zpočátku tak silný, ale všichni tři věděli, že až se odmotá velký kus, bude s ním mít ponorka co dělat. Akci si načasovali tak, aby nomad vplul do zátoky s přílivem.

Trvalo jim přes hodinu, než se dostali k pilotům podpírajícím provoz na zpracování zemního plynu, který si Juan s Linkem předchozí noci pečlivě prohlédli. Protože byla zátoka uměle vyhřívaná, hemžilo se to kolem pevných železobetonových mol podmořským životem. Po dně přebíhali matně hnědí krabi a mezi sloupy pokrytými vilejši a korýši se mihla ryba.

Nomad byl dvacet metrů dlouhý, ale díky množství trysek rozmístěných strategicky na trupu se s ním dalo obratně manipulovat. Linda měla spodní ret skousnutý mezi bělostnými zuby, když kormidlovala pod průmyslovým komplexem a okolo jednoho sloupu. Pak klesla na dno.

Znovu rozhýbala mechanickou paži. I když bylo lano z uhlíkových vláken pevné, poměrně snadno se předřelo, a kdyby se otíralo o drsný povrch sloupu, značně by ho to oslabilo. Aby ho ochránila, oškrábala paží vrstvu mušlí. Malé škeble se po odpadnutí rychle zavíraly a mizely v šeru.

Pak otočila mechanickou paži a vyndala z úložného prostoru svazek běžně prodávané plastové trubky. Stejný materiál používali všichni instalatéři a určitě se vyskytoval kdekoliv na základně. Jejich přítomnost by v tom nepravděpodobném případě, že by na ně někdo narazil, nevzbudila žádné podezření. Byl by to jen další kus odpadu, který se utopil v moři. Kusy trubky byly slepené k sobě tak, aby vytvořily půlkruh, který odpovídal zadní části pilíře. Lano se bude třít o hladký plast a ne o beton.

Nasadila ochranný rukáv na místo a obeplula s ponorkou kolem sloupu.

„Dobrá práce,“ řekl Juan, když pomalu vycouvali zpod mola. Černé vlečné lano hladce klouzalo po svazku plastových trubek. „A teď ještě jedna zastávka.“

Obrátila nomad a zamířila zpátky přes zátoku. Váha lana a nutnost bojovat s přílivem zatěžovaly motory ponorky. Baterie se vybíjely skoro dvakrát rychleji než normálně a pohybovali se div ne krokem, ale i tak postupovali.

O dvacet minut později byli pod lodí Admirál Guillermo Brown. Její kotva ležela na boku na kamenitém dnu a od ní stoupal k hladině těžký řetěz. Kýl oddělovalo ode dna necelých šest metrů vody.

„Zvláštní jméno pro argentinskou loď, Brown“ podotkl Eddie, když podával Juanovi helmu.

„Ve skutečnosti se jmenoval William Brown, narodil se v Irsku a pak emigroval do Argentiny. Měl zásluhu na vybudování jejího námořnictva na počátku devatenáctého století, které pak bojovalo se Španělskem.“

„Jak můžeš tohle vědět?“ zeptala se Linda z kokpitu.

„Vygoogloval jsem si ho, když jsme ten křižník poprvé uviděli. Taky mi to připadalo jako zvláštní volba jména.“

Juan kolébavou chůzí došel k těsné přepouštěcí komoře, zatížený opaskem se zavěšeným nářadím. Na zádech měl připevněné dva válce připomínající plamenomet z druhé světové války. Jakmile byl uvnitř a přiklop zajištěný, zapojil svou pupeční šňůru do zásuvky, zkontroloval připojení a ujistil se, že do jeho obleku teče teplá voda, má dobrý přívod vzduchu a komunikační spojení s ponorkou. Teprve když byl Eddie spokojený, otevřel ventil a zaplavil komoru o velikosti skříně.

Voda pěnila a syčela, jak stoupala po jeho těle a s narůstajícím tlakem mu tiskla gumový oblek k nohám. Její teplota byla celkem příjemná, on však nemohl riskovat, že se venku dostane do kapes s ledovou vodou. Viděl, jak ho Eddie sleduje malým okénkem ve vnitřních dveřích. Juan mu dal tradiční potápěčský signál, že je všechno v pořádku, a Eddie ho opětoval.

Nedlouho poté dosáhla voda až ke stropu. Juan sáhl nahoru a otevřel vnější poklop. Jak ho zvedl, uniklo ven několik zbývajících bublin. Vylezl z ponorky se skloněnou hlavou, aby jeho světla nemířila na hladinu. Byl si celkem jistý, že Argentinci v tak mrazivém počasí nerozmístili hlídky, ale ani předchozí noci ho nenapadlo, že by s Linkem mohli narazit na stráž.

Hluboké vibrace ve vodě pocházely od záložního generátoru křižníku, který produkoval dostatek elektřiny pro provoz lodních systémů a vytápění. Hlavní motory stály. Juan to poznal při dřívějším pozorování, kdy zjistil, že z jediného šikmého komínu válečné lodi vychází jen malé množství kouře.

Vyskočil z ponorky a elegantním obloukem se snesl na dno. Přistál na nohách a jeho boty zvířily trochu bahna, které pomalu odnesl proud. Po levé ruce vedla patnáct centimetrů silná roura, z níž se po celé délce zvedaly tenké proudy stříbrných bublin.

Juan obrátil pozornost ke kotvě lodi Admirál Brown. Vypadala asi půldruhého metru dlouhá a mohla vážit tak čtyři tuny, víc než dost, aby udržela křižník na místě při přílivu i odlivu. Vedle ní ležela malá narezlá hromádka volného řetězu. „Jak se ti tam venku daří?“

„Zatím žádné problémy. Teď si prohlížím kotvu.“

„A?“

„Mělo by se mi podařit odpojit ji celkem snadno z řetězu. Příčnou tyč drží na místě šrouby.“

Cabrillo se sklonil nad kotvou a sundal z opasku francouzský klíč. Nasadil ho na první šroub a palcem otáčel velkým kolečkem, dokud neutáhl čelisti. Celou dobu mu kladlo odpor. Z hlavy šroubu se zvedly vločky barvy, když s ním pootočil o osminu otáčky, ale dál se nehnul. Juan zabíral marně, dokud se nevzepřel nohama o kotvu a nezatáhl tak silně, až se mu zdálo, že snad omdlí. Šroub se pohnul o další osminu. Odstranit první šroub ho stálo deset minut utrpení a Juan se koupal v potu.

„Vypni ten vytápěný oblek, Eddie, nebo tady umřu.“

„Vypínám.“

Druhý šroub se hned ze začátku otáčel tak snadno, že s ním mohl točit prsty. Třetí a čtvrtý nešly tak lehce, ale zdaleka ne tak špatně jako ten první. Připnul klíč zpátky na opasek a popadl gumovou paličku. Použil gumu, aby nedělal hluk.

Uhodil do tyče, a přestože voda ztlumila úder, podařilo se mu ji o pár centimetrů vychýlit z osy. Tři další rány ji skoro vyrazily ven z kotvy. Stále udrží loď na místě proti normálnímu proudu, ale první silné trhnutí ji vytáhne úplně a Admirál Brown bude vydán moři na milost a nemilost.

„Už je to tady. Sakra!“

„Co?“

„Právě mě zasáhla kapsa ledové vody. Bylo to vážně drsné.“

„Chceš zase zapnout oblek?“

„Ne. Už je pryč.“

Juan začal kráčet po dně k miniponorce a cestou svinoval svou pupeční šňůru do volných smyček, aby se nezamotala.

Lano z uhlíkových vláken odpojil a odtáhl ho zpátky ke kotvě. Přidal trochu vzduchu do svého kompenzátoru vztlaku, aby si usnadnil výstup, a jal se šplhat po řetězu. Lano nechal prozatím na dně.

Zastavil se, když dosáhl spodní části stodvacetimetrové válečné lodi. Dno pokrýval protinánosový nátěr a byla překvapivě prostá mořských živočichů a vegetace. Jeho dalším úkolem bylo bodově přivařit na příď osm kovových ok. Proto s sebou nesl ty dvě nádrže. Byly to vysokokapacitní baterie pro ruční obloukovou svářečku. Toto zařízení se normálně používalo na provádění rychlých oprav na Oregonu.

Znovu upravil svůj vztlak a sklopil si před sebe štít na ochranu očí, aby mohl pohodlně pracovat v blízkosti elektrické jiskry jasnější než slunce. Zakřivení trupu křižníku ho krylo shora a za dvacet minut měl všech osm svárů hotových. Bylo jich tolik pro případ, že by některé selhaly. Juan si nedělal žádné iluze, že je v téhle práci nějak zvlášť dobrý. Deset minut poté prostrčil všemi oky vlečné lano. Na jeho konec přicvakl ocelovou krabičku velkou asi jako kniha. Sloužila jako zarážka lana a uvnitř měla nálož. Signál z Oregonu odpálí malé množství trhaviny a uvolní lano, aby se dalo z lodi vytáhnout. Jediným důkazem, který tam zůstane, bude těch osm kovových ok. Byla však šance, že nepřežijí to, co měl Juan v plánu.

Jakmile se vrátil do nomadu a zavřel nad sebou vnější poklop, uvedla Linda ponorku do pohybu.

„Operace Prásknutí bičem začala,“ řekl, když mu Eddie pomohl sundat helmu.

„Nějaké problémy?“

„Šlo to jako po másle.“

„A další dobrá zpráva,“ ozvala se Linda. „Eric sleduje bouři, která míří naším směrem. Měla by udeřit zítra v době, která se tady vydává za úsvit.“

„Zavolej Erikovi, aby posunul loď o kus z pláže. Taky mu řekni, ať vypustí balastní nádrže na pravoboku a nechá ty na levoboku zaplavené. To by mělo dát té staré holce přesvědčivý náklon.“ Juan se usmál v očekávání věcí příštích. „Doufám, že si Argentinci nadvládu v téhle části světa užili, protože brzo skončí.“

Okolo páté odpoledne projel čínský průzkumný člun kolem Oregonu stojícího poblíž pláže. Byl stále tak blízko, že náhodná velká vlna mohla způsobit náraz jeho tvrzené přídě o dno. Nikdo nepochyboval, že Číňané nahlásí, že se Norego uvolnila a znovu se vydává na bludnou plavbu po oceánu. Hodinu nato se vyčerpaný a zmrzlý Max Hanley vrátil se svým týmem a ponurým nákladem.

„Byl to děs,“ postěžoval si Hanley, když byl jeho člun v doku v boku lodi. „Nejenže je tam větší zima než v zadnici mrtvého polárníka, ale ten hřbitov by nahnal strach i Stephenu Kingovi. Náhrobky jsou vytesané z velrybích kostí a okolo je plot z žeber vysokých jako já. Klenutou bránu postavili z lebek velkých jako volkswagen.“

„Měli jste nějaký problém s vykopáním těch ostatků?“

„Myslíš kromě věčného prokletí mé duše za znesvěcení posvátné půdy?“

„Jo.“

„V tom případě šlo všechno hladce. Hroby byly jen třicet čísel hluboké a mrtvé do nich uložili v pytlích ušitých z plachet. Překvapilo mě, že se skoro úplně rozložili.“

„V zimě musela být půda příliš zmrzlá na to, aby je mohli pohřbít, a na jaře je dost teplo na to, aby mohly bakterie konat svou práci.“

„A co teď?“

„Ty se jdi ohřát. Mike Trono a jeho parta právě vyrazili zpátky k vraku. Až se vrátí a znovu připravíme nomad, začne show.“

„Blíží se bouře?“

„Eric říkal, že za rozbřesku bude veselo.“

„Už teď to není zrovna nuda.“

„Jak se říká, to hlavní teprve přijde.“

27

MAJOR ESPINOZA POLOŽIL PŘEDPOVĚĎ počasí zpátky na Larettův stůl. Malá kancelář s povinnou fotografií generalissima Ernesta Corazóna na jedné stěně a plakátem spoře oděné děvy na druhé byla plná kouře z jejich doutníků.

„Ta bouře by byla dokonalé krytí pro útok amerických zvláštních jednotek. Budou si myslet, že zůstaneme zachumlaní v postelích, a zatím se sem vplíží a rozmístí po celém táboře výbušniny.“ Na okamžik se zamyslel. „Mám v úmyslu posunout hlídky na obvodu tábora o pár kilometrů dál. Jestli Američani přijdou, seskočí na padácích daleko od pobřeží a přiblíží se po zemi.“

„Snad si nemyslíte, že opravdu zaútočí?“ řekl Laretta a lehkomyslně zamával doutníkem Cohiba.

Espinoza si ho změřil bezvýrazným pohledem. „Jsem placený za to, že na ně budu připravený. Nemůžu si dovolit luxus vlastního názoru.“

„Každý děláme svoji práci,“ opáčil ředitel základny a pomyslel si, že bude lépe, když venku zmrznou vojáci než jeho lidi.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále!“ křikl Laretta.

Vstoupil Lee Fong, šéf čínského pátracího týmu. Nemohl si pomoci, culil se od ucha k uchu.

„Jak je, Fongu?“ zeptal se Luis. „Skvěle. Našli jsme Tiché moře“

Ředitel napůl vstal ze své židle. „Tak brzo? To je úžasné. Poslužte si doutníkem.“ Když se znovu posadil, vytáhl ze spodní zásuvky stolu láhev brandy a papírové kelímky.

„Já normálně nekouřím,“ řekl nenápadný technik, pak ještě dodal, „ale za těchto okolností… Jste si tím nálezem jistí?“

Lee vytáhl kapesní počítač a našel jeden snímek. Podal malý přístroj Espinozovi. „Když jsme si to prohlédli na sonaru, poslal jsem dolů fotoaparát. Přiznávám, že to rozlišení je mizerné, ale díváte se na jednu z největších džunek, jaké kdy byly postavené.“

Jorge viděl na snímku jenom tmavou šmouhu. „Budu vám muset věřit.“

„To můžete. Je to Tiché moře. Zítra se k vraku potopíme a přineseme nepopiratelný důkaz. Pokusil jsem se to ohlásit přímo odtamtud, abyste za námi poslali člun s potápěči, ale nepodařilo se nám navázat spojení.“ Přijal od Laretty pití.

Espinoza odmítl. „Jsem ve službě.“

„Vaše škoda.“ Ředitel mu zasalutoval a pak připil Lee Fongovi. „Gratuluju. Od této chvíle nemůže nikdo zpochybnit naše právo na tuto zemi a bohatství u jejího pobřeží. Budu k vám upřímný, pánové. Celou dobu od chvíle, co jsme zahájili stavbu, jsem se bál, že budeme odhaleni a někdo nás odsud vykopne. Teď už se nebojím. Zůstáváme.“

„Už jste kontaktoval své nadřízené?“ zeptal se Espinoza Leeho.

„Ano, právě teď. Mají velkou radost,“ rozzářil se. „Můj přímý nadřízený řekl, že dostanu vyznamenání a naše společnost bude mít navěky zajištěné státní zakázky.“

„Můžete se těšit na zvýšení platu,“ řekl mu Laretta a dolil mu brandy. „Dejte jim najevo, že si ho zasloužíte.“

„To udělám. Málem bych zapomněl. Ta loď na pláži.“

„Co je s ní?“ zeptal se ostře Espinoza. Ta loď mu byla podezřelá a ani po tom, co se přesvědčil, že se jedná o opuštěný vrak, se svých obav zcela nezbavil.

„Sklouzla ze břehu a volně pluje.“

„Neviděli jste vycházet z komína kouř?“

„To ne. A silně se naklání k jedné straně. Myslím, že se brzy převrátí.“

Espinoza zalitoval své dřívější slabé chvilky. Měl nechat seržanta Lugonese, aby položil pár náloží a rozmetal ji na kusy. Stále nebylo pozdě. Mohl požádat kapitána lodi Guillermo Brown, aby ji potopil raketou, ale nenapadal ho žádný dobrý důvod, proč by mělo námořnictvo plýtvat tak drahou municí jen kvůli jeho paranoie. S trochou štěstí bouře loď potopí nebo zažene tak daleko, že si s její přítomností už nebude muset dělat starosti.

„Pane Laretto, dal bych si ještě trochu brandy.“

„S potěšením.“ Luis chlístl trochu nápoje do Leeova kelímku.

Major náhle vstal. Něco nebylo v pořádku. Nebyl to instinkt, ale chladné tikání předtuchy, které mu napínalo nervy k prasknutí. Američané určitě přijdou. Dnes v noci nebo zítra, až se zvedne bouře, a zničí to, na co jsou tihle dva tak samolibě pyšní.

„Pánové, nemusím vám snad připomínat, že dokud svět formálně neuzná Antarktický poloostrov jako argentinské výsostné území, jsme v ohrožení.“

„Ale no tak, můj drahý majore.“ Laretta špatně snášel alkohol a slova mu začínala splývat. „Nijak neuškodí oslavit náš úspěch.“

„Možná ne, ale domnívám se, že je to trochu předčasné. Dejte vědět dělníkům, že dnešní večerka začne za hodinu a nebudou platit žádné výjimky. Moji muži budou na hlídce s rozkazem střílet. Rozumíte?“

Laretta vystřízlivěl a přikývl. „Večerka za hodinu. Ano, majore.“

Espinoza se otočil na patě a vyšel z kanceláře. Od chvíle, co tam dorazili, na své vojáky tvrdě tlačil, a dnes v noci je zmáčkne ještě víc. Až je s Raulem všechny rozmístí, nezbude kolem ropného terminálu ani píď nestřeženého území, a protože mají Američané sklon zachraňovat ostatní, zdvojnásobí hlídku u rukojmích.

***

JUAN ODTÁHL BŘITVU OD SVÉHO KRKU a opláchl ji v měděné misce. Silný náklon Oregonu ho nutil držet se jednou rukou. Ještě naposled přejel ostřím po kůži, umyl ho a pečlivě osušil ručníkem. Jeho dědeček byl holič a naučil ho, že nikdy nesmí uložit břitvu mokrou, pokud má zůstat ostrá.

Uzavřel umývadlo zátkou, nabral do dlaní vodu a omyl si obličej. Podíval se na sebe do zrcadla nad toaletním stolkem. Nebyl si jistý, co tam vidí. Byl pyšný na rozhodnutí, k němuž dospěl, i když si zároveň myslel, že měli sbalit a zamířit do Jižní Afriky, kde měli zaručených pět milionů dolarů týdně na následující tři neděle jen za to, že budou hlídat hlavu státu, jež nemá žádné nepřátele.

Utřel si obličej ručníkem a natáhl si tričko. Nechali trochu puštěné topení, ale paže i hruď mu pokrývala husí kůže.

Doskákal do šatny a vybral si umělou nohu na nadcházející misi z pěti protéz, které vlastnil. Byly vyrovnané na podlaze jako kovbojské boty, všechny levé. O pár minut později už byl oblečený a na cestě k ponorkovému doku. Věděl, že by měl něco sníst, ale měl příliš sevřený žaludek.

Centrum pro podvodní operace překypovalo aktivitou. Týmy techniků pracovali na Nomadu 1000, který se právě vrátil s Mikem Tronem a jeho skupinou. Mike nahlásil, že nálože jsou umístěné a připravené k odpálení. Jeho tým vyvrtal otvory do spodní části ledovce visícího nad zátokou a nacpal do nich tolik výbušnin, aby těch sto tisíc tun ledu spolehlivě utrhly.

Juan si přepnul na monitor počítače záběry několika venkovních kamer na noční vidění. Všechny ukazovaly svět, který zešílel. Zvířený sníh bičoval loď ze všech směrů, jak se vítr neustále měnil. Moře kypělo vlnami dost velkými na to, aby cákaly vysoko přes palubu, a když udeřily na pobřeží, dokázaly pohnout padesátikilovými balvany, jako by to byly oblázky. Podíval se na meteorologický displej. Teplota byla minus dvacet pět, ale studený vítr ji snižoval až na minus pětatřicet.

Eddie Seng s Linkem se objevili pár minut po Juanovi. Kvůli počtu cestujících, s nimiž se doufali vrátit, musela být přepadová jednotka co nejmenší. Nomad byl navržený pro deset lidí, ale oni se jich do něho chystali nacpat jednadvacet.

Jako předtím měli na sobě podobné polární oblečení jako argentinští vojáci a do vodotěsného vaku přivázaného k ponorce nacpali dost bund pro všechny zachráněné vědce. Další vak obsahoval kosti dávno mrtvých Norů. Juan stále nepřišel na to, jak odčiní narušení jejich věčného klidu.

Po Cabrillově boku stanul Maurice s podnosem v ruce. Byly tři hodiny ráno, ale on vypadal čerstvě a dokonale jako obvykle. „Vím, že před misí jen zřídka jíte, kapitáne, ale teď byste měl. V těchto podmínkách tělo mnohem rychleji spaluje kalorie. Nevím, jestli jsem se o tom někdy zmínil, ale byl jsem vyslán s královským námořnictvem do jižního Atlantiku, když se tam Argentinci naposledy začali rozpínat. Ti chlapci, kteří dobyli zpět Jižní Sandwichovy ostrovy, se vrátili ztuhlí jako Stonehenge.“

Zvedl poklop a ukázal Juanovi omeletu plněnou šunkou a houbami. Její aroma jako by mu rozvázalo uzly, které mu stahovaly žaludek. Zároveň mu připomněly něco, na co zapomněl, takže vyslal Maurice zpátky do kuchyně s jistým úkolem.

Spuštění ponorky proběhlo hladce a brzy byli na cestě. První náznak, že se něco změnilo, se objevil, když pluli kolem křižníku Admirál Guillermo Brown. Přes další okolní hluk Juan slyšel, že nastartoval hlavní motory. Zvuk a vibrace přenášené vodou se rozléhaly uvnitř přetlakového ocelového trupu. Nezměnilo to jejich plány, ale Juan to nepovažoval za dobré znamení.

Na rozdíl od první cesty na břeh, kdy přistáli nedaleko člunů, se tentokrát vynořili na vzdáleném konci mola, blíž k místu, kde byli drženi zajatci. Zuřící bouře přehlušila zvuk nomadu vynořujícího se pod molem.

Linc chvilku nato otevřel příklop a vylezl ven, zatímco Juan se soukal do bundy a nasazoval si ochranné brýle. Bývalý příslušník SEAL se za okamžik vrátil.

„Máme problém.“

„O co jde?“

„Podíval jsem se na molo infračerveným hledím a napočítal tři stráže.“

„V takovéhle noci?“ podivil se Eddie.

„Právě kvůli takovéhle noci,“ řekl Juan. „Kdybych byl na Espinozově místě, napadlo by mě, že by té bouře mohl nepřítel využít k útoku, a rozmístil bych podle toho své síly.“

Juan si vzal od Linka brýle na noční vidění, lehl si na břicho na molo a provedl vlastní průzkum. Uviděl stráže, které spatřil Linc, a prohlédl si zbytek základny, kde zahlédl další přízračné postavy. Během jediné minuty napočítal celkem deset mužů ve službě.

„Změna plánu.“

Původně měli v úmyslu osvobodit zajatce a přinejmenším je dostat do ponorky, než půjdou po argentinském křižníku. Ale protože komplex střežilo tolik mužů, hrozilo příliš velké nebezpečí, že si jich někdo všimne. Rozhodl tedy, že použijí válečnou loď k odvrácení pozornosti. Vysvětlil, co chce, aby jeho muži udělali, a ujistil se, že ho poslouchá i Max na Oregonu.

„To se mi nelíbí,“ řekl Hanley, když Juan domluvil.

„Nemáme na vybranou. Jinak se k těm vědcům nedostaneme ani na tři metry.“

„Dobře. Jenom mi řekněte, až budete připravení.“

„Dostaňte se co nejblíž k vězení,“ řekl Cabrillo svým dvěma mužům, „a čekejte na můj povel.“

Opustili ponorku společně a Linc s Eddiem za sebou táhli každý jeden vodotěsný vak. Museli se plazit po břiše a každých pár desítek centimetrů zastavovat, aby neupoutali pozornost. Bylo jasné, že jim bude trvat dobrých dvacet minut, než se k dočasnému vězení dostanou.

Juan zamířil opačným směrem. Vítr z něho rval oblečení a musel s ním zápasit při každém kroku. Chvilku se do něho opíral zpředu, pak se otočil a málem ho srazil na obličej. Šála mu sklouzla dolů a on měl pocit, jako by mu někdo polil tváře kyselinou.

Musel si načasovat své pohyby a využít okamžiků, kdy k němu byli Argentinci zády. V jedné věci byl vítr užitečný. Většina vojáků se pohybovala zády k němu, což Cabrillovi poskytovalo příležitost urazit při plynulých závanech větší vzdálenost.

Viditelnost zůstávala nízká a on skoro narazil do jednoho vojáka, který stál v zátiší buldozeru. Strnul asi půldruhého metru od něho. Muž k němu stál bokem. Byl dost blízko, aby Juan viděl, jak mu divoce vlaje kožešinový lem na kapuci. Juan o krok couvl, pak o další, ale znovu strnul, když se objevil druhý strážce.

„Jaguár,“ křikl první voják, když uviděl svého kolegu.

„Kapybara,“ odpověděl ten druhý.

Byla to poznávací hesla. Juan se usmál. Tohle byl skvělý úlovek. Jakmile se vzdálil mimo doslech té dvojice, předal tu informaci vysílačkou Eddiemu a Linkovi pro případ, že by je někdo zastavil.

Od té chvíle se už Juan pohyboval rychle, a když přišel k jedné hlídce, muž se k němu rychle otočil a výhružně pozvedl samopal, aniž by však na něho namířil.

„Jaguár.“

„Kapybara,“ opáčil Cabrillo sebejistě. Druhý muž sklonil zbraň.

„Jediné, co mě tady drží na nohou,“ řekl strážce, „je fakt, že major je tady venku s námi a nesedí vevnitř v teple.“

„Nikdy by na nás nechtěl nic, co by sám neudělal.“ Juan netušil, jestli je to pravda, ale poznal Espinozu natolik, aby odhadl, že to není voják, který by velel z pohodlí svého stanu.

„To asi ne. Nezmrzni.“ Argentinec pokračoval v chůzi.

Juan šel dál. O deset minut a tři znuděné hlídky dál dorazil k budově s provozem na zpracování zemního plynu. „Jsem tady,“ nahlásil svým mužům. „Kde vy?“

„Pořád kus od cíle,“ odpověděl Linc. „Je to tady jako v Riu během karnevalu, tolik tady courá lidí.“

„Maxi, jsi připravený?“

„Vypumpoval jsem balast a motory spokojeně předou.“

„Dobře. Buď ve střehu.“

Juan otevřel dveře vedle obrovských vrat hangáru a vešel do vstupní chodby. Okamžitě ho zastavila stráž. „Kajman.“

Cabrillo ztěžka polkl. Pro případ, že by někdo vstoupil do jedné z budov, měli jiné heslo. V duchu proklel Jorgea Espinozu za jeho předvídavost a zároveň se mu hlavou honily názvy všech jihoamerických zvířat, na něž si vzpomněl. Lama. Hroznýš. Anakonda. Hm, lenochod. Pak mu došla inspirace.

Uplynulo půl vteřiny a strážce už brzy pojme podezření. Co je kapybara pro jaguára? Kořist. Kajmani žerou ryby. Takže to bude ryba. Která? Vyslovil název té jediné, která ho napadla. „Piraňa.“

Voják sklonil zbraň a Cabrillo měl co dělat, aby nedal najevo úlevu.

„Víš, že tady nemáš co pohledávat.“

„Jenom na chvilku. Potřebuju se ohřát.“

„Je mi líto. Znáš majorovy rozkazy.“

„No tak, člověče. Nedozví se to.“

Voják se na chvilku zamyslel a pak mu přes tvář přelétl soucitný výraz. „Tak jo, běž dovnitř. Ale jenom na pět minut, a jestli se objeví Espinoza nebo Jimenez, řeknu jim, že ses tady schoval ještě dřív, než jsem nastoupil do služby.“

„Pět minut. Slibuju.“

Juan prošel kolem hlídky a vstoupil do přetopeného zařízení. Hned si musel stáhnout kapuci a rozepnout bundu. Stroje hučely, jak zpracovávaly zemní plyn proudící z vrtů u pobřeží, zatímco na druhé straně hangáru pracovaly pece bránící zátoce v zamrznutí. Cabrillo znovu užasl nad velikostí a propracovaností argentinského komplexu.

„Maxi, jsem uvnitř. Jdi na to.“

Juan našel jedno z hlavních potrubí přivádějících plyn. Vytáhl malou nálož a nastavil pohybový senzor. Nebyl nijak zvlášť citlivý, ale na to, co mělo přijít, to stačilo.

Obrátil se právě v okamžiku, kdy do vstupní chodby vešli čtyři muži. Ani si nemuseli svlékat polární bundy, aby Cabrillo okamžitě poznal majora Espinozu. Doprovázel ho seržant, který byl i na palubě Oregonu, a dva další poddůstojníci. Juan se stačil schovat za nějaký stroj dřív, než si ho všimli.

„Viděli jsme tě vcházet,“ překřičel Espinoza hluk. „Neztěžuj si to. Vyjdi ven a já tě neobviním z dezerce.“

Cabrillo pohlédl na bombu a pak zpátky na urostlé vojáky stojící u dveří, zatímco Espinoza a seržant Lugones postupovali dovnitř, aby ho našli.

„Maxi,“ zašeptal naléhavě. „Možná budu prozrazen, ale nepřerušuj akci. Slyšíš mě? Nějak se z toho dostanu.“

„Rozumím,“ odpověděl Max stručně. Dobře věděl, že Předseda v tom posledním nelže.

***

HANLEY ZÍRAL CHVILKU do prázdna a pak se přinutil k akci. „Pane Stone, prosím zvednout na pět procent a napnout lano.“

„Slyším.“ Eric rozběhl nepřekonatelné motory Oregonu a rozjel loď dopředu rychlostí čtvrt uzlu.

Technik stojící v prostoru na zádi, kde se nacházel naviják lana, ohlásil, že se lano začíná napínat.

Přestože do lodi bušil vítr a vlny, nemusel Ericovi nikdo říkat, že lodi něco klade odpor. Věděl, jak reaguje prakticky za všech okolností.

„Lano je napjaté, pane Hanley,“ řekl s obvyklou formálností, k níž se v operačním centru uchylovali v průběhu mise.

„Dobře, plynule zrychlovat. Třicet metrů za minutu. Hlavně žádné trhání.“

„Rozumím.“

Půldruhého kilometru za zádí Oregonu se lano obtočené kolem pilotu a vedoucí zpátky k přídi křižníku Admirál Brown pozvolna napínalo jako struna, když se magnetohydrodynamika začala potýkat s mrtvou váhou válečné lodi. Ve hře byly ohromné síly. Křižník se dal pomalu do pohybu, natolik nenápadně, že to vypadalo, že od přídě fouká silnější vítr.

Z půlmetru byl metr a pak tři. Potom se loď silně pověsila na kotvu.

Eric zvyšoval tah, až se záď Oregonu nořila hluboko do vody tlačena pohonnými tryskami. Ale tvrdohlavá příčná tyč, kterou Juan uvolnil, odmítala povolit o těch posledních pár centimetrů.

Jedno z přivařených ok upadlo, čímž se zvýšil tlak na ta ostatní. Oregon zatáhl ještě silněji a z trupu odskočilo další oko, takže jich zbylo jen šest. Kov se dřel o kov, jak se tvrdohlavá tyč v kotvě snažila dál dělat svou práci.

Pak vyklouzla a energie nahromaděná v uhlíkovém lanu při zuřivé přetahované se náhle uvolnila. Admirál Guillermo Brown se rozjel prakticky z klidu na šest uzlů, dost rychle na to, aby to členy posádky srazilo na kolena. Kapitán byl v tu časnou hodinu náhodou na můstku a teď vzhlédl od zprávy, kterou studoval. Okamžitě poznal, co se stalo, zatímco jeho méně zkušená posádka vypadala zmateně.

„Dobrý bože, praskl kotevní řetěz. Kormidlo, zpětný tah, třetina výkonu.“

„Rozkaz, zpětný tah, třetina výkonu.“

Protože měl k dispozici dva plynové turbomotory se spojeným výkonem dvaceti tisíc koňských sil, byl přesvědčený, že dokáže překonat i ten nejsilnější vítr, který by se do nich mohl opřít. Ale když se podíval na ukazatel jejich rychlosti vzhledem ke dnu, nezpomalovali, ale spíš zrychlovali.

„Kormidlo, zpětný chod, poloviční výkon. Rychle, člověče!“ Přístav byl jen tři čtvrtě kilometru od nich a vypadalo to, jako by mířili přímo na jedno ze zpracovatelských zařízení. Za pár vteřin mu došlo, že je vítr silnější než cokoliv, s čím se kdy setkal. „Plný tah!“

Oregon dokázal překonat dvacet tisíc koní křižníku, aniž by se zapotil. Eric byl na osmdesáti procentech výkonu a spokojeně pokýval hlavou. Teď už táhli válečnou loď rychlostí šestnácti uzlů. Přes vzdálenost mezi oběma loděmi a bouři slyšel sirénu řvoucí varování před srážkou.

Křižník byl bezmocný jako škuner s přelomenými stěžni, když mířil přímo na hangár v přístavu. Jeho kapitán si to nedokázal vysvětlit. Nařídil stočit kormidlo doleva, aby zabránil čelní srážce, ale loď reagovala jen tím, že se pohybovala dopředu bokem jako krab. Osud rozhodl, že ji vrhne na břeh na místě, které sám určil, a kapitánovi se zdálo, že na vůli člověka vůbec nezáleží. Okamžik před nárazem pohlédl znovu na ukazatel rychlosti a zděsil se, když zjistil, že vítr tlačí plavidlo rychlostí skoro dvaceti uzlů.

***

CABRILLO NEMĚL ČAS NA JEMNOSTI. Veškeré důkazy toho, co se v té budově stane, budou zničeny, jakmile Admirál Brown prorazí přední zeď. Hbitě nasadil na pistoli FN Five-seveN tlumič a čekal, až budou Espinoza se seržantem z dohledu.

Kryl se za spletí trubek a posunoval se blíž ke dveřím. Obě stráže byly ve střehu a neustále se rozhlížely kolem, ale obrovský hangár byl slabě osvětlený a Juan se měl za co ukrýt. Stále se ohlížel, jestli se mu ti dva náhodou nedostali do zad. Zvedl pistoli k výstřelu, když přetlakový ventil za ním náhle vypustil do vzduchu syčící proud páry. Oba vojáci pohlédli jeho směrem a jeden z nich ho musel zahlédnout, protože namířil samopal a vypálil salvu tří kulek.

Byl skoro zázrak, že jedna z nich nezasáhla nějaký důležitý ventil a všechny je nezabila.

Juan se skrčil, ale okamžitě se znovu napřímil a sundal jednoho z nich dvěma výstřely do hrudi. Dveřmi vtrhl dovnitř strážce, který předtím pustil Cabrilla do budovy, se samopalem pevně přiloženým k rameni. Jeho kolega se schoval za několik dvousetlitrových sudů.

Cabrillo vypálil ještě dvakrát a voják se zhroutil. Dveře se za ním zavřely.

V dálce slyšel Espinozu štěkat rozkazy.

Zpoza sudů vyhlédl ukrytý voják. Juan poslal jednu kulku pět centimetrů od jeho oka, aby ho udržel na místě, a pak se vší silou rozběhl. Musel překonat necelých šest metrů. Dorazil k sudům a na jeden z nich vyskočil. Argentinec stále ležel na břiše, aniž by útok slyšel nebo očekával.

Juan udělal chybu v odhadu. Když předtím provrtal vysokorychlostní kulkou jeden ze sudů, začala z něj vytékat tekutina, takže předpokládal, že jsou plné všechny. Nebyly.

Když došlápl na víko jednoho sudu, jeho setrvačnost ho převrátila a s ním i tři vedle něho. Dopadl na zem za ohlušujícího rachotu a na vteřinu neměl ponětí, co se stalo. Strážce se vzpamatoval o něco rychleji. Zvedl se na kolena a namířil na Cabrilla samopal. Když Juan dopadl, upustil jako zelenáč pistoli, takže odkopl na vojáka jeden sud a odklonil jeho zbraň. Tři vypálené kulky se odrazily od traverzy pod střechou.

Cabrillo sevřel prázdný sud v medvědím objetí a vrhl se na Argentince. Když se srazili, svalil se voják na zem a Juan mu plnou vahou doplněnou o sud dopadl na hruď. Žebra praskla jako párátka. Muž byl zraněný, ale ne zcela zneškodněný. Juan zoufale pátral po své pistoli a zrovna se ohnul, aby ji zvedl z mezery mezi dvěma sudy, když zeď za ním provrtala řada devítimilimetrových kulek.

Espinoza ho okamžitě poznal. Vytřeštil oči a pak je spokojeně přimhouřil, jakmile mu došlo, že muž, který mu způsobil tolik problémů a ostudy, je šest metrů od něho a neozbrojený.

„Vím, že jsi sám,“ řekl. Seržant Lugones se objevil po jeho boku. „Seržante, jestli pohne jediným svalem, zastřelte ho.“

Espinoza položil svůj samopal na kryt elektrického transformátoru, vytáhl z pouzdra pistoli a položil ji vedle něho. Došel k Juanovi se samolibým pohledem školního tyrana, který zahnal do kouta toho nejslabšího spolužáka. Nezastavil se, ani když zvenku zazněla poplašná lodní siréna.

„Nevím, kdo jsi a odkud ses tu vzal, ale ujištuju tě, že tvoje smrt bude mimořádně zábavná.“

Juan máchl pravou pěstí, zasáhl Espinozu do nosu a přinutil ho o krok ustoupit. „Moc mluvíš.“

Argentinec se na něho slepě vrhl. Cabrillo ho nechal přiblížit a těsně před tím, než se srazili hrudníky, ustoupil stranou, a jak se hnal Espinoza kolem, udeřil ho do zad. Ten narazil do zdi tak silně, až kov zazvonil.

„A pereš se jako holka,“ popíchl ho Juan.

„Lugonesi, střel ho do nohy.“

Seržant nezaváhal. Jediný vystřel byl mimořádně hlasitý a Juan se zhroutil na zem, chytil se na zmrzačený úd a vykřikl bolestí.

„Fajn, uvidíme, jak budeš bojovat teď,“ ušklíbl se Espinoza. „Postav se, nebo další kulka půjde do kolene.“

Juan se dvakrát pokusil vstát a pokaždé se svalil na betonovou podlahu.

„Už to není takový drsňák, co, seržante?“

„Ne, pane.“

Espinoza přistoupil k Juanovi z boku a divokým trhnutím ho zvedl na nohy. Cabrillo se opile potácel a snažil se potlačit bolestné sténání. Espinoza ho přidržel za paži a dvakrát ho vší silou udeřil pěstí do žaludku. Juanovi se podlomila kolena a málem stáhl Argentince na zem s sebou.

„Dojemné,“ utrousil Espinoza.

Znovu sáhl dolů, aby akci zopakoval. Juan pokorně seděl, dokud nebyla Espinozova hlava jen třicet centimetrů od něho. Pak natáhl obě ruce, jednou popadl muže za bradu a druhou za týlní kost. I přes nevýhodnou polohu na zemi se mu podařilo vyvinout obrovskou sílu, zakroutil Espinozovi hlavou, až krční páteř praskla.

Mrtvé tělo se zhroutilo, jako by bylo z gumy, a málem mu zabránilo zvednout pistoli. Namířil a vystřelil dřív, než stačil mozek seržanta Lugonese zpracovat, co se právě stalo. První kulka mu provrtala žaludek a vylétla na druhé straně, druhá ho zasáhla do čela.

Znovu zazněla siréna jedním dlouhým, pronikavým zahoukáním, které se ozvalo ani ne patnáct metrů od místa, kde Juan seděl. Postavil se, s protézou nepoškozenou kulkou, a zamířil ke dveřím, když základy budovy zahoupal gigantický náraz a zeď zařízení na zpracování zemního plynu prorazila ostrá příď křižníku Guillermo Brown.

Šest vteřin nato hroutící se ocelové nosníky a kusy betonu odpálily nálož přes její pohybové čidlo.

Budova se začala rozpadat jako Hindenburg nad Lakehurstem.

28

LINC S EDDIEM BYLI NA STANOVENÉ POZICI pod vězením, když začala houkat lodní siréna. Vítr způsoboval, že ten žalostný zvuk kolísal jako sténání umírajícího zvířete. Chvilku počkali a opravdu, jeden ze strážců vystrčil hlavu ze dveří, aby zjistil, co je to za zvuk. Samozřejmě viděl jen na pár metrů, takže se rychle schoval.

Franklin použil malou akumulátorovou vrtačku, aby prorazil do podlahy nad sebou dírku o průměru asi tři milimetry. Na základě dřívějšího průzkumu odhadli, kde stojí nábytek, a vrtal pod čalouněnou pohovkou, aby si stráže dírky nevšimli. Eddie do ní zastrčil hadičku vedoucí od bombičky s plynem. Jednalo se o silnou uspávací látku, která dokázala odrovnat průměrného člověka asi za pět minut a účinek vydržel až hodinu v závislosti na koncentraci. Už dříve vyřadili z činnosti systém ventilace v budově tím, že prostě odpojili vnější jednotku.

Zakrátko hlasy tlachajících vojáků postupně ztichly a nakonec se ozvaly údery, jak jejich těla dopadla na podlahu.

Oba muži se vyplazili zpod stavby a vešli do ní vstupní chodbou. Eddie nesl bundy ve vaku, z něhož byl vyčerpán vzduch, aby se zmenšil jeho objem, a Linc pytel s kostmi. Nepřinesli osmnáct kompletních koster, ale bylo toho dost, aby to Argentince přesvědčilo. I tak pytel vážil skoro metrák, takže se Linc nadřel mnohem víc než Eddie se svými patnácti kily oblečení.

Jakmile si nasadili plynové masky, proběhli rychle dveřmi vedoucími do místnosti stráží a zavřeli je za sebou, aby plyn nenaředili. Našli tam čtyři vojáky. Dva leželi na pohovce, jeden na podlaze a dalšímu klesla hlava na stůl, jako by si jen chtěl zdřímnout. Eddie pustil každému muži pod nos ještě trochu plynu, aby se neprobrali, pak odemkli další dveře a spěchali dozadu.

Zadní část budovy byla středovou chodbou rozdělená do šesti místností. Před únosem vědců z výzkumných stanic to byla ubytovna pro dělníky na ropných vrtech. Linc zůstal na hlídce u dveří, takže by slyšel, kdyby se některý z vojáků pohnul.

Eddie otevřel první dveře napravo a cvakl vypínačem. Z podlahy se na něho dívaly tři ženy. Dny v zajetí je otupily tak, že jen nepřítomně zíraly. Ulevilo se mu, když viděl, že jim jejich žalářníci nechali boty. Seng si sundal plynovou masku a jejich zájem vzrostl, když viděly, že je Asiat.

„Jmenuju se Eddie Seng a dostanu vás odsud.“ Když nikdo nic neřekl, zeptal se: „Mluví někdo z vás anglicky?“

„Ano,“ odpověděla podsaditá žena se slámovými vlasy. „My všechny. Jsme Australanky.“

„Přišli jsme vás zachránit.“ Otevřel kapesní nůž a rozřízl vzduchotěsný uzávěr vaku s bundami. Ten se rázem nafoukl na trojnásobnou velikost.

„Mluvíte jako Američan. Jste od armády?“

„Ne. Na tom teď nesejde. Je někdo z vás zraněný?“

„Starali se o nás dobře. Nemyslím si, že někoho zranili.“

„Dobře. Pomozte mi osvobodit ostatní.“

Pár minut nato bylo otevřených všech šest cel a osmnáct vědců bylo volných. Bombardovali Eddieho otázkami, proč byli uneseni, a on se na ně snažil odpovídat. Otázky však ustaly, když otevřel druhý vak a vyndal z něho lidskou lebku.

„Potřebujeme, aby si Argentinci mysleli, že jste uhořeli,“ vysvětlil, než se někdo stačil na něco zeptat. „Kdyby měli podezření, že jste uprchli, mělo by to vážné diplomatické následky.“

Siréna křižníku Admirál Brown začala houkat dlouhým, jednotvárným tónem. Eddie zrychlil tempo. V každém pokoji rozptýlil správné množství ostatků, zatímco Linc šel dát vojákům poslední dávku plynu. Pak potřel stěny a podlahy fialovou gelovitou hořlavinou. Nemohli jí vzít tolik, kolik by chtěli, ale Eddie byl víc než zručný žhář a věděl, jak ji nejlépe rozmístit, aby budova shořela celá.

„Zatajte dech, až budete procházet vedlejší místností,“ upozornil je. „A jakmile budete venku, držte se v sevřené skupině a následujte mě.“

Noc naplnil obrovský výbuch.

***

KDYŽ VÁLEČNÁ LOĎ NARAZILA do zpracovatelského provozu a odpálila bombu, přerušil výbuch podmořské plynové potrubí přivádějící suroviny od vrtů. Pokles tlaku byl okamžitě zaregistrován a ventily na ropných plošinách se uzavřely, aby nedošlo k nebezpečnému zpětnému tahu. Náraz lodi Admirál Brown poškodil ventily na pobřeží, takže když bylo velké plavidlo zataženo hlouběji do stavby, plyn volně unikal z potrubí. Jakmile se nad zařízením zvedla houbovitá koule plamenů, plyn v potrubí se vznítil. Zátoka vybuchla.

Kilometry plynového potrubí vzplály kataklyzmatickou explozí, která zvedla do temné noci gejzíry vody, a záblesk osvětlil oblohu od obzoru k obzoru. Tři vrtné plošiny to utrhlo ze sloupů, na nichž stály.

Následné výbuchy trhaly zdi obvodových zařízení na zpracování zemního plynu, dokud nebyl celý hangár srovnán se zemí a planoucí trosky se nerozlétly po celé zátoce a na další budovy stanice.

Na palubě křižníku ochránily silné pancíře celou posádku kromě mužů na můstku. Ti se mohli zachránit čistě tím, že by si lehli na podlahu, ale oni tam jen v šoku stáli a zírali, jak se loď zarývá do provozu na břehu. Když okna vybuchla dovnitř a můstek zaplnily létající střepy, rozsekalo je to na kusy.

V ohnivém pekle zůstala nepovšimnuta další malá exploze pod přídí křižníku. Bylo to zařízení, které Juan připevnil na konec lana, aby ho uvolnil. Jakmile vybuchlo, uhlíkové lano se vyvléklo ze zbývajících ok a loď přestala být ve vleku Oregonu.

***

JAKMILE ZPRACOVATELSKÝ ZAVOD VYBUCHL, odpálil Mark Murphy nálože, které Mike Trono a jeho tým položili do ledovce tyčícího se nad místem, kde před pěti stoletími admirál Caj Sung nechal potopit Tiché moře. Zastrčili je do hlubokých vrtů v ledu, které pak naplnili vodou, jež zmrzla v led, a ty zadržely sílu výbuchů. Mnohonásobné exploze byly pečlivě načasované a vytvořily harmonickou rezonanci dost silnou na to, aby odřízla celý obrovský kus ledu čistě jako nůž. Nově vzniklá kra byla velká jako kancelářský mrakodrap na Manhattanu. Dvě stě padesát tun ledu se zřítilo do zátoky a při dopadu na dno se rozlámalo. Vlna, která zaplavila zátoku od jednoho břehu k druhému, zvedla obrovský sloupec vody. Její pohybová energie byla tak velká, že se všechno na její trase zvedlo jako listí spláchnuté do kanálu. Úžasná čínská loď nebyla výjimkou. Vlna ji vlekla po mořském dně a dolů po svahu sklánějícím se do mořské propasti. Když se vody konečně uklidnily, nezůstal tak jediný důkaz, že kdy existovala.

***

ERIC STONE TO UCÍTIL v tom okamžiku, kdy se loď uvolnila, a vypnul trysky pohánějící Oregon.

„A je to,“ řekl s pohledem upřeným na velký monitor na čelní stěně operačního centra.

Kamera vestavěná do nosu bezejmenného bezpilotního letounu zachycovala peklo na zemi, plameny šlehající třicet metrů vysoko z provozu na zpracování zemního plynu a hořící kapsy plynu v zátoce. Vypadalo to, jako by hořelo samotné moře. Gomez Adams sedící u ovládacího pultu malého letounu pohnul joystickem, aby přeletěl nad celým rozlehlým komplexem. Byl to důkaz jeho pilotních schopností, že dokázal řídit nestabilní letadlo v takové bouři. Zem byla tečkovaná malými lokálními ohni na místech, kam dopadly hořící trosky. Ale jeho pozornost upoutal jiný požár. Ze střechy budovy stojící daleko od epicentra výbuchu šlehaly plameny.

„Vypadá to, že Eddie s Linkem už vyrazili,“ řekl.

Vteřinu nato naplnil místnost Eddieho udýchaný hlas vycházející z reproduktorů na stropě. „Máme všech osmnáct.“

Maxe Hanleyho v té chvíli osud zajatců nezajímal. „Slyšel jsi nebo viděl Předsedu?“

„Ne. Naposledy o sobě dal vědět z té fabriky. Tobě se neozval?“

„Ne, sakra! Řekl mi jenom, že nějak najde cestu ven.“

„Co chceš, abychom udělali?“

I když Max toužil získat čas, věděl, že Eddie a jeho skupina osvobozených zajatců nakonec upoutají pozornost. „Dostaňte se co nejrychleji k ponorce. Třeba je Juan už na cestě. Může mít rozbitou vysílačku.“

„Už jdeme.“

Hanley se pokusil spojit s Cabrillem na všech přednastavených frekvencích, ale nedočkal se odpovědi. Měl neblahé tušení, že Juan neunikl, když zpracovatelský provoz vybuchl. Neměl dost času. Obětoval se, aby mohli dovést svůj plán do konce.

***

SCÉNA NA ZEMI připomínala konec světa. Poručík Jimenez nemohl najít majora a jeho muži naprosto zapomněli na disciplínu, kterou jim vtloukali do hlavy. Tohle byl začátek amerického útoku, a přesto jeho vojáci opouštěli své pozici, aby zírali na požár. Křičel na ně, aby se vrátili a připravili se na útok. Poddůstojníci se k němu připojili se svým řevem a vojáci nakonec začali znovu věnovat pozornost svým povinnostem.

Těžaři ignorovali zákaz vycházení a vybíhali z ubytoven, aby se podívali, co se děje. Když na ně Jimenez řval, aby se vrátili dovnitř, jen se mu vysmáli. Pár minut po výbuchu byla venku nejméně stovka lidí.

Doběhl k němu jeden desátník a řízně zasalutoval. „Poručíku, to nejsou Američani.“

„Cože? Cos to řekl?“

„Nejsou to Američani, pane. Guillermo se utrhl z kotvy a najel do velkého zpracovatelského provozu. To ten výbuch způsobilo.“

„Víš to jistě?“

„Viděl jsem to na vlastní oči. Vypadá to, že v té hale trčí celá čtvrtina lodi.“ Jimenez tomu nemohl uvěřit. Tohle všechno že způsobila nehoda? „Neviděl jsi majora Espinozu?“

„Ne, pane. Je mi líto.“

„Jestli ho uvidíš, řekni mu, že jsem šel prohlédnout ten provoz.“

„Ano, pane.“

Jimenez se už chtěl vydat přes komplex, když uslyšel nezaměnitelný rachot samopalů. Tohle nehoda nebyla. Rozběhl se k místu, odkud se střelba ozývala.

***

KDYŽ BOUŘLIVOU NOC ZAPLNILY VÝBUCHY, začal Linc popohánět vězně ven vstupní chodbou, zatímco Eddie podpálil zapalovačem hořlavý gel. Vzplál ještě lépe, než čekal. Dřevěné příčky byly nejlacinější na trhu, vyrobené z pilin slepených lepidlem, které hořelo jako papír. V několika vteřinách visel pod stropy hustý kouř.

Ujistil se, že tam zůstal jako poslední. Proběhl místností, kde stráže pořád ještě spaly. Dveře ven nechal otevřené, takže je čerstvý vzduch mohl probrat, i když hlavním důvodem bylo zásobovat oheň kyslíkem a ne zachovat se k vojákům humánně.

Jak Cabrillo předvídal, Argentinci dočasně ztratili kontrolu nad situací. Vojáci opustili své střežené sektory a mísili se mezi ně civilisté.

Tři čtvrtě kilometru daleko osvětlovaly plameny ze zpracovatelského závodu okolí oranžovou a žlutou září pronikající vánicí. Eddie ho ani nemusel vidět, aby věděl, že budova je zcela zničená. Bez tohoto zařízení nebude možné zásobovat základnu teplem a elektřinou. V jediném okamžiku proměnila Korporace Argentince z pánů Antarktického poloostrova v lidi, kteří za pár dní zmrznou, pokud nepřijde záchrana včas. Jejich naděje na obsazení tohoto regionu přišly vniveč. Svět nebude nečinně sedět a přihlížet, jak základnu budují znovu. Teď už zbývalo jen se odtamtud dostat.

Nijak se mu nezamlouvalo, že tvoří tak velkou skupinu. Hodně lidí pohromadě přitahovalo pozornost; avšak nezdálo se, že by si jich někdo všímal. Většina místních se sbíhala k požáru, aby zjistili, co se stalo.

Podal hlášení na Oregon a Juanovo zmizení ho znepokojilo stejně jako Maxe. Znal však Předsedu a nijak by ho nepřekvapilo, kdyby právě teď nastupoval do ponorky.

Pohybovali se tempem, které se blížilo spíš chůzi než běhu. Budovy stály blízko sebe a bylo jen otázkou času, kdy zahnou naslepo za roh a narazí na stráž.

Linc ho nechal jít jako prvního, aby jakmile dorazí k nomadu, mohl Eddie vlézt rovnou do kokpitu a nemusel překonávat jejich hosty.

Voják k nim byl otočený zády, když ho Eddie spatřil. V dálce viděl, kde bílá země přechází v černý oceán. Molo bylo asi sto metrů od nich.

Argentinec je spíš vytušil, než uslyšel, každopádně se obrátil a namířil samopal.

„Jaguár!“ zavolal.

„Kapybara,“ opáčil Eddie.

Voják se na něco zeptal. Eddie neuměl španělsky a hned mu došlo, že vpředu měl jít Linc. Eddie si přiložil dlaň zboku ke kapuci, aby naznačil, že neslyšel. Strážce ignoroval Sengovu pantomimu a přišel blíž, aby si skupinku prohlédl. Přestože ohromné bundy maskovaly jejich postavy, nedalo se přehlédnout, že jsou tři z nich mnohem menší než ostatní.

Šel přímo k té blondýně, jež se jmenovala Sue, strhl jí kapuci a odhalil andělský obličej. Zvedl zbraň a namířil jí přímo mezi oči. Nikdo se nikdy nedozvěděl, jestli chtěl opravdu vystřelit. Linc ho okamžitě srazil na zem třemi kulkami.

V návalu inspirace zvedl Eddie svůj samopal a vystřílel celý zásobník do vzduchu. Vojáci byli nervózní, neměli informace o tom, co se děje, a velitelé jim od jejich příjezdu nepochybně tvrdili, že je každým okamžikem mohou napadnout Američané. I ten nejostřílenější veterán by v takové situaci zpanikařil, takže nebylo divu, když okamžik po Eddieho salvě měl nějaký vojín na druhé straně základny pocit, že zahlédl příslušníka Zelených baretů, a spustil palbu. Jako když se provalí hráz, začali muži bezcílně střílet a rachot palby přehlušil hukot plamenů i jekot větru.

Linc to okamžitě pochopil. Dloubl špičkou boty do mrtvoly. „Toho chudáka zabili jeho vlastní lidi.“

„Přesně tak to bude vypadat. Překvapilo by mě, kdyby opravdu nepostříleli pár svých.“

Pokračovali v cestě a okamžik nato dorazili k molu. Palba ani trochu nepolevila, což pro ně byla výhoda až do chvíle, kdy jedna zbloudilá kulka zasáhla jednoho vědce do nohy. Svalil se na zem, držel se za ránu a sténal.

Nebylo to životu nebezpečné zranění, aspoň prozatím, takže ho Linc zvedl ze sněhu a hodil si ho přes rameno takřka bez zastavení.

Nomad odnesl proud kousek od mola, takže ho Eddie musel přitáhnout za lano. Skočil na trup a otevřel poklop.

„Juane?“ zavolal, jakmile se začal spouštět do plavidla. Ale Předseda se ještě nevrátil.

„Eddie,“ ozval se Linc zvenčí. „Pomoz mi s ním.“

Bývalý příslušník SEAL spustil zraněného průlezem. Nohavici kalhot měl nasáklou krví a z rány vytékala další. Kulka porušila stehenní tepnu. Položil postřeleného vědce na jednu z čalouněných lavic a sklonil se, aby mu ránu ošetřil, když do ponorky skočil jeden z vězňů a odstrčil ho.

„Jsem doktor.“

Eddie nepotřeboval nic víc slyšet. Protáhl se dopředu do kokpitu a skočil na sedadlo pilota.

„Maxi, slyšíš mě?“ řekl do mikrofonu, zatímco připravoval nomad ke zpáteční cestě na Oregon.

„Víš něco o Juanovi?“ zeptal se Hanley.

„Ne. Právě nastupujeme do nomadu. Není tady.“

Ticho se protáhlo na patnáct vteřin. Pak se Max konečně zeptal: „Jak dlouho myslíš, že se tam můžete zdržet?“

„Ani chvilku. Jeden z vědců byl postřelený. Potřebuje se co nejrychleji dostat na ošetřovnu.“ Kdykoliv probíhala mise, měla doktorka Huxleyová pohotovost a byla se svým týmem připravená kohokoliv ošetřit.

Eddie se rozhlédl po ponorce. Sedadla už byla obsazená a lidé si začali sedat jeden druhému na klín. Nijak neprospělo, že raněný zabral čtyři místa, zatímco se mu doktor snažil zachránit život. Všichni byli potichu, ale každý se na Eddieho usmál, když se mu podíval do očí.

„Doktore!“ zavolal Eddie. „K naší lodi nám to bude trvat půl hodiny, ale je tam prvotřídní zdravotnický tým. Jak to vypadá? Na vaší odpovědi by mohl záviset život ještě jednoho člověka.“

Lékař, Nor, který se z touhy po dobrodružství vydal na vědeckou dovolenou do Antarktidy, si dal načas a zvážil všechny proměnné. „Jestli je to, jak říkáte, tak ten muž přežije, pokud vyrazíme do pěti minut.“

Eddie se obrátil zpátky k vysílačce. „Maxi, můžu dát Juanovi deset minut, pak budeme muset odplout.“ Předpokládal, že si doktor ponechal malou časovou rezervu.

„Každá vteřina bude dobrá. Slyšíš mě? Každá vteřina.“

O dvanáct minut později se ponorka potopila do černých vod zátoky.

Cabrillo se neukázal.

29

UPLYNULO ŠESTATŘICET HODIN, než se počasí zlepšilo natolik, aby mohla argentinská vláda poslat na jih C-130 Hercules. V té krátké době Antarktida připomněla lidem, kteří na poloostrově zůstali, proč jsou na jejích březích jen krátkodobými návštěvníky. I když nebyli dohnáni ke kanibalismu jako jedno fotbalové mužstvo z Uruguaye, byli bez plynulého přísunu zemního plynu prakticky bezmocní. Nezbylo jim než připravovat si jídlo na přenosných vařičích a zahřívat se navzájem. Navzdory svému poškození zahrnujícímu i díru v přídi vzal Admirál Brown na palubu více než dvě stě lidí. Ostatní se shromáždili ve dvou ubytovnách, kde se zoufale choulili zimou, zatímco teplota uvnitř rychle klesala.

Generál Philippe Espinoza sestoupil po rampě jako první, když velké nákladní letadlo zastavilo na ledové ranveji za základnou. Už tam na něho čekal Raul Jimenez a pozdravil ho svižným zasalutováním. Pod očima mu visely váčky velké jako hrozny vína a jeho obvykle růžová pleť byla bledá. „Nějaké zprávy o mém synovi?“ zeptal se okamžitě Espinoza.

„Je mi líto, pane. Žádné.“ Nastoupili do čekající rolby. „Je mou povinností informovat vás, že do provozu na zpracování zemního plynu vstoupili těsně před nehodou čtyři muži. Jejich ostatky se nenašly.“

Generál tu zprávu přijal jako ránu pěstí. Věděl, že by jeho syn nikdy neopustil své stanoviště, takže bylo pravděpodobné, že Jorge byl mezi těmi čtyřmi. „Nejdřív moje žena a pak tohle,“ zamumlal. „Vaše žena?“ zeptal se Jimenez příliš rychle.

Espinoza nepostřehl nadšení mladého poručíka a byl natolik duchem nepřítomný, že odpověděl podřízenému jako sobě rovnému. „Vzala děti a opustila mě. A co hůř, zradila mě.“

Jimenez měl co dělat, aby na sobě nenechal své emoce znát. Maxine opustila svého muže a on věděl, že to udělala proto, aby mohli být spolu. Srdce se mu divoce rozbušilo. Byla to ta nejlepší zpráva, jakou kdy slyšel, takže další slova z generálových úst byla obzvlášť bolestivá.

„Poté, co mi z celnice ohlásili, že vycestovala ze země, poslal jsem dva agenty, aby na ni čekali, až letadlo přistane v Paříži. Dva Francouzi ji okamžitě odvezli do ústředí DGSE.“

Věděl, že je to francouzská špionážní agentura, obdoba CIA.

Espinoza pokračoval. „Nevím, jestli byla jejich agentkou po celou dobu, nebo ji získali na svou stranu až nedávno, ale pravda je nepopiratelná. Je to špionka.“

V tom okamžiku Jimenez pochopil, že od něho dostávala tolik informací jako od generála. Vybavilo se mu, že jí při jejich posledním setkání u potoka řekl o únosu americké profesorky a o tom, že je držena v Espinozově bytě v Buenos Aires. Maxine předala tu informaci svým nadřízeným a ti zařídili profesorčino osvobození.

„A teď je můj Jorge mrtvý.“ Bojoval, aby potlačil svůj smutek, a nakonec se mu ho podařilo ovládnout. „Pověz mi, že tohle byla práce Američanů, abych se mohl pomstít.“

„Úzce jsem spolupracoval s Luisem Larettou, ředitelem, a velitelem Ocampou, který je prvním důstojníkem na křižníku Admirál Brown. Náš předběžný závěr zní, že se té lodi uvolnila kotva, což způsobilo, že vítr nahnal plavidlo na zpracovatelský závod, který vybuchl. Další budovy zničily druhotné požáry včetně dílny a ubytovny, kde byli drženi vědci, které jsme odvedli z ostatních základen.“

„A nepřipadá vám to jako příliš podezřelá shoda okolností? Staly se dvě věci, které Američani chtěli, základna je zničená a vězni volní.“

„Pane, oni neutekli. Všichni uhořeli a zbyly z nich jen zuhelnatělé kosti. Celkem zahynulo sedmnáct lidí, když nepočítám ty cizince. Osm jich bylo na můstku křižníku, čtyři plus stráž v tom provozu, dva zahynuli v požáru spolu s vězni a dva další byli zabiti, když naši muži zpanikařili a začali střílet na stíny.“ Tato poslední informace se Jimenezovi zvlášť špatně sdělovala, protože měl velení a nedostatek disciplíny padal na jeho hlavu.

Generál to nijak nekomentoval. Stále se potýkal s pětinásobnou ztrátou manželky a dvou malých dětí, syna a s největší pravděpodobností i kariéry. Zíral upřeně před sebe a jeho tělo se pohnulo, jen když rolba poskočila na nerovné cestě. Objeli poslední kopec a před nimi se otevřela základna. Ze vzduchu vypadaly škody na zpracovatelském provozu zle. Ze země to bylo mnohem horší.

Polovina budovy, která byla dost velká, aby se do ní vešla dvě jumba, se změnila v kouřící díru v zemi uprostřed tun roztrhaných a zčernalých trubek. U mola byl připoutaný Admirál Guillermo Brown, jehož zadní polovina vypadala normálně, zatímco od můstku dopředu to byla jen ohořelá skořápka. Bylo jen zásluhou jejích ruských stavitelů, že na palubě nezemřelo víc lidí.

Uprostřed zátoky se tyčily sloupy tří vrtných plošin. Místa samotných vrtů označovaly jen vytáhlé stožáry jeřábů, které jediné vyčnívaly nad vlnami. Kolem nich se už tvořil led a bylo jasné, že za pár dní zamrzne zátoka celá.

„Pan Laretta říká, že ze zbývajících vrtů můžeme stále pumpovat ropu do zásobníků, ale bez možnosti zpracování zemního plynu nelze práce energeticky zajistit,“ řekl Jimenez, když už na něho bylo mlčení příliš. „Povídal však, že by se daly přivézt mobilní stroje, jež by částečné zpracování umožnily, a mohla by být zahájena obnova.“

Espinoza dál seděl jako vytesaný z kamene.

„Stále ještě potřebujeme evakuovat většinu personálu, dokud sem nedostaneme potřebné zařízení. Laretta tvrdí, že mu pro začátek bude stačit jen dvacet mužů. Později jich bude muset zaměstnat víc, ale zatím tu není dost zdrojů, aby tu ostatní přežili. Zapomněl jsem se zeptat, generále, kdy přiletí další letadla?“

Zastavili nedaleko od dýmajících trosek obřího hangáru. Espinoza otevřel dveře a seskočil na led. Neobtěžoval se s nasazováním kapuce na znamení vzdoru vůči tomu místu. Nebylo už nic, co by mu Antarktida mohla udělat. Stál tam mlčky, zatímco vítr vyl od oceánu a vzduch páchl roztaveným kovem.

„Jorge,“ zašeptal.

Jimeneze překvapilo, jak těžko generál nese synovu smrt. Z historek, které mu major za ta léta vyprávěl, a z chvil, kdy ty dva viděl pohromadě, získal pocit, že otec vidí v synovi jen dalšího vojáka pod svým velením.

„Jorge,“ opakoval Espinoza potichu. Pak se v jeho hlase objevil vztek. „Selhal jsi a nemáš dost odvahy stanout přede mnou, co? Hloupě jsi umřel, aby ses nemusel zodpovídat za své chyby. Tak dlouho jsi těžil z mých úspěchů, že když přišla chvíle postavit se na vlastní nohy, nedokázal jsi to.“

Obrátil se k Jimenezovi. „Letadla? Žádná nepřiletí. Bude jen na tvém důvtipu, jestli ti muži přežijí nebo zemřou. Buďto tuhle stanici postavíte znovu na nohy nebo tady všichni zmrznete. Dokud nás naši čínští přátelé nepodpoří, musíte tady zůstat a legitimizovat naše nároky. A teď mi pověz o té záhadné lodi, kterou vyhodilo moře na břeh nedaleko odsud.“

Espinoza se změnil z beránka ve lva tak rychle, že Jimenez váhal s odpovědí o vteřinu déle, než měl, takže generál zařval: „Poručíku, už jste dal dostatečně najevo svou neschopnost, tak si to ještě nezhoršujte!“

„Pane!“ Jimenez se probral. „Jakmile se počasí zlepšilo, nařídil jsem, aby náš vrtulník provedl vzdušný průzkum pobřeží, protože ta loď byla nevysvětlenou anomálií, která dělala vašemu synovi starost. To plavidlo nenašli a vzhledem k jeho stavu v době, kdy bylo viděno naposledy, se domnívám, že se v bouři potopilo.“

„Potopilo?“

„Ano, pane. Když jsme před několika dny vstoupili na palubu lodi, měla zatopenou strojovnu, a jakmile ji proud odnesl od pláže, silně se nakláněla. Je nepravděpodobné, že by v tom počasí vydržela déle než pár hodin. Bouře tak silná, že přetrhla kotevní řetěz křižníku Admirál Brown, musela tu starou nákladní loď snadno převrátit.“

To byla další náhoda, která se Espinozovi nezamlouvala. Dřívější nahlédnutí do databáze londýnské pojišťovny Lloyďs však přineslo informaci, že loď jménem Norego odpovídající popisu v hlášení jeho syna se ztratila i s posádkou asi před dvěma lety. Bylo celkem uvěřitelné, že ji celou tu dobu unášely proudy a její přítomnost tam byla zcela nevinná.

Nevěděl, že se Mark Murphy s Erikem Stonem nabourali do počítačového systému pojišťovacího giganta a tu informaci tam propašovali. Totéž udělali i s Mezinárodním výborem pro bezpečnost námořní dopravy pro případ, že by byl někdo příliš vlezlý.

Nakonec záleželo všechno na tom, co udělají jejich čínští spojenci. Pokud budou dál podporovat Argentinu, poskytnou jí tím ochranu pro opětovné vybudování základny. Avšak jestli svou podporu odvolají, nezbude Espinozovi než navzdory svému předchozímu výbuchu nařídit plnou evakuaci.

Dvě hodiny nato seděl Espinoza v kanceláři Luise Laretty a poslouchal ředitelovy plány na rekonstrukci, když přišla vysílačkou zpráva z průzkumného člunu. Lee Fong a jeho tým odpluli, jakmile bouře polevila, aby se ponořili k vraku lodi Tiché moře a vrátili se s definitivními důkazy, které by přesvědčily celý svět, že Peking má na poloostrov legitimní nárok.

Vysílačka stála na bočním stolku poblíž generála, takže hovor přijal on.

„Ne, to není pan Laretta,“ vysvětlil. „Jsem generál Philippe Espinoza. Jsem s ním v jeho kanceláři.“

„Generále, je mi ctí s vámi mluvit,“ odpověděl Lee. „A dovolte mi, abych vám jménem své vlády vyjádřil soustrast nad ztrátou vašeho syna. Znal jsem ho jen krátce, ale zdál se být skvělým důstojníkem a pravým mužem.“

„Děkuji,“ vypravil ze sebe Espinoza se směsí studu a žalu v hlase.

„Generále, nerad ještě přidávám k vašemu břemenu, ale musím nahlásit, že Tiché moře tu už není.“

„Cože?“

„Nad zátokou, ve které se potopila, se tyčí ledovec, jehož velká část se v bouři odlomila. Jeden z mých mužů se domnívá, že to mohla způsobit tlaková vlna z výbuchu, ale na důvodu nezáleží. Důležité je, že vlna, kterou led zvedl, když se sesunul do zátoky, odnesla vrak z místa, na němž spočíval. Propátrali jsme jeho pravděpodobnou trasu, ale po lodi jsme nenašli žádné stopy.“

„Budete hledat dál.“ Byla to spíš otázka než konstatování.

Než čínský výzkumník odpověděl, následovala omluvná pauza. „Je mi líto, ale nebudeme. Spojil jsem se se svými nadřízenými a informoval je o situaci. Nařídili mi odvolat pátrání a co nejrychleji náš tým evakuovat. Vzhledem ke ztrátě ponorky, zásadnímu poškození základny a nemožnosti získat důkazy, že můj národ objevil tuto oblast jako první, nejsou ochotní riskovat další mezinárodní odsouzení.“

„Určitě Tiché moře za den nebo dva najdete. Víte přece, že tam někde je.“

„To víme, ale mořské dno vně zátoky příkře klesá do hloubky až patnácti set metrů. Mohlo by to trvat měsíc nebo déle a ani tak bychom ji možná nenašli. Moje vláda nechce riskovat tak dlouhé pátrání.“

To byl poslední hřebík do rakve. Druhý den za rozbřesku hercules odstartoval ke zpáteční cestě do Argentiny a odvážel z poloostrova první vlnu mužů. Na rozdíl od Caesara překročili Rubikon jen proto, aby byli poraženi tím, co považovali za osud, ale co byl ve skutečnosti Juan Cabrillo a Korporace.

***

NAD OREGONEM VISEL TEMNÝ MRAK, když loď plula na severozápad směrem k Jižní Africe. Bezpečí při státní návštěvě kuvajtského emíra začnou zajišťovat s několikadenním zpožděním, ale tu záležitost vyřešilo rychlé přehodnocení jejich honoráře.

Loď teď připomínala zombie. Fungovala, ale postrádala duši. Navzdory Juanovu zmizení bylo všude cítit jeho přítomnost. Od jeho smrti uplynuly čtyři dny, ale posádka netruchlila o nic méně, než když jí poprvé došlo, že se už nevrátí.

Bez Juana jako vůdce se mluvilo o rozpuštění Korporace a Max Hanley neudělal nic, aby ty zprávy vyvrátil.

Mark Murphy seděl za stolem ve své kajutě a bezmyšlenkovitě hrál na počítači tetris. Bylo už dlouho po půlnoci, ale na spánek neměl ani pomyšlení. Budoucnosti se obával víc než kdokoliv jiný. Jeho IQ ho po celý život společensky izolovalo, a teprve když se připojil ke Korporaci, našel místo, kde mohl nejen zapadnout, ale i vzkvétat. Nechtěl to ztratit. Nechtěl se vrátit do světa, kde ho lidé považovali za podivína nebo ho používali jako chodící počítač, jako když pracoval ve zbrojním průmyslu.

Lidé na Oregonu byli jeho rodina. Chápali jeho výstřednosti nebo je alespoň tolerovali a to Murphovi stačilo. Kdyby si nechal vyplatit svůj podíl, měl by dost peněz, aby už nikdy nemusel pracovat, ale věděl, že by ho pocit izolace, který ho zužoval po celý předchozí život, opět zasáhl s plnou silou.

Díky jeho nepozornosti hra skončila a on se chystal začít další, když uviděl, že mu bliká ikona e-mailu. S nadějí na lepší rozptýlení, než byly padající kostičky, otevřel svou e-mailovou schránku. Tři zprávy. Jejich systém odváděl dobrou práci při filtrování spamů pro zbytek posádky, ale Mark si jich tam z bůhvíjakého důvodu většinu pouštěl. I spamy byly lepší než nic.

Jeden e-mail byl spam. Jeden byl další tah v dlouhé sérii šachových utkání s izraelským profesorem v důchodu. Chystal dát tomu člověku mat v následujících čtyřech tazích a ten starý fyzik o tom neměl ani tušení. Rychle naťukal odpověď a podíval se na adresu posledního e-mailu.

Nikoho na Pensylvánské státní univerzitě neznal, ale předmět zprávy vypadal zajímavě. Stálo tam „Samota“. Nejspíš nějaká ubohá vysokoškolská seznamka, pomyslel si, ale stejně zprávu otevřel.

Ahoj. Pamatujete se na mě? Donedávna jsem byl předsedou jedné velké korporace. Teď je ze mě král kolonie tučňáků tady na stanici Wilson/George. Mí přátelé mě tu museli nechat. Nevěděli, že jsem z toho provozu na zpracování zemního plynu vyklouzl a uprchl ve zmatku, který se rozpoutal po výbuchu. Asi jsem si v souboji rozbil vysílačku. Poslední čtyři dny jsem strávil túrou ve sněhu, abych se dostal sem, a živil jsem se jen proteinovými tyčinkami, které jsem měl schované ve své pašerácké noze, té s dutým lýtkem. Běží mi tady generátor a mám spoustu jídla, takže mým jediným problémem je samota. Navrhujete něco?

Cabrillo se podepsal: Opuštěný v Antarktidě.

CLIVE CUSSLER je autorem či spoluautorem dosud čtyřiceti pěti románů, včetně knih ze série dobrodružství Dirka Pitta, řady s Kurtem Austinem i z archivu lodi Oregon.

Pátral po ztracených letounech a vedl expedice ke slavným vrakům se stejným úspěchem. Se svými dobrovolníky v NUMA našel Cussler více než sedmdesát ztracených lodí historického významu včetně známé ponorky z války Severu proti Jihu Hunley. Sbírá automobily veterány, jeho sbírka čítá devadesát modelů a patří k nejdokonalejším na světě. Cussler žije v arizonské poušti nebo v horách Colorada.

JACK DU BRUL napsal řadu románů s hlavním hrdinou Philipem Mercerem, z které zatím jen jedna kniha vyšla česky: Kámen Medusy. Je také Cusslerovým spoluautorem knih ze série Akta Oregon: Temná hlídka, Pobřeží kostlivců, Morová loď a Korzár. Žije ve Vermontu a sbírá memorabilia o vzducholodích, a pokud zrovna nepíše nebo necestuje, sedí ve svém oblíbeném křesle s knihou a sklenkou brandy.

Navštivte webovou stránku NUMA na adrese www.numa.net

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai