Trojská Odyssea

Clive Cussler

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

Clive Cussler, již dlouho považovaný za mistra dobrodružství, znovu ohromuje čtenáře složitými zápletkami a podivuhodnými pasážemi. Díky řadě nečekaných zvratů představuje tato kniha jeho nejsmělejší dílo.Na konci románu Znovuzrození Valhaly Dirk Pitt ke svému překvapení odhaluje, že má dvě dospělé děti, o jejichž existenci neměl dosud tušení. Jsou to dvojčata, zrozená před třiadvaceti lety ženou, o které se domníval, že zemřela při podmořském zemětřesení. Obě děti zdědily jeho lásku k moři, takže se dcera Summer stala mořskou bioložkou a syn Dirk námořním inženýrem. Nyní jsou zde, aby pomohly svému otci v jeho životním dobrodružství.Oceán u pobřeží Nikaraguy je zamořený hnědým slizem. Dvojčata pracují v podmořské výzkumné stanici Národní podmořské a oceánské agentury NUMA a snaží se nalézt zdroj znečištění, když se stanou dvě překvapivé události: jednak Summer objeví pod mořskou hladinou artefakt, cosi zvláštního, krásného a starodávného, a jednak se v atmosféře začíná tvořit nejhorší bouře za řadu let, která směřuje přímo k nim. V cestě hurikánu se navíc nalézá i luxusní plovoucí hotel.Nebezpečí pro všechny zúčastněné je nepředstavitelné, takže Pitt, Al Giordino a zbytek posádky NUMA zoufale spěchají na pomoc, avšak to, co naleznou v patách bouře, je nesrovnatelně strašnější nežli běsnění přírody. V této části světa totiž působí veskrze lidské zlo. Brzy mají být jeho snahy završeny a celý svět se má podstatně změnit. Evropě a východní části Ameriky hrozí nová doba ledová.Lze-li však věřit objevu Summer, pak svět, jak ho známe, už podstatně jiný je.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2003 by Sandecker, RLLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu Trojan Odyssey

(Published in G. P. Putnam’s Sons, a member

of Penguin Group (USA) Inc. New York)

přeložil © 2005 Karel Smejkal

Redakce textu: Tomáš Vystrčil

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2005 Bohumil Fencl

Tisk CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-469-4

OBSAH

Na konci románu Znovuzrození Valhaly Dirk Pitt ke svému překvapení odhaluje, že má dvě dospělé děti, o jejichž existenci neměl dosud tušení. Jsou to dvojčata, zrozená před třiadvaceti lety ženou, o které se domníval, že zemřela při podmořském zemětřesení. Obě děti zdědily jeho lásku k moři, takže se dcera Summer stala mořskou bioložkou a syn Dirk námořním inženýrem. Nyní jsou zde, aby pomohly svému otci v jeho životním dobrodružství. Oceán u pobřeží Nikaraguy je zamořený hnědým slizem. Dvojčata pracují v podmořské výzkumné stanici Národní podmořské a oceánské agentury NUMA a snaží se nalézt zdroj znečištění, když se stanou dvě překvapivé události: jednak Summer objeví pod mořskou hladinou artefakt, cosi zvláštního, krásného a starodávného, a jednak se v atmosféře začíná tvořit nejhorší bouře za řadu let, která směřuje přímo k nim. V cestě hurikánu se navíc nalézá i luxusní plovoucí hotel. Nebezpečí pro všechny zúčastněné je nepředstavitelné, takže Pitt, Al Giordino a zbytek posádky NUMA zoufale spěchají na pomoc, avšak to, co naleznou v patách bouře, je nesrovnatelně strašnější nežli běsnění přírody. V této části světa totiž působí veskrze lidské zlo. Brzy mají být jeho snahy završeny a celý svět se má podstatně změnit. Evropě a východní části Ameriky hrozí nová doba ledová.

Lze-li však věřit objevu Summer, pak svět, jak ho známe, už podstatně jiný je.

PODĚKOVÁNÍ

Jsem nesmírně vděčný Imanu Wilkensovi a jeho objevné knize Kde kdysi stála Troja, v níž dokázal naznačit způsob praktického vysvětlení záhady Homérovy trojské války.

Dále bych chtěl poděkovat Miku Fletcherovi a Jeffreymu Evanu Bozanicovi za jejich odborné znalosti v oblasti podmořských dýchacích přístrojů.

Noc hanby

Přibližně roku 1190 před Kristem

Pevnost na vrcholku vyvýšeniny v blízkosti moře

Byl to zcela prostý plán, ale zosnovaný na základě důvěrného porozumění lidské zvědavosti. A jak se ukázalo, také dokonale splnil svůj účel. Ta sedm metrů vysoká monstrózní obluda stála na čtyřech dřevěných nohách, vztyčených z ploché základny. Její tělo nasedající na nohy mělo trojúhelníkový průřez a bylo na obou koncích otevřené. Z jednoho okraje ostrého hřbetu vyrůstal vzhůru okrouhlý hrb se dvěma očními štěrbinami hledícími kupředu. Boky trupu pokrývaly kravské kůže. Dřevěná základna ležela přímo na zemi. To všechno vypadalo jako nějaká příšera, kterou však obyvatelé pevnosti zvané Iliada dosud nikdy neviděli.

Jen nemnohým, především těm s bujnou představivostí, celá konstrukce jaksi vzdáleně připomínala dřevěného koně s nataženýma nohama.

Dardaneové se toho rána probudili v očekávání již tradičního pohledu na Acháje, obklopující jejich opevněné město a připravené k dalšímu boji, probíhajícímu prakticky neustále již celých deset týdnů. Avšak pláň, rozprostírající se kolem hradeb, byla najednou prázdná, jen kouř se vznášel nad popelem v místech, kde bývalo vojenské ležení. Achájové a celá jejich flotila zmizeli. Pod rouškou noci naložili veškeré zásoby, koně, zbraně i bojové vozy na lodě a odpluli. Po sobě zanechali pouze ono záhadné dřevěné monstrum. Vyslaní dardanejští zvědové se vrátili se zprávou, že achájský tábor je skutečně opuštěný a prázdný.

Překypujíce radostí nad tím, že obléhání Iliady skončilo, obyvatelé města otevřeli dokořán hlavní bránu a vyhrnuli se na pole, kde v nedávných dnech obě armády přinejmenším stokrát zkřížily své zbraně a prolily spoustu krve. Obyvatelé města byli zprvu poněkud zmateni. Někteří z nich dokonce podezírali Acháje z nějaké lsti a navrhovali celou obludu spálit. Brzy se však přesvědčili, že jde skutečně jen o neškodnou hrubou dřevěnou konstrukci na čtyřech nohách. Jeden z mužů se dokonce po dřevěné noze vyšplhal nahoru, nahlédl dovnitř těla a ujistil se, že tam opravdu nikdo není.

„Jestli je tohle to nejlepší, co Achájové dokážou dát dohromady namísto koně,“ vykřikl, „pak není divu, že jsme vyhráli.“

Dav se rozesmál a z mnoha hrdel se ozvala triumfální píseň, když se objevil král Priamos na svém válečném voze. Král z něho sestoupil na zem a poděkoval za oslavné volání, kterým ho přihlížející zdravili. Pak i on přistoupil k oné podivné věci, pokoušeje se porozumět jejímu smyslu.

S uspokojením se přesvědčil, že od ní žádné nebezpečí nehrozí, prohlásil ji tedy za válečnou kořist a nařídil, aby byla na válcích z klád přetažena k městské bráně, kde bude postavena jako věčná připomínka slavného vítězství nad achájskými nájezdníky.

Tento šťastný okamžik však přerušili dva vojáci prodírající se davem a přivádějící jako vězně achájského vojáka, kterého jeho druzi zanechali na břehu. Jak se ukázalo, jmenoval se Sinón a byl bratrancem samotného mocného Odyssea, krále Ithaky a jednoho z vůdců armád, jež donedávna obléhaly Iliadu. Při pohledu na krále Priama se Sinón vrhl do prachu u královských nohou a začal prosit o život.

„Proč tě tady nechali?“ otázal se král.

„Můj bratranec popřál sluchu mým nepřátelům a vyhnal mě z tábora. Kdybych se nebyl schoval v nedalekém hájku, když spouštěli lodě na moře, byli by mě zaručeně přivázali za některou z nich a táhli mě vodou, dokud bych se neutopil a mé tělo nesežraly ryby.“

Priamos se pozorně zadíval Sinónovi do tváře. „Co víš o tomhle nesmyslu?“ zeptal se s pokynutím k dřevěné příšeře. „K čemu to má sloužit?“

„Když nemohli vaše město dobýt a protože v bitvě zemřel i hrdinný Achilleus, došli velitelé k závěru, že se na ně bohové rozzlobili. Tuto konstrukci postavili jako oběť bohům za šťastný návrat přes moře domů.“

„Proč je ta příšera tak velká?“

„Abyste ji nemohli vtáhnout do města coby válečnou kořist, jež by připomínala největší prohru Achájů.“

„Ano. Chápu jejich uvažování.“ Moudrý Priamos se usmál. „Tví velitelé si však neuvědomili, že stejnému účelu bude sloužit i před branami města.“

Zhruba sto mužů nařezalo a upravilo potřebné množství kmenů, po nichž hodlali dřevěnou konstrukci posunovat. Další stovka mezitím připravila lana, utvořila dva zástupy a začala táhnout objemnou válečnou kořist přes pláň, rozprostírající se mezi městskými hradbami a mořem. Zapřaženi do provazů se potili větší část dne, pravidelně se ve vlečení střídali a dřevěné monstrum se sice pomalu a těžkopádně, ale přece jen vytrvale pohybovalo po svahu vzhůru k městským hradbám. Dřina všech dobrovolníků skončila až pozdě odpoledne, kdy obrovitá figurína stanula před hlavní branou. Obyvatelé proudili v davech ven z města, poprvé po více než dvou měsících volně, bez obav z nepřítele. Před hradbami zůstávali lidé stát a s úžasem patřili na obrovitý předmět, který se nyní již všeobecně označoval jako dardanejský kůň.

Rovněž ženy a dívky, celé rozjásané a vzrušené skutečností, že zdánlivě nekonečný řetěz bitev náhle ustal, se objevovaly před branou a trhaly zde květiny, z nichž pak vily girlandy k ozdobení onoho groteskního dřevěného stvoření.

„Naše je vítězství a mír!“ volaly nadšeně.

Jen Priamova dcera Kassandra, považovaná za duševně poněkud nevyváženou, vzhledem ke svým strašlivým předpovědím a chmurným věštbám budoucnosti, křičela: „Copak to nechápete? Je to celé pouhá lest!“

Ze všech lidí s ní souhlasil pouze starý vousatý kněz Laokoon. „Nadšení vás oslepuje. Jste blázni, když věříte Achájům přinášejícím dary.“

Rozmáchl se a vší silou zabodl svůj oštěp do břicha koně. Oštěp se zabodl hluboko, až jeho špička zmizela ve dřevě figuríny, a celý se chvěl. Okolní dav se nad tímto bláznivým projevem krajního skepticismu jen hlasitě rozesmál.

„Kassandra a Laokoon jsou blázni! Ta dřevěná příšera je neškodná. Není to přece nic jiného než pár prken a trámů svázaných dohromady.“

„Idioti!“ prohlásila Kassandra. „Jenom šílenec může věřit slovům Sinóna Acháje.“

Jeden z bojovníků jí pohlédl do očí. „On tvrdí, že díky tomu, že ten kůň teď náleží Iliadě, naše město nikdy nepodlehne.“

„Lže.“

„Copak neumíš přijmout požehnání bohů?“

„Ne, když přichází skrze Acháje,“ odvětil Laokoon, jak se prodíral davem a hněvivě kráčel směrem k městu.

S rozradostněným davem však nebyla žádná řeč. Nepřítel se stáhl, takže podle nich bylo po válce. Nastal čas slavení.

Oba skeptici byli ve všeobecné euforii brzy zapomenuti. Neuplynula ani celá hodina a zvědavost davů již zcela ochabla. Začala mohutná oslava triumfu nad Acháji. Od zdí citadely se odrážely tóny fléten a píšťal, ze všech ulic se ozýval zpěv, všude se tančilo. V každém domě ve městě teklo víno proudem, jako potoky vod stékajících ze svahu. Každé pozvednutí poháru následovala salva smíchu.

V chrámech pálili kněží a kněžky za doprovodu liturgických chorálů kadidlo a obětovali bohům i bohyním jako výraz díků za to, že konečně skončil ten děsivý válečný konflikt, z něhož se tolik mladých mužů navždy odebralo do podsvětí.

Rozveselený lid připíjel svému králi a hrdinům z řad válečných veteránů, i raněným a mrtvým bojovníkům, kteří padli ve statečném boji. „Hektore, ó, Hektore, náš hrdino! Kdybys tak ještě žil, abys mohl zažít dnešní slávu!“

„Achájové, ti blázni, napadli naše nádherné město úplně nadarmo,“ vykřikla jedna žena a divoce se roztančila.

„A dopadli stejně jako děti, jež opustili,“ přidala se další. Takové a podobné žvatlání se ozývalo mezi lidmi, jejichž žilami proudilo stále více vína. Byli mezi nimi členové královské rodiny v paláci, bohatí ve svých výstavných domech i chudina v ubohých chatrčích, tisknoucích se zevnitř k městským hradbám, jež je chránily před větrem a deštěm. Slavilo se tak všude a v celé Iliadě se propíjely a projídaly i poslední vzácné zásoby, nahromaděné na dobu obléhání, vesele a bezstarostně, jako by se čas nadobro zastavil. O půlnoci opilé orgie ochably a poddaní starého krále Priama usnuli hlubokým spánkem, s klidem a mírem ve vínem zamlžených hlavách, poprvé od chvíle, kdy nenáviděný Achilleus oblehl jejich město.

I když si mnozí přáli nechat velkou hlavní bránu dokořán otevřenou jako symbol vítězství, ti rozumnější nakonec prosadili svou a vrata byla tedy přece jen zavřena a zajištěna závorami.

Když se Achájové před deseti týdny objevili poprvé, rojili se po zelených mořských vlnách od severu a východu na stovkách lodí, které nakonec zakotvily v zátoce na okraji rozlehlé pláně Iliady. Když zjistili, že půda v okolí je povětšině bažinatá, rozbili svůj tábor na vyvýšenině vybíhající do moře, kde též vyložili náklad z lodí.

Jelikož kýly jejich lodí byly natřené dehtem, trupy pod úrovní vodolinky byly černé, zato však nad ní doslova hýřily miliardami barev, vždy podle vkusu různých králů, účastníků velké flotily. Lodě byly poháněny veslaři s dlouhými vesly, směr udržovaly pomocí dlouhých vesel na zádi. Jelikož příď i záď lodí byly zrcadlově stejné, mohly se snadno pohybovat oběma směry. Velká čtvercová plachta se vztyčovala pouze v případech, kdy vál vítr zezadu, jelikož proti větru taková loď plout neuměla. Vpředu i vzadu se nacházela vyvýšená paluba, nad příďovým klounovcem seděl ze dřeva vyřezaný pták, nejčastěji sokol nebo jestřáb. Počet členů posádky kolísal od sto dvaceti bojovníků na válečné lodi po dvacet námořníků na zásobovací lodi nákladní. Většinu plavidel však ovládala dvaapadesátičlenná posádka včetně velitele a navigátora.

Představitelé malých království běžně vytvářeli nevelké spojené úderné síly, jež pak prováděly nájezdy na přístavní města a oblasti podél mořských břehů způsobem podobným, jakým se o tisíc let později chovali třeba Vikingové. Dnešní bojovníci pocházeli z Arga, Pylu, Arkadie, Ithaky a desítek dalších oblastí. Ačkoliv to byli na svou dobu vesměs vysocí mužové, jen málokdo vyrostl nad sto šedesát centimetrů. Uměli však divoce bojovat, přičemž se chránili kyrysy z tepaného bronzu, jež v plátech spojených koženými pruhy zakrývaly přední část trupu. Na hlavě měl každý z nich dokonale sedící bronzovou helmici, někdy opatřenou rohy, jindy se špičatým hrotem uprostřed, vždy však ozdobenou plasticky vyvedeným osobním znakem svého nositele. Další brnění zakrývalo bérce a paže.

Bojovníci byli vesměs mistry v zacházení s oštěpem, jejich nejoblíbenější zbraní. Teprve když se oštěp zlomil či ztratil, sahali po krátkém meči. Bojovníci bronzové doby jen zřídkakdy používali luky a šípy, ty byly považovány za zbraně zbabělců. Válečníci se kryli velkými štíty vyrobenými ze šesti až osmi vrstev hovězí kůže, přišitých koženými poutky k dřevěnému rámu olemovanému bronzem. Většina štítů měla okrouhlý tvar, dosti často však i tvar osmičky.

Na rozdíl od válečníků odlišných kultur a z jiných království, Achájové kupodivu nepoužívali koně ani do oddílů kavalerie, ani do útočných vozů. Povozy se uplatňovaly především pro dopravu zásob a bojovníků na bitevní pole a zpátky. Achájové byli zvyklí bojovat jako pěšáci a stejně vedli bitvy i Dardaneové z Iliady. V tomto případě však nešlo o dobyvatelskou válku ve snaze ovládnout cizí teritorium. Stejně tak to nebylo pouhé plenění. Jednalo se o invazi za účelem získání kontroly nad zásobami kovu, skoro stejně cenného jako zlato.

Než Achájové přistáli se svou flotilou u břehů Iliady, přepadli již dobrý tucet jiných měst podél pobřeží. Ukořistili přitom řadu pokladů a zajali spoustu otroků, většinou žen a dětí. Stále si ale mohli jen nechat snít o ohromném bohatství, jež strážily mohutné zdi Iliady a její obránci. Mezi řadami achájských bojovníků vládly od počátku obavy, když se zahleděli na město stojící na skalnaté vyvýšenině a pečlivě si prohlíželi jeho masivní kamenné zdi s robustními věžemi a s královským palácem, čnícím do výše uprostřed hradeb. Teď, když se jim předmět zájmu vypínal přímo před očima, uvědomovali si stále jasněji, že na rozdíl od mnoha předešlých jim toto město nepadne téměř samo do klína, ale že budou muset podstoupit dlouhé a únavné obléhání.

Tato skutečnost se mnohým stala zjevnou již v okamžiku, kdy Dardaneové vyrazili ze svého opevnění a v protiútoku se vrhli na Acháje ještě ve chvíli, kdy se teprve vyloďovali. Také se jim málem podařilo zahnat jejich předvoj předtím, než dorazily hlavní síly. Poté, co uštědřili Achájům krvavé poučení, se však Dardaneové stáhli zpět za hradby.

Bitvy pak zuřily a boje se převalovaly sem a tam po rozlehlé pláni po dobu celých dalších deseti týdnů. Dardaneové bojovali velice urputně. Mrtvá těla se kupila jedno na druhé, a jak hrdinové a rekové z obou stran umírali v soubojích, zůstávala roztroušená od řeckého tábora až k městským hradbám. Na konci každého dne vždy pak na obou stranách zaplála mohutná pohřební hranice, která padlé z obou táborů spálila. Nad popelem mrtvých byly později vztyčeny kamenné pahorky. Zahynuly tak již tisíce bojovníků a nekonečný válečný konflikt stále neochaboval.

Padl i statečný Hektor, syn krále Priama a největší válečník Iliady, stejně jako jeho bratr Paris. Mezi četnými mrtvými na achájské straně byl zase mocný Achilleus a jeho přítel Patroklos. Jakmile tak zahynuli největší rekové Achájů, jejich nejvyšší velitelé, králové Agamemnon a Menelaos, začali zvažovat ukončení bojů a návrat od břehů Iliady domů. Zdi pevnosti se ukázaly být příliš pevné, než aby je bylo možné překonat silou. Navíc se jim tenčily zásoby jídla, a proto museli brzy drancovat okolí a zabavovat veškeré zemědělské produkty. Naproti tomu Dardaneové byli zásobeni svými okolními spojenci, kteří se k nim ve válce připojili.

Zklamaní z prakticky jisté prohry, Achájové začali vážně plánovat likvidaci tábora a odjezd od nepřátelských bran. Tehdy však ithacký král Odysseus přišel s mazaným plánem, který měl být posledním pokusem.

Zatímco tedy celá Iliada slavila, achájská flotila se pod příkrovem tmy vrátila. Lodě se rychlým veslováním přesunuly od blízkého ostrova Tenedos, kde se ukrývaly během denních hodin. Vedeni světlem ohně, zapáleného proradným Sinónem, dosáhli opět břehu, oblékli brnění a potichu se přesunuli přes pláň k hradbám. Ve smyčkách ze spletených provazů nesli mezi sebou mohutnou kládu.

Díky naprosté noční temnotě bez měsíčního svitu dorazili nezpozorováni až na sto metrů od brány. Průzkumníci pod vedením Odyssea pak proklouzli kolem dřevěného koňského monstra a přiblížili se k bráně.

Ve strážní věži nad pevnostními vraty se mezitím Sinónovi podařilo zabít dva podřimující strážce. Nechtěl se však sám pochopitelně ani pokusit otevřít bránu; dvanáct metrů vysoká vrata za normálních okolností obsluhovalo osm mužů, kteří zvedali mohutnou dřevěnou závoru. Namísto toho Sinón potichu zavolal dolů na Odyssea.

„Stráže jsou mrtvé a celé město je buď opilé, nebo spí. Teď je nejlepší chvíle k vylomení brány.“

Odysseus rychle nařídil mužům, kteří nesli kládu, aby nadzdvihli její přední konec a položili ho na nevelkou rampu, vedoucí k vnitřku dřevěného koně. Zatímco jedna skupina Achájů tlačila kládu zespodu, několik dalších se vyšplhalo do makety koně a mohutné břevno zvedalo. Jakmile se kláda ocitla uvnitř, zavěsili ji na několik provazových smyček pod hřbet koně. Dardaneové si neuvědomili, že kůň, tak jak ho Odysseus navrhl, nepředstavuje vlastně nic jiného než dokonalé beranidlo.

Muži uvnitř pak kládu přitáhli zpátky, aby s ní obratem prudce vyrazili kupředu.

Ostrý bronzový zobák, připevněný na konec beranidla, zasáhl dřevěná vrata pevnosti s temným zaduněním a zatřásl oběma křídly v závěsech, ale otevřít se mu je nepodařilo. Beranidlo znovu a znovu naráželo do brány zapřené třicet centimetrů tlustým trámem. S každým úderem se sice vrata více a více štípala, ale stále nechtěla povolit. Achájové se začali obávat, že Dardaneové uslyší hluk, vyhlédnou před hradby, uvidí jejich armádu a vytrhnou své bojovníky z vyspávání jejich předčasných oslav. Proto také z výšky vrcholu hradeb Sinón pečlivě pozoroval situaci ve městě a sledoval, zda působený hluk nepřiláká pozornost obyvatel města. Avšak hrstka těch, kteří byli stále ještě vzhůru, se zjevně domnívala, že slyší vzdálené hřmění.

Veškerá vynaložená námaha útočníků už začínala pomalu vypadat jako marnost nad marnost, když se náhle vrata na jedné straně vysmekla z pantů. Odysseus vyzval skupinu mužů u beranidla k ještě jednomu mohutnému úderu, k němuž se připojil vlastní silou i on sám. Bojovníci vrhli kovový zobák proti odolávajícím vratům veškerou svou energií.

Okamžitě po nárazu se zdálo, jako by vrata odolala i tomuto poslednímu spojenému ataku, ale vzápětí Achájové zatajili dech, protože křídla se zachvěla ve zbývajících závěsech, žalostně zaskřípěla a naklonila se dozadu, aby nakonec s hlasitým zahřměním dopadla na dláždění.

Achájové vtrhli do Iliady jako smečka hladových vlků, dokonce i s jejich vytím. Zaplavovali ulice jako nezastavitelná přílivová vlna. V hrudích jim plál nezkrotitelný vztek nad nekonečnými deseti týdny bojů, jejichž výsledkem nebylo nic více než smrt mnoha jejich druhů. Zuřivost postupně přerostla v touhu po ukrutnostech. Nikdo si nebyl jist před jejich oštěpy a meči. Vojáci se vrhali do domů, ničili všechno kolem sebe, zabíjeli muže, loupili cennosti, zajímali ženy a děti a nakonec všechno zapalovali.

Krásná Kassandra se utekla do chrámu v naději, že tam bude pod ochranou stráží v bezpečí. Avšak válečník jménem Aiás žádnými podobnými zábranami netrpěl. Napadl Kassandru přímo pod sochou chrámové bohyně. Později se však, v záchvatu výčitek svědomí, vrhl dobrovolně na svůj meč a zemřel.

Bojovníci Iliady nemohli pro nepřátele jaté touhou po pomstě představovat rovnocenné protivníky. Domácí obyvatelé s klopýtáním vylézali z postelí, celí popletení a zmatení vším tím nedávno vypitým vínem. Neschopni účinné obrany, byli na místě nemilosrdně masakrováni. Nikdo z nich nedokázal tak prudkému útoku odolat, nic tedy nemohlo zadržet vlnu totální destrukce. Ulice se zbarvily proudy krve do ruda.

Obklíčení Dardaneové bídně zmírali v boji a v náručí smrti jeden po druhém naposledy vydechovali. Jen málo z nich zemřelo dříve, než uviděli svůj dům stát v plamenech a své nejbližší odváděné dobyvateli, než slyšeli nářek žen a křik svých dětí, doprovázené vytím tisíce městských psů.

Král Priamos, jeho sluhové i strážci byli nemilosrdně pobiti, jeho manželka Hekuba odvedena do otroctví. Palác byl vyrabován, poklad uloupen, Achájové dokonce odloupali zlato ze sloupů a stropů místností. I nádherné závěsy a pozlacený nábytek zmizely ještě předtím, než oheň nemilosrdně strávil kdysi nádherné vnitřní prostory.

Ani jedno kopí, ani jeden meč Achájů nezůstaly nezbarveny krví. Bylo to, jako by smečku vlků v ovčíně popadl amok. Vraždění neunikli ani starci a stařeny. Byli pobíjeni jako králíci, příliš vyděšení, než aby se pohnuli nebo dokonce pokusili utéci.

Hrdinští dardanejští válečníci umírali jeden po druhém, až nezůstal nikdo, kdo by pozvedl oštěp proti krvežíznivým Achájům. V hořících domech nyní ležela těla na místech posledního boje za záchranu svého majetku a milovaných osob.

Spojenci Dardaneů – Thrákové, Lykiové, Kikonové a Mýsové – se bránili statečně, ale i oni byli rychle přemoženi. Amazonky, hrdé válečnice, bojující rovněž na straně Iliady, statečně oplácely ránu ranou a zabíjely nenáviděné útočníky až do chvíle, kdy byly také přemoženy a do poslední vyhlazeny.

Každičký dům, každá chatrč byly nyní v plamenech, které zlatě šlehaly k nebi a osvětlovaly achájské orgie v nevázanosti, plundrování a zabíjení. Strašlivé představení jako by nemělo konce.

Konečně Achájové, unavení krvavým nočním hýřením, začali hořící město opouštět. Odnášeli odsud svůj lup a před sebou strkali zajatce, své nové otroky, směrem k lodím. Odváděné zajaté ženy, zoufale kvílející nad ztrátou svých manželů, sháněly dohromady vyděšené děti, i když dobře věděly, že je čeká strašlivá budoucnost otroků v cizí achájské zemi. Taková byla ona brutální doba, ve které žily, a jakkoliv se svého osudu děsily, nakonec si na něj zvyknou a smíří se s ním. Některé z nich se později stanou manželkami svých pánů, porodí jim děti a prožijí dlouhý a plodný život. Jiné v důsledku špatného zacházení a zneužívání naopak brzy zemřou. Nicméně pokud se jednalo o jejich děti, žádné záznamy se neuchovaly.

Se smrtí obránců a ani poté, co armáda dobyvatelů odtáhla, bohužel stále ještě nezmizely všechny válečné hrůzy. Mnozí z těch, kteří byli ušetřeni, nyní umírali v hořících domech. Planoucí trámy krovů se řítily na zraněné a stávaly se pro ně hořící pastí. Nad vším utrpením a vřavou se rozlévala ohnivá záře. Od mraků, které přiháněl od moře vítr, se odrážely rudé a oranžové odlesky a vířily v nich jiskry a popel. Všechna tato hrůza se však v průběhu budoucích staletí měla ještě mnohokrát opakovat.

Jen několik set původních obyvatel mělo tolik štěstí, že uniklo smrti a vyhlazení tím, že uprchlo do vnitrozemí a skrylo se v nedalekém lese, kde zůstalo až do chvíle, kdy lodě Achájů zmizely za severovýchodním horizontem, odkud sem před časem připluly. Teprve pak se zbývající obyvatelé začali vracet do svého kdysi slavného města. Na jeho místě však nyní nacházeli jen zbytky mohutných zdí, obklopené kouřícími hromadami ruin, z nichž se linul zápach spálených těl.

Protože se nedokázali přimět k vybudování nového bydliště na starých troskách, přesídlili do vzdálených krajů, kde si vystavěli úplně nové město. Léta plynula, popel z vypálené Iliady postupně rozfoukala mořská bríza po celé planině a kamenné ulice i zdi pomalu zanesl prach.

Za nějaký čas město sice znovu povstalo z trosek, avšak už nikdy nedosáhlo své původní slávy. Později, díky zemětřesením, suchu a epidemiím nakažlivých chorob, město definitivně podlehlo, takže zůstalo zničené a opuštěné po celé dva tisíce let. Jeho sláva se nicméně znovu rozhořela asi o sedm set let později; to když jeden slavný básník, známý pod jménem Homér, barvitě popsal historii tažení, jež se nazývalo trojská válka, a cestu řeckého hrdiny Odyssea z této války domů.

Odysseus, jakkoliv byl opatrný, mazaný a v podstatě se nezříkal ani vraždění a ubližování, nebyl přece jen takový barbar, jako jeho bratři ve zbrani, alespoň pokud šlo o zotročování zajatých žen. I když svým mužům veškerá zvěrstva dovoloval, sám si odvezl pouze bohatství, kterého se zmocnil při hubení nenáviděných protivníků, kteří připravili o život tolik jeho mužů. Odysseus byl jediným Achájem, který si neodvážel žádnou příslušnici něžného pohlaví jako konkubínu. Postrádal svou manželku Penelope a syna, které již dlouhé měsíce neviděl, takže se toužil vrátit do svého království na ostrově Ithaka tak rychle, jak mu jen mořské větry umožní.

Hned po obětování bohům zanechal tedy vypálené město za zády, vytáhl plachty a hnán příznivým větrem vydal se se svou malou flotilou lodí přes rozlehlé zelené moře na jihozápad domů.

O několik měsíců později, po jedné zvlášť divoké bouři, se Odysseus, více mrtvý než živý, konečně probojoval příbojem a vydrápal se na pobřeží ostrova Fajáků. Vzápětí vyčerpáním usnul na kupě listí nedaleko břehu, kde ho později objevila princezna, dcera Alkinoose, fajáckého krále. Ve snaze zjistit, zda je ještě živý, jím princezna zatřásla.

Odysseus se probudil a zůstal na ni hledět, zasažen její krásou. „Jen jednou na Délu jsem viděl takové nádherné stvoření, jakým jsi ty,“ vydechl.

Zamilovaná Nausikaá pak zavedla trosečníka do paláce svého otce, kde se Odysseus představil jako ithacký král a byl královsky přivítán. Vladař Alkinoos a jeho manželka královna Árété velkodušně nabídli Odysseovi loď, aby se mohl vrátit domů, ale teprve až tehdy, když slíbil krále a jeho dvůr oblažit vyprávěním o velké válce a o svých dobrodružstvích od chvíle, kdy opustil Iliadu. Na Odysseovu počest byla tedy uspořádána veliká hostina, na které vydal svědectví o svých vítězstvích i tragédiích.

„Brzy poté, co jsem opustil Iliadu,“ začal, „se vítr stočil do opačného směru a zahnal mou flotilu daleko na otevřené moře. Po deseti dnech na bouří vzedmuté vodní hladině jsme se konečně dostali k pobřeží nějaké neznámé země. Místní obyvatelé se tam ke mně i k mým mužům chovali velice příjemně a přátelsky. Tyto domorodce jsme nazvali Lótofagy, jelikož pojídáním plodů nějakého neznámého stromu se udržovali ve stavu trvalé euforie. Někteří z mých mužů též začali toto ovoce ochutnávat, takže se u nich brzy projevila ochablost a ztráta chuti pokračovat v cestě domů. Když jsem viděl, že zpáteční cesta by mohla skončit už zde, nařídil jsem, aby byli přeneseni na lodě. Pak jsme rychle zvedli plachty a odveslovali na moře.

Jelikož jsem se chybně domníval, že jsme se ocitli příliš daleko na východě, zamířili jsme k západu. Řídili jsme se podle hvězd a podle západu a východu slunce. Flotila minula několik hustě zalesněných ostrovů, které neustále skrápěl teplý déšť. Ostrovy obývala zvláštní rasa lidí, kteří se sami nazývali Kyklopové. Byli to takoví líní nevychovanci, kteří pěstovali veliká stáda ovcí a koz.

Vystoupil jsem se skupinou mužů na břeh a vydali jsme se pátrat po zásobách potravin. Na jednom svahu kopce jsme narazili na velikou jeskyni, sloužící jako stáj pro zvířata. Vchod byl přehrazen zábradlím, které zadržovalo stádo uvnitř. Považovali jsme to za dar nebes a začali jsme zvířata svazovat, abychom je dopravili na lodě. Náhle jsme uslyšeli zvuk těžkých kroků a záhy se ve vchodu objevil člověk veliký jako hora. Vstoupil do jeskyně, do jejího vchodu přivalil veliký kámen a teprve pak se začal věnovat stádu. My se schovali ve tmě a neodvažovali jsme se ani dýchat.

Po chvíli však onen muž rozfoukal žhavé uhlíky v ohništi a spatřil nás, jak se krčíme v koutu jeskyně. Žádný člověk na zemi nebyl v obličeji tak ošklivý jako onen Kyklop, který měl navíc jen jedno temné oko uprostřed čela. ‚Co jste zač?‘ zeptal se nás. ‚Proč jste vnikli do mého domova?‘

‚My nejsme žádní vetřelci,‘ odpověděli jsme mu. ‚Vystoupili jsme z lodí na břeh, abychom si tu naplnili měchy vodou.‘

‚Přišli jste mi ukrást ovce,‘ obvinil nás obr hněvivě. ‚Zavolám své sousedy a přátele. Brzo nás tu budou stovky a pak si vás všechny uvaříme a sníme.‘

Jakkoliv jsme byli jako achájští válečníci zoceleni dlouhou a urputnou válkou, dobře jsme věděli, že brzy budeme mnohonásobně přečísleni. Nalezl jsem tedy tenké dlouhé břevno a mečem jsem je na konci zašpičatěl. Pak jsem vzal plný kozí měch vína a pravil jsem mu: ‚Pohleď, Kyklope, tady je měch plný vína, který ti nabízím výměnou za naše životy.‘

‚Jak se jmenuješ?‘

‚Moje matka a otec mi dali jméno Nikdo.‘

‚Co to je za hloupé jméno?‘ Bez dalšího slova však ten monstrózní ohava popadl měch a všechno víno vypil. Zanedlouho byl velmi opilý a usnul těžkým spánkem.

Rychle jsem popadl břevno, přiběhl ke spícímu obrovi a zabodl ostrý konec dřevce do jeho jediného oka.

Okamžitě se probudil, v agonii bolesti vyvrávoral z jeskyně ven, vytrhl si z oka břevno a začal křičet o pomoc. Sousedé Kyklopové ho uslyšeli a přiběhli se podívat, co se děje. Křičeli přitom: ‚Kdo na tebe útočí?‘

On odpověděl: ‚Nikdo.‘

Ostatní si pomysleli, že se zbláznil, a vrátili se domů. My se rozběhli z jeskyně ke svým lodím. Cestou jsem ještě na slepého obra křičel urážky.

‚Díky za ty ovce, které jsi nám daroval, ty hloupý Kyklope. A až se tě budou přátelé ptát, jak sis poranil oko, tak jim pověz, že to byl Odysseus, král ithacký, který tě přelstil.‘“

„Neztroskotal jsi pak ale a nedorazil jsi sem k nám na ostrov Fajáků?“ otázal se dobrý král.

Odysseus zavrtěl hlavou. „Ještě několik dlouhých měsíců ne.“ Upil vína a teprve pak znovu pokračoval. „Převládající větry a mořské proudy nás zanesly daleko na západ, kde jsme nalezli další zemi, u níž jsme spustili kotvy. Byl to ostrov Aiolů. Na něm žil dobrý král Aiol, syn Hippotův a oblíbenec bohů. Měl šest dcer a šest zdravých synů, takže přiměl své syny, aby se oženili se svými sestrami. Nyní tam všichni žijí pospolu, v neustálých oslavách a v samém přepychu.

Dobrý král nás bohatě zásobil jídlem a pitím a my pokračovali dále. Brzy jsme se však dostali do neklidného moře. Sedmého dne, když se hladina konečně uklidnila, dorazili jsme do přístavu města Laistrýgonů. Tam jsme museli proplout úzkým průlivem mezi dvěma skalisky a teprve pak jsme zakotvili. Byli jsme šťastni, že jsme se opět ocitli na pevné zemi, a jali se prozkoumávat krajinu. Přitom jsme se setkali s bláznivou dívkou čerpající vodu.

Když jsme se jí zeptali na místního krále, ukázala nám cestu k domu svého otce. Jakmile jsme tam však dorazili, zjistili jsme, že jeho manželka je obryně velikosti mohutného stromu. Její příšerný vzhled nás přímo omráčil.

Svého manžela nazývala Antifatem a ten byl ještě mohutnější, dvakrát větší, než byli Kyklopové. Vyděšeni takovou podívanou jsme se rozběhli zpátky k lodím. Avšak Antifás spustil poplach a za malou chvíli stály na břehu ostrova tisíce místních obrů a z obrovských praků na nás vrhaly kameny. Spíše než kameny to byly balvany skoro stejně velké jako naše lodě. Moje loď byla jediná, které se nakonec podařilo tomuto útoku uniknout. Všechny ostatní byly zasaženy a potopily se.

Mí mužové se ocitli ve vodě přístavu, odkud je však Laistrýgonové svými oštěpy vytahovali jako nějaké ryby. Jejich těla olupovali o všechny cennosti a pak je jedli. Moje loď se naštěstí během několika málo minut dostala na volné moře, ale všichni jsme byli jati velikou lítostí. Nejen z toho důvodu, že řada našich přátel a soudruhů byla mrtvá, ale i proto, že s loděmi zmizela i většina pokladů a kořisti z Iliady. Velká část našeho podílu na dardanejském zlatě teď ležela na dně laistrýgonského přístavu.

Plni hlubokého smutku jsme se pak plavili stále dál, až jsme narazili na aiaiský ostrov Kirke, domov slavné a krásné královny, uctívané jako bohyně. Zasažen šarmem překrásné Kirke, jejíž hlavu zdobily copy z plavých vlasů, spřátelil jsem se s ní a pobýval v její společnosti po dobu celých tří měsíčních úplňku. Dospěl jsem do takového stavu, že bych docela rád zůstal i déle, avšak moji muži trvali na pokračování v cestě domů, na Ithaku. Hrozili, že jinak odjedou sami beze mne.

Kirke v slzách souhlasila, ale naléhavě mě prosila, abych předtím vykonal ještě jednu cestu. ‚Musíš plout do Hádovy říše a poradit se s těmi, kteří již zemřeli. Ti tě dovedou k porozumění smrti. A až pak budeš pokračovat v cestě domů, vyvaruj se zpěvu Sirén, neboť ty se tebe a tvé druhy zaručeně pokusí zlákat na smrt na skaliscích jejich ostrovů. Zacpi si uši, abys ani neslyšel jejich strhující písně. Až se zbavíš pokušení ze strany Sirén, budeš proplouvat mezi skalními útesy, jež se nazývají Tuláci. Nic, nikdo, dokonce ani pták, je nedokáže minout. Každá loď, s výjimkou jedné jediné, která se pokusila kolem Tuláků proplout, tam potkala svůj osud a nezbylo z ní nic než vrak a těla mrtvých námořníků.‘

‚Co ta jedna, které se podařilo proplout?‘ zeptal jsem se.

‚To byl slavný Iásón se svou lodí Argonaut.‘

‚Pak už poplujeme klidnými vodami?‘

Kirke zavrtěla hlavou. ‚Pak přijedete ke druhé kamenné hoře, jež vrcholem dosahuje až do nebe a jejíž boky jsou tak hladké jako stěny vázy, takže se po nich nedá ani šplhat. Uprostřed jedné stěny je jeskyně, kde sídlí hrozivá příšera Skylla, jež zahubí každého, kdo se k ní přiblíží. Má šest nesmírně dlouhých krků, zakončených příšernými hlavami, s čelistmi obsahujícími tři řady zubů, jež dokáží v okamžiku rozdrtit člověka. Dávej pozor, aby ty své hlavy nevystrčila a nezmocnila se některého z tvých lodníků. Musíte veslovat velice rychle, jinak všichni zemřete. Pak ale musíte ještě proplout vodami, kde číhá Charybdis, ohromný vír, který může stáhnout tvoji loď do hlubin. Proto musíš naplánovat cestu na chvíli, kdy bude spát.‘

S pláčem jsme se s Kirke rozloučili, nasedli do lodi a začali bičovat mořskou hladinu svými vesly.“

„Ty jsi skutečně zamířil do podsvětí?“ zamumlal překvapeně král Alkinoos. Jeho krásná manželka zbledla.

„Ano. Poslechl jsem pokyny Kirke a vydal jsem se do Hádovy děsivé říše mrtvých. Po pěti dnech jsme se náhle ocitli v husté mlze a vpluli do řeky Ókeanos, tekoucí podél konce světa. Obloha nad námi zmizela a my se plavili věčnou temnotou, kterou sluneční paprsky nedokáží nikdy proniknout. Na konci cesty jsme najeli lodí na břeh. Vystoupil jsem sám a kráčel tajuplným světlem, až jsem došel do jakési prostorné jeskyně na úbočí hory. Uvnitř jsem se posadil a čekal.

Brzy se začali scházet duchové, strašlivě mumlajíce. Málem jsem omdlel, když se objevila moje matka. Až do té doby jsem nevěděl, že je po smrti, protože když jsem opouštěl Ithaku, byla ještě živá.

‚Synu můj,‘ zašeptala, ‚proč přicházíš do říše temnot, když jsi ještě živý? Máš se teprve vrátit na Ithaku?‘

Se slzami v očích jsem jí vyprávěl o hrůzách našeho putování a o ztrátách bojovníků na cestě od Iliady.

‚Já zemřela se zlomeným srdcem ze strachu, že už svého syna nikdy živého neuvidím.‘

Rozplakal jsem se a pokusil se ji obejmout, ale její zjevení bylo řídké jako obláček a mé paže zůstaly prázdné.

Pak začali přicházet muži i ženy, jež jsem kdysi znal a vážil si jich. Poznávali mne, beze slov mě úklonou zdravili a pak se znovu vraceli do hloubi jeskyně. Ke svému překvapení jsem mezi nimi poznal i svého přítele krále Agamemnona, našeho velitele od Iliady. ‚Tys zemřel na moři?‘ zeptal jsem se ho.

‚Nikoliv. Přepadla mě vlastní manželka se skupinou zrádců. Bojoval jsem sice statečně, ale nakonec jsem jejich převaze podlehl. Zabili také Kassandru, dceru Priamovu.‘

Pak se zjevil šlechetný Achilleus s Patroklem a Aiásem. Ti se mne vyptávali na své rodiny, ale já jim o nich nemohl nic říct. Hovořili jsme tedy chvíli o starých časech, načež se i oni vrátili do podsvětí. Ještě dlouho vedle mne stáli duchové dalších přátel a válečníků a každý z nich mi vyprávěl svůj melancholický příběh.

Viděl jsem tolik mrtvých, že mé srdce přetékalo smutkem. Nakonec jsem to už nemohl dále snášet, opustil jsem tedy ono žalostné místo a vrátil se na loď. Bez jediného pohledu zpátky jsme znovu proplouvali mlhou, až se konečně objevilo slunce a my se vydali směrem k Sirénám.“

„Kolem Sirén jste propluli bez problémů?“ otázal se král.

„Propluli,“ odpověděl jsem. „Avšak dříve, než jsme se pokusili proplout úzkým průlivem, vzal jsem hroudu vosku a rozkrájel ji svým mečem. Pak jsem vosk hnětl tak dlouho, až změkl, a těmi kousky jsem zacpal celé posádce uši. Navíc jsem jim poručil, aby mě připoutali ke stěžni a rozhodně si nevšímali mých proseb o změnu kurzu, protože jinak bychom určitě narazili na skály.

Sirény spustily svůj čarokrásný zpěv, jakmile nás uviděly, že projíždíme kolem jejich skalnatých ostrůvků. ‚Pojď k nám a poslechni si, jak sladké jsou naše písně, ó, slavný Odyssee. Naslouchej hudbě a nech se obejmout v našem náručí. Budeš okouzlen a také moudřejší.‘

Hudba a jejich hlasy měly tak hypnotický účinek, že jsem opravdu začal prosit své muže, aby změnili kurz lodi směrem k Sirénám. Oni mne však jenom ještě pevněji připoutali ke stěžni a zrychlili tempo veslování, dokud hlas Sirén nezanikl v dáli. Teprve pak si vyjmuli vosk z uší a odvázali mne.

Jakmile jsme minuli skalnatý ostrov, dostali jsme se do obrovských vln doprovázených hlasitým řevem. Nutil jsem své muže, aby se silněji opřeli do vesel, zatímco já řídil loď těmi neklidnými vodami. O té hrozné příšeře Skylle jsem jim raději neřekl, protože by bývali určitě přestali veslovat a v hrůze by se utekli do úkrytu. Mezitím jsme se přiblížili k úžině ohraničené skalisky a dostali se do vířících vod Charybdy, jež nás vtahovaly stále blíže do středu mohutného víru. Připadali jsme si, jako bychom se dostali do smrště v obrovském kotli. Obávali jsme se, že každá chvíle může být naše poslední. Vtom se na nás vrhla Skylla a svými hadími hlavami uchopila šest mých nejlepších bojovníků. Slyšel jsem jejich zoufalý křik, jak mizeli vzhůru, drceni čelistmi s ostrými zuby, s rukama vztahujícíma se ke mně v prosbě o pomoc a s křikem smrtelné agonie. Byl to ten nejhrozivější pohled, jaký jsem kdy při celém putování viděl.

Když se nám konečně podařilo uniknout na volné moře, začaly oblohu rozrážet blesky. Jeden z nich zasáhl naši loď a naplnil ji zápachem síry. Loď se po zásahu roztrhla na kusy, přičemž členové posádky byli vrženi do vody, kde se rychle utopili.

Mně se podařilo najít kus stěžně s velkým koženým řemenem, kterým jsem se přivázal za pás k odlomené části lodního kýlu. Posadil jsem se obkročmo na tento primitivní vor a nechal se unášet, kam se větrům a mořským proudům zachtělo. O řadu dní později, když jsem už byl jen sotva živý, můj vor zarazil u ostrova Ógygia, domova Kalypso, ženy svůdné krásy i inteligence, sestry Kirke. Na pláži mě nalezli čtyři její poddaní a odnesli mě do paláce, kde se o mne ona sama starala a ošetřovala mne až do úplného zotavení.

Nějaký čas jsem žil na Ógygii šťastně, díky láskyplné péči Kalypso, která spávala po mém boku. Trávili jsme čas v pohádkově krásné zahradě se čtyřmi fontánami, rozstřikujícími vodu na všechny strany, v bujném lese, kde mezi větvemi poletovala hejna barevných ptáků, jimiž ostrov oplýval, mezi čistými potůčky, protékajícími tichými lučinami, kolem nichž se rozprostíraly vzkvétající vinice.“

„Jak dlouhou dobu jsi strávil s Kalypso?“ chtěl vědět král.

„Sedm dlouhých měsíců.“

„Proč sis prostě nenašel nějakou loď a neodplul jsi?“ dotazovala se královna Árété.

Odysseus pokrčil rameny. „Protože na ostrově žádné lodě nebyly.“

„Jak jsi tedy nakonec odjel?“

„Laskavá Kalypso znala můj smutek. Jednoho rána mě tedy probudila a vyslovila přání, abych se vrátil domů. Nabídla mi potřebné nástroje, zavedla mě do lesa, kde mi pomohla pokácet stromy, ze kterých jsem vyrobil dostatečně odolný vor. Ona pak z kravských kůží ušila plachty a dodala mi na vor zásoby jídla a vody. Po pěti dnech jsem byl připraven k odjezdu, jakkoliv jsem byl smutný z jejích nářků nad mým odchodem. Byla opravdovou ženou mezi ženami, takovou, po jaké touží každý muž. Kdybych tolik nemiloval Penelope, byl bych velice rád zůstal.“ Odysseus se odmlčel a v jednom oku se mu objevily slzy. „Bojím se, že v těch dnech osamělosti po mém odjezdu žalem zemřela.“

„Co se stalo s tvým vorem?“ vyzvídala Nausikaá. „Když jsem tě našla, moře tě vyvrhlo jako ztroskotance.“

„Sedmnáct klidných dní plavby skončilo, když se moře náhle rozzuřilo. Divoká bouře s lijákem a nárazy větru mi roztrhala plachty. Pak následovaly ještě obrovské vlny, jež narážely do mého křehkého plavidla takovou silou, že prám sotva držel pohromadě. Celé dva dny jsem se nechal prostě jen unášet, aby mě nakonec moře vyvrhlo na břeh, kde jsi mne, sladká a půvabná Nausikao, nalezla.“ Poté se odmlčel. „A tím končí mé vyprávění o prožitých utrpeních a strastech.“

Všichni přítomní v paláci zůstali Odysseovou neuvěřitelnou ságou dokonale okouzleni. Až nakonec se zvedl král Alkinoos a Odyssea oslovil. „Jsme poctěni, že máme mezi sebou tak váženého hosta, jemuž velice dlužíme za to, jak skvěle nás pobavil. Proto, jako výraz našeho vděčného uznání a díků, ti, Odyssee, věnuji svou nejrychlejší loď i s posádkou, aby tě dopravila domů na tvou rodnou Ithaku.“

Odysseus vyjádřil svou vděčnost, i když se takovou štědrostí cítil zahanben. Popravdě se však nemohl už dočkat, až se vydá na cestu. „Sbohem, dobrý králi Alkine, laskavá královno Árété i královská dcero Nausikao, a díky za vaši vlídnost. Zůstávejte ve svém domě šťastni a nechť vám jsou bohové navždy milostiví.“

S těmito slovy Odysseus překročil práh a sluhové ho odvedli na loď. S příznivým větrem v zádech a po přátelsky nakloněném moři Odysseus konečně dosáhl svého království na ostrově Ithaka, kde se znovu setkal se svým synem Telemachem. Tam rovněž nalezl svou ženu Penelope v zajetí nápadníků, které všechny pobil.

Tak tedy končí příběh Odyssea, epická báseň, jež přežila staletí a která dokázala neustále vzbuzovat údiv a představivost všech, kteří toto vyprávění četli nebo ho slyšeli. Má však jednu vadu – není docela pravdivá. Nebo, přinejmenším, je pravdivá jen zčásti.

Homér totiž nebyl Řek. A Iliada a Odyssea se neodehrály tam, kam je legenda umístila. Skutečný příběh Odysseových dobrodružství je podstatně jiný a byl odhalen až mnohem, mnohem později…

PRVNÍ ČÁST

– Peklo nezná tolik zloby jako moře

01 KAPITOLA

15. srpna 2006,

Key West, Florida

Doktorka Heidi Lishernessová měla volný večer a právě se chystala na schůzku se svým mužem, když zavadila pohledem o zobrazení údajů shromážděných superrychlým pátracím satelitem. Heidi, žena plné postavy s šedivými vlasy staženými vzadu do uzlu, se znovu vrátila ke stolu. Měla na sobě zelené krátké kalhoty a blůzu stejné barvy, což představovalo alespoň určitou míru pohodlí v horku a vlhkosti srpnové Floridy.

Jen tak tak že už nevypnula počítač na noc. V posledním záznamu, který přišel ze satelitu vznášejícího se nad Atlantickým oceánem jihozápadně od Kapverdských ostrovů nedaleko afrického pobřeží, bylo cosi nového, i když sotva rozeznatelného. Heidi se posadila a zadívala se na obrazovku pozorněji.

Pro netrénované oko to na monitoru vypadalo jen jako několik nevinných mraků, roztroušeně plujících nad azurově modrým mořem. Heidi však i v tom poklidném obrázku zaznamenala hrozbu. Porovnala ho se záznamem dvě hodiny starým. Masa kumulu rostla rychleji než jakákoliv jiná rodící se bouře, kterou zažila za těch osmnáct let předpovídání počasí nad Atlantickým oceánem pro Hurikánové středisko Národní podmořské a oceánské agentury – National Underwater and Marine Agency NUMA. Začala oba záběry počínající bouře zvětšovat. Do kanceláře vešel její manžel Harley, žoviálně vyhlížející muž s mrožím knírem, holou hlavou a brýlemi bez obrouček. Tvářil se poněkud netrpělivě. Harley byl rovněž meteorolog, ale pracoval pro Národní meteorologické centrum jako analytik klimatologických údajů, jež byly vydávány ve formě doporučení pro potřeby komerčních i soukromých letadel, člunů a lodí na moři. „Co tě zdrželo?“ otázal se s významným gestem směrem k hodinkám. „Mám rezervaci v Crab Pot.“

Aniž by vzhlédla, ukázala Heidi na oba obrázky, jež byly vedle sebe na obrazovce. „Ty snímky jdou dvě hodiny po sobě. Pověz mi, co vidíš.“

Harley si je dlouho prohlížel. Pak nakrčil obočí, posunul si brýle a naklonil se, aby se na obrazovku podíval zblízka. Nakonec pohlédl na ženu a přikývl. „Roste to zatraceně rychle.“

„Až moc rychle,“ přitakala Heidi. „Jestli to bude pokračovat tímhle tempem, pak jenom Bůh ví, jak obrovský hurikán se z toho vyklube.“

„Člověk nikdy neví,“ poznamenal zamyšleně Harley. „Může se k nám přibližovat jako lev, ale nakonec odejít jako beránek. I to se stává.“

„To je pravda, ale většině hurikánů trvá dny, někdy až týdny, než takhle zesílí. Tenhle narostl během hodin.“

„Je ještě příliš brzo, než aby se dala předpovídat jeho trasa, místo, kde bude vrcholit a kde nadělá nejvíc škody.“

„Mám takové děsivé tušení, že tenhle bude nepředvídatelný.“

Harley se usmál. „Dáš mi vědět, jestli poroste, viď?“

„Národní meteorologické centrum bude první, kdo se o tom dozví,“ opáčila a lehce ho pleskla po ruce.

„Už jsi vymyslela jméno pro toho tvého nového přítele?“

„Jestli se vyvine tak ohavně, jak se bojím, pak ho nazvu Lizzie po té ženské, co vraždila sekerou, po Lizzie Bordenové.“

„Sezóna hurikánů sice teprve přichází, než abys začínala od L, ale jinak to sedí.“ Harley podal ženě její kabelku. „Do zítřka bude ale dost času na to, abychom viděli, jak se to vyvine. Mám hlad. Pojďme si sníst nějakou tu mořskou potvoru.“

Heidi poslušně následovala svého manžela, zhasla světlo, opustila kancelář a zavřela za sebou dveře. Zlá předtucha ji ale neopouštěla ani ve chvíli, kdy se usazovala v autě. Nějak nemohla soustředit myšlenky na jídlo. V duchu se stále vracela k představě, jak dosahuje rodící se hurikán strašlivých rozměrů.

Hurikán je hurikán, alespoň v Atlantiku. V Tichém oceánu je tomu jinak, tam se nazývá tajfun, v Indickém oceánu zase cyklon. Hurikán však představuje nejstrašlivější přírodní sílu, často schopnou větší devastace než výbuch sopky a zemětřesení, jelikož nezřídka postihuje daleko rozsáhlejší území.

Stejně jako vznik člověka, i hurikán potřebuje ke svému početí řadu vzájemně spojených okolností. Zaprvé musí být zahřívány tropické vody u západního pobřeží Afriky, nejlépe na více než dvacet sedm stupňů. Pak se do hladiny musí silně opírat slunce, aby se do atmosféry vypařila vodní pára. Vlhký vzduch pak stoupá do chladnějších vrstev atmosféry, kde se sráží do mraku ve tvaru kumulu, přičemž vznikají bouřky a prudké deště. Tato kombinace uvolňuje teplo, jež zásobuje rostoucí vichřici, urychluje ji a mění z malého děcka v pubertálního výrostka.

Nyní vzduch začíná vířit ve spirále, otáčející se rychlostí až šedesáti kilometrů v hodině. Tento vítr způsobí pokles atmosférického tlaku nad hladinou. Čím je tento pokles větší, tím je rychlejší otáčení, až dojde ke zformování pravého víru. Celý systém, jak bývá formace nazývána meteorology, je neustále posilován zevními vlivy, takže popsaným způsobem vytvoří prudce rostoucí odstředivou sílu, jejíž důsledkem je rychle se otáčející stěna větru a vody, rotující kolem relativně klidného oka hurikánu. Uvnitř tohoto oka svítí slunce, hladina je celkem klidná a jedinou známkou té nespoutané energie je horečně se pohybující bílá stěna dosahující výše až sedmnácti kilometrů.

Až do této chvíle je systém stále ještě nazýván tropickým tlakovým poklesem. Teprve když rychlost větru přesáhne 120 kilometrů za hodinu, začne se jednat o pravý hurikán. Následně se podle maximální rychlosti hurikán dělí na několik stupňů. V kategorii I, tedy nejnižší, se vítr pohybuje rychlostí 120 až 150 kilometrů, ve střední kategorii II od 150 do 180 kilometrů. Klasifikace kategorie III, neboli silný hurikán, se používá pro rychlosti od 180 do přibližně 210 kilometrů za hodinu. Vyšší rychlosti, až zhruba do 250 kilometrů, jsou považovány za extrémní, jako byl kupříkladu hurikán Hugo, který v roce 1989 zničil většinu domů na plážích severně od Charlestonu v Jižní Karolíně. Konečně nejvyšší V. stupeň se rezervuje k označení hurikánů s rychlostí větru vyšší než 250 km v hodině. Tento typ bývá nazýván jako katastrofický. Z této poslední kategorie byl kupříkladu hurikán Kamila, který v roce 1969 udeřil v Louisianě a v Mississippi. Kamila za sebou zanechala 256 mrtvých, což však, popravdě řečeno, představovalo jen kapku v moři ve srovnání s mohutným hurikánem z roku 1900, který zahubil 8000 obětí a totálně zpustošil celý Galveston v Texasu. Pokud jde o rekordní počty mrtvých, neblahým vítězem je v tomto ohledu tropický cyklón, který udeřil v roce 1970 na pobřeží Bangladéše a zanechal za sebou téměř půl milionu mrtvých.

Z pohledu napáchaných hmotných škod vede v historii hurikánů ten z roku 1926, který zdevastoval jihovýchodní Floridu a Alabamu. Jeho řádění stálo v dnešních penězích zhruba 83 miliard dolarů. Je tedy s podivem, že při této katastrofě tehdy zahynulo jen 243 lidí.

Nikdo však, tedy ani Heidi Lishernessová, nepočítal s tím, že rodící se hurikán Lizzie bude mít vlastní ďábelskou hlavu a že jeho běsnění zahanbí všechny předchozí dosud zaznamenané hurikány v atlantické oblasti. Ve skutečnosti zanedlouho, jakmile jen nabere dostatečnou sílu, zahájí svou vražednou pouť směrem ke karibským ostrovům, aby cestou vybíjel svůj vztek, rozséval chaos a působil zkázu všemu, čeho se jen dotkne.

02 KAPITOLA

Velký, pět metrů dlouhý žralok kladivoun rychlými a mocnými pohyby elegantně proplouval průzračnou vodou, jako šedivý mrak plující nad rozlehlou loukou. Z okrajů plochého stabilizátoru táhnoucího se napříč přes jeho nos zíraly na okolní svět dvě vypoulené oči. Ty náhle zachytily nějaký pohyb a stočily se k jakémusi stvoření, jež se pohybovalo mezi korálovými útesy pod ním. Ona věc nevypadala jako nic, co kladivoun dosud ve vodě viděl. Ze zadního konce tomu vyrůstaly dvě rovnoběžné ploutve a tělo to mělo černé, s červenými pruhy po stranách. Mohutný žralok na tom živočichovi neshledal nic lákavého, takže pokračoval v nikdy nekončícím pátrání po poněkud chutnější kořisti, aniž by ho napadlo, že to zvláštní zvíře by vlastně mohlo představovat opravdu chutný pamlsek.

Summer Pittová žraloka sice zaregistrovala, ale rozhodla se ho ignorovat a soustředila se dále na prohlížení korálových formací mělčiny Navidad, sto deset kilometrů severovýchodně od Dominikánské republiky. Na této mělčině se nachází nebezpečný pás podmořských útesů, vymezující plochu asi padesát na padesát kilometrů, s hloubkou kolísající mezi jedním a třiceti metry. V průběhu čtyř století minimálně dvě stě lodí ztroskotalo na těchto nemilosrdných korálech, tvořících jakousi korunu podmořské hory, zdvihající se z propastných hlubin Atlantického oceánu.

Korály v této oblasti byly téměř neporušené a překrásné. V některých místech vyrůstaly až sedmnáct metrů nad písčité dno. Byly mezi nimi jemné korálové vějíře i korály připomínající tvarem mozek živočichů, jejichž živé barvy i téměř sošné linie se nádherně vyjímaly v modravé nekonečné prázdnotě a vypadaly jako součásti majestátní zahrady s miliony oblouků a jeskyní. Summer připadalo, jako by plavala labyrintem alejí a tunelů, z nichž některé končily slepě, jiné se naopak otvíraly do kaňonů a roklin, dost velkých i na to, aby jimi mohl projet nákladní vůz.

I když voda měla víc než třiadvacet stupňů, Summer Pittová byla od hlavy až k patě oblečená do nepromokavého potápěčského trvanlivého obleku z vulkanizované gumy, nazývaného Viking Pro Turbo 1000. Dávala přednost tomuto silnému černočervenému obleku namísto lehčího promokavého neoprenu, který tak dokonale nechránil každičký kousek kůže jejího těla. Důvodem nebyla snad ani obava před prochladnutím, při okolní teplotě to rozhodně nehrozilo, jako spíš ochrana před působením chemikálií a biologické kontaminace, se kterými se zřejmě při svém průzkumu korálu setká.

Pohlédla na kompas a zahnula mírně doleva. Vytrvale kopala ploutvemi, zatímco ruce složila na záda pod dvojici dýchacích bomb, aby snížila odpor vody. V poměrně objemném oblečení a s celoobličejovou maskou AGA Mark II by bylo skoro lepší jít po dně než plavat, avšak četné ostré výběžky na nerovném povrchu korálových keřů takovýto pohyb prakticky znemožňovaly.

Kontury jejího těla a rysy obličeje v neforemném oblečení a obličejové masce nebyly téměř rozeznatelné. Jedinou známkou Summeřiny krásy byly nádherné šedé oči hledící průzory masky a pramen rudých vlasů na jejím čele.

Summer milovala moře a potápění do nekonečných hlubin. Každé ponoření pro ni představovalo vždy nový dobrodružný výlet do neznámého světa. Často si představovala samu sebe jako mořskou pannu, v jejíchž žilách koluje slaná voda. Na radu své matky se věnovala studiu mořských věd. Promovala jako nejlepší absolventka Scrippsova institutu oceánografie, kde též získala doktorský titul v oboru biologické oceánografie. Ve stejnou dobu její bratr – dvojče Dirk absolvoval na Floridské atlantické univerzitě jako oceánský inženýr.

Brzo poté, co se vrátili domů na Havaj, prozradila jim právě umírající matka, že jejich otcem, kterého nikdy nepoznali, je ředitel speciálních projektů Národní podmořské a oceánské agentury NUMA ve Washingtonu, D.C. Matka se o něm nikdy dřív nezmínila, až teď, na smrtelném loži. Teprve zde přiznala, jak moc se měli rádi a proč ho nechala při domněnce, že ona sama zemřela při podmořském zemětřesení před třiadvaceti lety. Jsouc vážně zraněná a zohavená, domnívala se totiž, že bude nejlepší, když bude žít svůj život bez ní. O několik měsíců později pak porodila dvojčata. Na památku své neutuchající lásky pojmenovala děvče po sobě – Summer, a chlapce po jeho otci – Dirk.

Po pohřbu odjeli Summer a Dirk do Washingtonu, aby se poprvé setkali s Pittem seniorem. Tím, že se tak nenadále objevili, způsobili otci šok. Dokonale překvapen setkáním s dcerou a synem, o nichž neměl ani tušení, Dirk Pitt byl bez sebe radostí. Až dosud měl totiž za to, že nezapomenutelná láska jeho života je již dávno mrtvá. Současně však pociťoval i smutek z pomyšlení, že Summer žila celá ta léta jako invalida sama a zemřela teprve před měsícem.

Celý šťastný ze shledání s rodinou, o jejíž existenci dosud nevěděl, nastěhoval okamžitě své děti do starého leteckého hangáru, který dosud obýval se svou rozsáhlou sbírkou klasických automobilů. Když se dozvěděl, že na naléhání matky šly obě děti v otcových šlépějích a zaměřily svá studia na oceánské vědy, zprostředkoval oběma zaměstnání v NUMA.

Nyní, po dvou letech práce na různých oceánských projektech po celém světě, se Summer a její bratr vydali na unikátní výpravu se záměrem odhalit a dokumentovat skutečnosti o toxické kontaminaci, ničící křehkou mořskou faunu a flóru na mělčinách Navidad i na dalších útesech Karibského moře.

Větší část soustavy skalisek se stále ještě hemžila hejny zdravých ryb a záplavami korálu. Pluly tu pestře zbarvené velké papouščí ryby vedle kaniců, mezi nimi se proplétaly měňavé žluté a purpurové tropické rybky a drobní červenohnědí mořští koníkové. Z děr mezi korály vystrkovaly hlavy murény, výhružně otevírající a zavírající čelisti, dychtivé zatnout své jehlám podobné zuby do nějaké potravy. Summer však věděla, že nebezpečně jenom vypadají; vzhledem k tomu, že na zadní straně krku nemají žábry, to je jejich jediný způsob dýchání. Člověka napadají tito dravci jen zřídka, pokud ovšem nejsou vydrážděni. Aby muréna člověka doopravdy kousla, musel by jí prakticky strčit ruku až do huby.

Nad písčitou mezerou mezi trsy korálu se mihl stín a Summer vzhlédla. Napůl očekávala, že uvidí vracejícího se žraloka, který se rozhodl, že ji přece jenom blíže prozkoumá. Byla to však skupina pěti skvrnitých orlích rejnoků. Jeden z nich se oddělil od formace, skoro jako aeroplán při náletu, a se zvědavým pohledem proplul vedle Summer, aby pak opět zamířil vzhůru a připojil se k ostatním.

Summer pokračovala ještě asi čtyřicet metrů, přesmykla se přes trs rohovinově tvrdých gorgonských korálů a před ní se otevřel pohled na potopený vrak lodi. Nad troskami se vznášela jeden a půl metru dlouhá barracuda, hledící studenýma, černýma, korálky připomínajícíma očima na všechno, co se nacházelo v její blízkosti.

Parník Vandalia se potopil na mělčině Navidad v roce 1876, když ho sem zahnal prudký hurikán. Nikdo z jeho sto osmdesáti pasažérů a třiceti členů posádky nepřežil. Loydova pojišťovna v Londýně si u jeho jména poznamenala „ztracen beze stop“ a jeho osud zůstal neznámý až do chvíle, kdy korálem obrostlé zbytky objevili roku 1982 sportovní potápěči. Ze vznešeného parníku toho mnoho nezůstalo. Sto třicet let pobytu na mělčině ho pokrylo třiceti až devadesáti centimetry mořské flóry, korálu a jiných živočichů. Jedinou zjevnou známkou, připomínající kdysi hrdou loď, byly kotle a stroje, stále ještě čnějící z pokrouceného trupu a lodních žeber. Dřevo většinou zmizelo, již dávno rozleptané mořskou vodou nebo sežrané různými mořskými potvorami, které časem pozřou každičký kousek organické hmoty.

Parník Vandalia byl postaven v roce 1864 pro Západoindickou poštovní společnost. Od zádi až k vrcholku vlajkového stožáru na přídi měřil 107 metrů, maximální šířka činila čtrnáct metrů, pojal 250 cestujících a ve třech nákladových prostorách byla ještě spousta místa pro různé zboží. Jezdil na trase mezi Liverpoolem a Panamou, kde obvykle vyložil cestující i náklad. Ti všichni pak pokračovali vlakem na pacifickou stranu úžiny a odtud další lodí do Kalifornie.

Z Vandalie se podařilo zachránit pár památek jen několika potápěčům. Vrak totiž nebylo vůbec snadné objevit, protože mezi korály byl docela dobře maskovaný. Z lodi toho navíc mnoho nezbylo poté, co ji oné nešťastné noci zasáhly mohutné vlny ničivého hurikánu na volném moři dříve, nežli stačila dosáhnout bezpečí v přístavech Dominikánské republiky nebo na nedalekých Panenských ostrovech.

Summer chvíli bezcílně proplouvala nad vrakem, nechávala se unášet mírným proudem, hleděla pod sebe a snažila se představit si lidi, kteří kdysi kráčeli po jeho palubě. Vnímala jakýsi zvláštní spirituální pocit.

Připadala si, jako by se vznášela nad strašidelným hřbitovem, jehož obyvatelé k ní z minulosti promlouvají.

Neustále však pozorně sledovala velkou barracudu, nehybně visící stále na jednom místě. Pro tuto dravou rybu nepředstavovala potrava žádný problém. Uvnitř vraku i v jeho okolí se totiž nacházel dostatek mořských živočichů, kteří by dokázali naplnit celou encyklopedii mořské ichtyologie.

Summer násilím oprostila svou mysl od představ staré tragédie a opatrně proplula kolem barracudy, která z ní ani na okamžik nespustila své korálkovitě oči. Teprve když se dostala do bezpečné vzdálenosti, zastavila se, aby zkontrolovala tlak zbývajícího vzduchu v bombách, zaznamenala svou polohu podle GPS minipočítače, zaměřila jehlu kompasu na podmořský domov, který spolu s bratrem po dobu výzkumu korálových útesů obývala, a z chronometru odečetla dobu pobytu pod vodou. Protože se cítila příliš nadlehčována, odpustila něco vzduchu z kompenzátoru vztlaku, který měla připevněný na zádech.

Když uplavala dalších asi sto metrů, povšimla si, že jasné barvy postupně mizí a korály se stávají bezbarvými. Čím dále plavala, tím více se zdály také mořské houby lesklé a nemocné, až po chvíli zaznamenávala jen mrtvé jedince, a nakonec houby zmizely úplně. Rovněž viditelnost ve vodě drasticky poklesla, takže po chvíli sotva rozeznala prsty na natažené ruce.

Měla pocit, jako by se ponořila do husté mlhy. Byl to fenomén známý pod poněkud tajemným názvem „hnědý sliz“, který se vyskytoval v celém Karibiku. Voda v blízkosti hladiny vypadala jako jakási záhadná hnědá masa, kterou rybáři přirovnávali ke splaškům. Až dosud nikdo nevěděl, co přesně tato hmota je ani jak vzniká. Oceánologové ji dávali do souvislosti s některými řasami, avšak jasný důkaz stále ještě chyběl.

Tato nečistota však poněkud překvapivě, na rozdíl od notoricky známého „rudého proudu“, ryby nezabíjela. Ryby se kontaktu s jeho nejhoršími toxickými účinky vyhýbaly, zato však brzy poté, co opustily potravou bohaté vody, začaly hladovět. Summer však zaregistrovala, že více než ryby byla zřejmě tajuplným vetřelcem, který se vloudil do jejího prostředí, zasažena sasanka, za normálních okolností lesklá, s chapadly lovícími potravu z proudící vody. Summer plánovala nejprve odebrat na místě několik vzorků. Později bude celá mrtvá zóna na mělčině Navidad zaznamenána pomocí kamery a přístrojů na chemickou analýzu a přesně určeno složení vody. Teprve pak bude možné doufat, že se podaří nalézt účinná protiopatření k ozdravění moře.

První podmořská expedice měla za úkol jen ohledat situaci a získat představu o charakteru škod. Za pomoci kolegů z nedaleké výzkumné lodi pak bude zhodnocen skutečný rozsah problému a stanoven detailní plán dalšího průzkumu.

První varování, týkající se tohoto hnědého znečištění, pocházelo od jednoho potápěče pracujícího u pobřeží Jamajky v roce 2002. Záhadná špína za sebou zanechávala podmořskou zónu škod, jež byly z hladiny téměř neviditelné. Tento pás se postupně přesouval z Mexického zálivu a kolem Florida Keys. Jeho projevy, jak Summer právě zjišťovala, však byly značně jiné, než jaké se nacházely zde. Nečistota na mělčině Navidad byla daleko toxičtější. Objevovala totiž všude mrtvé hvězdice, medúzy, krevety i humry. Navíc si povšimla, že i ryby pohybující se v neznámém temném roztoku vypadají jaksi letargicky, téměř polomrtvě.

Z kapsy připevněné ke stehnu vytáhla Summer několik nevelkých skleněných lahviček a začala do nich odebírat vzorky vody. Navíc sesbírala i pár mrtvých hvězdic a medúz a uložila je do síťky připevněné k opasku se zátěží. Když byly lahvičky zavřené a bezpečně uložené v kapse, zkontrolovala znovu zásobu vzduchu. Měla ho ještě na dvacet minut. Pohlédla na kompas a vydala se směrem, odkud připlavala. Za chvíli se dostala znovu do čisté vody.

Pečlivě pozorovala dno, které bylo teď tvořeno písečným jazykem. Uviděla malou jeskyni mezi korály, které si prve nevšimla. Na první pohled jí připadala stejná jako dvacet dalších, které v posledních pětačtyřiceti minutách minula. Ale tato poslední se od ostatních přece jen čímsi lišila. Její vchod byl prakticky čtvercový, jakoby uměle vytesaný. Dokonce se jí zdálo, že vidí dvojici sloupů porostlých korály.

Do otvoru vedla cestička z písku. Summer se zmocnila zvědavost, a jelikož měla dostatečnou zásobu vzduchu, přiblížila se ke vchodu do jeskyně a pohlédla do temnoty uvnitř.

Ještě několik metrů od vchodu se v dopadajících slunečních paprscích mihotalo indigové zbarvení stěn podvodní komory. Summer pomalu plula nad písčitým dnem, až modrá barva okolního prostředí ztmavla a pak přešla v hnědou. Nervózně se otočila a pohledem přes rameno se ujistila, že světlo pronikající dovnitř vchodem je stále ještě v dohledu.

Bez baterky však nic jiného vidět nebylo a i bez příliš živé představivosti se v té tmě vpředu dalo očekávat nějaké nebezpečí. Hbitě se tedy obrátila a vydala se zpátky.

Náhle jednou ploutví zavadila o cosi napůl pohřbeného v písku na dně. Napadlo ji sice, že to je zase jen nějaký korál, avšak korálem obrostlý předmět měl zjevně symetrický geometrický tvar. Zaryla tedy do písku a tu věc uvolnila. Pak se vydala směrem ke světlu, držela nalezený objekt ve výšce a lehce s ním pohybovala, aby ho očistila od zbytků písku. Měl zhruba velikost staromódní krabice na dámské klobouky, ale byl docela těžký, dokonce i tady pod vodou. Z horní části čněla dvě ucha, zatímco dno pod korálovými inkrustacemi vypadalo, jako by bylo tvořeno nějakým podstavcem. Pokud mohla soudit, uvnitř byl předmět dutý, což byl jen další důkaz jeho umělého původu.

Summeřiny šedé oči za maskou vyjadřovaly značnou míru skeptického zájmu. Rozhodla se nález dopravit do jejich útočiště, kde ho bude moci opatrně očistit a zjistit, co se skrývá pod povrchem přerostlých korálu.

Tíha záhadného objektu a odebraných vzorků porušila Summeřinu rovnováhu, takže musela do kompenzátoru vztlaku přidat trochu vzduchu. Pevně uchopila neznámý předmět do podpaží a nehledíc na stopu vydechovaných bublin rozvážnými tempy zamířila k podvodnímu příbytku.

Po chvíli se ono útočiště, které pro příštích deset dní nazývala spolu s bratrem svým domovem, objevilo v průzračně modré vodě přímo před ní.

Pisces byl často nazýván stanicí podmořského prostoru, ale ve skutečnosti to byla laboratoř navržená právě pro oceánský výzkum. Jednalo se o hranatou pětašedesátitunovou komoru se zaoblenými rohy, velikou třináct na deset metrů a dva a půl metru vysokou. Celá konstrukce spočívala na nohách vybíhajících z těžké základové desky, představující pevný podstavec na šestnáct metrů hlubokém mořském dně. Vstupní vzduchový zámek sloužil jako skladištní prostor i jako místo, kde uživatelé navlékali a odkládali potápěčskou výstroj. Za hlavním uzávěrem, který vyrovnával tlakové rozdíly mezi dvěma oddělenými komorami, byl nevelký laboratorní prostor, kuchyňský kout, poněkud stísněná jídelnička, čtyři kóje a počítač s komunikační konzolí, napojený na zevní anténu a umožňující kontakt se zevním světem.

Summer odložila vzduchové lahve a připojila je ke kohoutům plnícího tanku, který spočíval rovněž na dně vedle jejich stanoviště. Zadržela dech a udělala několik temp do vzduchového zámku, kde velice pečlivě do několika kontejnerů uložila kapsu a síťku se vzorky. Záhadný předmět porostlý korálem položila na složený ručník. Rozhodně nehodlala riskovat případnou kontaminaci. Trpět několik minut tropickým vedrem a potem vyrážejícím ze všech pórů těla bylo daleko menší zlo nežli riziko potencionálně smrtelné infekce.

Poté, co se pohybovala hnědým slizem, by mohla způsobit i jedna kapka této nečistoty na kůži třeba tragédii. Neodvažovala se tedy zatím sejmout svůj potápěčský oblek, vodotěsně spojený s kapucí na hlavu a botami, rukavicemi a obličejovou maskou. Nejprve odložila pás se zátěží a kompenzátor vztlaku a pak otočením kohoutku aktivovala výkonný sprchovací systém, který omyl výstroj i výzbroj silným dekontaminačním roztokem a spláchl veškeré zbytky nečistot. Teprve pak, po dokonalé očistě, zavřela ventily a zabouchala na dveře hlavního uzávěru.

I když ona mužská tvář, jež se objevila v průzoru dveří, patřila jejímu bratrovi – dvojčeti, příliš velká podobnost mezi oběma obličeji patrná nebyla. Přestože se narodili jen několik minut po sobě, ona a její bratr si byli tak nepodobní, jak jen dvojvaječná dvojčata mohou být. On měl mnohem větší postavu, měřil dobrých sto devadesát centimetrů, byl štíhlý, svalnatý a snědý. Na rozdíl od jejích rusých vlasů a měkkých šedých očí měl Dirk mladší hustou tmavou kučeravou kštici a opálově zelené oči, které jiskřily, jakmile na ně ve správném úhlu dopadlo světlo.

Když Summer vyšla z první komory, Dirk jí pomohl stáhnout sedlo a límec mezi oblekem a obličejovou maskou. Podle pohledu v jeho očích, který byl ještě pronikavější než obvykle, a podle vážného výrazu ve tváři Summer okamžitě věděla, že má velký problém.

Ještě než stačil otevřít ústa, zvedla ruce nad hlavu a spěšně spustila: „Já vím, já vím, neměla jsem se jít potápět sama, bez partnera.“

„Vždyť to přece dobře víš,“ vyhrkl Dirk podrážděně. „Kdybys bývala nevyklouzla ven za prvního rozbřesku, zatímco já ještě spal, byl bych se vydal za tebou a přitáhl tě za ucho zpátky.“

„Omlouvám se,“ odpověděla Summer s předstíranou lítostí, „ale když já toho dokážu udělat daleko víc, nemusím-li se starat ještě o dalšího potápěče.“

Dirk jí pomohl otevřít těžké nýtované vodotěsné zipy na jejím potápěčském obleku Viking. Stáhl jí nejprve rukavice a pak vnitřní kuklu pod kapucí. Teprve potom z ní postupně loupal oblek z trupu, horních a dolních končetin, až byla nakonec volná. Prudkým pohybem uvolnila kaskádu vlasů měděné barvy. Nakonec zůstala oblečená jen do polypropylenové nylonové kombinézy, jež těsně obepínala její tělo a zdůrazňovala výrazně ženské tvary.

„Ty jsi plavala až do těch hnědých srágor?“ otázal se Dirk starostlivě.

Přikývla. „Přinesla jsem nějaké vzorky.“

„Jseš si jistá, že tvůj potápěčský oblek není někde děravý?“

Summer zvedla ruce nad hlavu a předvedla piruetu. „Můžeš se sám přesvědčit. Nikde ani kapka jedovatého slizu.“

Pitt jí položil ruku na rameno. „Pamatuj si: už nikdy se nepotápěj sama. Rozhodně ne beze mě, když budu někde poblíž.“

„Provedu, bratře,“ odvětila s blahosklonným úsměvem.

„Pojďme uložit ty vzorky do zapečetěného kontejneru. Kapitán Barnum je pak může vzít do lodní laboratoře k podrobnějšímu prozkoumání.“

„Kapitán se dostaví do našeho příbytku?“ otázala se mírně překvapená.

„Pozval se k nám na večeři,“ odpověděl Pitt. „Trval na tom, že nám osobně přiveze zásoby potravin. Říkal, že si alespoň na chvíli odpočine od povinností velitele lodi.“

„Pověz mu, ať nechodí, pokud s sebou nepřinese láhev vína.“

„Doufejme, že díky osmóze tenhle vzkaz dostal,“ ušklíbl se Dirk.

Hubený kapitán Paul T. Barnum by se dal snadno splést s legendárním Jacquesem Cousteauem, nebýt toho, že byl prakticky holohlavý. Byl oblečen do mokrého neoprenu s krátkými kalhotami, který odložil před hlavním vchodem. Dirk mu pomohl zvednout kovovou krabici s jídlem na dva dny na kuchyňský pult a Summer hned začala proviant ukládat do skříňky a do chladničky.

„Přivezl jsem vám dárek,“ oznámil Barnum s láhví jamajského vína v ruce. „A nejen tohle. Lodní kuchař vám připravil k večeři humrovou pochoutku se špenátem na smetaně.“

„To dostatečně vysvětluje váš příchod,“ poznamenal Dirk a poklepal kapitána po zádech.

„Alkohol v průběhu projektu NUMA,“ zamumlala Summer uštěpačně. „Co by tomu řekl náš vážený velitel admirál Sandecker, že porušujeme jeho zlaté pravidlo o zákazu pití v pracovní době?“

„To váš otec měl na mě špatný vliv,“ odpověděl Barnum. „Ten nikdy nepřišel na palubu bez bedny kvalitního vína a jeho přítel Al Giordino zase bez doutníků z admirálových soukromých zásob.“

„Zdá se, že všichni kromě admirála vědí, že si Al ty doutníky tajně kupuje od stejného zdroje jako on,“ poznamenal s úsměvem Dirk.

„Co máme dál k jídlu?“ vyptával se Barnum.

„Čerstvé ryby a krabí salát.“

„Kdo bude vařit?“

„Já,“ přihlásil se Dirk. „Jediné jídlo z mořských plodů, které Summer umí připravit, je sendvič s tuňákem.“

„To není pravda,“ našpulila nesouhlasně rty. „Já jsem náhodou dobrá kuchařka.“

Dirk na ni cynicky pohlédl. „Proč tedy tvoje kafe chutná jako kyselina z akumulátoru?“

Na másle smažené humry se špenátem na smetaně nakonec všichni svorně spláchli jamajským vínem, okořeněným historkami o Barnumových mořských dobrodružstvích. Summer udělala na bratra protivný obličej a nabídla všem citronový koláč, který upekla v mikrovlnce. Dirk byl ale první, kdo uznal, že se jí podařil gurmánský zázrak, protože pečení a mikrovlnná trouba prostě nejdou dohromady.

Když se Barnum zvedl k odchodu, Summer mu položila ruku na rukáv. „Mám pro vás jednu záhadu.“

Barnum přimhouřil oči. „Jakou záhadu?“

Podala mu předmět, který nalezla v jeskyni.

„Co to je?“

„Myslím, že nějaký hrnec nebo urna. To se dozvíme, až se podaří odstranit ty korálové inkrustace. Doufala jsem, že to vezmete s sebou na loď a předáte do laboratoře, aby to tam pořádně očistili.“

„Určitě se toho někdo dobrovolně ujme.“ Potěžkal předmět v obou rukou. „Na terakotu mi to připadá trochu moc těžké.“

Dirk ukázal na dno předmětu. „Tady je kousek volného povrchu, nepokrytého korálem, podle kterého se zdá, že jde o kovový materiál.“

„To je divné, že na tom není ani stopa rzi.“

„Nechci se hádat, ale řekl bych, že je to bronz.“

„Tvar má ale příliš složitý, než aby ten předmět pocházel z nějaké domorodé dílny,“ dodala Summer. „I když je silně porostlý korálem, přece jenom se zdá, že uprostřed jsou vytvarované nějaké znaky.“

Barnum se podíval na předmět zblízka. „Vy máte víc představivosti než já. Možná tu hádanku vyřeší archeologové, až se vrátíme do přístavu. Jestli ovšem nezačnou být hysteričtí, že jste to vyzvedla.“

„Třeba nebudeme muset čekat tak dlouho,“ poznamenal Dirk „Co kdybychom to vyfotografovali a poslali snímky Hiramu Yaegerovi do počítačového centra NUMA ve Washingtonu? Mohl by přijít alespoň s datem a místem původu. Nejspíš to spadlo z paluby nějaké projíždějící lodi nebo to pochází z jakéhosi vraku.“

„Nedaleko leží Vandalia,“ nadhodila Summer.

„Tak to je nejspíš ten váš původ,“ pravil Barnum.

„Jak se to ale dostalo dovnitř jeskyně vzdálené sto metrů?“ zeptala se Summer neurčitě.

Její bratr se lišácky usmál a zamumlal: „Kouzlo, krásná dámo, obyčejné ostrovní čarodějnické kouzlo.“

Když se Barnum konečně rozloučil s přáním dobré noci, nad mořem se už snášel soumrak.

Jak procházel dveřmi do vyrovnávací komory, Pitt se ho zeptal: „Jak vypadá předpověď počasí?“

„Pár nejbližších dní má být počasí klidné,“ odvětil Barnum. „Ale nedaleko Azor se začíná formovat hurikán. Lodní meteorolog ho bude pečlivě sledovat. Kdyby to vypadalo, že zamíří sem, oba vás vyzvednu a budeme mu upalovat z cesty.“

„Doufejme, že nás mine,“ poznamenala Summer.

Barnum umístil urnu do síťového pytle a převzal několik lahviček vzorků, které získala Summer. Pak vyklouzl vnějším uzávěrem do temné vody. Dirk rozsvítil zevní reflektory a ozářil tak hejno jasně zelených papouščích ryb plavajících v kruzích, zdánlivě bez zájmu o lidské bytosti ve svém sousedství.

Barnum se ani nenamáhal navléci si bomby se stlačeným vzduchem, jen se zhluboka nadechl, zamířil potápěčským světlem před sebe a vyrazil volným vzestupem k sedmnáct metrů vzdálené hladině. Jak stoupal, vypouštěl z úst bubliny vzduchu. Jeho nevelký nafukovací člun s pevným hliníkovým dnem se pohupoval na kotvě, kterou prve spustil v bezpečné vzdálenosti od podmořského obydlí. Doplaval k němu, vyšvihl se z vody, vklouzl do člunu a vytáhl kotvu. Pak nastartoval dva přívěsné motory Mercury, každý o sto padesáti koních, a vyrazil směrem k lodi, jejíž nástavbu jasně ozařovaly světlomety, přikrášlené ještě zelenou a červenou navigační lampou.

Většina oceánských plavidel bývá natřena bíle s červenými, modrými nebo černými doplňky. Jen několik nákladních lodí má oranžový nátěr. Ne tak Sea Sprite. Podobně jako další lodě z flotily Národní podmořské a oceánské agentury NUMA byla celá, od stožáru až po kýl, natřena tyrkysovou barvou. Byl to odstín, který poněkud nedůtklivý ředitel celé agentury, admirál James Sandecker, vybral proto, aby se jeho plavidla odlišovala od všech ostatních lodí plavících se po mořích. Na světě také existovalo jen málo námořníků, kteří by nepoznali loď patřící NUMA, ať ji potkali na moři nebo v nějakém přístavu.

Sea Sprite byla dost velká, jako obdobná plavidla jejího druhu. Měřila na délku sto tři metry a dvaadvacet metrů na šířku. Byla moderní v každém detailu. Svou kariéru zahájila jako ledoborec a prvních deset let tedy strávila v polárních mořích nebo jejich nejbližším okolí, vystavena útokům ledových bouří, zatímco odtahovala poškozené lodě z ledových polí a z blízkosti ledovců. Dokázala si prorazit cestu metr a třičtvrtě tlustým ledem a bez zaváhání stálou rychlostí protáhnout rozbouřenými vodami třeba i celou letadlovou loď.

Loď byla stále ještě v prvotřídním stavu, když ji admirál Sandecker koupil pro NUMA. Nařídil ji celou zmodernizovat do podoby ultramnohoúčelového plavidla pro oceánský výzkum a pro podporu potápěčských aktivit. Velké generální úpravy nebyl ušetřen jediný lodní systém. Elektroniku do ní navrhli inženýři NUMA, stejně jako automatický počítačový systém a spojovací techniku. Dále se zde vybudovaly vysoce kvalitní laboratoře, byl zajištěn dostatek pracovního prostoru a významně omezeno chvění trupu. Díky nové počítačové síti mohla loď monitorovat i shromažďovat data a přenášet je do centrálních laboratoří NUMA ve Washingtonu k okamžitému zpracování, aby tak byla využita jako databanka nejnovějších znalostí o oceánech.

Sea Sprite poháněly nejmodernější stroje, jaké pokročilá technologie mohla nabídnout. Její dva mohutné magnetohydrodynamické motory byly schopné dodat rychlost téměř čtyřiceti uzlů. Takže jestliže dříve dokázala táhnout rozbouřeným mořem letadlovou loď, nyní docela lehce utáhla takové lodě dvě. Žádné výzkumné plavidlo na světě se její robustní dokonalosti nemohlo rovnat.

Barnum byl na svou loď hrdý. Představovala sice jen jednu ze třiceti výzkumných plavidel flotily NUMA, ale byla zdaleka nejunikátnější. Admirál Sandecker ho pověřil už vlastní přestavbou lodi, čemuž byl Barnum upřímně rád, zejména když ho admirál ujistil, že peníze nehrají žádnou roli. Proto nedošlo v práci k žádnému šizení na kvalitě a Barnum si byl jistý, že velení této lodi bude představovat vrchol jeho námořní kariéry.

Jelikož loď byla celých devět měsíců v roce nasazena na moři, s každým novým projektem se na ní střídalo nové osazenstvo vědců a výzkumníků. Zbývající tři měsíce strávila loď přesuny na místa výzkumů, údržbou v docích a modernizací přístrojů a vybavení.

Když se teď Barnum blížil ke své lodi, z hladiny znovu obdivně vzhlížel na její osmipatrovou nástavbu i mohutný jeřáb na zádi, který sloužil ke spouštění stanice Pisces do vody a k vykládání a nakládání podmořských automatů i ponorek s lidskou posádkou. Pohlédl na rozlehlou přistávací plochu pro helikoptéry, umístěnou nad přídí, a na seskupení komunikačního a satelitního vybavení, vyrůstajícího jako stromy z okolí velké kopule s radarovým systémem.

Pak už se soustředil na zavedení člunu po bok mateřské lodi. Když vypnul motor, jeden menší jeřáb k němu spustil lano s hákem na konci. Barnum na něj navlékl zvedací popruhy a pak jen v klidu seděl, zatímco člun stoupal vzhůru.

Když vstoupil na palubu, okamžitě se vydal se záhadným objektem v podpaží do lodní laboratoře. Tam předmět předal dvěma studentům z texaské A&M Školy námořní archeologie.

„Vyčistěte to, jak jen to půjde,“ požádal je Barnum. „Ale buďte moc opatrní. Možná se ukáže, že je to velice cenný artefakt.“

„Vypadá to jako starý hrnec povlečený nějakým fujtajblem,“ poznamenala světlovlasá dívka v přiléhavém tričku s nápisem Texas A&M a ustřižených šortkách. Bylo zjevné, že představou čištění hrnce nějak zvlášť nadšená není.

„Vůbec ne,“ odsekl Barnum hrozivě ledovým tónem. „Člověk nikdy neví, jaké děsivé tajemství může být skryté v korálovém útesu. Tak si dejte pozor na zlého džina uvnitř.“

Spokojen, že měl poslední slovo, otočil se a vydal ke své kajutě. Studenti ho podezíravě sledovali, ale pak obrátili svou pozornost k donesené urně.

V deset hodin večer byla urna už na palubě vrtulníku mířícího na letiště v Santo Domingo v Dominikánské republice, kde byla přeložena do tryskového letadla s cílem letu Washington, D.C.

03 KAPITOLA

Budova velitelství NUMA se vypínala do výše třiceti pater na východním břehu řeky Potomac proti Kapitolu. Ústředna jeho počítačové sítě na desátém patře připomínala scénu z nějakého hollywoodského science fiction. Toto pozoruhodné zařízení bylo doménou Hirama Yaegera, hlavního počítačového mága celé NUMA. Sandecker dal Yaegerovi volnou ruku, aby navrhl a vytvořil největší knihovnu děl týkajících se moře, a to bez ohledu na různé rozpočtové restrikce. Množství údajů, jež takto Yaeger získal, shromáždil a setřídil, bylo neuvěřitelné a zahrnovalo veškeré známé vědecké studie, výzkumné závěry a analýzy, od prvních existujících historických zpráv až do současnosti. Něco takového nemělo ve světě obdoby.

Prostorové uspořádání počítačového centra bylo otevřené. Yaeger, na rozdíl od většiny vedoucích podobných center ve státních či soukromých zařízeních, byl přesvědčen, že rozdělení prostoru do jednotlivých boxů je zhoubou efektivnosti provozu. On sám raději řídil celý rozsáhlý počítačový komplex od velkého centrálního ovládacího pultu, umístěného na malém ústředním pódiu. S výjimkou konferenční místnosti a toalet byla jediným uzavřeným prostorem okrouhlá zasklená kóje velikosti klozetu, stojící poněkud stranou od řady monitorů, jež obklopovaly Yaegera.

Jelikož Yaeger ještě nedokončil svou přeměnu od uniformy hippies k obleku s kravatou, oblékal se stále do džín Levis s odpovídající vestou a do velice starých ochozených kovbojských bot. Šedivějící vlasy si stále ještě stahoval do koňského ohonu a na své milované monitory zíral přes babičkovské brýle. Počítačový čaroděj NUMA však kupodivu nevedl život, který by odpovídal jeho oblékání.

Měl kouzelnou manželku, která byla uznávanou umělkyní. Bydleli spolu na farmě v Sharpsburgu v Marylandu, kde chovali koně. Jejich dvě dcery navštěvovaly soukromou školu a plánovaly, že po jejím absolvování nastoupí na vyšší školu, kterou si samy vyberou. Do práce a z práce Yaeger jezdil drahým BMW V-l, zatímco jeho žena pro dopravu dcer a jejich přátel do školy a na různé společenské akce dávala přednost Cadillacu Esplanade.

Yaegera zaujala urna, kterou do Washingtonu poslal kapitán Barnum ze Sea Sprite. Vytáhl ji z přepravního boxu a postavil do zasklené kóje kousek od svého koženého otáčecího křesla. Pak vyťukal na klávesnici přístupový kód a za moment se v zaskleném prostoru objevil trojrozměrný obraz atraktivní ženy v květované blůze a elegantní sukni. Toto éterické stvoření bylo Yaegerovým výtvorem a podobalo se jeho manželce, ale způsob řeči i logika uvažování byly vlastní počítačově vytvořené osobnosti.

„Ahoj, Max,“ pozdravil ji Yaeger. „Připravená na menší výzkumný úkol?“

„Jsem připravená na každý tvůj pokyn,“ odpověděla Max poněkud zastřeným hlasem.

„Vidíš ten předmět, který jsem ti položil k nohám?“

„Vidím.“

„Rád bych, abys ho identifikovala, určila přibližnou dobu vzniku a kulturu, ke které patří.“

„Takže teď se budeme zabývat archeologií?“

Yaeger přikývl. „Tento předmět našla bioložka NUMA v korálové jeskyni na útesu Navidad.“

„Také se mohli trochu víc snažit, když to čistili,“ poznamenala suše Max s pohledem na urnu stále ještě porostlou korálem.

„Dost spěchali.“

„To je vidět.“

„Prober univerzitní síť archeologických dat a pokus se najít něco podobného.“

Lišácky na něj pohlédla. „Víš, že mě navádíš k nezákonnému jednání?“

„Hackerování do cizích souborů s historickými daty není zločin.“

„Nikdy mě nepřestane udivovat, jak dokážeš legitimizovat své ohavné jednání.“

„Dělám to z čisté laskavosti.“

Max obrátila oči v sloup. „Ušetři mě.“

Yaeger stiskl klávesu a Max pozvolna zmizela, jako by se na místě vypařila. Urna se mezitím přesunula do výklenku pod podlahou skleněné kukaně.

Ve stejném okamžiku zabzučel modrý telefon, jeden z řady barevných přístrojů na stole. Yaeger přitiskl sluchátko k uchu, ale nepřestával ťukat na klávesnici. „Ano, admirále?“

„Hirame,“ ozval se hlas admirála Jamese Sandeckera, „potřebuju soubor informací na to plovoucí monstrum, co kotví před přístavem Cabo San Rafael v Dominikánské republice.“

„Hned vám to přinesu do kanceláře.“

Jednašedesátiletý James Sandecker právě dělal kliky, když admirálova sekretářka uvedla do jeho kanceláře Yaegera. Admirál byl nevelké postavy, jen pár nad sto padesát centimetrů, měl husté ryšavé vlasy a vandykeovskou bradku stejné barvy. Modré oči upíraly na Yaegera chladný asertivní pohled. Byl bezmezně oddán zdravému způsobu života, každé ráno běhal, odpoledne navštěvoval tělocvičnu v budově NUMA a byl zapřisáhlým vegetariánem. Jeho jedinou neřest představovala záliba v obrovitých doutnících vyráběných na zakázku. Jako dlouholetému příslušníku společnosti Beltway se mu podařilo vybudovat z agentury NUMA nejefektivnější vládní úřad. Ačkoliv většině prezidentů, pod nimiž za ta dlouhá léta sloužil, se nepodařilo zapojit ho do své administrativy, impozantní výčet jeho úspěchů i obdiv Kongresu mu dostatečně zaručovaly udržení stávající pozice tak dlouho, jak jen bude chtít.

Teď doslova vyskočil na nohy a pokynul Yaegerovi, aby se posadil do křesla proti jeho stolu, který kdysi patřil do kapitánské kajuty francouzské luxusní osobní lodi Normandie, než tato nešťastná loď roku 1942 shořela v newyorském přístavu.

K oběma mužům se připojil Rudi Gunn, Sandeckerův zástupce. Gunn byl asi jen o dva centimetry vyšší než admirál. Byl to intelektuál a bývalý korvetní kapitán válečného námořnictva, který sloužil pod Sandeckerem. Na svět hleděl přes silné brýle s kostěnou obroučkou. Jeho hlavním úkolem bylo dohlížet na dlouhou řadu vědeckých oceánských projektů NUMA, probíhajících po celém světě. Teď kývl směrem k Hiramovi a usadil se do dalšího křesla.

Yaeger se trochu zvedl a na stůl před admirála položil silný fascikl. „Tady je všechno, co máme na Ocean Wanderer.“

Sandecker složku otevřel a začal si prohlížet plány luxusního hotelu, který byl vyprojektován a postaven jako plovoucí středisko zábavy. Jelikož byl celý komplex plně soběstačný, mohl být odtažen do kteréhokoliv z exotických koutů světa, kde mohl kotvit třeba i měsíc, než byl zase přemístěn na nějakou jinou pitoreskní lokalizaci. Po krátkém prostudování hlavních údajů admirál s vážným výrazem ve tváři vzhlédl k Yaegerovi. „Tahle věc představuje potencionální katastrofu.“

„Musím s vámi souhlasit,“ přidal se Gunn. „Naši inženýři pečlivě prostudovali vnitřní strukturu toho objektu a zjistili vážné konstrukční nedostatky, zejména co se týče jeho odolnosti vůči nějaké větší bouři.“

„Co vás k tomuto závěru přivedlo?“ otázal se Yaeger nevinným hlasem.

Gunn se postavil, naklonil se přes stůl a rozprostřel na něm schéma kabelů, jimiž byl plovoucí objekt ukotven k pilotům zaraženým do mořského dna. Tužkou začal ukazovat na místa, kde byly kabely připevněny k obrovitým vazníkům pod úrovní spodních pater hotelu. „Silnější hurikán by tato ukotvení mohl snadno utrhnout.“

„Podle mínění specialistů by to mělo vydržet vítr až o rychlosti sto padesáti uzlů,“ podotkl Yaeger.

„Tady nejde jenom o vítr,“ odpověděl Sandecker. „Jelikož hotel je zakotven na volném moři, namísto aby byl usazen na stabilních podzemních základech, je vydán na milost velkým vlnám, jež mohou blíže k mělčinám navíc ještě narůst a které jsou schopny celou plovoucí budovu, včetně všech hotelových hostů i zaměstnanců, rozbít na kusy.“

„Copak tohle všechno nebrali architekti při projektování v potaz?“

Sandecker se zamračil. „My jsme je na tento problém upozornili, ale zakladatel celé společnosti, která hotel vlastní, nás ignoroval.“

„Spokojil se tím, že mezinárodní tým námořních inženýrů prohlásil projekt za bezpečný,“ dodal Gunn. „A jelikož Spojené státy nemají žádnou pravomoc nad zahraničními společnostmi, bylo vyloučeno jakkoliv do stavby plovoucího hotelu zasahovat.“

Sandecker vrátil zápis se specifikacemi do desek a zavřel je. „Doufejme, že ten hurikán, který se právě tvoří u západoafrického pobřeží, buď ten hotel mine, nebo alespoň nedosáhne stupně pět, tedy rychlosti sto padesáti uzlů.“

„Už jsem upozornil kapitána Barnuma,“ poznamenal Gunn, „který působí jako hladinová základna projektu Pisces na průzkum korálového útesu nedaleko toho monstra Ocean Wanderer, aby si dal pozor na jakoukoliv známku toho, že by hurikán mohl zamířit jejich směrem.“

„Naše středisko v Key West zrození toho hurikánu monitoruje,“ hlásil Yaeger.

„Průběžně mě informujte,“ nařídil Sandecker. „Poslední věc, kterou bychom potřebovali, by byla dvojí tragédie.“

Když se Yaeger vrátil ke svým počítačům, zaregistroval, že mu na panelu bliká zelená kontrolka. Vklouzl do křesla a vyťukal kód, kterým vyvolal Max. Současně s ní se z otvoru v podlaze vynořila i zkoumaná nádoba.

Když se obraz Max ustálil, otázal se: „Provedla jsi analýzu té urny z Pisces?“

„Provedla,“ přitakala Max bez zaváhání.

„Co jsi zjistila?“

„Ti lidé na palubě Sea Sprite odvedli při čištění oné nádoby dost bídnou práci,“ stěžovala si Max. „Na povrchu pořád ulpívá spousta vápenitých inkrustací. Vnitřek se dokonce ani nenamáhali vyčistit. Ten byl stále ještě plný nánosů. Musela jsem použít veškeré dostupné zobrazovací metody, abych se něco dozvěděla. Magnetickou resonanci, digitální rentgenové vyšetření, trojrozměrný laser i impulzní neurální síť, všechny tyto metody byly nezbytné k získání slušného obrazu.“

„Ušetři mě technických detailů,“ zarazil ji netrpělivě Yaeger. „Jaké jsou výsledky?“

„Tak předně, nejedná se o žádnou urnu. Je to amfora, protože na úzkém krku má malá ucha. Byla odlita z bronzu někdy během střední nebo pozdní doby bronzové.“

„To je tedy dost stará.“

„Velmi stará,“ potvrdila přesvědčivě Max.

„Jseš si jistá?“

„Copak jsem se někdy mýlila?“

„Ne,“ přiznal Yaeger. „Dobrovolně přiznávám, že jsi mě ještě nikdy nezklamala.“

„Tak mi věř i v tomto případě. Provedla jsem velice pečlivou chemickou analýzu kovu. První tvrzení mědi se začalo provádět zhruba tři a půl tisíce let před Kristem obohacením mědi o arzén. Problémem tehdy bylo, že horníci a mědikovci umírali mladí právě kvůli otravám z arzénových výparů. Teprve mnohem později, nejspíš následkem nějaké náhody kolem roku dva tisíce dvě stě před Kristem, se přišlo na to, že smíšením devadesáti procent čisté mědi s deseti procenty cínu vznikne velice tvrdá a odolná slitina. To byl začátek doby bronzové. Měď se naštěstí nacházela v Evropě a na Blízkém východě prakticky všude a v hojném množství. Cín však byl v přírodě vzácný a pátrání po něm bylo obtížné.“

„Takže cín představoval drahou komoditu.“

„To ano,“ přitakala Max. „Obchodníci s cínem se potulovali celým tehdejším světem, nakupovali rudu v cínových dolech a prodávali ji pak lidem, kteří vlastnili kovárny. Výroba bronzu podmínila velice pokročilou ekonomiku a přinesla mnoha lidem bohatství. Výroba v kovárnách zahrnovala všechny předměty, od zbraní – bronzové špice oštěpů, nože a meče – až po drobné náhrdelníky, náramky, pásy, spony a špendlíky pro ženy. Bronzové sekyry a dláta výrazně napomohly úrovni zpracování dřeva. Umělci začali odlévat různé nádoby, urny a džbány. Viděno z určité perspektivy, doba bronzová značně posílila vývoj civilizace.“

„Jaká je tedy historie této amfory?“

„Byla odlita někdy mezi rokem dvanáct set a jedenáct set před Kristem. A jestli tě to zajímá, tak k vytvoření formy bylo použito metody ztraceného vosku.“

Yaeger vzrušeně nadsedl. „To by znamenalo, že je víc než tři tisíce let stará.“

Max se sarkasticky usmála. „Jsi velice bystrý.“

„Kde byla odlita?“

„Starými Kelty v Galii, konkrétně v oblasti známé pod názvem Egypt.“

„Egypt,“ opakoval Yaeger poněkud skepticky.

„Před třemi tisíci lety nebyla země faraonů nazývána Egyptem, ale byla známa pod jménem Kemet. Teprve když do země přitáhl Alexandr Veliký, nazval ji Egyptem podle Homérova popisu v Iliadě.“

„Já nevěděl, že historie Keltů se táhne až tak daleko do minulosti,“ přiznal Yaeger.

„Keltové představovali volné spojení kmenů, jež se zabývaly obchodem i uměním již dva tisíce let před Kristem.“

„Ty jsi ale říkala, že amfora pochází z Galie. Jak do toho zapadají Keltové?“

„Římané, kteří tam přišli jako okupanti, nazvali zemi Keltů Galií,“ vysvětlovala Max. „Podle mých analýz pochází měď z dolů nedaleko Hallstattu v dnešním Rakousku, zatímco cín byl vytěžen v Cornwallu v Anglii. Řemeslné provedení však spíš ukazuje na keltský kmen někde v jihozápadní Francii. Typ postav na povrchu amfory téměř přesně odpovídá těm, jež se nacházejí na velkém hrnci, vykopaném v roce 1972 ve stejné oblasti francouzským farmářem.“

„Předpokládám, že mi řekneš i jméno umělce, který ty ozdoby vytvořil.“

Max se podívala po Yaegerovi ledovým pohledem. „Nežádal jsi mě, abych pátrala v genealogických záznamech.“

Yaeger zamyšleně vstřebával údaje, jež mu Max právě předala. „Máš nějakou představu, jak se památka na dobu bronzovou pocházející z Galie mohla dostat do jeskyně v korálovém útesu na mělčině Navidad nedaleko Dominikánské republiky?“

„Na takové obecné problémy jsem nebyla naprogramovaná,“ odpověděla opovržlivě Max. „Nemám nejmenší představu, jak se tam ta nádoba dostala.“

„Snaž se spekulovat, Max,“ pravil vemlouvavě Yaeger. „Spadla přes palubu nebo se snad potopila s vrakem lodi?“

„Ta druhá možnost je reálná, jelikož lodi obvykle dobrovolně neplují přes mělčinu Navidad, pokud netouží po ztroskotání. Amfora mohla být třeba součástí souboru starých artefaktů, převážených pro nějakého bohatého kupce nebo do jakéhosi latinskoamerického muzea.“

„To může být klidně pravda.“

„Ale nejspíš není,“ prohlásila lhostejně Max. „Podle výsledků mé analýzy jsou inkrustace na povrchu nádoby příliš staré, než aby mohly pocházet z nějakého vraku postkolumbovského období. Organické součásti totiž datuji jako starší než dva tisíce osm set let.“

„To přece není možné. Na západní polokouli neexistují žádné vraky lodí z období před rokem tisíc pět set.“

Max zvedla ruce. „Ty mi nevěříš?“

„Musíš přece uznat, že tvé časové určení je směšné.“

„Věř tomu nebo nevěř, já si za tím stojím.“

Yaeger se opřel v křesle a zamyslel se, kam má výsledky a analýzy od Max předat. „Vytiskni, prosím, deset kopií toho, co jsi objevila, Max. Já se postarám o další.“

„Dřív, než mě zase pošleš do zapomnění,“ ozvala se Max, „chtěla jsem ti říct ještě jednu věc.“

Yaeger na ni ostražitě pohlédl. „A to?“

„Když se z vnitřku amfory odstraní ta odporná kaše, objeví se tam zlatá figurka kozy.“

„Cože?“

„Sbohem, Hirame.“

Yaeger zůstal sedět ztracen v myšlenkách, zatímco Max postupně mizela v paměti počítače. Jeho mysl se horečně prodírala k nějakému závěru. Pokusil se představit si starodávného námořníka na lodi, jak před třemi tisíci lety a čtyři tisíce mil od břehů Evropy hází přes palubu bronzovou nádobu, ale stále se mu to moc nedařilo.

Natáhl se po amfoře a nahlédl do ní. Okamžitě se však odvrátil, jelikož ho do nosu udeřil hrozivý zápach hnijících zbytků mořského života. Odložil tedy nádobu zpět do krabice a seděl dál, pořád neschopen akceptovat to, co objevila Max.

Nakonec se rozhodl, že ze všeho nejdřív hned ráno zkontroluje celý elektronický systém Max a teprve pak svěří závěry Sandeckerovi. Rozhodně nechtěl riskovat možnost, že se Max dopustila nějaké chyby.

04 KAPITOLA

Průměrnému hurikánu trvá obvykle tak šest dní, než dozraje do plné síly. Hurikán Lizzie to stihl za čtyři dny.

Vítr se v něm pohyboval stále divočeji, takže rychle prošel stadiem „tropického tlakového poklesu“ s rychlostí větru sedmdesát kilometrů v hodině, a když zakrátko dosáhl rychlosti otáčení nad 120 kilometrů, stal se z něho plnokrevný, potvrzený hurikán I. kategorie podle Saffir-Simpsonovy stupnice. Hurikán Lizzie se však nespokojil s nejnižším, tedy nejpomalejším stupněm a brzy zrychlil až na 240 kilometrů za hodinu, takže plynule naplnil podmínky pro kategorizaci II. a pak i III. stupně.

V Hurikánovém středisku NUMA studovala Heidi Lishernessová poslední obrázky, dodané z geostacionárního satelitu umístěného čtyřicet tisíc metrů nad rovníkem. Jeho údaje byly přenášeny do počítače pomocí jednoho z několika numerických kódů, z nichž byla poté konstruována předpověď rychlosti, trasy a narůstání síly Lizzie. Satelitní snímky však nebyly nejpřesnější. Heidi by bývala dala přednost možnosti studovat detailnější obrázky, ale na to, aby vyslala letadlo, specializované na sledování takovýchto přírodních úkazů, tak daleko nad oceán, bylo ještě příliš brzy. Na podrobnější fotografie si tedy bude muset ještě počkat.

Časné zprávy nebyly příliš povzbudivé.

Tato bouře měla totiž všechny rysy hurikánu, který může dosáhnout kategorie V, tedy s větrem o síle tří set kilometrů v hodině. Heidi mohla pouze doufat a modlit se, aby hurikán nezasáhl zalidněné pobřeží Spojených států. V minulosti pouze dva hurikány kategorie V dosáhly této děsivé proslulosti: hurikán Great Labor Day, který se v roce 1935 přehnal přes Florida Keys, a hurikán Kamila, jenž udeřil na Alabamu a Mississippi v roce 1969, přičemž doslova smetl celou čtvrť dvacetipatrových obytných domů.

Heidi trvalo jen několik minut, než napsala fax svému manželovi Harleymu do Národního meteorologického centra, aby ho varovala a informovala o posledních údajích o hurikánu.

Harley,

hurikán Lizzie se pohybuje k východu a zrychluje. Jak jsme předpokládali, již se stačil vyvinout v nebezpečnou bouři. Počítačový model předpovídá rychlost větru 280 kilometrů za hodinu a dvanácti– až sedmnáctimetrové vlny v okruhu 650 kilometrů. Pohybuje se neuvěřitelnou rychlostí dvaceti uzlů.

Budu tě i nadále informovat.

Heidi

Pak se vrátila k obrázkům, přicházejícím ze satelitů. Když se zadívala na zvětšenou fotografii hurikánu, nemohla se ubránit hlubokému dojmu, jakým na ni působila hrůzná krása hutného vířícího bílého oblaku, nazývaného centrální hustá oblačnost. Byl to cirrus, vznikající v důsledku bouřek v otáčejících se stěnách oka hurikánu. V celé přírodě totiž neexistuje nic, co by se mohlo rovnat strašlivé energii pořádného hurikánu. Oko, které se tedy vytvořilo relativně brzy, připomínalo kráter na nějaké bílé planetě. Klidný střed hurikánu může měřit v průměru od deseti do dvou set kilometrů. Oko hurikánu Lizzie mělo devadesát kilometrů.

Heidiinu pozornost upoutal rovněž atmosférický tlak udávaný v milibarech. Všeobecně platí, že čím nižší je jeho hodnota, tím je bouře divočejší. Tlak při hurikánu Hugo v roce 1989 a v případě hurikánu Andrew v roce 1992 klesl až na 934, respektive 922 milibarů. Hodnota uvnitř hurikánu Lizzie se nyní rovnala 945 milibarům, ale stále ještě se rychle snižovala, takže uprostřed oka se tvořilo relativní vakuum, které se každou hodinu zvýrazňovalo. Atmosférický tlak tímto způsobem, postupně, zlověstný milibar po milibaru, klesal.

Lizzie se navíc pohybovala přes oceán k západu rekordně rychle.

Normálně se hurikány přesunují jen zvolna, obvykle ne více než dvacet kilometrů za hodinu, tedy zhruba průměrnou rychlostí jízdního kola. Lizzie se však ani zde nechovala obvyklým způsobem, tedy jak bylo mezi hurikány zvykem. Uháněla přes moře docela úctyhodnou rychlostí pětatřiceti kilometrů v hodině. A na rozdíl od většiny hurikánů v minulosti nepostupovala směrem k západní polokouli křivolakou cestou, ale hnala se přímo, jako by za nějakým zcela konkrétním cílem.

Docela často se stává, že bouře se točí na místě, aby se pak vydala zcela jiným směrem. Ani zde se Lizzie nechovala konformně. Jestli měl někdy nějaký hurikán jasno, pokud šlo o jeho chování, pomyslela si Heidi, pak to byl právě tenhle.

Heidi se nikdy nedozvěděla, kdo na kterém ostrově začal používat pojem hurikán. V každém případě to bylo slovo z karibské oblasti, znamenající „Velký vítr“. Ať tomu však bylo jakkoliv, jedno bylo nyní jisté. Lizzie, překypující energií, jež se mohla rovnat té největší nukleární bombě, doprovázená hromy, blesky a prudkým lijákem, se divoce hnala přes oceán. Už teď všechna plavidla v ohrožené oblasti začínala pociťovat její hněv.

Bylo právě poledne, ale bláznivé, divoké, šílené poledne. Z téměř klidné hladiny se zvedly desetimetrové vlny za chvíli, která kapitánovi nikaragujské kontejnerové nákladní lodi Mona Lisa připadala jako pouhé mrknutí oka. Měl pocit, jako by otevřel dveře a někdo na něj vychrstl celou vanu vody. Během několika minut se na moři objevily strmé hory a mírná bríza se změnila v plnohodnotnou vichřici. Na žádném z té spousty moří, která za svůj život zbrázdil, nikdy tak prudký nástup bouře nezažil.

Navíc neměl v dosahu jediný přístav, kam by se mohl uchýlit, takže Monu Lisu vedl přímo čelem proti zuřícímu vichru v naději, že čím rychleji propluje srdcem bouře, tím lepší šanci bude mít na přežití s nepoškozeným nákladem na palubě.

O padesát kilometrů severněji, jen těsně za horizontem při pohledu z paluby Mony Lisy, se v těžkém vlnobití ocitl egyptský supertanker Ramses II. Kapitán Warren Meade stál ohromeně na můstku a sledoval, jak se na jeho loď neuvěřitelnou rychlostí valí třicetimetrové vlny, zaplavují záď, trhají zábradlí a vrhají tuny vody lodními průlezy do ubytovny mužstva a do skladů. Osazenstvo můstku bezmocně přihlíželo, jak se obrovská vlna znovu a znovu žene kolem nástavby a zalévá rozlehlou, dvě stě třicet metrů dlouhou palubu, která se normálně zvedala dvacet metrů nad hladinou. Pokaždé, než voda přes příď opět zmizela, stačila cestou zničit řadu ventilů a trubek na palubě.

Sedmadvacet metrů dlouhá jachta, majetek zakladatele jedné softwarové společnosti, s pěti členy posádky a deseti cestujícími směřující do Dakaru prostě zmizela, pohlcena rozbouřeným mořem dříve, než stačila vyslat signál SOS.

Do západu slunce utrpěl škody v důsledku zběsilosti Lizzie ještě tucet dalších lodí.

Heidi a její kolegové meteorologové v centru NUMA se pravidelně scházeli a studovali údaje, týkající se posledního vývoje bouřkového systému na jeho trase z východu. Ani v době, kdy uprostřed Atlantiku překračovala čtyřicátý stupeň západní délky, Lizzie nevykazovala ani náznak nějakého ochabnutí a proti veškerým předpovědím a spekulacím se pohybovala stále neochvějně přímo.

Ve tři hodiny Harley zatelefonoval Heidi. „Jak to vypadá?“ zeptal se jí.

„Náš pozemní zpracovatelský systém právě převádí údaje do vašeho střediska,“ odpověděla. „Včera v noci jsme začali vydávat instrukce námořní poradenské služby.“

„Jaká je teď trasa Lizzie?“

„Věř mi nebo ne, pohybuje se naprosto rovně, jako šíp.“

Následovala odmlka. „To je nějaká novinka.“

„Za posledních dvanáct hodin se odchýlila sotva o osmnáct kilometrů.“

Harley pravil pochybovačně: „Něco takového jsem ještě neslyšel.“

„Uvidíš sám, jakmile dostaneš naše údaje,“ pravila Heidi přesvědčeně. „Lizzie je rekordmanka. Lodě z té oblasti hlásí až třicetimetrové vlny.“

„Proboha! Jaká je počítačová předpověď?“

„Jakmile nějaká předpověď vyleze z tiskárny, můžeme ji rovnou zahodit do koše. Lizzie se chová úplně jinak než všichni její předchůdci. Naše počítače tedy nedokážou ani přibližně předvídat její trasu nebo sílu.“

„Takže to je událost století.“

„Obávám se, že je to spíš hurikán, jaký se objeví tak jednou za tisíc let.“

„Dokážeš mi dát nějaké vodítko, jakkoliv mlhavé, kam ten hurikán asi udeří, aby naše středisko mohlo začít zpracovávat upozornění?“ Harley náhle mluvil velice vážně.

„Může udeřit na pobřeží kdekoliv mezi Kubou a Portorikem. V téhle chvíli sázím nejspíš na Dominikánskou republiku. Ale přinejmenším ještě čtyřiadvacet hodin si nebudeme moci být jistí.“

„Takže je načase vydat předběžné varování a vyhlásit pohotovost.“

„Při rychlosti, jakou se Lizzie pohybuje, je nejvyšší čas.“

„S mými spolupracovníky se do toho hned dáme.“

„Harley.“

„Ano, lásko?“

„Dnes večer nestihnu přijít domů na večeři.“

Heidi si v duchu představila žoviální úsměv na tváři svého manžela, jak odpovídá: „Já také ne, miláčku. Já také ne.“

Když Heidi zavěsila, zůstala chvíli sedět u stolu a zírala na obrovskou mapu severoatlantické oblasti hurikánů. Když se zahleděla na karibské ostrovy, které se nacházely nejblíž přicházejícímu monstru, něco se jí spojilo v hlavě. Otevřela v počítači program, jenž podával seznam jmen lodí, jejich stručný popis a přibližnou aktuální polohu v severním Atlantiku. Na místech, ve kterých budou zřejmě vystaveny plné ničivé síle bouře, jich bylo celkem dvaadvacet. V obavách, že mezi nimi může být i nějaká osobní loď s několika tisíci pasažéry, která by se mohla připlést hurikánu do cesty, se začala seznamem probírat. Podle něj by v oblasti největší vřavy žádná dopravní loď být neměla. Nicméně jedno jméno dodatečně upoutalo její pozornost. Zprvu tu loď považovala za normální plavidlo, avšak vzápětí si uvědomila pravdu. Nejednalo se o loď.

„Och, bože můj,“ zaúpěla.

Sam Moore, obrýlený meteorolog, pracující u vedlejšího stolu, překvapeně vzhlédl. „Jsi v pořádku? Něco se děje?“

Heidi se sesunula v křesle. „Ocean Wanderer.“

„To je nějaká zábavní loď?“

Heidi zavrtěla hlavou. „Ne, to je plovoucí hotel, který stojí zakotvený přímo v cestě té bouři. Nikdo ho nedokáže včas odsunout někam stranou. Je jako sedící kachna na střelnici.“

„Jedna loď hlásila třicetimetrové vlny,“ podotkl zvolna Moore. „Jestli nějaká taková ten hotel zasáhne…“ Hlas se mu vytratil do ztracena.

„Musíme okamžitě vedení hotelu varovat, aby ho stačili evakuovat.“ Heidi vyskočila a rozběhla se do komunikačního střediska, jakkoliv pochybovala, že vedení hotelu bude bez váhání odpovídajícím způsobem reagovat. V opačném případě by však tisíce hotelových hostů i personálu čekala nepředstavitelně krutá smrt.

05 KAPITOLA

Nad mořem se ještě nikdy netyčila taková elegance, taková velkolepost. Doposud nikdo nevybudoval nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo tuto unikátní konstrukci a tvůrčí výjimečnost. Mořský lázeňský hotel Ocean Wanderer představoval dobrodružný počin, který měl být teprve prakticky otestován. Mohl však představovat ojedinělou možnost, jak by hoteloví hosté mohli sledovat fascinující podmořský svět. Plovoucí konstrukce se ve svém nádherném lesku nesla nad vlnami zhruba tři a půl kilometru od poloostrova Cabo Cabron, vybíhajícího do moře z jihovýchodního pobřeží Dominikánské republiky.

V průmyslu cestovního ruchu byl považován za nejneobyčejnější hotelové zařízení. Zkonstruován byl ve Švédsku, a to podle přesných standardů, jakých nebylo dosud ještě nikdy dosaženo. Nejvyšší stupeň řemeslné dokonalosti i užití nejmodernější technologie se snoubily s odvážným využitím přepychových materiálů, jako kupříkladu textilií. Veškerá výzdoba byla motivována životem v moři. Bujná sytá zeleň, modř i zlatá barva, to vše bylo podřízeno jedinému záměru; aby konečným dojmem byl celek, pozoruhodný zvenčí a úchvatný uvnitř. Konstrukce nad hladinou byla navržena tak, aby svými jemnými liniemi připomínala plující oblak. Sedmdesát metrů vzpínajících se k nebi obsahovalo pět pater ubytoven a kanceláří pro čtyři stovky zaměstnanců a posádky, rozsáhlé skladovací prostory, kuchyně a vybavení ústředních kotelen a klimatizace.

Ocean Wanderer nadto nabízel rozličné vrcholné gurmánské výtvory, podávané v pěti restauracích s pěti prvotřídními šéfkuchaři. Pro labužníky se připravovaly dary moře, jen před několika minutami vylovené, v různých skvělých úpravách. A pro romantické chvíle při západu slunce bylo možno využít večerní vyjížďku na katamaranu spojenou s intimní večeří.

Ve třech patrech hotelu se nacházely dva salony, nabízející přední umělce a baviče, rozlehlý taneční sál s vlastním orchestrem, stejně jako celá řada modelových butiků a obchodů se vzrušujícím sortimentem a vybraným zbožím, jaké se v kamenných obchodech na pevnině většinou ani neobjevovalo. A zde byl veškerý prodej navíc bezcelní.

Dále se tu nacházel kinosál s plyšovými sedadly, kde se díky satelitovému přenosu promítaly nejnovější filmy. Také kasino, i když rozlohou poněkud menší, se mohlo rovnat tomu nejlepšímu, co nabízelo kupříkladu Las Vegas. Stěny kolem hracích stolů i automatů lemovala obří akvária s různými rybami. Skleněným stropem bylo možno sledovat mořský život, líně plynoucí nad horečným světem hazardu.

Prostřední patra zaujímalo lázeňské zařízení světové třídy s dostatečným počtem kvalifikovaných fyzioterapeutů. Nabízelo plné spektrum nejrůznějších masáží, ošetření obličeje i celého těla, stejně jako saunu a parní lázně. Ty byly uspořádány tak, že připomínaly divokou džungli, plnou exotických rostlin a květů. K aktivnímu odpočinku byly nad stropem lázeňského komplexu k dispozici tenisové kurty, minigolfové hřiště vinoucí se po celé palubě, a dále i odpalovací golfové stanoviště, odkud mohli hosté posílat míčky do moře na plovoucí cíle, rozmístěné v padesátimetrových vzdálenostech.

Pro ty odvážnější tu byly rafinované vodní skluzavky se vstupy na různých úrovních, k nimž se zájemci dopravovali výtahy. Jeden zvláště divoký skluz začínal na střeše hotelu a pokračoval patnáct pater vertikálně až k hladině. K dispozici zájemcům zde byly i další vodní sporty včetně windsurfingu, vodního lyžování a samozřejmě nekonečná řada potápěčských aktivit pod vedením zkušených instruktorů. Hoteloví hosté se dokonce mohli zúčastnit ponorkové expedice kolem útesů a na okraj nedaleké podmořské propasti. Pohodlnějším návštěvníkům byl k dispozici výhled do mořského světa z podhladinových prostor hotelu. Zde bylo připraveno i několik univerzitních lektorů a oceánologů, kteří hostům pomáhali při určování druhů ryb a nabízeli výukové přednášky.

Avšak zážitek, který si hoteloví hosté doopravdy užívali, spočíval v dobrodružství tráveném v prostorné struktuře tvaru obřího lusku umístěné pod hladinou. Podobný umělému ledovci, Ocean Wanderer neměl pokoje, ale apartmá, kterých bylo celkem čtyři sta deset, a všechny byly umístěné pod úrovní hladiny. Díky stěnám ze silného tlakového skla, sahajícího od stropu až k podlaze, mohli obyvatelé přímo sledovat úžasný podmořský svět. Místnosti byly navíc umělecky vyzdobeny v modré a zelené barvě a možnost barevného osvětlení ještě umocňovala pocit hostů, jako by se sami nacházeli pod vodou.

Díky tomuto vizuálně okázalému uspořádání se hoteloví hosté ocitali přímo tváří v tvář mořským dravcům, ať už žralokům nebo barracudám, pohybujícím se ve svém přirozeném vodním prostředí. Před skleněnými stěnami se promenovaly barevné tropické andělské ryby, papouščí ryby i přátelští delfíni. Obrovští kanicové a rejnoci proplouvali mezi hejny elegantních medúz, jež dováděly mezi živě zbarvenými korály. Zejména v noci mohli hosté přímo v pohodlí vlastních postelí sledovat rybí balet v záři barevných světel.

Na rozdíl od početné flotily výletních lodí, brázdících všech sedm moří, Ocean Wanderer neměl vlastní motory. Byl to vlastně plovoucí ostrov, zakotvený na místě obrovitými ocelovými svorníky, zaraženými hluboko do sedimentu na dně. Od svorníků k lodi vedla čtyři silná ocelová lana, jež mohla být automaticky zachycena i uvolněna od masivních poutacích ok.

V žádném případě však místní kotviště nebylo stálé. U vědomí, že bohatí cestující o dovolených jen zřídka navštěvují jedno a to samé místo, návrháři projektu Ocean Wanderer vybudovali docela chytře víc než tucet podobných kotvišť na různých malebných místech po celém světě. Pětkrát do roka k plovoucímu hotelu připluje dvojice čtyřicetimetrových remorkérů, vyprázdní se obří balastní nádrže, takže hotel se zvedne z vody natolik, že pod hladinou zůstanou jen nejnižší dvě patra, uvolní se kotevní lana a remorkéry, každý s Hunnewellovým dieselovým motorem o výkonu tří tisíc koní, odvlečou hotel do jiného tropického koutu, kde opět na čas zakotví. Na dobu stěhování mohou hosté podle svého přání buď odjet, nebo mohou samozřejmě zůstat v hotelu.

Za normálního provozu probíhá každý čtvrtý den nácvik opuštění hotelu a nástupu do záchranných člunů. Tato cvičení jsou povinná jak pro hosty, tak samozřejmě i pro personál. Speciální výtahy, zásobené nezávislým zdrojem energie pro případ selhání hlavních generátorů, dopravují veškeré osazenstvo na palubu číslo dvě, kde jsou uskladněny nejmodernější záchranné kryté prámy, schopné zůstat na hladině i v nejobtížnějších podmínkách.

Vzhledem ke své mimořádnosti a nesporným kvalitám byl Ocean Wanderer vyprodán na celé dva roky dopředu.

Nicméně dnes šlo o něco speciálního. Na čtyřdenní pobyt měl přijet muž, který byl hlavní hybnou silou celého projektu plovoucího hotelu. Bylo to poprvé od velkolepého zahájení provozu před pouhým jedním měsícem. Ten muž byl stejně tajemný jako moře samo. Tohoto člověka bylo možné vyfotografovat pouze ze značné vzdálenosti a i tak jen velice zřídka ukázal světu své rty a bradu, přičemž oči mu neustále kryly tmavé brýle. Nikdo neznal ani jeho národnost. Byl to muž beze jména, záhadný jako nějaký duch. Média mu proto začala říkat Fantom. Žádnému žurnalistovi z novin, žádnému televiznímu reportérovi se dosud nepodařilo proniknout ani zevní slupkou jeho anonymity. Věk či minulost neznámého byly stále ještě záhadou. Jediné, co o něm bylo známo, byla skutečnost, že vede a řídí společnost Odyssea, obrovitou výzkumnou a stavební říši s chapadly sahajícími do třiceti zemí, díky čemuž byl jedním z nejbohatších lidí v celém civilizovaném světě.

Navíc kromě něho neexistoval žádný akcionář společnosti, takže její roční výkazy o ziscích či ztrátách nikdo nezkoumal. Říše Odyssea i člověk, který ji ovládal, zůstávali záhadným tajemstvím.

Ve čtyři hodiny odpoledne přerušilo ticho rozprostírající se nad akvamarínovým mořem zaburácení tryskového letadla, které se objevilo na obloze. Od západu se přiblížil velký osobní stroj natřený levandulově modrou barvou, typickou pro společnost Odyssea. Zvědaví hoteloví hosté udiveně zírali, jak pilot neobvyklého letounu opatrně krouží kolem Ocean Wandereru, aby svým cestujícím umožnil pohled na plovoucí krásku ze všech úhlů.

Letadlo nepřipomínalo nic, co kdokoliv z nich dosud viděl. Ruský stroj Beriev Be-200 byl původně projektován jako hydroplán určený k hašení požárů. Tento stroj však mohl vzít na palubu až osmnáct cestujících a čtyřčlennou posádku a všem poskytnout královské pohodlí. Jeho motory tvořily dvě turbovrtulové BMW – Rolls-Royce jednotky, umístěné na křídle nad kabinou. Byly schopné vyvinout rychlost větší než sedm set padesát kilometrů v hodině, takže tento neohrabaný stroj dokázal vzlétnout či přistát na více než metrových vlnách.

Pilot vysoce výkonného hydroplánu dokončil vyhlídkový okruh a nasadil na přistání na hladině před hotelem. Mohutná kabina se dotkla hladiny ve stejné chvíli jako zevní pontony pod křídlem, takže stroj klesl na hladinu jako nějaká obézní labuť. Pak letadlo popojelo k plovoucímu doku, umístěnému před hlavním hotelovým vchodem. Byla vržena poutací lana a posádka uvázala letadlo bokem podél mola.

Uvítací výbor vedl obrýlený holohlavý muž, oblečený do vyžehleného modrého saka. Celá skupina se zastavila na plovoucí platformě, ohrazené zlatými hedvábnými šňůrami. Hobson Morton byl výkonným ředitelem Ocean Wandereru. Byl to náročný člověk, ale zcela oddaný svému povolání a zaměstnavateli. Měl dobrých sto devadesát pět centimetrů a vážil pouhých osmdesát sedm kilo. Mortona do hotelu přilákal osobně Fantom, k jehož filozofii patřila zásada obklopovat se lidmi chytřejšími, než byl on sám. Lidé Mortona za jeho zády obšťastňovali přezdívkou „hůl“. Teď tu důstojně stál, vzpřímen jako pouliční svítilna, zatímco z hlavního vchodu letadla vystoupil šestičlenný oddíl stevardů, následovaný čtyřmi členy ostrahy v modrých výsadkářských kombinézách. Ti se okamžitě rozmístili do strategických postavení na plovoucím doku.

Uplynulo několik minut, než se konečně objevil sám Fantom. Na rozdíl od Mortona mohl mít zcela vzpřímen sotva sto třiašedesát centimetrů. Jelikož však měl znatelně nadváhu, nějaké velké napřimování vlastně nepřipadalo ani v úvahu. Když šel – nebo spíše kolébal se – připomínal nejspíš těhotnou žábu volskou, hledající bažinu. Ohromné břicho napínalo značkový, na míru šitý bílý oblek na hranici soudržnosti jeho dvojitých švů. Hlavu měl ovázanou bílým hedvábným turbanem, jehož dolní cíp mu zakrýval bradu i ústa. Vůbec mu nebylo vidět do tváře, protože i oči mu kryly téměř neprůhledné tmavé brýle. Lidé z jeho blízkosti nechápali, jak jimi může vůbec vidět. Nevěděli totiž, že skla jsou vlastně jednostranně průhledná zrcadla. Jejich uživatel jimi tedy viděl docela dobře, zatímco zvenčí byly naprosto neprostupné.

Morton postoupil kupředu a formálně se uklonil. „Vítejte na Ocean Wandereru, pane.“

Žádné podávání rukou se nekonalo. Fantom zaklonil hlavu a zahleděl se na velkolepou stavbu. I když se sám osobně účastnil stavby od projektu až po realizaci, doposud neviděl celé dílo hotové a spuštěné na vodu.

„Skutečnost předstihuje má nejoptimističtější očekávání,“ pronesl Fantom tichým melodickým hlasem, vykazujícím jen lehký akcent amerického jihu. Jeho tón ani v nejmenším neodpovídal zevnímu vzhledu. Když se Morton s Fantomem setkal poprvé, očekával spíše nepříjemně vysoký skřípavý hlas.

„Jsem ji jistý, že budete vrcholně spokojený i s interiérem,“ pronesl Morton blahosklonně. „Můžete-li mě laskavě následovat, dovolím si vám nabídnout velký okruh po našem hotelu ještě předtím, než vás doprovodím do královského apartmá.“

Fantom pouze mlčky přikývl a valivým krokem se vydal po prknech mola do hotelu, se svou družinou v závěsu.

V komunikační místnosti proti široké chodbě, vedoucí od ředitelských kanceláří, operátor právě monitoroval a přesměrovával satelitní vysílání přicházející z Fantomova hlavního ústředí v brazilském městě Laguna a z dalších kanceláří po celém světě. Na panelu se rozblikala kontrolka a operátor okamžitě zareagoval.

„Tady Ocean Wanderer, kam vás můžu přepojit?“

„U telefonu Heidi Lishernessová z Hurikánového střediska NUMA na Key West. Mohla bych mluvit s ředitelem vašeho lázeňského zařízení?“

„Je mi moc líto, ale ten právě doprovází našeho vlastníka a zakladatele po hotelu.“

„Jedná se o nesmírně naléhavou záležitost. Přepojte mě tedy na jeho zástupce.“

„Všichni vedoucí jsou rovněž na té prohlídce.“

„Potom je, prosím vás,“ pravila Heidi úpěnlivě, „informujte, že přímo na váš hotel směřuje hurikán kategorie V. Pohybuje se neuvěřitelnou rychlostí, takže by mohl udeřit na Ocean Wanderer už zítra ráno za úsvitu. Musíte, opakuji, musíte začít hotel evakuovat. Budu vám samozřejmě i nadále předávat aktuální informace a navíc mě na tomto čísle můžete kdykoliv kontaktovat s jakýmkoliv dotazem od vašeho ředitele.“

Spojovatel si svědomitě poznamenal telefonní číslo Hurikánového střediska a vyřídil ještě několik dalších hovorů, které přišly v době, kdy mluvil s Heidi. Nebral její varování příliš vážně, takže počkal, až byl po dvou hodinách vystřídán, a teprve potom vyhledal Mortona a předal mu vzkaz.

Morton zůstal hledět na kus papíru se zprávou, zaznamenanou hlasovou tiskárnou. Pročetl si ji ještě jednou a pak ji předal Fantomovi. „Meteorologické varování z Key West. Hlásí, že naším směrem míří hurikán, a navrhují, abychom kompletně evakuovali hotel.“

Fantom přelétl očima zprávu, pak kolébavě přistoupil k oknu a pohlédl k východnímu obzoru. Obloha byla bez mraků, jasná, mořská hladina klidná, vlny nedosahovaly ani půlmetrové výšky. „Nebudeme dělat žádná ukvapená rozhodnutí. Jestliže bouře bude sledovat obvyklou trasu hurikánů, pak by se měla stočit k severu a minout nás ve vzdálenosti několika set kilometrů.“

Morton si zase až tak jistý nebyl. Jsa opatrný a svědomitý, dával přednost jistotám. „Nevěřím tomu, pane, že by bylo v našem nejlepším zájmu riskovat životy našich hostů či zaměstnanců. Ve vší úctě tedy navrhuji, abychom všem vydali instrukce začít evakuaci a my abychom co nejdříve zajistili klidný převoz všech lidí do nějakého bezpečného přístavu v Dominikánské republice. Rovněž bychom měli upozornit remorkéry, aby se připravily odtáhnout nás hurikánu z cesty.“

Fantom se znovu podíval oknem ven, aby se pohledem na klidné počasí ještě jednou ujistil. „Počkáme tři hodiny. Nechci ohrozit pověst Ocean Wandereru nějakým masovým úprkem, který média zaručeně ještě neskutečně nafouknou a začnou ho přirovnávat k opuštění potápějící se lodě. Kromě toho,“ pokračoval s gestem, kterým jako by objímal tu ohromnou plovoucí budovu jako nějaký balon, „můj hotel byl postaven tak, aby odolal jakékoliv síle, kterou na něj moře může udeřit.“

Mortona krátce napadlo, aby se zmínil o Titaniku, ale rozmyslel si to. Zanechal tedy Fantoma v jeho apartmá a vrátil se do kanceláře ředitele, aby zahájil přípravy k evakuaci, k níž, tím si byl jistý, stejně zaručeně dojde.

Devadesát kilometrů severně od Ocean Wandereru kapitán Barnum právě studoval meteorologické zprávy, pocházející od Heidi Lishernessové, a nepřítomně hleděl k východu stejně jako před chvílí Fantom. Na rozdíl od suchozemců, Barnum znal potměšilost moře. Uvědomoval si pomalu rostoucí sílu větru a stále vyšší vlny. V průběhu své dlouhé profesionální kariéry na moři prožil spoustu bouří i to, jak dokážou udeřit na nic netušící loď a její posádku a během necelé hodiny je pohltit.

Zvedl telefon a zavolal Pisces. Z vodních hlubin se ozval nezřetelný a deformovaný hlas. „Summer?“

„Ne, tady je její bratr,“ odpověděl Dirk s úsměvem, jakmile doladil frekvenci. „Co pro vás můžu udělat, kapitáne?“

„Je Summer s vámi uvnitř Pisces?“

„Ne, je venku a kontroluje kyslíkové nádrže vodní laboratoře.“

„Z Key West nám poslali bouřkové varování. Míří na nás hurikán V. kategorie.“

„Kategorie V? To je pěkná síla.“

„Nejsilnější, jaký může být. Před dvaceti lety jsem v Pacifiku zažil hurikán IV. kategorie. Nic horšího si nedovedu představit.“

„Kolik máme času, než na nás udeří?“ zeptal se Dirk.

„Středisko předpovídalo, že sem dorazí asi v šest ráno. Podle posledních analýz je ale daleko rychlejší. Musíme vás i Summer dostat na palubu Sea Sprite tak rychle, jak jen to bude možné.“

„Nemusím vám jistě připomínat nutnost dekomprese, kapitáne. Má sestra a já jsme strávili tady dole čtyři celé dny, takže to bude trvat přinejmenším patnáct hodin, než se budeme moct bezpečně vynořit na hladinu. To znamená, že to nemůžeme stihnout předtím, než sem hurikán dorazí.“

Barnum si dobře uvědomoval tuto hrozící situaci. „Nelze vyloučit, že budeme muset přerušit naši hladinovou podporu a dát se před bouří na útěk.“

„V téhle hloubce bychom měli přečkat tu bouřku docela pohodlně,“ prohlásil s jistotou Dirk.

„Moc se mi nelíbí, že bych vás tu měl nechat,“ pronesl Barnum pochmurně.

„Třeba budeme muset přejít na nouzovou dietu, avšak zásoba energie a vzduchu nám vydrží zaručeně minimálně čtyři dny. Tou dobou by nejhorší bouře měla být už pryč.“

„Kéž by ta rezerva byla trochu větší.“

Z Pisces se ozvalo odmlčení. Pak následovala otázka: „Máme na vybranou?“

„Ne,“ ztěžka si povzdechl Barnum. „Počítám, že ne.“ Zvedl pohled k velkým digitálním hodinám nad automatickým řídicím pultem. Jeho největší obavou byla eventualita, že Sea Sprite bude bouří zahnána příliš daleko a že se nestihne vrátit včas, aby zachránila Dirka a Summer. Obával se, že bude muset čelit téměř bezvýchodné situaci. Kdyby ztratil děti Dirka Pitta, neuměl si ani představit, s jakým hněvem by se na něho ředitel zvláštních operací celé NUMA vrhl. „Snažte se za každou cenu zajistit si co největší zásobu vzduchu.“

„Nebojte se, kapitáne. Summer i já se pěkně schováme tady v naší chatrči uprostřed korálové rokle a budeme se mít jako v bavlnce.“

Barnum však přesto pociťoval jakýsi neklid. Bylo velice pravděpodobné, že Pisces vydrží bez poškození, i kdyby na korálový útes zaútočily třicetimetrové vlny, jaké se při hurikánu síly V mohou skutečně vytvořit. Zadíval se oknem můstku směrem k východu. Obloha se už začínala zatahovat hrozivými mraky a na moři se zvedaly vlny do výše půldruhého metru.

S velkou lítostí a prohlubujícím se zlým tušením dal rozkaz, aby Sea Sprite vytáhla kotvy a vyrazila pryč z předpokládané trasy hurikánu.

Když se Summer vrátila do hlavního vzduchového zámku Pisces, Dirk ji seznámil se stručným přehledem předpovědí ohavného počasí, jež se k nim z východu blížilo. Prošel instrukce na šetření vzduchu a energie. „Měli bychom také připevnit veškeré volné předměty pro případ, že by na nás při bouři dosáhlo vlnobití.“

„Jak brzo se k nám dostane ta nejhorší mela?“ chtěla vědět Summer.

„Podle kapitána někdy nad ránem.“

„Takže máme ještě čas na poslední potopení, než tu zůstaneme uvěznění, dokud se počasí nezlepší.“

Dirk pohlédl na sestru. O něco měkčí muž by mohl, přemožen její krásou, podlehnout osobnímu kouzlu, ale on, jako sourozenec a ještě k tomu dvojče, byl proti jejím machiavelským lstem imunní. „Co máš na mysli?“ otázal se věcně.

„Chtěla bych se ještě jednou podívat do té jeskyně, kde jsem našla urnu.“

„Dokážeš ji ale najít i ve tmě?“

„Jistě. Najdu to místo stejně, jako liška nachází své doupě,“ odpověděla sebejistě. „Kromě toho jsi přece říkal, že rád pozoruješ noční druhy ryb, které jsou úplně jiné než ty, co můžeš vidět při denním potápění.“

Na to Dirk zareagoval. „Tak ale rychle. Musíme toho ještě spoustu udělat, než nás ten hurikán dostihne.“

Summer ho popadla pod paží. „Určitě toho nebudeš litovat!“

„Proč to říkáš?“

Summer svýma měkkýma šedivýma očima vzhlédla k bratrovi. „Protože čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem přesvědčená, že tam v jeskyni se zaručeně skrývá nějaké daleko větší tajemství než jenom obyčejná urna.“

06 KAPITOLA

Summer jako první prošla vzduchovým zámkem, pak si s Dirkem vzájemně zkontrolovali potápěčské vybavení a nato vyrazili do mořských hlubin, temných jako samo peklo. Oba rozsvítili potápěčské svítilny, kterými polekali jednu noční rybu, která se ve tmě připlavala živit mezi korály. Měsíc na obloze nad vodou nesvítil, takže hladina nebyla pokryta jeho stříbrným třpytem. Hvězdy zakrýval zlověstný mrak, zvěstující brzký nástup divoké bouře.

Dirk se držel v závěsu za sestrou a pravidelnými pohyby ploutví pronikal stále dál do temné prázdnoty. Podle Summeřiných ladných a klidných pohybů věděl, že se jí v tomto podvodním světě líbí. Od úst jí stoupaly hrozny bublin, svědčící o klidném dýchání zkušeného potápěče. Ohlédla se na něj přes rameno a její obličej v masce se usmál. Pak ukázala směrem doprava a několika mávnutími ploutvemi zamířila nad korál, jehož barvy vypadaly v potápěčském světle poněkud tlumeně.

V tichém nočním moři pod hladinou nebylo nic zlověstného. Zvědavé ryby vyplouvaly ze svých úkrytů mezi korály, přilákány světlem, aby se přesvědčily, co je to za neznámá, podivná plovoucí stvoření, jež se mezi ně vměšují a která třímají jakási zavřená pouzdra, vydávající světlo jako samo slunce. Vedle Dirka se na chvíli držela jedna papouščí ryba, jež ho pozorovala jako zvědavá kočka. Z hlubin noci se vynořilo šest metr a čtvrt dlouhých barracud, se spodní čelistí vystrčenou kupředu před nos a odhalující řady zubů ostrých jako jehly. Potápěčů si však nevšímaly a proklouzly kolem nich naprosto bez zájmu.

Summer pohybovala ploutvemi a proplouvala korálovými kaňony tak jistě, jako by sledovala mapu. Jedna nevelká ryba, poplašená náhlým světlem, nafoukla své tělo do tvaru míče, s ostny trčícími do stran jako kaktus, čímž se pojistila, že žádný veliký dravec nebude tak hloupý, aby se pokusil tak ostré sousto spolknout.

Světlo obou potápěčů vrhalo strašidelné, chvějící se stíny na pokřivené korály, jejichž povrch se měnil od ostrých hran až po hladké či oblé plochy. Celý ten komplex tvarů a barev připadal Dirkovi jako nějaká abstraktní kompozice. Pohlédl na hloubkoměr. Ten ukazoval patnáct metrů. Pohlédl před sebe a zaregistroval, že Summer se náhle noří hlouběji, do jakéhosi úzkého kanálu s kolmými stěnami. Následoval ji a cestou si všímal spousty otvorů ústících do mělkých korálových jeskyní. Napadlo ho, která z nich ji asi včera upoutala.

Konečně Summer zastavila před svislým otvorem s hranatými rohy, otevírajícím se mezi dvěma nepřirozeně vyhlížejícími sloupy. Krátce se ohlédla, aby se ujistila, že její bratr je stále těsně za ní, a pak již bez váhání vplula dovnitř. Tentokrát, s potápěčskou svítilnou v ruce a s pocitem jistoty ze svého bratra po boku, Summer pronikala hlouběji do jeskyně, až za místo, kde původně nalezla urnu.

Jeskyně byla docela přehledná a měla pravidelný tvar. Stěny, strop i podlaha byly prakticky hladké a táhly se do tmy jako nekonečná chodba, bez jediného ohybu. Vedla je stále hlouběji.

Jednou z nejčastějších příčin potápěčských tragédií je ztráta orientace v podvodních jeskyních. Za chyby se platilo smrtí. V současném případě se však o problémy s orientací nejednalo. Z tohoto hlediska nebyla tato expedice naštěstí nebezpečná, stejně jako nehrozilo riziko, že by se ztratili v labyrintu vedlejších jeskyň. Podzemní chodba neměla po stranách žádné otvory ani boční chodby, ve kterých by se oba potápěči mohli ztratit. Aby se dostali zpět ke vchodu, stačilo se jen obrátit čelem vzad. Bylo také dobře, že dno nepokrýval žádný sediment, který by zvířen mohl na celé hodiny výrazně zhoršit viditelnost. Korálové dno zde kryl hrubý písek, příliš těžký, než aby ho bylo možno pohybem ploutví rozvířit.

Tunel náhle končil způsobem, který vzbudil Summeřinu zvědavost. I když byly stěny porostlé mořskou flórou, zdálo se, jako by se zde nacházelo schodiště směřující vzhůru. Nad hlavou jí kroužilo hejno andělských rybek, které zmizely, jakmile začala stoupat nahoru. Kůže v zátylku se jí náhle napjala neznámým očekáváním. Bleskově se jí vybavil dřívější pocit, že tato jeskyně skrývá něco víc, než je zjevné na první pohled.

Zde, hluboko pod povrchem, byly korálové formace chudší. Bez potřebného světla se zdálo, že vrstva na stěnách není silnější než dva centimetry, a navíc ji tvořila spíše taková slizovitá hmota než korálové inkrustace. Dirk rukou v rukavici mazlavou hmotu setřel a překvapením se mu rozběhlo srdce, když v žulové skále objevil drážky. Usoudil, ze je jistě způsobila nějaká starověká lidská ruka v době, kdy moře sahalo níž.

Pak se k němu vodou doneslo Summeřino zkreslené, i když trochu tlumené zavýsknutí. Několikrát kopl nohama a vzápětí se překvapivě vynořil nad hladinu. Hlava se mu ocitla v jakési vzduchové kapse. Vzhlédl, když Summer přejížděla světlem baterky po stropu ze zjevně opracovaných kamenů, jež k sobě těsně přiléhaly, evidentně bez použití malty.

„Copak to tu máme?“ otázal se Dirk za použití podvodního komunikačního zařízení.

„Buď jde o rozmar přírody, nebo je to klenba vystavěná nějakým prastarým národem,“ zamumlala Summer obdivně.

„Tohle žádný rozmar přírody není.“

„Pak se to muselo dostat pod hladinu vody po velkém tání na konci doby ledové.“

„To ale bylo před deseti tisíci lety. Takhle staré to zaručeně není. Spíš se celá klenba potopila při nějakém zemětřesení, podobném tomu, jaké postihlo Port Royal na Jamajce, při kterém celé to pirátské hnízdo v roce šestnáct set devadesát dva zmizelo v moři.“

„Nemohlo by to být zapomenuté město duchů?“ nadhodila Summer, která se vzrušením už téměř zajíkala.

Dirk zavrtěl hlavou. „Pokud se toho ovšem pod okolními korály nenalézá daleko více, cosi mně napovídá, že jde asi o nějaký starověký chrám.“

„Vybudovaný původními obyvateli Karibiku?“

„To pochybuju. Archeologové nikdy nenašli žádnou památku kamenného stavitelství v Západní Indii z doby před Kolumbem. A místní domorodci navíc zaručeně neuměli vykovat bronzovou urnu. Tohle je dílo nějaké jiné kultury, jakési ztracené a neznámé civilizace.“

„Snad ne nějaká nová mystická Atlantida?“ poznamenala sarkasticky Summer.

„Ne, táta s Alem tu pověst o Atlantidě přece definitivně pohřbili již před několika lety.“

„Zdá se ale neuvěřitelné, že by staří obyvatelé Evropy přepluli oceán a na korálovém útesu postavili chrám.“

Dirk zvolna přejel rukou po stěně. „Mělčina Navidad byla tehdy nejspíš ostrovem.“

„Když o tom přemýšlím,“ pravila Summer, „tak právě dýcháme vzduch starý tak šest tisíc let.“

Dirk se zhluboka nadechl a pak vzduch vyfoukl. „Podle mě docela dobře voní i chutná.“

Summer si ukázala na rameno. „Pomoz mi s kamerou. Musíme pořídit nějakou fotodokumentaci.“

Dirk se přesunul za ni a uvolnil hliníkové pouzdro, které bylo dosud připevněné pod vzduchovými bombami. Vytáhl z něho digitální minifotoaparát Sony PC-100, zabudovaný v kompletním průhledném akrylátovém pouzdru. Nastavil kameru na manuální ovládání a připevnil k ní držák světlometu. Jelikož se jednalo o rozptýlené světlo, nebylo zapotřebí používat expozimetr.

Podmořská komora vykazovala jakousi okázalost, kterou byla Summer rozhodně schopná kamerou zachytit. V momentě, kdy se rozsvítil reflektor, černá jeskyně díky porostu na svislých stěnách ožila zelenou, žlutou, červenou a purpurovou barvou. Voda v jeskyni byla, až na drobné zkreslení, čirá jako sklo.

Zatímco Summer fotografovala jeskyni nad i pod vodou, Dirk se znovu ponořil a začal prohlížet dno podél stěn. Světlo ze Summeřina reflektoru vrhalo do vody různé tajuplně chvějící se obrazce. Dirk pomalu pokračoval po obvodu jeskyně.

Málem to místo minul, aniž by si všiml nevelkého otvoru mezi dvěma stěnami. Nacházel se v samém rohu místnosti a byl asi půl metru široký, sotva dost na to, aby se jím protáhl se vzduchovými bombami a s baterkou v ruce natažené před sebou. Když se mu to podařilo, ocitl se v dalším prostoru, o něco větším, než byla první jeskyně. Zde byly v kamenných stěnách vytesané lavice a uprostřed stálo cosi jako kamenné lůžko. Zprvu si myslel, že je prázdné, ale pak ve světle odhalil nějaký okrouhlý předmět se dvěma velkými otvory po stranách a jedním menším otvorem nahoře. Připomínalo to brnění kryjící torzo. Na kameni nad tímto objektem ležel zlatý náhrdelník, se dvěma spirálovými ozdobami paží po stranách. Nad náhrdelníkem ležela přilba připomínající spletitou kovovou krajku a nad ní zdobený diadém.

Dirk si představoval, že uvnitř toho brnění bylo kdysi lidské tělo. Na místě, kde se mohly nacházet nohy, zůstaly nyní jen zbytky bronzových náholenic, starodávného brnění nošeného pod koleny. Po levé straně byl položený meč a dýka, ze kterých se zachovalo pouze ostří. Po pravém boku se nacházela objímkou opatřená špice oštěpu, jehož násada rovněž chyběla. Jestli tu bývalo i tělo, pak se již dávno rozplynulo nebo ho zkonzumovala mořská fauna, jež dříve nebo později zhltne všechno organické.

V nohách kamenného lůžka stála veliká nádoba.

Tento kotel stál na čtyřech nožičkách vysokých několik centimetrů a jeho obvod byl tak velký, že se nedal rukama obejmout. Když na něj Dirk zaklepal rukojetí nože, ozvalo se temné kovové zadunění. Bronz, napadlo ho. Setřel z jeho povrchu vrstvu mořského porostu a pod ní se objevila postava bojovníka vrhajícího oštěp. Pomocí rukavice utřel celý obvod kotle a odhalil dlouhou řadu mužů a žen v brnění, zaujímajících bojový postoj. Každý z nich nesl velký celotělový štít a dlouhý meč. Někteří z nich třímali oštěpy s krátkými topůrky, ale nesmírně dlouhými spirálovitými špicemi. Řada z nich bojovala v brnění, jež jim krylo trup. Ostatní byli nazí, ale většina z nich měla na hlavě mohutné helmice, mnohé z nich opatřené rohy.

Dirk proplul nad okrajem nádoby a s pomocí světla baterky pohlédl širokým otvorem dovnitř.

Velká nádoba byla téměř až po okraj naplněná množstvím stále ještě rozpoznatelných artefaktů. Dirk mezi nimi rozeznal špičky oštěpů, ostří dýk s uhnilými rukojeťmi, ostré i křídlaté sekyry, stočené náramky a řetězové pásy. Všechny objevené předměty nechal na místě, kromě jediného. Ten jemně uchopil do prstů a vyzvedl ho. Pak proplul otvorem zejícím v protější stěně prostoru, který nejspíš býval ložnicí a nyní představoval hrobku.

Prostor za zdí rychle identifikoval jako kuchyň. Zde žádná vzduchová kapsa nebyla a vydechované bubliny se šplhaly ke stropu a mizely jako neklidná rtuť. Na podlaze se tady povalovaly bronzové teriny, amfory, urny a mísy, spolu s rozbitým hliněným nádobím. V sousedství místa, které bývalo nejspíš ohništěm, nalezl bronzové kleště a velkou lopatku, to vše zčásti pohřbené ve vrstvě sedimentu, jenž sem za dlouhá tisíciletí pronikl. Plaval nad těmi předměty a zblízka si je prohlížel ve snaze objevit nějaké typické stopy umění či označení, avšak sediment spolu s tenkou vrstvou tvrdého korálového povlaku, jenž sem byl rovněž za tu dlouhou dobu zanesen, mu to neumožnily.

Když se ujistil, že z místnosti nevede žádný další východ, vrátil se do ložnice a pak k Summer, která se mezitím soustředila na horečné zaznamenávání každého rozměru klenutého sklepení pod hladinou moře.

Dotkl se její ruky a ukázal směrem nahoru. Jakmile spolu vyplavali nad hladinu, vzrušeně jí sdělil: „Našel jsem další dvě komory.“

„To je stále zajímavější,“ poznamenala Summer, aniž by odtrhla oči od hledáčku.

Dirk se ušklíbl a ukázal jí bronzový dámský hřeben. „Pročísni si tím vlasy a pokus se představit si ženu, která to udělala před tebou naposledy.“

Summer sklonila kameru a pohlédla na předmět v Dirkově ruce. Oči se jí rozšířily a jemně uchopila hřeben do prstů. „To je nádhera,“ zašeptala. Už už si chtěla hřebenem pročísnout prameny ohnivě rudých vlasů za ušima, když se zarazila a náhle na bratra vážně pohlédla. „Měl bys to dát zpátky tam, kde jsi to našel. Až budou archeologové tohle místo zkoumat, mohli by tě označit za zloděje starožitných artefaktů.“

„Kdybych měl přítelkyni, vsadím se, že by si ho nechala.“

„Ta poslední z dlouhé řady tvých dívek by byla schopna ukrást třeba i pokladničku na charitu z kostela.“

Dirk se zatvářil uraženě. „Právě Sářin sklon ke krádežím ji činí neodolatelnou.“

„Můžeš být rád, že otec je lepším znalcem žen než ty.“

„Co to s tím má co společného?“

„No, když se Sára objevila v hangáru, že jde za tebou, tak ji táta vyhodil.“

„A já se pak divil, proč mi neodpovídá na telefony,“ prohodil Dirk, ale bez známky hořkosti.

Zlověstně na něj pohlédla a pak obrátila pozornost k hřebenu. Snažila se doopravdy vykouzlit si v duchu představu ženy, jež se toho předmětu dotýkala naposledy, a přemítala, jaké asi měla vlasy. Po chvíli ho zdráhavě odložila do bratrovy dlaně, aby ho mohla vyfotografovat.

Jakmile Summer udělala několik obrázků, Dirk se vrátil do vedlejší jeskyně a vložil hřeben zpět do nádoby. Summer ho následovala, aby přinejmenším třiceti záběry digitální kamery dokumentovala interiér nejprve ložnice a pak i starodávné kuchyně. Uspokojena, že se jí podařila detailní fotografická inventura všech tří místností, jakož i historických artefaktů, předala aparát Dirkovi, který od kamery odpojil blesk a vše opět složil do hliníkového pouzdra. Než aby toto pouzdro znovu připevňoval Summer na záda, odkud by se mohlo eventuálně uvolnit nebo poškodit, nechal si ho raději v ruce.

Nakonec provedl poslední kontrolu obou tlakoměrů na vzduchových lahvích, aby se ujistil, že jim zbývá dostatečná zásoba na cestu zpět do jejich podmořského příbytku. Jelikož byli dobrými žáky svého otce, Dirk i jeho sestra byli opatrní potápěči, kteří by se jen tak nevystavili smrtelnému nebezpečí prázdných kyslíkových nádrží. Tentokrát plul vpředu Dirk, protože si pamatoval všechny zákruty a průchody mezi korály, kterými proplouvali cestou do jeskyně.

Když konečně dosáhli pohodlí Pisces a protáhli se jeho vzduchovým zámkem, vlny na hladině nad nimi už začínaly narůstat. Opíral se totiž do nich stále sílící vítr, který hnal vlny proti korálovým útesům jako kladivo proti pilotům. Už když Dirk plnil svou dnešní službu při přípravě večeře, těšili se oba na okamžik, kdy začnou řešit hádanku podmořského chrámu duchů. Večeři snědli uvolněně a s pocitem falešného bezpečí. Nikdo z nich si neuvědomoval, jak jsou i sedmnáct metrů pod hladinou rozbouřeného moře zranitelní, zvláště když vlny mají dosáhnout až třicetimetrové výše. Zákonitě by to totiž znamenalo, že údolí mezi vlnami jejich stanici obnaží a plně ji vystaví hrozivým silám bouře.

07 KAPITOLA

Třiadvacet let starý letoun Orion P-3, zvaný Lovec hurikánů, narážel do vířících stěn hurikánu a bičován vyjícím větrem, závojem krupobití i deště a nepředstavitelně mohutnými turbulencemi byl zmítán co chvíli nahoru a dolů. To všechno však dokázal překonat a pokračovat ve svém poslání. Křídla se mu prohýbala a chvěla jako šermířův meč. Veliké vrtule, poháněné čtyřmi motory Allison o výkonu čtyři tisíce šest set koňských sil, razily letadlu cestu tou potopou rychlostí tři sta uzlů. I když byl stroj sestrojen už v roce 1976, ještě nikdy námořnictvo, NOAA ani NUMA neobjevily lepší letadlo, schopné přestát tak kruté přírodní podmínky.

Galloping Gertie, jak ji láskyplně nazývali, na přídi s barevně vyvedenou kresbou kovbojského děvčete na vzpínajícím se polodivokém koni, byla pozoruhodně stabilní. Její posádku tvořilo dvacet lidí: dva piloti, navigátor a letový meteorolog, tři specialisté na zařízení elektronické komunikace, dvanáct vědců a jeden zástupce médií z místní televizní stanice, který se vnutil na palubu, když se dozvěděl, že hurikán Lizzie se chystá překonat všechny dosavadní rekordy.

Jeff Barrett seděl uvolněně v pilotním sedadle a co chvíli přejížděl očima po přístrojovém panelu před sebou. I teď, šest hodin po zahájení desetihodinového letu, měl ke sledování jen různé ručičky a stupnice, protože výhled předním sklem připomínal vnitřek automatické pračky v programu praní. I když Barrett měl ženu a tři děti, přesto nepovažoval svou práci za nebezpečnější, než kdyby se živil řízením popelářského auta někde v centru města.

Z vířivého oblaku vlhkosti obklopujícího Orion však přece jen každou chvíli vykoukla smrt, zejména když Barrett přelétal tak nízko nad vlnami, že od vrtulí odlétala slaná sprška, která se jako film usazovala na čelním skle. Tento povlak připomínající ledovou tříšť zmizel teprve tehdy, když letadlo vystoupalo do dvou a půl tisíce metrů, kde opakovaně vstupovalo a zase vylétalo z nejdivočejší oblasti vzdušného víru. Takovéto vývrtkovité prolétávání představuje totiž ten nejefektivnější způsob mapování skutečné síly hurikánu.

Podobný úkol však rozhodně nebyl pro bojácné. Ti, kteří létali do hurikánů a tajfunů, patřili ke zvláštní sortě vědců. Nedokázali sledovat tyto přírodní úkazy zpovzdálí. Museli proniknout až do bezprostřední blízkosti, prolétnout přímo skrz vířící maelstrom, a to ne jednou, ale alespoň desetkrát.

Tito lidé létali za nepředstavitelně děsivých podmínek, jen aby změřili rychlost větru a jeho směr, déšť či tlak vzduchu a provedli stovku dalších měření, jejichž výsledky zasílali do Hurikánového střediska. Tam byly naměřené hodnoty vloženy do počítačů a byl vytvořen model, podle kterého meteorologové mohli předvídat další osud bouře a případně vydávat varování lidem, žijícím na předpokládané trase hurikánu, aby se mohli včas evakuovat. Tak bylo možné zachránit nesčetné množství životů.

Barrett lehce pohyboval řídicími prvky, které byly modifikovány tak, aby vydržely extrémní zatížení. Zkontroloval polohu letadla podle GPS satelitního systému a lehce upravil kurz. Pak se obrátil na druhého pilota. „Tenhle je doopravdy ošklivý,“ poznamenal, když sebou Orion po zvlášť silném nárazu větru trhl.

Posádka se spolu domlouvala pomocí mikrofonů a naslouchala díky sluchátkům. Jakákoliv jiná konverzace sestávala z hlasitého křiku přímo do ucha. Jekot větru byl natolik pronikavý, že přehlušil dokonce i řev motorů.

Statný dlouhán složený do křesla druhého pilota usrkával slámkou kávu z pohárku s víčkem. Jerry Boozer, jako vždy elegantní a upravený, se pyšnil tím, že v kokpitu nikdy neukápl ani nenadrobil, a to ani během stopování hurikánů. Teď souhlasně přikývl. „Nejhorší, jaký jsem viděl za celých osm let, co proháním tyhle věci.“

„Strašně nerad bych bydlel na jeho trase, až narazí na pevninu.“

Boozer vzal do ruky mikrofon a promluvil do něj. „Hej, Charlie, jakoupak rychlost větru naměřilo to tvé oddělení zázraků?“

Ve vědeckém oddělení, překypujícím instrumenty a aparaturami s různými meteorologickými systémy, Charlie Mahoney, výzkumník ze Stanfordovy univerzity, seděl připoután v křesle, před nímž byla řada senzorů měřících teplotu, vlhkost, atmosférický tlak, rychlost větru a proudění. „Nebudeš tomu věřit,“ odpověděl s typickým georgijským přízvukem, „ale podle poslední vzdušné sondy, kterou jsem vypustil, dosahovala na její cestě k hladině horizontální rychlost větru až čtyř set kilometrů v hodině.“

„Není divu, že stará dobrá Gertie dostává tolik zabrat.“ Sotva to Boozer dořekl, letadlo veplulo do klidného povětří a na lesklém hliníkovém trupu a křídlech se odráželo slunce.

Právě vstoupili do oka hurikánu Lizzie. Hluboko pod nimi modré moře odráželo barvu azurové oblohy. Bylo to, jako by vletěli do gigantického válce, jehož stěny byly vykovány z neproniknutelných vířících mraků. Boozer měl pocit, že se pohybují uprostřed obřího víru, jenž končí až někde v Hádově říši.

Barrett naklonil letoun na křídlo a začal v oku hurikánu kroužit, zatímco meteorologové za ním pilně zaznamenávali veškeré údaje. Po zhruba deseti minutách opět Orion srovnal a zamířil do zakřivené šedivé stěny. Letadlo se znovu roztřáslo, jako by na něj zaútočili svou zlobou sami bohové. Náhle se zdálo, jako by do pravého boku udeřila nějaká obří pěst, a stroj se naklonil na křídlo. Vše, co nebylo v kokpitu připevněno – papíry, složky, kávové šálky, aktovky – to vše bylo vrženo na přepážku na pravoboku. Sotva odezněl první náraz, už na letadlo zaútočila ještě větší síla, jež zamávala letounem, jako by to byl kluzák z balzového dřeva přivázaný k ventilátoru, a mrštila jím do bouřkového víru. Všechny volné předměty se nyní rázem přemístily na protější stranu kokpitu. Jediná termoska s čajem se náhle ocitla v pilotově klíně. Čaj byl vřelý, slazený a původně v něm plavala i zrníčka z citronu. Dvojitý úder do trupu se podobal odpalu tenisového míčku od rakety do cvičné stěny. Barrett s Boozerem málem zkameněli. Žádný z nich dosud nezažil náraz větru takovéto síly, a už vůbec ne dvě rázové vlny během stejného počtu vteřin. Dokonce o něčem podobném dosud ani neslyšeli.

Orion se zachvěl a sklouzl do nekontrolované vývrtky po levém křídle.

Barrett zaregistroval náhlou ztrátu tahu a jeho oči se automaticky přesunuly na panel ciferníků, zatímco se snažil získat nad letadlem kontrolu a vyrovnat jeho pád. „Nemám žádné údaje z motoru číslo čtyři. Nevidíš, jestli se pořád točí?“

„Bože!“ zamumlal Boozer a podíval se bočním okénkem ven. „Čtyřka nepracuje.“

„Tak ji vypni,“ odsekl Barrett.

„Není co vypínat. Motor číslo čtyři nám upadl.“

Barrett se fyzicky i duševně plně soustředil na vyrovnání letu Orionu. Silou rukou se snažil pohnout pákou řízení a oběma nohama tlačil na pedály. Boozerovo strašlivé hlášení ani nevnímal. Sám však cítil, že s aerodynamikou letounu je něco hrozně v nepořádku. Letadlo prostě na jeho příkazy neodpovídalo. Navíc bylo jeho chování velice zpomalené. Připadalo mu, jako by za pravé křídlo táhlo nějaké obrovité lano se závažím.

Konečně se mu podařilo srovnat Gertie do vodorovného letu. Teprve tehdy mu došel plný význam toho, co mu Boozer prve hlásil. Byla to ztráta motoru, vytrženého divokým náporem bouře z jeho uložení, což ho málem zbavilo kontroly nad Orionem a způsobovalo náklon doprava. Předklonil se a přes Boozera pohlédl z bočního okénka ven.

V místech, kde býval turbovrtulový motor Allison, zela nyní díra mezi zohýbanými a utrhanými přírubami, přerušené hydraulické, olejové a palivové potrubí, rozdrcená čerpadla a přetrhané elektrické vedení. To se přece nemělo stát, pomyslel si nevěřícně Barrett. Motory prostě z letadel neodpadávají, dokonce ani při největších turbulencích. Pak napočítal na křídle na třicet úhledných otvorů po vytrhaných nýtech. Jeho neblahé tušení ještě vzrostlo, když na hliníkovém povrchu spatřil několik trhlin.

Ve sluchátkách se ozvalo hlášení ze zadní kabiny. „Máme tady několik zranění a většina zařízení je navíc rozbitá či nefunkční.“

„Kdo jste schopní, postarejte se o raněné. Letíme domů.“

„Jestli se nám to ovšem podaří,“ pronesl pesimisticky Boozer. Ukázal směrem k Barrettovu bočnímu okénku. „Číslo tři hoří.“

„Vypni ho!“

„Už se na tom pracuje,“ odpověděl klidně Boozer.

Barretta se zmocnilo pokušení zavolat ženě a rozloučit se s ní, ale přitom byl stále dalek toho se vzdát. Nicméně dostat těžce poškozenou Gertie a celou její posádku z bouře a pak bezpečně na zem, to by byl skoro zázrak. Potichu se začal modlit a přitom mobilizoval každičký kousek zkušenosti a umu, aby s Orionem prolétl vzdušným vírem do klidnějšího povětří. Jestli se jim podaří dostat z toho nejhoršího chaosu, zbytek už bude snadný.

Po dvaceti minutách se vítr a déšť skutečně začaly uklidňovat a obloha zesvětlala. Avšak pak náhle, právě když začal doufat, že jsou z mraků venku, udeřil na letadlo mohutný úder vichru, který zasáhl kormidlo Orionu a zbavil tak letadlo poslední možnosti ovládání, která Barrettovi a Boozerovi dosud zůstávala.

Všechny naděje na úspěšný návrat domů tím rázem zmizely.

08 KAPITOLA

Oceán se většinu času zdá být klidný. Nekonečné vlny, jež nebývají vyšší než takový německý ovčák, vzbuzují představu spícího giganta, jehož hrudník se zvolna pohybuje, jako by pokojně dýchal. Je to však pouhá iluze, jež oklame jen neopatrného. Námořníci se mohou uložit do svých kajut ke spánku při modré obloze a mírném vánku a probudit se na zuřícím moři, jež bleskově zachvátí tisíce čtverečných mil a pohltí každé plavidlo ve svém dosahu.

Hurikán Lizzie měl všechny vlastnosti takové nezkrotné katastrofy. Jestliže ráno vypadal ošklivě, pak v poledne byl už ohavný a večer se z něho stal hnusný ječící spratek. Rychlost větru rychle stoupla ze čtyř set kilometrů v hodině na čtyři sta šedesát. Vichr rozmíchal a zvedl druhdy klidnou hladinu v obrovskou vodní vřavu, ve které se zdvihaly a zase klesaly až třicetimetrové vlny, valící se směrem k mělčině Navidad a k Dominikánské republice, první pevné zemi na jejich pouti.

Zatímco Sea Sprite zvedala kotvu a vyrážela, Paul Barnum se snad už podvacáté zadíval přes moře k východnímu obzoru. Ještě před chvílí tam žádnou změnu nepozoroval. Tentokrát byl však horizont v místech, kde se setkávalo tmavě modré moře se safírově modrou oblohou, zastřen šedou skvrnou, připomínající vzdálený oblak prachu zvířený prérijní vichřicí.

Barnum upřeně hleděl na blížící se noční můru, omráčen rychlostí, s jakou se přibližovala, rostla a zastírala celou oblohu. Nikdy nezažil a ani si nemyslel, že by se bouře mohla pohybovat rychlostí expresu. Ještě dříve, než mohl naprogramovat automatické řízení lodi, bouřkový mrak jako rubáš zakryl slunce a zbarvil oblohu do olověné šedi, připomínající dno hodně odřené pánve.

Následujících osm hodin Sea Sprite ujížděla nejvyšší rychlostí, jak ji Barnum poháněl v evidentně marné snaze dosáhnout co největší vzdálenost mezi kýlem lodi a ostrými korálovými útesy mělčiny Navidad. Když si uvědomil, že ho bouře zaručeně dohoní, rozhodl se pro nejúčinnější způsob jak bouři přežít a zamířil tedy přímo proti hurikánu, spoléhaje na to, že Sea Sprite dokáže vichru odolat. Zálibně poplácal její kormidelní kolo, jako by to byl živý tvor a ne jenom ocel a dřevo. Byla to spolehlivá loď, schopná vydržet vše, co na ni moře dokázalo vrhnout za celá ta léta její náročné služby v polárních oblastech. Moře ji mohlo zdeptat a omlátit, ale Barnum nepochyboval, že to všechno přežije.

Obrátil se na prvního důstojníka Sama Mavericka, který se svými dlouhými rusými vlasy, zcuchanou bradkou a zlatou náušnicí v levém uchu vypadal jako čerstvý absolvent střední školy. „Nastavte program na nový kurz, pane Mavericku. Otočte ji na osmdesát pět stupňů východně. Když nemůžeme před tou bouří utéct, tak do ní vjedeme přídí.“

Maverick pohlédl na vlny, jež se přelévaly dobrých patnáct metrů přes záď, a zakroutil hlavou. Smutně se zadíval na kapitána, jako by ho podezíral, že přišel o šedou kůru mozkovou. „Vy ji chcete na tomhle moři otáčet?“ otázal se zvolna.

„Není nad to udělat to hned,“ odpověděl Barnum. „Raději teď, než až udeří ty nejhorší vlny.“

Plánované otáčení lodě představovalo děsivý manévr. Lodní trup se na nekonečně dlouhou dobu ocitne bokem proti vlnám, přičemž se loď vystaví riziku, že ho nějaká mohutná vlna převrátí. V průběhu dlouhé řady staletí se nejedna loď, která se o něco takového pokoušela, převrátila a zmizela beze stopy na dně.

„Jakmile uvidím mezeru mezi vlnami, dejte jí na můj povel plný chod.“ Pak promluvil do lodního rozhlasu. „Tady kapitán. Za chvíli se budeme otáčet na rozbouřeném moři. Všichni se pořádně zapřete a vší silou se držte.“

Barnum stál skloněný nad ovládacím panelem pod předním oknem můstku, upřeně a bez jediného mrknutí hleděl kupředu a s trpělivostí neživé skály vyčkával, až konečně uviděl vlnu znatelně vyšší než všechny předchozí.

„Plnou parou vpřed, prosím, pane Mavericku.“

Maverick okamžitě uposlechl kapitánův rozkaz, i když ho jímala hrůza a byl si jist, že je čeká katastrofa. Do paluby výzkumné lodi udeřila ohromná vlna. Už se chystal Barnuma proklít za to, že začal obracet příliš brzy, ale pochopil, co kapitán zamýšlí. Nebyly tu však žádné časové proluky. Monstrózní vlny téměř splývaly dohromady, jako vojáci pochodující v těsné formaci. Barnum trochu unáhleně zahájil obrat poněkud brzy, tím však získal drahocenný čas, takže na loď narazila vlna nikoliv přímo, ale poněkud šikmo.

Nemilosrdná vlna vynesla příď vzhůru a málem Sea Sprite převrátila přes levobok, ale pak se přece jen přehnala přes palubu. Na celých patnáct vteřin zůstala loď zalitá vřící pěnou, zatímco se prodírala hřebenem, tyčícím se do výše můstku. Pak prudce sklouzla po odvrácené straně vlny, ostře se naklonila na opačnou stranu, až moře zatopilo lodní zábradlí. Nakonec se však, téměř jakoby zázrakem, i když nekonečně pomalu, narovnala a do další vlny veplula již kolmo přídí.

Maverick se pohyboval po palubách lodí již osmnáct let, ale ještě nikdy nezažil profesionálnější i intuitivnější projev námořnické dovednosti. Pohlédl na Barnuma a s překvapením zjistil, že se usmívá. Byla to poněkud křivá grimasa, ale určitě to úsměv byl. Bože můj, blesklo Maverickovi hlavou, ten chlap si to vlastně užívá.

Devadesát kilometrů jižně od Sea Sprite zbývalo zevnímu obvodu hurikánu Lizzie jen několik minut, než udeří na Ocean Wanderer. Přední okraj hrozivého mraku již zakryl slunce a přeměnil moře v tajemnou tmavou šeď. Následoval hustý závoj deště, který narážel do oken plovoucího hotelu jako salva z tisíce kulometů.

„Už je pozdě!“ mumlal si pro sebe Morton, který hleděl z okna své kanceláře na tu vřavu venku, mířící na hotel jako nějaký Tyrannosauras rex posedlý touhou po pomstě. I přes varování a průběžné zprávy od Heidi Lishernessové z Hurikánového střediska si nedokázal plně uvědomit neuvěřitelnou rychlost a vzdálenost, již ta zuřivá bestie od rána urazila. Ačkoliv mu Heidi Lishernessová opakovaně upřesňovala sílu i rychlost větru, zdálo se mu neuvěřitelné, aby se původně klidné moře a jasná obloha změnily tak náhle. Stále nedokázal pochopit skutečnost, že zevní okraj Lizzie už jeho hotel zasáhl.

„Informujte všechny vedoucí pracovníky, aby se okamžitě shromáždili v konferenční místnosti,“ vyštěkl na vedoucí sekretariátu cestou do zasedačky.

Jeho hněv na Fantomovu nerozhodnost, díky níž nebylo jedenáct set hostů a zaměstnanců evakuováno do bezpečí jen několik kilometrů vzdálené Dominikánské republiky v době, kdy na to byl ještě čas, přerostl téměř v zuřivost. Rozčilení se ještě vystupňovalo, když uslyšel, jak okenní tabulky rozechvívá zvuk zahřívajících se leteckých motorů. Přešel k oknu a pohlédl na hladinu před hotelem právě včas, aby zahlédl Fantoma i s jeho doprovodem nastupovat do ředitelského tryskového letadla Beriev Be-210. Sotva zaklapla nástupní dvířka, rozeřvaly se motory naplno, stroj začal nabírat rychlost, klouzat po rostoucích vlnách a rozstřikovat mohutné závoje vodní tříště. Pak se letadlo vzneslo do vzduchu, naklonilo na křídlo a zamířilo směrem k Dominikánské republice.

„Vy zatracený špinavý zbabělče,“ sykl Morton, když viděl, jak Fantom utíká, aby si zachránil život, aniž by se v nejmenším staral o jedenáct set duší, které klidně zanechal jejich osudu.

Díval se, dokud letoun nezmizel z dohledu v hrozivých mračnech, a teprve pak se obrátil k podřízeným, kteří právě vstupovali do konferenční místnosti a shromažďovali se kolem stolu. Výraz předtuchy v jejich tvářích dával znát, že se nacházejí na velice úzkém rozhraní mezi chladným sebeovládáním a panikou.

„Podcenili jsme rychlost hurikánu,“ začal. „Jeho maximum je nyní jen zhruba hodinu vzdálené. Jelikož na jakoukoliv evakuaci je už pozdě, musíme přesunout všechny hosty i zaměstnance do vyšších pater hotelu, která zajišťují větší míru bezpečí.“

„Nemohly by nás remorkéry odvléct někam stranou z trasy hurikánu?“ otázala se ředitelka oddělení rezervací, vysoká, dokonale upravená dáma, zhruba pětatřicetiletá.

„Remorkéry už byly povolány a měly by také brzy dorazit, ale stále divočejší moře představuje značný problém, takže není jisté, jestli se je podaří připojit k našim vlečným navijákům. Pakliže se tato operace nepovede, nezbude než tu bouři přestát.“

Ruku zvedl správce hotelu. „Nebylo by bezpečnější přečkat bouřku na poschodích, která jsou pod hladinou?“ otázal se.

Morton pomalu zavrtěl hlavou. „Kdyby došlo k nejhoršímu, rozbouřené moře přetrhalo naše kotevní lana a hotel se dal do pohybu…,“ odmlčel se a pokrčil rameny. „Nechci ani přemýšlet o tom, co by se stalo, kdybychom splavali sedmdesát kilometrů na východ k mělčině Navidad nebo na skalnaté pobřeží Dominikánské republiky, které by zaručeně prorazilo skleněné stěny spodních pater.“

Správce přikývl. „Rozumím. Jakmile by voda jednou zaplavila spodní poschodí, balastní nádrže by hotel neudržely na hladině a vlny by ho na skaliskách rozdrtily.“

„Co jestli se to stane?“ chtěl vědět Mortonův zástupce.

Morton se zatvářil velice vážně a rozhlédl se kolem stolu. „Potom hotel opustíme, nasedneme do záchranných vorů a budeme se modlit k Bohu, aby alespoň někdo přežil.“

09 KAPITOLA

S letadlem zjizveným a bičovaným hurikánem Lizzie se Barrett s Boozerem horečně snažili udržet letovou výšku. Ona dvojice ďábelských úderů, jež prve letadlo z obou stran utržilo, téměř Galloping Gertie smetla z oblohy. Oba piloti nyní společně zápasili s kontrolními prvky ve snaze udržet přímý kurz. Při nefunkčním kormidlu byli schopni měnit směr pouze snižováním či zvyšováním otáček dvou zbývajících motorů a použitím křidélek.

Ještě nikdy se za ta léta, co spolu honili tropické bouře, nesetkali s atmosférickým úkazem tak neuvěřitelné síly jako hurikán Lizzie. Skoro to vypadalo, jako by se snažil roztrhnout celý svět vedví.

Konečně, po době, jež jim připadala jako třicet hodin, ale která ve skutečnosti trvala jen asi třicet minut, začala obloha měnit barvu z tmavošedé přes špinavě bílou do jasně modré, těžce poškozený Orion se konečně vysmekl z drápů bouře a potácivě vlétl do klidného počasí.

„Až do Miami to v žádném případě nedotáhneme,“ poznamenal Boozer a zahleděl se do navigační mapy.

„To by se dvěma motory, s trupem, který sotva drží pohromadě, a s nefunkčním kormidlem bylo sakra hodně těžké,“ odpověděl pochmurně Barrett. „Radši nás naveď na San Juan.“

„Dobře tedy. San Juan, Portoriko.“

„Je tvoje,“ pravil Barrett a pustil řídicí páku z rukou. „Jdu se podívat na naše vědce. Ani si nechci představovat, co tam vzadu najdu.“

Rozepnul si bezpečnostní pás a prošel z kokpitu do hlavní kabiny Orionu. Tady ho uvítala hotová spoušť. Počítače, monitory, police s elektronickými přístroji, to vše se válelo na kupách, jako by je někdo právě shodil z náklaďáku na skládku. Zařízení, jež bylo přišroubované tak poctivě, aby vydrželo i ty nejhorší turbulence, se utrhlo z držáků, jako by za ně vzala nějaká obří ruka. Mezi tím vším ležela v nejrůznějších polohách lidská těla, z nichž bylo několik v bezvědomí či ošklivě zraněných, ostatní se opírala o přepážky a jen pár mužů bylo na nohách a obvazovalo své raněné kolegy.

Ani to však nebyl ten nejhroznější pohled, který se Barrettovi naskytl. Trup Orionu byl na mnoha místech popraskaný a chyběla i řada nýtů, po nichž zely jen prázdné díry, připomínající otvory po kulkách. Některými z nich skutečně prosvítalo světlo. Bylo zřejmé, že kdyby se letadlo zdrželo v bouři ještě nějakých pět minut, určitě by se rozpadlo na kusy, jež by zmizely v náručí vražedného moře.

Meteorolog Steve Miller vzhlédl od elektroinženýra, jemuž právě ošetřoval otevřenou zlomeninu předloktí. „Věřil byste tomu?“ řekl s poukazem na zkázu kolem. „Nejdřív nás zasáhl poryv větru o rychlosti tří set osmdesáti kilometrů v hodině z pravoboku a o vteřinu později ještě silnější vítr z levoboku.“

„Ještě nikdy jsem o tak silném vichru neslyšel,“ zamumlal užasle Barrett.

„Můžete mi věřit. Nic takového nebylo dokonce ani nikdy naměřeno. Dva protichůdné poryvy, jež na sebe v bouři narazí, to je meteorologická rarita, i když to samozřejmě existuje. Někde v téhle spoušti máme záznam, který to dokazuje.“

„Galloping Gertie není v takovém stavu, aby dokázala doletět až do Miami,“ oznámil Barrett s gestem k trupu kabiny, který jen sotva držel pohromadě. „Místo toho se pokusíme dostat do San Juanu. Požádám, aby nám tam přistavili záchranná vozidla.“

„Nezapomeňte je poprosit o týmy zdravotníků a sanitky,“ připomněl Miller. „Nikdo z toho nevyvázl minimálně bez ran či odřenin. Nejvážnější jsou úrazy Delberta a Morrise, ale nikdo naštěstí není v kritickém stavu.“

„Budu se muset vrátit do kokpitu, abych pomohl Boozerovi. Můžu pro vás něco udělat?“

„Zvládneme to,“ odpověděl Miller. „Jenom nás udržte ve vzduchu a neutopte nás v moři.“

„Nemyslete, že se o to nebudeme snažit.“

O dvě hodiny později se letiště San Juan objevilo v dohledu. Barrett dosud vedl letadlo mistrným způsobem. Letěl jen nepatrně větší než nutnou minimální rychlostí, aby co možná omezil nápor na oslabenou konstrukci stroje. S vysunutými klapkami zahájil dlouhé pozvolné přiblížení k přistávací dráze. Měl pouze jediný pokus, jen jeden. Dobře věděl, že jestli něco pokazí, šance na zopakování budou velice slabé.

„Podvozek vysunout,“ zavelel, když se ranvej objevila přímo před ním.

Boozer provedl rozkaz. Podvozek se naštěstí vysunul a zajistil v otevřené poloze. Už bylo vidět, jak podél dráhy stojí srovnané hasičské a sanitní vozy v očekávání havárie. Jejich posádky byly totiž už předem rádiem informovány o rozsahu škod.

Řídící provozu na kontrolní věži sledovali dalekohledy blížící se stroj již od chvíle, kdy byl jen drobnou skvrnkou na obloze. Když se poněkud přiblížil, nikdo nevěřil svým očím. S jedním motorem vypnutým, za kterým se táhla stopa kouře, a s druhým motorem chybějícím se zdálo nemožné, že by se Orion stále ještě mohl držet ve vzduchu. Všechna přilétající komerční letadla dostala pokyn kroužit nad letištěm, dokud nad tímto dramatem nespadne poslední opona. Pak už jen všichni čekali a báli se.

Orion přilétal nízko a pomalu. Boozer obsluhoval plynové páky obou motorů, čímž udržoval přímý let, zatímco Barrett dolaďoval jemné změny. Podrovnával letadlo, až s ním dosedl tak jemně, jak jen to bylo za daných okolností lidsky možné, téměř na samém začátku přistávací dráhy. Uvnitř bylo cítit jen jediné nepatrné drncnutí, to když se pneumatiky podvozku se zavytím dotkly asfaltu. Běh obou zbývajících motorů však nebylo možno obrátit. Boozer jen stáhl páky plynu na nulu a nechal motory otáčet na volnoběh. Letadlo přitom uhánělo po ranveji.

Barrett s pohledem na blížící se plot za příletovou dráhou jemně sešlápl brzdové pedály. Kdyby došlo k nejhoršímu, stiskne naplno levý pedál a strhne ostře letoun na travnatou plochu vedle dráhy. Vše ale naštěstí fungovalo dobře, Gertie postupně zpomalila a nakonec se zastavila asi sedmdesát metrů před koncem asfaltové ranveje.

Barrett s Boozerem si zhluboka oddechli úlevou a zůstali chvíli sedět bez hnutí. Vtom se letadlo otřáslo a zachvělo. Oba piloti rozepnuli bezpečnostní pásy a spěchali dozadu do kabiny vědců. Na opačném konci kabiny, proti kupě zničených přístrojů a zraněných výzkumníků, zel v trupu obrovský otvor, kterým bylo vidět na dráhu, po níž právě přijeli.

Celá ocasní část trupu se totiž právě ulomila a odpadla.

Jakmile vítr narazil na zakřivenou čelní stěnu hotelu Ocean Wanderer, stočil se mimo budovu. Projektanti a konstruktéři odvedli dobrou práci. Jakkoliv byl hotel postaven tak, aby vydržel sílu rychlosti dvě stě sedmdesát kilometrů v hodině, jeho průčelí s tlustostěnnými skleněnými tabulemi nyní odolávalo i nárazům do tří set sedmdesáti kilometrů v hodině. Jediné poškození, ke kterému došlo v prvních hodinách hurikánu, utrpěla střecha budovy, ze které vichr odnesl celé sportovní centrum včetně golfových jamkovišť, basketbalových a tenisových kurtů a také jídelní stoly a židle. Nezůstalo zde prostě nic, jen přetékající plavecký bazén, přes jehož okraje se vylévala voda, stékající pak po tobogánech k hladině moře.

Morton byl na svůj personál hrdý. Všichni se chovali obdivuhodně. Největší jeho počáteční obavou byla možná panika. Avšak ředitelé, úřednictvo, správce i pokojské namísto toho vzorně spolupracovali při evakuaci hostů z jejich apartmá v poschodích pod hladinou do plesového sálu, lázeňských prostor, divadla a restaurací ve vyšších patrech. Každý host dostal záchrannou vestu spolu s instrukcí o nejkratší cestě k záchrannému prámu a dokonce i jeho konkrétní číslo.

Nikdo však nevěděl, dokonce ani Morton ne, protože se nikdo ze zaměstnanců neodvážil v třistašedesátikilometrovém vichru vyjít na střechu, že záchranné prámy hurikán již v prvních dvaceti minutách bouře také smetl do moře.

Morton udržoval stálý kontakt s lidmi z údržby, kteří průběžně hotel procházeli, hlásili případné škody a organizovali potřebné opravy. Zatím se dalo říct, že mohutná konstrukce se drží. Pro hotelové hosty však bylo strašlivým zážitkem pozorovat, jak se o zakřivené průčelí budovy tříští vlny, dosahující až do desátého patra, slyšet sténání namáhaných ocelových lan a skřípění kovové kostry budovy, těžce zkoušené zejména v nýtovaných spojích.

Doposud se objevilo jenom minimum drobného prosakování vody. Všechny generátory a elektrické i vodovodní rozvody zatím fungovaly. Ocean Wanderer mohl odolávat náporu bouře možná ještě hodinu, ale Morton dobře věděl, že konstrukce, jakkoliv skvělá, svůj nevyhnutelný konec pouze odkládá.

Hoteloví hosté a ti ze zaměstnanců, kteří byli uvolněni ze svých pracovních povinností, v hypnotické hrůze zírali do maelstromu zmatených vod bičovaných větrem a šlehaných do vířícího oblaku bílé páry a vodní tříště. Bezmocně přihlíželi, jak se gigantické vlny třicet metrů vysoké a tisíce metrů dlouhé, hnané vichrem o rychlosti téměř čtyři sta kilometrů v hodině, blíží k hotelu, přičemž si uvědomovali, že je před rozzuřeným živlem tisíců tun vody a vichru chrání pouze tabule vyztuženého skla. Tento pocit byl, mírně řečeno, poněkud denervující.

Pozoruhodná výška vln se vymykala veškerému chápání. Lidé tam stáli, muži objímali ženy, ženy držely děti a všichni v němém úžasu zírali na vlny, jak zalévají budovu hotelu, a pak jen zoufale hleděli do tekuté prázdnoty, dokud se opět na chvíli nerozestoupila. Jejich šokovaná mysl se nedokázala s tou děsivostí vyrovnat. Všichni jen doufali a modlili se, aby příští vlna byla menší. Nepomáhalo to, každá další vlna byla spíše větší té předchozí.

Morton se rozhodl chvíli si odpočinout. Posadil se za stůl, zády k oknu, s přáním, aby ho nic nerozptylovalo od odpovědnosti, která se jako lavina valila na jeho útlá ramena. Od oken se však odvrátil hlavně proto, že nedokázal snést ten pohled, jak se na jeho bezmocný hotel valí hory zelených vod. Už rozeslal horečné vzkazy s prosbami o okamžitou pomoc při evakuaci hotelových hostů a personálu. Žadonil o záchrannou akci, dříve než bude pozdě.

Jeho úpěnlivé prosby se sice dočkaly odpovědí, ale nikoliv už pomoci.

Každá loď v okruhu sto padesáti kilometrů na tom byla ještě hůř než plovoucí hotel. Dvousetmetrová nákladní kontejnerová loď už dokonce přestala vysílat nouzový signál Mayday, což bylo výmluvné znamení. Další dvě plavidla vůbec neodpovídala na rádiové vysílání. Prakticky v beznadějné situaci se ocitlo také deset rybářských lodí, které měly tu smůlu, že se pohybovaly v cestě hurikánu.

Všechny vojenské a námořní záchranné letouny Dominikánské republiky byly na zemi. Veškeré jednotky námořnictva byly v přístavech, kde se chystaly přečkat bouři. Takže jediné, co Morton slyšel v odpověď na své žádosti, bylo: „Je nám líto, Ocean Wanderere, ale jste v tom zatím sami. Přijdeme vám na pomoc, jakmile bouře poleví.“

Morton udržoval spojení s Heidi Lishernessovou z Hurikánového střediska NUMA a předával jí informace o prudkosti vichřice.

„Jste si jistý ohledně té výšky vln?“ ptala se ho právě Heidi, zdráhajíc se uvěřit jeho údajům.

„Věřte mi. Sedím přesně třicet metrů nad hladinou moře a pozoruji, jak se každá devátá vlna převalí přes střechu hotelu.“

„To je neslýchané.“

„Můžete na mě dát.“

„Dám,“ pronesla Heidi velice ustaraně. „Existuje něco, co bych mohla udělat?“

„Jenom mi povězte, kdy se podle vašeho názoru začnou moře a vítr uklidňovat.“

„Podle našeho leteckého Lovce hurikánů i satelitních snímků moc brzo ne.“

„Kdybyste mě už neslyšela,“ řekl Morton, který se konečně obrátil a pohlédl do vodní stěny venku, „pak budete vědět, že došlo k nejhoršímu.“

Než Heidi stihla odpovědět, vypnul vysílání, jelikož se v reproduktoru ozval další hlas. „Pan Morton?“

„To jsem já.“

„Pane, tady je kapitán Rick Tapp z Odyssejské flotily remorkérů.“

„Pokračujte, kapitáne. Ta bouře nás trochu ruší, ale slyším vás zřetelně.“

„Pane, je mi moc líto, ale musím vás informovat, že remorkéry Albatross a Pelican vám nemohou přijet na pomoc. Moře je příliš bouřlivé. Nikdo z nás ještě nezažil bouři takové síly. Nemůžeme se k vám dostat. Třebaže jsou naše lodě hodně odolné, přece jenom nebyly postavené tak, aby dokázaly proplout takhle divokým mořem. Jakýkoliv podobný pokus by se rovnal sebevraždě.“

„Jistě, chápu,“ pronesl těžce Morton. „Přijeďte, až budete moci. Nevím ale, jak dlouho ještě naše kotevní lana vydrží tenhle nápor. Je vlastně zázrak, že celá konstrukce hotelu odolala vlnám takhle dlouho.“

„Uděláme všechno, co je v lidských silách, abychom k vám vyrazili, jakmile se bouře nad přístavem přežene.“

Pak Morton dodal, jako by si dodatečně vzpomněl: „Obdrželi jste instrukce od Fantoma?“

„Ne, pane, od něho ani od jeho ředitelů jsme neslyšeli jediné slovo.“

„Děkuji vám, kapitáne.“

Cožpak bylo možné, že Fantom, se srdcem z kamene, už Ocean Wanderer i se všemi lidmi v něm odepsal? Mortona to udivilo. Ten muž byl větší monstrum, než si o něm kdy myslel. Dokázal si představit, jak se ten tlusťoch právě teď schází se svými poradci a řediteli a vymýšlí plán, jak se jejich společnost bude od nadcházející katastrofy co nejlépe distancovat.

Rozhodl se opustit kancelář, vydat se na prohlídku těžce zkoušeného hotelu a ujistit hotelové hosty, že bouři společně přežijí. Nikdy na jevišti nevystupoval, ale nyní se chystal na své životní herecké představení.

Najednou uslyšel hlasitý trhavý zvuk a ucítil, jak se pod jeho nohama mírně naklonila podlaha.

Téměř v tutéž chvíli zabzučel jeho pager.

„Ano, ano, co se děje?“

Z malého reproduktoru se ozval známý hlas vedoucího údržby. „Tady je Emlyn Brown, pane Mortone. Jsem dole v navijákovém prostoru číslo dvě. Právě mám před sebou roztřepený konec jednoho kotevního lana. Prasklo ve vzdálenosti asi jednoho sta metrů od hotelu.“

Mortonovy nejhorší obavy se začínaly naplňovat. „Myslíte, že ostatní vydrží?“

„Obávám se, že s jedním přetrženým lanem nás ty ostatní dlouho neudrží.“

Pokaždé, když budovu zasáhla nějaká velká vlna, celá se otřásla, jak ji zalila zelená vířící voda. Pak se však z ní znovu vynořila jako nějaká obléhaná pevnost, stále ještě neochvějná a pevná jako skála. Morálka hostů mezitím pomalu stoupala, to jak rostla jejich důvěra v Ocean Wanderer, když se hotel z každé vodní záplavy vynořil zdánlivě nedotčen. Hosté byli většinou zámožní a dovolenou v plovoucím hotelu si rezervovali právě kvůli pocitu dobrodružství. Téměř všichni se vnitřně vyrovnali s vědomím nebezpečí a dokonce se zdálo, že to jako součást tohoto dobrodružství berou. Dokonce i děti se po překonání počátečního strachu začínaly bavit pozorováním obrovských vodních mas, opakovaně narážejících a pohlcujících jejich luxusní hotel.

Kuchaři a ostatní pracovníci kuchyně dokázali i přes velice obtížné podmínky připravit teplá jídla, jež pak číšníci se vší noblesou servírovali v přeplněných prostorách divadla a tanečního sálu.

Během celého tohoto zmatku Morton cítil, jak v něm roste napětí i celková slabost. Byl přesvědčen, že od tragédie je dělí jen minuty a že neexistuje nic, co by nějaký člověk proti takovému neuvěřitelnému náporu přírody mohl dokázat.

Kotevní kabely také skutečně jeden po druhém odcházely, poslední dva necelou minutu po sobě. Nyní hotel, už bez jediného pouta, zahájil překotné splouvání ke skalám před pobřežím Dominikánské republiky, hnaný nemilosrdným mořem, krutým v míře, jakou člověk dosud nikdy nepoznal.

V minulých dobách stál při podobných příležitostech kormidelník, nebo v mnoha případech i sám kapitán, pevnýma nohama na palubě, rukama třímal loukotě kormidelního kola a vší svou silou bojoval celé hodiny s rozbouřeným mořem.

Taková doba byla už pryč.

Barnum musel jen vložit kurz lodi do palubního počítače, pak se připoutat v koženém vyvýšeném kapitánském křesle na můstku a pouze přihlížet, jak zodpovědnost za osud Sea Sprite přebírá elektronický mozek.

Počítač, nepřetržitě zásobovaný proudem údajů z početných meteorologických a palubních přístrojů, všechny informace okamžitě analyzoval a vytvářel nejlepší strategii pro chování plavidla v bouři. Pak závěry formuloval do příkazů, jež předával automatickému kontrolnímu systému, a jeho prostřednictvím prováděl příslušné manévry. Při tom všem dokázal předvídat hrozivě se zdvihající vlny i zející údolí mezi nimi a přesně dodržovat správné načasování i optimální úhel, pod jakým se loď pak zakusovala do okolního vodního chaosu.

Viditelnost se dala měřit na pouhé centimetry. V okamžicích, kdy nebyla celá paluba ponořena pod tunami vody, zalévala okna můstku slaná tříšť a pěna strhávaná větrem. Hrozivé vlny a větrné podmínky by dokázaly vystrašit k smrti každého, kdo nebyl mořem doslova odkojen. Barnum však seděl na svém místě jako spolehlivá skála, očima jako by pronikal záludnými vlnami a sledoval nějakého šíleného boha oceánu, ale v podstatě byl plně zaujatý problémem, jak přežít. Ačkoliv bezmezně věřil, že počítačový systém automatického ovládání dokáže bouři úspěšně vzdorovat, uvědomoval si, že může dojít k nějaké naléhavé situaci, v níž bude muset převzít velení sám.

Pozorně sledoval vlny, valící se přes loď, pozoroval jejich hřebeny vysoko nad kormidelnou, zabodával oči do vodní masy, dokud Sea Sprite neproplula vlnou na její druhou stranu a nesklouzla po jejím úbočí.

Tak míjela hodina za hodinou, bez sebemenšího odpočinku. Několik členů posádky a většina vědců na palubě měly mořskou nemoc, ale nikdo si nestěžoval. Nikoho samozřejmě ani nenapadlo vstoupit na palubu, nepřetržitě zalévanou vysokými vlnami. Jediný pohled na hrozivý vodní živel okamžitě každého poslal zpět do kabin, kde se všichni rádi připoutali v kójích a modlili se, aby se živi dočkali zítřka.

Jedinou příznivou okolností byla mírná tropická teplota. Ti, kteří vyhlíželi lodními okénky, viděli vlny zhruba deset pater vysoké. S posvátnou hrůzou hleděli na bílé hřebeny, které sfoukával prudký vítr a odnášel je jako závoje vodní tříště, které pak mizely v prudkém lijáku.

Pro ty, kteří se nacházeli pod úrovní ubytovací paluby, nebylo houpání lodi tolik nesnesitelné jako pro Barnuma a jeho důstojníky na můstku. Kapitán totiž začínal mít obavy ze způsobu, jakým moře lodí pohazovalo. Sea Sprite poskakovala ve vlnách jako auto na zkušebních válcích. Když se jednou výzkumná loď nahnula zvlášť ostře na pravobok, pohlédl na digitální příčný náklonoměr, který dosáhl až čtyřiatřiceti stupňů, než se zastavil a čísla se začala vracet k nule. Pak chvíli osciloval mezi nulou a pěti stupni.

„Ještě jeden takový náklon,“ zamumlal si pro sebe, „a zůstaneme natrvalo pod vodou.“

Nedokázal pochopit, jak jeho loď dokáže tak dlouho odolávat divokému a soustředěnému náporu moře. Najednou, jakoby v důsledku nějaké udělené milosti, čísla na anemometru začala klesat, jak vítr stále rychleji slábl, až se nakonec ustálil na osmdesáti kilometrech v hodině.

Sam Maverick překvapeně potřásl hlavou. „Vypadá to, jako bychom vstupovali do oka hurikánu, a přitom je voda ještě divočejší než předtím.“

Barnum prohodil: „Kdo to řekl, že noc je nejtemnější před svítáním?“

Spojovací důstojník Mason Jar, nevysoký kypřejší muž s vybělenými vlasy a velkou náušnicí v levém uchu, přistoupil k Barnumovi a podal mu zapsanou zprávu.

Barnum ji přelétl očima a vzhlédl. „To teď přišlo?“

„Před necelými dvěma minutami,“ odpověděl Jar.

Barnum podal zprávu Maverickovi, který ji přečetl nahlas: „Hotel Ocean Wanderer vystaven extrémním podmínkám. Kotevní lana přetržena. Hotel nyní splouvá a je snášen ke skaliskům u pobřeží Dominikánské republiky. Kterákoliv lodi v oblasti, prosím, ozvěte se. V hotelu se nalézá přes tisíc lidí.“

Maverick zprávu vrátil Barnumovi. „Soudě podle volání o pomoc Mayday jsme asi jediné plavidlo, které by se mohlo pokusit o záchrannou akci.“

„Neudali svou polohu,“ poznamenal spojař.

Barnum se zatvářil pochmurně. „Nejsou to přece námořníci, ale obyčejní hospodští.“

Maverick se sklonil nad mapovým stolem a chvíli si hrál s kružítky. „Byli devadesát kilometrů jižně od nás, když jsme na útesu Navidad zvedali kotvu k odjezdu.“

Vtom se objevil Jar s další zprávou. Ta zněla:

SEA SPRITE OD VELITELSTVÍ NUMA, WASHINGTON. POKUD MOŽNO, POKUSTE SE O ZÁCHRANNOU AKCI NA POMOC LIDEM NA PLOVOUCÍM HOTELU OCEAN WANDERER. SPOLÉHÁM NA VÁŠ ÚSUDEK A STAVÍM SE ZA VAŠE ROZHODNUTÍ. SANDECKER.

„No, tak teď alespoň máme oficiální svolení,“ poznamenal Maverick.

„Na palubě Sea Sprite máme jen čtyřicet lidí,“ řekl Barnum. „Na Ocean Wandereru je jich přes tisíc. Nemůžu tedy přece s čistým svědomím prostě ujet.“

„Co Dirk se Summer tam dole v Pisces?“

„Ti by měli přečkat bouři pod vodou chráněni útesem.“

„Jak jsou na tom se zásobou vzduchu?“ otázal se Maverick.

„Mají ho dost ještě na čtyři dny,“ odvětil Barnum.

„Jakmile tahle zatracená bouře pomine, můžeme být do dvou dnů zpátky u nich.“

„Za předpokladu, že dokážeme Ocean Wanderer zachytit a odtáhnout ho od břehu do bezpečí.“

Maverick vyhlédl oknem ven. „Jakmile se dostaneme do oka hurikánu, budeme schopni pohnout se kupředu docela rychle.“

„Vložte do počítače poslední polohu hotelu a jeho předpokládaný snos,“ nařídil Barnum. „Pak stanovte kurz na přiblížení.“

Barnum se právě chystal vstát z křesla, aby nařídil radistovi ohlásit admirálu Sandeckerovi jeho rozhodnutí pokusit se o záchranu Ocean Wandereru, když ke své hrůze spatřil těsně u lodi obrovskou vlnu. Zvedala se do větší výše než kterákoliv předchozí a tyčila se víc jak pětadvacet metrů nad můstek, který se sám o sobě nacházel dobrých patnáct metrů nad hladinou. Celá tato hora nepředstavitelnou silou udeřila do lodě a celou ji zaplavila. Sea Sprite se statečně vrhla do vodní záplavy, i když nejprve klesala do zdánlivě bezedného údolí. Teprve po chvíli se začala znovu vynořovat.

Barnum s Maverickem si pohlédli krátce do očí, ochromeni překvapením, když do jejich lodě narazila vlna druhá, ještě větší. Dopadla na palubu a zatlačila výzkumnou loď do hlubin.

Příď Sea Sprite se pod miliony tun vody ponořovala hlouběji a hlouběji, jako by se už nikdy nehodlala vynořit.

10 KAPITOLA

Ocean Wanderer byl nyní naprosto bezmocný. Jakmile se uvolnil ze svého zakotvení, byl zcela ve spárech útočícího hurikánu. Nezbývalo nic, co by se dalo udělat pro záchranu hostů či hotelu.

Morton byl každou minutou zoufalejší. Musel činit jedno riskantní rozhodnutí za druhým. Mohl buď nařídit zaplavení balastních nádrží, čímž by se budova více ponořila pod hladinu a zmenšilo by se snášení prudkým větrem, nebo naopak nádrže vyprázdnit a dovolit tak vlnám, aby si s plovoucím luxusním hotelem i s jeho hosty pohazovaly jako tornádo s dřevěným domem někde v Kansasu.

Zdánlivě se první možnost zdála praktičtější. Znamenalo to však vystavit téměř nehybný objekt náporu nezkrotných sil. Už teď některé části hotelu začínaly povolovat a umožňovaly tak průsaky vody, se kterými se pumpy dokázaly jen stěží vyrovnávat. Druhá možnost by znamenala výrazné nepohodlí pro každou přítomnou osobu a navíc by se zvýšila rychlost přibližování ke skalnatému pobřeží karibského ostrova.

Morton se již téměř rozhodl nechat naplnit balastní tanky vodou, když najednou začal vítr polevovat. Během půl hodiny téměř zcela utichl a na obloze se objevilo slunce. Lidé v plesovém sále a v divadle začali hlasitě jásat v naději, že nejhorší bouře je již pryč.

Avšak Morton věděl své. Prudký vítr polevil, ale moře bylo stále ještě pořádně vzedmuté. Když vyhlédl oknem pokrytým solí, spatřil šedivé vnitřní stěny hurikánu, sahající až k nebesům. Bouře se pohybovala přímo přes ně a oni se nyní nacházeli v oku hurikánu.

To nejhorší mělo teprve přijít.

Morton svolal všechny členy údržby a každého schopného muže ze zaměstnanců i z hostů, aby během několika krátkých hodin, než je mine oko hurikánu, napravili, co bylo možné. Rozdělil je do pracovních čet; některé z nich určil k opravování škod, jiným přikázal, aby zpevnily a podepřely okna v nižších patrech, kolem kterých už prosakovala voda a jež hrozily povolením. Všichni vyvinuli heroické pracovní úsilí a jejich práce začala brzy přinášet plody. Zaplavování spodních pater hotelu se zastavilo a pumpy naopak přítomnou vodu stačily odčerpat.

Morton si však uvědomoval, že získali pouze dočasný odklad, který potrvá jen po dobu, kdy budou v oku hurikánu. I tak šlo však o životně důležitou okolnost, jelikož pozvedla všeobecnou morálku a ujistila všechny, že mají šanci na přežití, přestože on sám tomu prostě nevěřil.

Vrátil se do své kanceláře a pohroužil se do studia map pobřeží Dominikánské republiky ve snaze odhadnout, kde asi bude Ocean Wanderer vržen na břeh. S notnou dávkou štěstí by se mohli ocitnout na jedné z mnoha pláží; ty však byly vesměs malé, některé dokonce jen uměle vytvořené odstřelem skal v blízkosti jednotlivých hotelů. Podle jeho nejlepších odhadů byla asi tak devadesátiprocentní pravděpodobnost, že skončí někde na skaliscích pocházejících z lávy při vulkanických erupcích před miliony let.

Ve své nejděsivější noční můře si Morton představoval, jak by asi ze zničeného hotelu evakuoval tisícovku lidí a bezpečně je transportoval na suchou zem v době, kdy by ho obří vlny otloukaly o skaliska.

Zdálo se, že hroznému osudu už nic nezabrání.

Ještě nikdy se necítil tak zranitelný, tak bezbranný. Právě si mnul zarudlé unavené oči, když do místnosti vrazil radiooperátor.

„Pane Mortone, přišla pomoc!“ křičel.

Morton k němu obrátil nepřítomný pohled. „Záchranná loď?“

Radista zavrtěl hlavou. „Ne, pane, vrtulník.“

Mortonův krátký optimismus se opět vypařil. „K čemu nám je dobrý jeden vrtulník?“

„Ohlásili, že spustí na střechu dva muže.“

„To je nemožné.“ Vzápětí si uvědomil, že to možné je, pokud budou stále ještě v oku hurikánu. Protáhl se kolem radisty a kvapně nastoupil do soukromého výtahu, který ho odvezl na střechu hotelu. Když se otevřely dveře a on z něho vystoupil, vyděsil se. Všechno, veškeré sportovní zařízení, bylo doslova smeteno. Jedinou výjimkou byl plavecký bazén. Nejvíce ho vylekalo, když si uvědomil, že pryč jsou také všechny záchranné prámy.

Teď, když se mu nabídl nerušený pohled kolem dokola, zaujala ho na chvíli čirá zlověstná krása toho přírodního pekla. Pak pozvedl oči a zahlédl helikoptéru s tyrkysově natřeným trupem a s nápisem NUMA, jak se chystá přistát na střeše hotelu. Stroj se zastavil asi sedm metrů nad střechou, odkud se k ní po lanech spustili dva muži v tyrkysových overalech a ochranných helmách. Jakmile se odpoutali, objevily se na jiných lanech dva objemné rance zabalené do oranžového igelitu. Muži zásilku sesmekli z háků a signalizovali pilotovi.

Muž v helikoptéře rychle lana navinul a zvedl palec v pozdravném gestu. Pilot se pak obloukem vzdálil od hotelu a začal stoupat vzhůru okem hurikánu. Oba návštěvníci zahlédli Mortona a vydali se k němu, s velkými balíky v náručí.

Vyšší z dvojice smekl helmu a odhalil tak husté černé vlasy, na spáncích šedivějící. Měl drsný obličej, svědčící o častém pobytu venku, a za veselými štěrbinkami opálově zelené oči, jež jako by se zavrtávaly přímo do Mortonova mozku.

„Zaveďte nás, prosím, za panem Hobsonem Mortonem,“ pronesl hlasem, jenž byl za stávajících poměrů překvapivě klidný.

„Já jsem Morton. Kdo jste vy a proč jste tady?“

Příchozí si stáhl rukavici a napřáhl ruku. „Jmenuju se Dirk Pitt a jsem ředitelem speciálních projektů Národní podmořské a oceánské agentury NUMA.“ Obrátil se k menšímu muži po svém boku, jehož kudrnaté černé vlasy a mohutné obočí svědčily o tom, že jeho předkové byli nejspíše římští gladiátoři. „To je můj zástupce, Al Giordino. Přijeli jsme zajistit odvlečení hotelu.“

„Mně bylo řečeno, že remorkéry nemohou opustit přístav.“

„Nejde o odyssejskou flotilu remorkérů, ale o výzkumnou loď NUMA. Ta je schopna vzít plavidlo velikosti vašeho hotelu do vleku.“

Ochoten chopit se i stébla naděje, Morton pozval Pitta s Giordinem do soukromého výtahu a eskortoval je dolů do své kanceláře.

„Promiňte mi to chladné přivítání,“ omluvil se a nabídl jim křesla, „ale o vašem příjezdu jsem nebyl informován.“

„Neměli jsme moc času na přípravu,“ odpověděl neurčitě Pitt. „Jaká je vaše současná situace?“

Morton smutně zavrtěl hlavou. „Není dobrá. Pumpy sotva stačí odčerpávat prosakující vodu, celé konstrukci hrozí zhroucení, a jakmile narazíme na útesy kolem Dominikánské republiky…“ Odmlčel se a pokrčil rameny. „Pak tisícovka lidí, včetně vás, zemře.“

Pittův obličej se podobal žule. „Na žádné útesy nenarazíme.“

„Budeme potřebovat spolupráci vaší údržby, aby nám pomohla s připoutáním k naší lodi,“ poznamenal Giordino.

„Kde je ta loď?“ zeptal se Morton a v jeho hlasu se jasně zračily pochyby.

„Podle radaru v helikoptéře je necelých padesát kilometrů daleko.“

Morton vyhlédl z okna na zlověstnou stěnu obkružující oko hurikánu. „Vaše loď se sem nedostane dřív, než na nás znovu udeří bouře.“

„Naše Hurikánové středisko NUMA naměřilo průměr oka sto kilometrů a rychlost hurikánu pětatřicet kilometrů v hodině. S trochou štěstí by to stihnout měla.“

„Dvě hodiny, než se sem dostane, a jedna hodina na zaháknutí,“ pronesl Giordino s pohledem na hodinky.

„Pak je tedy podle mého názoru načase promluvit si o poplatku za záchranu,“ poznamenal oficiálním tónem Morton.

„Není o čem mluvit,“ odsekl Pitt, kterému se nelíbilo jakékoliv zdržování. „NUMA je agentura vlády Spojených států, zabývající se výzkumem oceánů. Nejsme žádná záchranářská společnost. U nás tedy neexistuje žádná platba podle úspěšnosti. Jestli se nám akce podaří, pak admirál James Sandecker nebude vašemu šéfovi, panu Fantomovi, účtovat ani mizerný desetník.“

Giordino se ušklíbl. „Možná bych se mohl zmínit o tom, že admirál má zálibu ve velmi drahých doutnících.“

Morton zůstal na Giordina zírat. Náhle nevěděl, jak má jednat s těmito dvěma muži, kteří se neohlášeni objevili z čistého nebe a prohlašovali, že hodlají zachránit celý hotel i se všemi lidmi. Upřímně řečeno, moc velké naděje v něm nevzbuzovali.

Nakonec ale svolil. „Povězte mi, prosím, pánové, co potřebujete.“

Sea Sprite odmítala zemřít. U lodi, která se potopila tak hluboko, nešlo očekávat, že se kdy vynoří. Když byla od přídě až po záď hluboko pod vodou, nikdo ani nedoufal, že dokáže znovu vyplout. Na několik smrtelných okamžiků se zdálo, že se vznáší v šedozelené prázdnotě. Pak však pomalu, namáhavě, po kouscích začala jako všemu navzdory stoupat přídí napřed k hladině. Pak se do vody zakously její šrouby a popohnaly ji kupředu. Nakonec se vrátila zpět do objetí bouře, s přídí trčící z vody jako delfín. Dopadla kýlem na hladinu, přičemž se otřásly všechny pláty trupu, na němž stále ještě ležely celé tuny vody, jež se převalovala po palubě a stékala po bocích zpět do moře.

Démonická bouře se na nepoddajnou lodičku vrhla největší silou, jaké byla schopna, a ona se z klokotajícího kotle vynořila a přežila. Znovu a znovu odolávala obrovitým vířícím vodním masám a větru. Vypadalo to skoro, jako by Sea Sprite měla v sobě lidské odhodlání, vycházející z vědomí, že ať na ni moře vrhne cokoliv, dokáže se s tím vyrovnat.

Maverick hleděl ven oknem můstku, jež se nějakým zázrakem nerozbilo, v obličeji bílý jako duch. „To bylo skoro strašidelné,“ poznamenal s typickou zdrženlivostí. „Netušil jsem, že jsem se přihlásil na ponorku.“

Takovou monstrózní příhodu by nevydržela žádná jiná loď, aniž by skončila na dně.

Sea Sprite však nebyla obyčejná loď. Byla postavena tak, aby zvládla působení polárního moře. Ocel jejího trupu byla silnější než obvykle právě proto, aby byla odolnější proti ledovcům. Nicméně ani tak nevyklouzla nedotčená. Z její paluby byly, až na jeden, smeteny všechny záchranné čluny.

Barnum upíral zrak na záď v údivu, že komunikační konstrukce nějakým zázrakem vydržela. Ti, kteří celou dobu trpěli v podpalubí, netušili, jak blízko k věčnému pobytu na mořském dně se před chvílí jejich loď nalézala.

Náhle do kormidelny zasvítilo slunce. Sea Sprite se ocitla v oku hurikánu Lizzie. Situace vypadala poněkud schizofrenně – nad hlavou modré nebe a pod sebou šílené moře. Barnumovi připadalo zlověstné, že tak vzrušující podívaná může být současně tolik hrozivá.

Pohlédl na svého spojovacího důstojníka Masona Jara, který se držel mapového stolku, křečovitě svíral zábradlí, až mu zbělely klouby prstů a vypadal, jako by právě spatřil zástup duchů. „Až se zase vzpamatujete, Masone, spojte se s Ocean Wandererem a oznamte někomu, kdo to tam má na starosti, že k nim dorazíme tak rychle, jak jen to v tomto rozbouřeném moři dokážeme.“

Jar, stále ještě napolo omráčený posledním zážitkem, se pomalu probral ze šoku, beze slova kývnul a odkráčel do komunikační kabiny, jako by byl v transu.

Barnum pohlédl na radarovou obrazovku a zadíval se na odraz, který podle něj určitě signalizoval hotel, plovoucí necelých padesát kilometrů východně od nich. Pak naprogramoval do počítače potřebný kurz a kormidlování předal opět automatickému řízení lodi. Když skončil, starým červeným šátkem si utřel pot z čela a zamumlal si pro sebe: „I když dostihneme ten hotel dřív, než najede na skály, co pak? Nemáme žádné čluny, abychom se k němu dostali, a i kdybychom je měli, tak by nám je rozbouřené moře převrátilo. Stejně tak nemáme ani dost velký naviják se silným kabelem.“

„Moc pěkná představa to není,“ podotkl Maverick. „Bezmocně pozorovat, jak hotel se všemi těmi ženami a dětmi na palubě naráží na skaliska.“

„Ne,“ povzdechl si těžce Barnum. „To tedy vůbec není pěkná představa.“

11 KAPITOLA

Heidi už tři dny nebyla doma. Pokaždé si jen na chvilku zdřímla na gauči ve své pracovně, vypila celé galony černé kávy, ale kromě sýrových sendvičů nic nejedla. Jestliže se však po Hurikánovém středisku pohybovala jako náměsíčná, nebylo to kvůli nedostatku spánku, mohl za to stres a mučivá úzkost z práce na kolosální přírodní katastrofě, jež mohla způsobit smrt a zkázu nepředstavitelného rozsahu. Ačkoliv správně předpověděla hrozivou sílu hurikánu Lizzie už v době jeho vzniku a včas též rozeslala příslušná varování, stále pociťovala jakousi vinu za to, že neudělala víc.

Rozechvěle sledovala záznamy o bouři na svém monitoru, zatímco se Lizzie valila k nejbližší zemi.

Díky jejímu včasnému varování bylo více než tři sta tisíc lidí evakuováno do hor ve vnitrozemí Dominikánské republiky i v sousedním Haiti. Přesto bude počet obětí bezesporu hrozivý. Heidi se současně obávala, že bouře by se mohla stočit k severu a zasáhnout nejprve Kubu a pak jižní Floridu.

Zazvonil telefon: Unaveně zvedla sluchátko.

„Je nějaká změna v tvé předpovědi ohledně směru pohybu hurikánu?“ tázal se její manžel Harley z Národního meteorologického centra.

„Ne, Lizzie míří stále k východu, jako by jela po kolejích.“

„To je neobvyklé, aby hurikán cestoval tisíce mil takhle přímo.“

„Víc než neobvyklé. Je to neslýchané. Každý hurikán doposud kličkoval.“

„Dokonalá bouře?“

„To Lizzie není,“ odpověděla Heidi. „Zdaleka není perfektní. Já bych ji klasifikovala jako smrtelné kataklysma největší ničivé síly. Díky ní už zmizela celá flotila rybářských lodí. Dalších osm plavidel – tanková loď, nákladní loď a privátní jachty – přestalo přinejmenším vysílat. Nikdo už nezachytil jejich volání o pomoc, jenom ticho. Musíme tedy počítat s tím nejhorším.“

„Jaké jsou nové zprávy ohledně toho plovoucího hotelu?“ chtěl vědět Harley.

„Podle posledního hlášení se utrhl z ukotvení a teď ho vítr síly vichřice a vysoké vlny unášejí směrem na skalnaté pobřeží Dominikánské republiky. Admirál Sandecker za ním poslal jednu výzkumnou loď NUMA, aby se ho pokusila odtáhnout do bezpečí.“

„To vypadá na ztracený případ.“

„Obávám se, že nás čeká mořské neštěstí takového rozsahu, jaké jsme dosud nezažili,“ pronesla vážně Heidi.

„Pojedu teď na pár hodin domů. Co kdyby sis udělala pauzu a jela se mnou? Připravil bych nám dobrou večeři.“

‚Já nemůžu, Harley. Alespoň zatím ne. Do té doby, dokud nebudu schopna předpovědět další chování Lizzie.“

„S tou její nekonečně obrovitou silou to může trvat ještě celé dny, nebo dokonce týdny.“

„Já vím,“ odpověděla zvolna Heidi. „To mě právě děsí. Jestli nezačne ztrácet energii po přechodu nad Dominikánskou republikou a Haiti, pak udeří plnou silou i na pevninu.“

Summer byla fascinovaná mořem již od té doby, kdy její matka trvala na tom, že se už v šesti letech začne učit potápět. Malá bomba na vzduch i vzduchový regulátor musely být sice pro její drobné tělíčko vyrobeny na zakázku, ale pak si ji už vzali do práce ti nejlepší instruktoři potápění, stejně jako jejího bratra Dirka. Stala se v přeneseném slova smyslu mořským živočichem. Studovala vodní obyvatele, jejich vrtochy i nálady. Poté, co se léta pohybovala v klidné modré vodě, naučila se moře dokonale znát. Během tajfunu v Pacifiku zažila i ukázku ohromné síly oceánu. Podobně jako manželka, která po dvaceti letech soužití vidí náhle svého muže jako nenávistného a sadistického tvora, i ona zažila na vlastní kůži, jak kruté a zlomyslné dokáže moře být.

Nyní bratr se sestrou seděli v Pisces a hleděli vzhůru, přes průhlednou bublinu, na tu vřavu nad nimi. Když se zevní okraj hurikánu přiblížil k mělčině Navidad, jeho zběsilost jim připadala jaksi vzdálená, avšak jak bouře zesílila, začalo být brzy jasné, že i jejich útulné útočiště se ocitlo v nebezpečí a že zdaleka není připraveno ochránit je před takovým náporem přírodních sil.

Při poloze třináct metrů pod hladinou klouzaly hřebeny vln zprvu hladce nad jejich hlavami, ale když vlny zmohutněly do vodních hor a jejich údolí se začala dostávat až ke dnu, Dirk se Summer zjistili, že jejich obydlí je najednou opakovaně vystaveno smršti vody a větru, až do chvíle, než je opět zalila další vlna.

Zakrátko již vlny pravidelně narážely do Pisces v nekonečném monotónním rytmu. Podmořská stanice byla projektována tak, aby vydržela tlaky v hloubce, a její ocelový plášť byl tedy schopen bez problémů okolní vodě odolat. Avšak zběsilé síly, jaké na skořepinu působily nyní, ji brzy začaly bezmocně vláčet po dně. Čtyři podpěrné nohy nebyly totiž k základně nijak připevněny. Každá z nich byla nezávisle zabodnuta jen několik centimetrů do korálu. Pouze pětašedesátitunová hmotnost Pisces bránila tomu, aby nebyla volně pohazována po útesu jako nějaká prázdná láhev.

Pak k nim však dorazila dvojice obrovitých vln, která před chvílí, ani ne čtyřicet kilometrů odsud, málem pohřbila Sea Sprite. Narazila na korálový útes a neúprosně začala drtit jeho jemnou infrastrukturu na miliony drobných částic. První z vln se opřela do Pisces a převalila ji na bok. Komora se pak začala kutálet jako nějaký kovový sud valící se po kamenité poušti. I přes snahu pasažérů přidržovat se čehokoliv pevného, poletovala jejich těla jako hadrové panenky v obří míchačce.

Kabina se převalovala a poskakovala dobrých dvě stě metrů, než se opět zarazila, tentokrát na samém okraji úzké korálové rokle. Pak však udeřila druhá vlna a skořepina se do této rokle skutálela.

Pisces klesla na dno průrvy o čtyřicet metrů hlouběji. Cestou se odrážela a odírala o příkré stěny, až dopadla na dno. Do okolí se zvedl gejzír písku. Pisces zůstala ležet na pravém boku, zaklíněná mezi stěnami podmořské rokle. Všechno, co nebylo uvnitř dokonale připevněno, se rozletělo do všech stran. Nádobí, zásoby jídla, potápěčské vybavení, ložní prádlo, osobní oblečení, to vše bylo smotané v divokém nepořádku.

Bez ohledu na bolest z několika odřenin a podvrtnutého kotníku se Dirk okamžitě připlazil ke své sestře, jež ležela mezi převrácenými lůžky. Pohlédl do velikých šedých očí a poprvé v životě, vlastně od chvíle, kdy začali chodit, uviděl v jejích očích strach. Jemně uchopil její hlavu do rukou a trochu nuceně se usmál.

‚Jak se ti ta divoká jízda líbila?“

Summer k němu vzhlédla a spatřila v jeho obličeji statečný úsměv. Násilím se přinutila pomalu dýchat a strach ji za chvilku opustil. „Při tom blázinci mě napadlo, že jak jsme se spolu narodili, tak spolu i zemřeme.“

„Moje sestra pesimistka. Ve skutečnosti máme před sebou dobře sedmdesát let, po která budeme moci jeden druhého ještě hodně pošťuchovat.“ Pak se starostlivě zeptal: „Nejsi zraněná?“

Summer zavrtěla hlavou. „Já se zaklínila pod postel, takže to se mnou nepohazovalo tak divoce jako s tebou.“ Pak vyhlédla oknem vyhlídkové bubliny na vodní chaos nad nimi. „Co naše komora?“

„Stále vcelku a vodotěsná. Žádná vlna, bez ohledu na velikost, nedokáže Pisces poškodit. Má přece deseticentimetrový ocelový plášť.“

„Co bouře?“

„Pořád ještě řádí, my jsme ale tady dole v bezpečí. Vlny přecházejí nad naším kaňonem, aniž by vodu kolem nás třeba jen rozčeřily.“

Pak pohledem přejela po hromadě nepořádku. „Pane, to je ale chlívek.“

Potěšen, že Summer přežila tu zkoušku bez zranění, zahájil Dirk inspekci aparatury pro udržování životních podmínek. Jeho sestra se zatím dala do úklidu nepořádku. Nebyla naděje, že by všechno dokázala vrátit na místo, rozhodně ne teď, když obytná skořepina ležela na boku. Prostě tedy rovnala jednotlivé věci do kupiček. Přes ostré výběžky různých hran a ventilů rozprostřela přikrývky. Když teď přišli o normální podlahu, museli neustále podobné překážky přelézat. Stále jí však připadalo zvláštní, že je celý svět nyní otočený o devadesát stupňů.

Když si naplno uvědomila, že až dosud přežili, cítila se hned bezpečněji. V jejich rokli se strmými stěnami jim bouře už opravdu nehrozila. Tady v hloubce neslyšeli žádné vytí větru, nepociťovali žádné jeho nárazy do stěn, kdykoliv nějaké údolí vlny jejich komoru odhalilo. Strach a napětí, co s nimi bude dál, ji začaly pomalu opouštět. Byli tu v bezpečí, dokud se Sea Sprite neprobojuje hurikánem a nevrátí se pro ně. A navíc tu byla vroucnost a podpora jejího bratra, který oplýval chrabrostí i silou jejich legendárního otce.

Když se však Dirk vrátil z obhlídky zařízení jejich dočasného domova, na jeho tváři chyběl výraz jistoty, který očekávala. Posadil se na stěnu komory vedle ní a začal si třít odřeniny a modřiny, jež před nedávnem utrpěl a které nyní začínaly měnit barvu do modré a černé.

„Ztratil jsi náladu,“ poznamenala. „Co se děje?“

„Ten pád dolů do rokle nám utrhl přívod vzduchu z venkovních nádrží. Podle tlakoměru zůstaly neporušené jen čtyři a ty nám budou dodávat vzduch tak čtrnáct hodin. Pak budou prázdné.“

„Co potápěčské bomby, které jsme nechali v hlavním vchodovém uzávěru?“

„Uvnitř zůstala jen jedna, protože jsem na ní chtěl opravit ventil. A ta obsahuje vzduch, který nám oběma vydrží maximálně tak čtyřicet minut.“

„Mohli bychom ji použít na cestu ven a přinést zbývající láhve,“ navrhla Summer s nadějí v hlase. „Pak den nebo dva počkáme, až se bouře utiší, opustíme tuhle komoru a využijeme záchranný vor, na kterém vydržíme na hladině, dokud pro nás nepřijedou.“

Dirk vážně zavrtěl hlavou. „Mám špatnou zprávu. Jsme tu uvězněni. Vstupní poklop je totiž zaklíněný proti korálové stěně. Nedá se to otevřít ničím jiným nežli dynamitem. Teprve pak bychom se snad mohli odsud dostat.“

Summer si zhluboka vzdychla a pak pronesla: „Vypadá to tedy, že náš osud je v rukou kapitána Barnuma.“

„Jsem si jistý, že na nás nepřestává myslet. Ten na nás určitě nezapomene.“

„Měli bychom ho ale o naší situaci informovat.“

Dirk se narovnal a položil jí ruce na ramena. „Jak jsme spadli do téhle rokliny, rádio se úplně rozbilo.“

„Přesto ale můžeme alespoň vypustit zaměřovací bóji, aby věděli, že jsme naživu,“ pronesla nadějným tónem.

Dirkův hlas byl tichý, sotva jej ovládal. „Ta bóje byla připevněná na stěně, na níž teď ležíme. Určitě je tedy zničená. Ale i kdyby ten pád přežila, nemáme jak ji uvolnit.“

„Až po nás začnou pátrat, nebudou to mít zrovna snadné, objevit nás tady v té rokli.“

„Můžeš se vsadit, že Barnum vyšle z paluby Sea Sprite každičký člun a každého potápěče, aby prozkoumali celý útes metr po metru.“

„Ty mluvíš, jako bychom měli dostatek vzduchu na dny, a ne jenom na hodiny.“

„Jen se neboj, sestřičko,“ chlácholil ji Dirk. „Prozatím jsme v bezpečí před tou bouří. V okamžiku, kdy se moře zklidní, přižene se pro nás celá posádka Sea Sprite, stejně rychle, jako se vrhá opilec na bednu skotské, která spadla z náklaďáku.“ Pak ještě dodal. „Koneckonců, zaručeně jsme na jejich seznamu priorit na prvním místě.“

12 KAPITOLA

Tou dobou byla však Pisces i se svými dvěma obyvateli tím posledním, na co Barnum myslel. Znepokojeně se vrtěl v křesle a pohledem neustále těkal od monitoru radaru k oknu můstku a zase zpátky. Hrozivé vlny se zmenšily z obrovských na veliké. V intervalech pravidelných jako tikot hodin narážely na Sea Sprite a opakovaně s ní pohazovaly nahoru dolů, až se ten neustálý pohyb stal monotónním. Loď teď však už na vlnách nešplhala ani třicet metrů vysoko, vzdálenost mezi vrcholem vlny a jejím údolím činila nyní pouhých třináct metrů. Moře bylo tedy stále hodně bouřlivé, ale ve srovnání s dřívějšími podmínkami se hladina zdála téměř klidná. Skoro to vypadalo, jako by si moře uvědomilo, že i když proti výzkumné lodi vrhlo svůj největší nápor, stejně se mu nepodařilo ji potopit. Zklamaně tedy polevilo, uznalo svoji porážku a nadále působilo jen relativně neškodné nepříjemnosti.

Míjely hodiny, během nichž Sea Sprite uháněla tak rychle, jak si jen Barnum troufl. Obvykle vtipný a přátelský kapitán se nyní, tváří v tvář úvahám o tom, jaký úkol ho čeká, stal chladným a vážným. Stále neviděl jediný způsob, jak na palubu Ocean Wandereru dostat vlečné lano. Obrovitý naviják s lanem tloušťky mužské paže byl z jejich paluby odstraněn již dávno, v době, když byla Sea Sprite přestavěna na výzkumné plavidlo NUMA. Nynější naviják s lanem sloužil pouze ke spouštění a vyzvedávání ponorky. Byl instalován na zádi za velkým jeřábem a pro tažení obrovitého plovoucího hotelu s výtlakem větším než bitevní loď byl zoufale nedostatečný.

Barnum se snažil proniknout pohledem neprostupnou clonou deště. „Kdybychom viděli skrz tenhle hnůj, určitě bychom ho už měli na dohled,“ poznamenal.

„Podle radaru je od nás asi tři a půl kilometru daleko,“ řekl Maverick.

Barnum přešel do radistovy místnosti, aby si promluvil s Masonem Jarem. „Neslyšel jste něco z toho hotelu?“

„Nic, pane. Je tam ticho jako v hrobě.“

„Panebože, doufám jenom, že nejedeme pozdě.“

„Tomu nechci věřit.“

„Pokuste se znovu s nimi spojit. Zkuste to přes satelit. Hoteloví hosté i vedení hotelu budou ke komunikaci s pobřežím používat spíš mobilní telefony než rádiové spojení.“

„Jestli dovolíte, použil bych nejdřív námořní rádiovou frekvenci, kapitáne. Na tuhle vzdálenost by tam mělo být menší rušení. Ten hotel má zaručeně špičkové vybavení ke spojení s ostatními loděmi, když ji remorkéry přetahují z místa na místo.“

„Přepojte to na reproduktor na můstku, ať s nimi můžu mluvit přímo, až se ozvou.“

„Provedu, pane.“

Barnum se vrátil do kormidelny právě včas, aby uslyšel v amplionu Jarův hlas.

„Tady je Sea Sprite. Voláme Ocean Wanderer. Jsme tři a půl kilometru jihovýchodně od vás a blížíme se. Ozvěte se, prosím.“

Následující půl minuty se ozývalo jenom praskání statické elektřiny. Pak v reproduktoru zaburácel nějaký hlas.

„Paule, jsi připravený dát se do práce?“

Vzhledem ke zkreslení Barnum zprvu ten hlas nepoznal. Zvedl mikrofon a promluvil do něj. „S kým to mluvím?“

„Se svým starým parťákem z posádky, Dirkem Pittem. Jsem spolu s Alem Giordinem tady v hotelu.“

Když si propojil hlas s tímto jménem, Barnum užasl. „Jak jste se proboha vy dva dostali do plovoucího hotelu uprostřed hurikánu?“

„Vypadalo to tu na bezva večírek, tak jsme neodolali.“

„Určitě tedy víte, že nemáme žádné vlečné zařízení.“

„Potřebujeme jenom vaše výkonné motory.“

V průběhu let spolupráce v rámci NUMA došel Barnum k poznání, že Pitt s Giordinem nikdy nepostrádají nějaký plán. „Copak ďábelského tě to zase napadlo?“

„Už jsme vytvořili pracovní čety, aby nám pomohly využít kotevní kabely jako vlečná lana. Jakmile je dostanete na palubu Sea Sprite, můžete je spojit dohromady a pak je upevnit na vratidlo na zádi, kde z nich vytvoříte úpon k tahu.“

„Ten tvůj plán zní pěkně bláznivě,“ vyhrkl nevěřícně Barnum. „Jak si představuješ poslat na mou loď několik tun lan, které teď vlečete po dně, a hladina je celá rozbouřená hurikánem?“

Následovalo odmlčení, a když se konečně ozvala odpověď, Barnum přímo viděl, jak se Pitt ďábelsky šklebí.

„Máme úplně prostou naději, ale zato velikou jako hora.“

Déšť konečně přestal a viditelnost stoupla z dvou set metrů na půldruhého kilometru. Náhle se z bouře přímo před nimi zjevil Ocean Wanderer.

„Panebože, jen se na něj podívejte,“ vydechl Maverick. „Vypadá skoro jako skleněný pohádkový zámek.“

Hotel vypadal královsky, když se tak majestátně tyčil z vody zuřící kolem něho. Posádka Sea Sprite i vědci, všichni přemoženi narůstajícím vzrušením, opustili kajuty a shromáždili se na můstku, aby byli svědky velkolepé podívané na moderní konstrukci v místech, kde žádná vlastně být neměla.

„Je tak nádherný,“ mumlala drobná blondýnka, povoláním námořní chemik. „Nikdy jsem nečekala, že uvidím tak nápaditou architekturu.“

„Já také ne,“ přidal se k ní vysoký oceánský chemik. „Teď, když je celá pokrytá solí, vypadá skoro jako ledovec.“

Barnum na hotel zaměřil dalekohled. Jeho masa se neustále kolébala, jak na něj dorážely vlny. „Střecha vypadá jako vymetená.“

„Je vůbec zázrak, že to zatím přežil,“ zamumlal udiveně Maverick. „To nikdo rozhodně nečekal.“

Barnum odložil dalekohled. „Zaveďte nás k němu a postavte se naší zádí k jeho návětrné straně.“

„Až si užijeme všechny ty rány, které zaručeně utržíme, zatímco se budeme přibližovat, abychom převzali vlečná lana, co pak, kapitáne?“

Barnum nespouštěl z hotelu Ocean Wanderer zamyšlený pohled. „Počkáme,“ odpověděl zvolna. „Počkáme, co vytáhne Pitt z rukávu, až mávne tou svou kouzelnickou hůlkou.“

Pitt studoval detailní plán kotevních lan, který získal od Mortona. On, Giordino, Morton a Emlyn Brown, vrchní inspektor hotelové údržby, stáli právě kolem stolu v Mortonově kanceláři.

„Lana bude nutné nejdřív navinout, abychom zjistili jejich zbývající délku po prasknutí.“

Brown, který svou šlachovitou postavou připomínal nejspíš mílaře nebo krosaře, si rukou prohrábl hustou černou kštici. „My už jsme ty zbytky lan navinuli, a to hnedka, když popraskaly. Upřímně řečeno, bál jsem se, aby se nezachytily o kameny na dně. To by mohlo způsobit otáčení hotelu v těch ďábelských vlnách a jeho poškození.“

„Jak daleko od ukotvení se utrhlo lano tři a čtyři?“

„Pozor, je to jenom můj odhad, ale řekl bych, že obě vypustila duši zhruba dvě stě, možná dvě stě dvacet metrů od hotelu.“

Pitt pohlédl na Giordina. „To ale Barnumovi nedá dost bezpečný prostor k manévrování. A kdyby se Ocean Wanderer měl potopit, pak by Barnumova posádka ani neměla dost času odříznout vlečné lano. Sea Sprite by pak šla ke dnu také, spolu s hotelem.“

„Jak znám Paula,“ oponoval Giordino, „když ví, kolik lidských životů je v sázce, šel by do toho stejně.“

„Mám tomu rozumět tak, že hodláte použít kotevní lana k tahu?“ vyptával se Morton, stojící na opačné straně stolu. „Někdo povídal, že vaše výzkumná loď NUMA je oceánský remorkér.“

„Kdysi byla,“ vysvětloval Pitt. „Ale teď už dlouho ne. Přestavěli ji z ledoborce na výzkumné plavidlo a při té přestavbě odstranili velký naviják s vlečným kabelem. Teď má jedině mohutný jeřáb na vyzvedávání ponorek. Budeme muset improvizovat a pomoct si s tím, co máme.“

„K čemu je tedy ta vaše loď dobrá?“ dožadoval se hněvivě Morton.

„Věřte mi.“ Pitt mu pohlédl do očí. „Jestli se nám podaří připojit, pak má Sea Sprite zaručeně dost síly, aby váš hotel odtáhla.“

„Jak chcete ale dostat konce těch lan na palubu Sea Sprite?“ chtěl vědět Brown. „Jakmile je odvineme, okamžitě klesnou ke dnu.“

Pitt na něj pohlédl. „Přimějeme je plavat.“

„Plavat?“

„Určitě tu máte nějaké dvěstělitrové barely, ne?“

„To je velice chytrý nápad, pane Pitte. Chápu, kam míříte.“ Brown se odmlčel a na chvilku se zamyslel. „Máme jich dost, protože v nich skladujeme naftu do generátorů, olej pro kuchyň a tekuté mýdlo pro personál.“

„Využijeme všechny prázdné barely, které seženete.“

Brown se obrátil na čtveřici svých údržbářů, stojících opodál. „Sežeňte všechny prázdné sudy a ty zbývající vyprázdněte. A rychle.“

„Až vaši lidé odmotají lana z navijáků,“ pokračoval Pitt, „chtěl bych, abyste k nim po každých sedmi metrech připevnili po jednom prázdném barelu. Když se budou ta lana vznášet na hladině, můžou si je na Sea Sprite vyzvednout.“

Brown přikývl. „Můžete to považovat za hotové…“

„Když ale všechna čtyři kotevní lana prve popraskala, proč si myslíte, že teď jako tažná vydrží?“ zeptal se Morton.

„Z jednoho důvodu,“ vysvětloval trpělivě Pitt. „Bouře zatím výrazně polevila. Navíc budou lana kratší a méně namáhaná. A konečně my hotel potáhneme nejužší stranou kupředu. Když byl ještě zakotvený, opírala se bouře plnou silou do celého jeho průčelí.“

Bez čekání na další Mortonův komentář se Pitt znovu obrátil k Brownovi.

„Pak budu potřebovat dobrého mechanika nebo strojníka, který dokáže zaplést konce lan do ok, která budou moct navléknout na palubě Sprite na tažné zařízení.“

„O tohle se postarám sám,“ ujistil ho Brown. Pak dodal: „Doufám, že máte nějaký plán, jak dopravit ta lana k vaší lodi NUMA. V tomhle počasí tam sama určitě nedoplují.“

„To bude ta fajnová fáze celé akce,“ prozradil Pitt. „Budeme potřebovat pár set metrů tenkého lana, avšak s pevností v tahu jako ocelové lano.“

„Ve skladišti máme dva bubny po stopadesáti metrech falkronového lana. Je jemně pletené, tenké, lehké a natolik pevné, že by udrželo dospělý tank.“

„Tak tedy navažte ta lana na konce ocelových lan.“

„Chápu, že chcete ta lana použít k přetažení těžkých lan na palubu vaší lodi, ale jak je tam hodláte dopravit?“

Pitt si s Giordinem vyměnili vizionářský pohled.

„O to se postaráme zase my dva,“ pronesl Pitt s poněkud chmurným úsměvem.

„Jenom doufám, že to nebude trvat nějak moc dlouho,“ prohodil temným hlasem Morton a ukázal oknem ven. „Čas je komodita, které moc nemáme.“

Všechny hlavy se najednou, jako na tenisovém zápase, otočily. Oknem bylo vidět, že linie pobřeží není ani čtyři kilometry vzdálená. A kam až na obě strany dohlédli, všude bylo vidět, jak divoký příboj naráží do zdánlivě nekonečného hřbetu útesů.

Hned za dveřmi klimatizované místnosti s výstrojí v jednom rohu hotelu rozložil Pitt obsah svého velikého rance na zem. Nejprve si navlékl na zakázku vyrobený zkrácený neoprenový nepromokavý oblek. Pro práci, jaká ho čekala, dával přednost této lehčí variantě, jelikož se dalo čekat, že voda bude mít příjemnou teplotu tropických moří. Navíc měl rád volnost pohybu, což mu umožňovaly právě rukávy končící nad lokty a nohavice ke kolenům. Pak následoval vyrovnávač vztlaku a potápěčská maska ScubaPro. Připnul si pás se závažím a zkontroloval funkčnost rychlospony.

Takto připraven se posadil a jeden z hotelových údržbářů mu pomohl navléknout na záda potápěčský dýchací přístroj s uzavřeným okruhem. Oba s Giordinem měli pocit, že s tímto kompaktním zařízením se mohou pohybovat daleko pohodlněji než se dvěma objemnými ocelovými bombami se stlačeným vzduchem. Podobně jako při potápění s klasickým akvalungem, i tady vdechuje potápěč přes regulátor stlačený kyslík z nádržky. Vydechovaný vzduch je však zachycován a recyklován přes pohlcovač kysličníku uhličitého zpět do bomby. Tato jednotka s uzavřeným okruhem SIVA-55 bývá využívána v armádě pro tajné podvodní operace.

Naposledy Pitt zkontroloval funkci podvodního komunikačního zařízení od Společnosti oceánské technologie. Přijímač byl připevněn k pásku, přidržujícímu masku. „Slyšíš mě, Ale?“

Giordino, který v opačném rohu hotelu procházel stejnou procedurou, mu vzápětí odpověděl hlasem, jenž jako by byl zabalen v bavlně. „Každé slovo.“

„Mluvíš nějak neobvykle souvisle.“

„Jen se do mě navážej a já podám rezignaci a jdu do hotelového baru.“

Pitt se nad přítelovým věčným smyslem pro humor usmál. Kdyby se měl spolehnout na jediného člověka na světě, pak by to byl zaručeně Giordino. „Jakmile budeš, jsem připraven.“

„Řekni teď.“

„Pane Browne.“

„Emlyne.“

„Oukej, Emlyne, ať se tvoji lidé připraví u navijáků, a až dám signál, ať začnou odvíjet lana s připevněnými sudy.“

Brown odpověděl z prostoru s obrovitými navijáky: „Jenom řekni, kdy máme začít.“

„Držte palce,“ poznamenal Pitt, když si navlékl ploutve.

„Pánbůh s vámi, chlapci, a hodně štěstí,“ popřál jim Brown.

Pitt kývl na jednoho Brownova údržbáře, stojícího vedle cívky s falkronovým lanem. Byl to takový nevelký pořízek, který si nechával říkat Critter, tedy Človíček. „Povolujte to lano postupně. Kdybyste ale ucítil napětí, rychle ho uvolněte, jinak mi budete bránit v postupu.“

„Nebojte, budu vám ho posílat pěkně plynule,“ ujistil ho Critter.

Pak Pitt oslovil Sea Sprite: „Paule, jste připraveni přijmout na palubu vlečná lana?“

„Hned jak mi je podáš,“ zazněla v reproduktoru Barnumova pevná odpověď. Jeho slova reprodukoval vysílač, ponořený do vody za zádí Sea Sprite.

„S Alem jsme schopni přitáhnout pod vodou lana dlouhá jenom dvě stě metrů. Budete se muset přiblížit na tuto vzdálenost.“

Jak Barnum, tak i Pitt si dobře uvědomovali, že při tomto stavu moře stačí jediná obrovská vlna a Sea Sprite vrazí do plovoucího hotelu takovou silou, že obě plavidla skončí na dně. Přesto Barnum ani na okamžik nezaváhal. „Oukej, jdeme na to.“

Pitt si navlékl smyčku falkronového lana přes rameno. Vstal a zatlačil do dveří vedoucích na malý balkon, nacházející se asi sedm metrů nad hladinou moře, ale vítr na dveře tlačil z druhé strany. Dřív, než mohl požádat o pomoc, stál už hotelový údržbář vedle něj.

Společnou silou se opřeli rameny do dveří. V momentě, kdy se pootevřely na štěrbinu, vrazil do místnosti závan větru a rozrazil je dokořán tak prudce, jako by do nich kopla mula. Údržbář se tak ocitl zcela nechráněn, takže ho větrný poryv vrhl jako katapultem zpět proti vnitřní stěně.

Pitt se udržel na nohou, když ale vzhlédl a uviděl, jak se proti němu žene obrovská vlna, rychle sklouzl přes zábradlí balkonu a po zádech se vrhl do moře.

Nejhorší běsnění bouře již pominulo. Oko hurikánu přešlo už před několika hodinami a Ocean Wanderer nějakým způsobem vrchol zuřivosti Lizzie přežil. Rychlost větru klesla na pouhých pětasedmdesát kilometrů a vlny opadly na průměrných deset metrů. Hladina byla stále ještě značně neklidná, ale již ne tak zle jako dříve. Hurikán Lizzie se přesunul k západu, aby dál působil zkázu a smrt na ostrovech Dominikánské republiky a Haiti, dříve než se vrhne do Karibského moře. Během čtyřiadvaceti hodin se ale hladina zklidní a zakryje stopy po nejhorší bouři v historii.

Narážející příboj se každou minutou zlověstně blížil. Hotel se již dostal natolik blízko ke břehu, že stovky hostů a zaměstnanců hotelu mohly na vlastní oči pozorovat, jak těsně u útesů příbojová vlna mohutní, naráží do skal a vodní tříšť se v obrovských oblacích vrhá vysoko k nebi. Vlny útočily silou horské laviny. Pěna se vznášela v celých závojích a srážela se s ustupujícími vodami příboje. Krutá smrt čekala necelé dva kilometry daleko a rychlost snosu Ocean Wandereru činila zhruba půldruhého kilometru v hodině.

Oči všech kmitaly mezi pobřežím a lodí Sea Sprite, která se kolébala mezi vlnami jako tlustá kachna, nyní již jen několik set metrů daleko.

Barnum, oblečený od hlavy až k patě do žluté nepromokavé kombinézy a neustále bičován prudkým větrem, stál pod jeřábem na zádi své lodi. Lítostivě se zadíval na palubu pod sebou, kde býval mohutný naviják, a představoval si, jaký by to teď byl rozdíl. Nicméně si musí poradit i tak. Ten kabel budou muset připevnit ručně.

Stál za jeřábem, snažil se nevnímat pronikavý vichr a dalekohledem pozoroval hladinu v sousedství hotelu. On i čtyři další členové posádky byli přitom připoutáni k zábradlí, aby je nějaká vlna nesmetla z paluby. Zaregistroval, že Pitt s Giordinem sklouzli do vody a vzápětí zmizeli pod vzdouvající se hladinou. Pak už viděl jen dva muže, stojící v otevřených dveřích, kde do nich bušily vlny. Oba postupně vypouštěli červenou falkronovou šňůru, táhnoucí se k potápěčům, bojujícím v divokých vlnách.

„Hoďte do vody dvě lana s bójemi,“ rozkázal, aniž by odtrhl dalekohled od očí, „a připravte si drapákové háky.“

Barnum jenom doufal, že tyto děsivé instrumenty, určené k zachycování těl bezvědomých či zesláblých plavců, nebude muset použít. Háky byly na koncích dvouapůlmetrových hliníkových tyčí, nasazených do trubek, takže celková jejich délka činila deset metrů.

Posádka výzkumné lodi vyhlížela Pitta a Giordina s očekáváním i s pochybnostmi, jelikož pod vířící hladinou neviděla ani potápěče, a vzhledem k používání uzavřeného dýchacího systému ani bubliny vydechovaného vzduchu.

„Zastavit motory,“ zavelel vrchnímu inženýrovi.

„Říkal jste ‚Zastavit motory‘, kapitáne?“ ozvalo se v odpověď ze strojovny.

„Ano, blíží se k nám potápěči s vlečným lanem. Musíme se nechat mořem snést na dvě stě metrů od toho plovoucího hotelu a zmenšit vzdálenost tak, aby k nám ty kabely dosáhly.“

Pak opět zaostřil dalekohled na vražednou hradbu útesů, která se k nim blížila zdánlivě neskutečnou rychlostí.

Pitt nejprve uplaval asi sto metrů od hotelu a pak se vynořil, aby zkontroloval směr. Ocean Wanderer, který hnaly vítr a vlny neúprosně pryč, se tyčil z hladiny jako mrakodrap na Manhattanu. Sea Sprite viděl jen v okamžicích, kdy ho nějaká vlna vynesla na hřeben. Výzkumná loď se převalovala v moři zdánlivě celé míle daleko, přičemž to nebylo víc než sto metrů. Zaměřil její polohu kompasem a pak se znovu ponořil do hloubky, kam již nedosahoval neklid běsnící vody u hladiny.

Lano, které táhl za sebou, ho brzy začalo obtěžovat, jak se s každým metrem uplavané vzdálenosti zvětšoval jeho odpor ve vodě. Pitt byl vděčný, že falkronové lano není ani moc těžké, ani silné, což by jenom zhoršovalo už tak neohrabané zacházení. Aby co možná nejvíc omezil čelní hydrodynamický odpor, držel hlavu skloněnou a ruce sepjaté na zádech pod dýchacím přístrojem.

Pokoušel se plavat tak hluboko, aby mu v postupu vpřed nebránilo stále ještě rozbouřené moře. Několikrát přitom ztratil orientaci, avšak opakovaný pohled na kompas mu vždycky pomohl najít správný kurz. Vší silou kopal ploutvemi, urputně za sebou táhl lano, které se mu zařezávalo do ramen, a postupoval kupředu i přesto, že na každý uplavaný metr ho silný proud snesl půl metru zpátky.

Pitta začaly bolet svaly na nohou a jeho postup se zpomalil. Mysl měl najednou lehkou, to jak hluboce vdechoval čistý kyslík. Srdce mu prudce tlouklo, hrudník se mu namáhavě zvedal. Přesto se neodvažoval zastavit a odpočinout si, protože proud by ho okamžitě zahnal zpátky. Kromě toho si nemohl dovolit žádné zdržování. Každou minutou byl Ocean Wanderer hnán nelítostným mořem blíže katastrofě.

Po dalších deseti minutách absolutního vypětí sil začal Pitt ochabovat. Cítil, že tělo mu začíná selhávat. Mozek ho nutil, aby pokračoval dále ještě usilovněji, ale svaly už dosahovaly limitu svých možností. Zoufale začal provádět tempa i rukama, aby poněkud ulevil nohám, které už pomalu přestával cítit.

Napadlo ho, jestli je Giordino ve stejném stavu jako on, ale přitom si byl jistý, že Al by spíše zemřel, než se vzdal. Určitě ne v takovémto případě, kdy byly v sázce i životy žen a dětí. Kromě toho byl jeho přítel silný jako bráhmanský býk. Dokáže-li někdo přeplavat oceán s jednou rukou přivázanou na zádech, pak to byl právě Al.

Pitt nehodlal plýtvat dechem a ptát se vysílačkou, jak se jeho kolega cítí. Sám zažíval odporné chvíle, kdy už si skoro myslel, že to nedokáže. Avšak vzápětí vždycky dokázal tyto poraženecké myšlenky zaplašit, sáhnout hluboko do své podstaty a objevit tam nějakou skrytou rezervu.

Hrudník se mu nyní pohyboval hlubokými lapavými dechy. Narůstající odpor vlečeného lana působil, jako by se přetahoval se stádem slonů. V mysli mu vytanula jedna stará reklama, v níž známý silák Charles Atlas táhne po kolejích parní lokomotivu. V obavě, aby se znovu neuchýlil ze správného směru, zkontroloval kompas. Zjistil, že jako zázrakem stále správný kurz k Sea Sprite drží.

Periferii jeho vidění začal zahalovat temný mrak totálního vyčerpání, když tu náhle uslyšel hlas, volající jeho jméno.

„Vydrž, Dirku, jsi tady,“ oslovil ho ze sluchátek Barnum. „Vidíme tě pod vodou. Vyplav na hladinu!“

Pitt poslušně zamířil vzhůru a vynořil hlavu.

Pak se znovu ozval Barnumův hlas. „Podívej se doleva.“

Pitt se otočil. Necelé tři metry od něj ležela na hladině oranžová bójka s lanem vedoucím k Sea Sprite. Pitt se ani nenamáhal potvrdit, že ji vidí. Zbyla mu síla maximálně tak na pět kopnutí nohama s ploutvemi, takže je provedl. S fyzickou úlevou, jakou snad ještě v životě nezažil, popadl záchranné lano, a aby mu nevyklouzlo, sevřel ho v podpaží, takže bójka se mu přitiskla na lopatku.

Teď, když ho Barnum se svými lidmi začal přitahovat k zádi, si mohl konečně oddechnout. Nakonec zachránci opatrně zachytili hákem lano asi metr za Pittem a vyzvedli ho na palubu.

Pitt jen zvedl ruce a Barnum z něho zručně sesmekl smyčku falkronového lana. Tu pak připevnil na naviják jeřábu, spolu s druhým lanem, které na palubu dopravil Giordino. Dva členové posádky odebrali Pittovi náustek s maskou. Když se konečně mohl nadechnout čerstvého slaného mořského vzduchu, zjistil, že se dívá do šklebícího se Giordinova obličeje.

„Ty loudo,“ zamumlal Giordino, stále ještě celý vyčerpaný. „Předhonil jsem tě o dobré dvě minuty.“

„Jsem šťastný, že jsem vůbec tady,“ mumlal Pitt mezi lapáním po dechu.

Jelikož se nyní stali pouhými diváky, klesli na palubu za okrajníkem, který je chránil před vodou, přelévající se přes palubu, a čekali, až se jejich tep a dýchání vrátí k normálu. Zatím se dívali, jak Barnum dává signál Brownovi a jak se dvousetlitrové sudy, na nichž někde pod hladinou visí kotevní lano, jeden za druhým vynořují zpod hotelu. Naviják jeřábu zabral, falkronová šňůra se napjala a sudy se začaly přibližovat. Lana zavěšená pod barely se ve vodních proudech kroutila jako had. Avšak již o deset minut později narážely první sudy do boku lodi. Jeřáb je vyzvedl na záďovou palubu, spolu s konci obou ocelových lan. Členové posádky rychle spojili obě koncová oka spojkami. Pak je všichni společně, i s pomocí Pitta a Giordina, kteří se zatím alespoň trochu zotavili, obtočili kolem velkého úvazníku, umístěného před jeřábem.

„Připraveni k odtažení, Ocean Wanderere?“ otázal se Barnum mezi těžkým oddechováním.

„Na tomhle konci jsme připraveni,“ odpověděl Brown.

Barnum zasignalizoval hlavnímu inženýrovi. „Strojovna připravena?“

„Ano, kapitáne,“ zadrnčel nápadný skotský přízvuk.

Barnum pak oslovil svého prvního důstojníka na můstku. „Pane Mavericku, teď si ji převezmu sám tady odsud.“

„Potvrzuji, kapitáne. Je vaše.“

Barnum stál u ovládacího panelu umístěného před záďovým jeřábem s nohama doširoka rozkročenýma a s rozhodným výrazem ve tváři. Uchopil dvě chromované páky a posunul je lehce kupředu. Přitom se napůl obrátil, aby viděl na hotel, jenž se tyčil nad výzkumnou lodí, připomínající nyní trpaslíka.

Pitt s Giordinem byli Barnumovi po boku. Na křídle můstku stáli tou dobou v dešti i skoro všichni členové posádky spolu s vědci a se směsicí napětí a očekávání upřeně pozorovali Ocean Wanderer. Dva mohutné magnetohydrodynamické motory nebyly napojeny na žádné hřídele vedoucí ke šroubům. Pracovaly totiž tak, že hnaly vodu tryskami a tím poskytovaly lodi pohyb. Proto tedy namísto rozčeřené zelené vodní masy se za zádí objevilo jen mírné zvlnění způsobené dvojitým proudem, vyvolávajícím vodní víry, ne nepodobné horizontálním tornádům.

Záď Sea Sprite se ponořila hlouběji do vody a začala se otřásat. Jak se napjala tažná lana, opíral se do ní stále ještě silný vítr a doráželo na ni neklidné moře. Jednu chvíli se začala loď odklánět od přímého kurzu, ale Barnum ji jemnou úpravou nastavení úhlu trysek opět rychle srovnal. Po několik mučivě nekonečných minut se nic nedělo. Zdálo se, jako by hotel tvrdohlavě pokračoval ve své pouti vstříc bouřlivé smrti.

V nitru lodi pod jejich nohama motory nedusaly ani nebušily, jak bylo zvykem u dieselového pohonu. Jenom pumpy, přivádějící vodu k tryskám, ječely jako siréna. Barnum pohlédl na ukazatele, které signalizovaly zatížení motorů, a nezatvářil se moc šťastně.

Pitt přistoupil těsně k Barnumovi, jehož ruce zbělely, jak pevně svíral páky a tlačil je až do nejzazších poloh.

„Nevím, kolik toho motory ještě vydrží,“ zakřičel Barnum přes svist větru a hluk ze strojovny.

„Vymačkej z nich třeba i střeva,“ vyzval ho Pitt jako led chladným a tvrdým tónem. „Jestli se spálí, vezmu za to zodpovědnost na sebe.“

Nikdo nezpochybňoval postavení Barnuma jako kapitána lodi, ale v hierarchii NUMA ho Pitt dalece převyšoval.

„To se ti lehko řekne,“ opáčil Barnum, „ale jestli se opravdu spálí, tak skončíme na skaliscích taky.“

Pitt se usmál tak tvrdě, jako by měl obličej ze žuly. „O to se začneme strachovat, až se to stane.“

Lidem přítomným na palubě Sea Sprite se situace zdála každou vteřinou beznadějnější. Vypadalo to, jako by loď nehybně stála.

„Hni se!“ prosil Pitt loď. „Dokážeš to!“

Na palubě hotelu se mezi cestujícími začal plíživě šířit strach, následovaný panikou. To když celí zkamenělí hrůzou zírali na příboj tříštící se o nedaleké útesy, katastrofu slibující ukázku zuřící vody a vybuchující tříště. Jejich narůstající zděšení se ještě zvýšilo, když se ozvaly zvuky tření kýlu hotelu o stoupající mořské dno. Nicméně k žádnému šílenému útěku, jako tomu bývá v případě požáru nebo zemětřesení, nedošlo. Nebylo totiž kam utíkat. Skok do vody představoval přesvědčivě více než pouze jistý způsob sebevraždy. Takového nešťastníka by čekala hrozivá a bolestná smrt, způsobená buď utopením, nebo rozdrcením o ostré černé lávové kameny útesů.

Morton se pokoušel procházet celý hotel, uklidňovat a ujišťovat jak hotelové hosty, tak i vlastní zaměstnance, ale málokdo ho bral na vědomí. Všude byla cítit jen záplava frustrace a pocity porážky. Jediný pohled oknem ven totiž dokázal každé statečné srdce proměnit ve chvějící se rosol. Také děti snadno odčítaly strach z tváří svých rodičů a dávaly se do pláče. Několik žen dokonce začínalo ječet, jiné vzlykaly, další udržovaly kamenný a prázdný výraz. Muži si většinou své privátní obavy prožívali potichu, objímajíce své drahé v náručí a snažíce se chovat statečně.

Nárazy dna o kameny se nyní ozývaly zespodu jako dunění hromu, mnohým však připadaly spíše jako zvuky smutečních bubnů.

Maverick v kormidelně se upřeně díval na digitální rychloměr. Rudé číslice jako by zamrzly na nule.

Před chvílí si všiml, že se z moře vynořila napjatá lana, na nichž jako šupiny z nějaké mořské nestvůry visely dvousetlitrové barely. Nebyl sám, kdo se silou vůle snažil pohnout lodí. Pohlédl na navigační zařízení GPS, zaznamenávající přesnou polohu s odchylkou jen několika metrů. I tyto číslice zůstávaly neměnné. Když vyhlédl zadním oknem kormidelny, spatřil na zádi Barnuma, stojícího nehybně jako socha u ovládacího pultu na zádi, a za ním se stále tyčil Ocean Wanderer obklopený bouřlivým mořem.

Když sklouzl očima na anemometr, uvědomil si, že za poslední půl hodiny vítr výrazně zeslábl. „Zaplaťpánbu,“ zamumlal si pro sebe.

Znovu se vrátil pohledem k displeji GPS a podle pozměněných čísel si náhle uvědomil, že se loď pohnula.

Promnul si oči, aby se ujistil, že si tu změnu jenom nepředstavuje. Ale čísla se mu začala pomalu střídat přímo před očima. Pohlédl na rychloměr. Číslo na pravém okraji obrazovky hlásalo střídavě rychlost nula a jeden uzel.

Zkameněl, v zoufalé touze uvěřit tomu, co vidí, avšak přesto stále plný nejistoty, zda to není pouze důsledek jeho nadměrně optimistické představivosti. Rychloměr však nelhal. Nějaký pohyb kupředu tu byl, jakkoliv minimální.

Maverick popadl hlásnou troubu a vyběhl na křídlo můstku. „Hnula se!“ vykřikl, zpola ztřeštěný vzrušením. „Už se pohybujeme!“

Nikdo neodpověděl oslavným voláním. Prozatím ne. Pohyb lodi zvířenými vodami byl pro pouhé oko tak nepatrný, že ho dosud ještě vlastně nikdo neviděl. Měli jen Maverickovo slovo. Plynuly nesnesitelné minuty, zatímco naděje a vzrušení stále rostly. Pak se Maverick ozval znovu.

„Jeden uzel! Plujeme rychlostí jednoho uzlu!“

To už nebyla iluze. I když jen zoufale pomalu, přece jen bylo patrné, že vzdálenost Ocean Wandereru od děsivého pobřeží se vytrvale zvětšuje.

Na těchto skalách tedy dnes k žádné smrti ani jiné tragédii nedojde.

13 KAPITOLA

Sea Sprite napínala vlečná lana a s motory namáhanými tak, jak si jejich konstruktéři nikdy nedokázali ani představit, se prodírala kupředu. Nikdo z těch, kteří stáli na lodní zádi, se nedíval ani na vražedné pobřeží, ani na ohrožený hotel. Všechny oči se upíraly na vyvazovací vratidlo a silná kotevní lana, jež skřípala a naříkala pod maximálním zatížením. Kdyby praskla, celá akce by skončila. Pro Ocean Wanderer a všechny její obyvatele by to znamenalo definitivní konec nadějí na záchranu.

Mohutná lana však, pro mnohé nepochopitelně, onen nápor vydržela přesně tak, jak Pitt předpovídal.

Sea Sprite velice pomalu, téměř neznatelně, zvýšila rychlost na dva uzly, při níž se od přídě už zvedaly závoje vodní tříště, omývající celou délku lodi. Teprve když byl hotel odtažen téměř čtyři kilometry od pobřežních útesů, stáhl Barnum ovládací páky poněkud zpět, aby přetěžovaným motorům trochu ulevil. Hrozící nebezpečí se zmenšovalo s každým metrem vzdálenosti od vražedných skalisek a úměrně tomu se snižovaly naděje vzdutého moře na nějakou masivní katastrofu.

Posádka Sea Sprite mávala na rozjařené cestující Ocean Wandereru, kteří nyní za skleněnými stěnami hotelu živě gestikulovali a povykovali. Jak zmizel všeobecný strach ze smrti, vypukl hotový karneval oslav. Morton nařídil otevřít sklepy a zanedlouho tekly potoky šampaňského. Pro hotelové hosty i zaměstnance se on sám stal hrdinou dne.

Hosté ho obklopili, aby mu blahopřáli a děkovali za jeho neutuchající snahu zachránit jejich životy před strašlivým koncem bez ohledu na to, do jaké míry byly tyto oslavy zasloužené.

Morton se posléze vymanil z této radostné vřavy a vrátil do kanceláře, kde se naplněn pocitem šťastného vyčerpání svezl do křesla. Jakkoliv ho stále ještě zaplavovaly vlny uspokojení, začal se už hlavně zaobírat budoucností. I když svou pozici manažera hotelu bude opouštět jen velice nerad, jakýkoliv jeho vztah s Fantomem skončil. Nedokázal si představit, jak by mohl i nadále spolupracovat s tím tajemným člověkem, který v nejtěžší chvíli opustil všechny, za něž nesl v podstatě největší zodpovědnost.

Morton přemýšlel dlouho a usilovně. Na světě neexistovala žádná hotelová společnost, jež by ho nezaměstnala, jakmile se dostane na veřejnost jeho role v právě proběhlém dramatu. Avšak stát se skutečně známou a váženou osobností díky profesionálnímu výkonu představuje určitý problém.

Nemusel být žádným Nostradamem, aby dokázal předpovědět, že jakmile si Fantom uvědomí, že hotel přežil, nařídí zaručeně svým lidem z oddělení pro styk s médii vyrobit a vydat tiskové zprávy, svolat tiskové konference a zařídit televizní interview na téma, jak on, Fantom, vymyslel a zorganizoval záchranu nešťastného hotelu i všech jeho hostů.

Morton se rozhodl využít dočasného časového náskoku a včas odejít. Jelikož hotelové telefonní služby již po hurikánu opět fungovaly, zavolal svému bývalému spolužákovi, vlastnícímu jednu reklamní agenturu ve Washingtonu, D.C., a seznámil ho se svou interpretací pohádkové ságy. Vděčně zdůraznil zásluhy NUMA a mužů, kteří zorganizovali odvlečení hotelu, nezapomněl se rovněž zmínit o statečném chování Emlyna Browna a celého jeho týmu údržby. Nicméně však ani jeho vylíčení vlastní úlohy při řízení prací během vzrušujících chvil skromností příliš neoplývalo.

O pětačtyřicet minut později odložil sluchátko do vidlice, složil si ruce v zátylku a usmál se jako proslulá cheshirská kočka. Byl si jist, že Fantom bude reagovat. Jakmile se však jeho vylíčení událostí objeví na veřejnosti jako první a novináři vyzpovídají prvního pasažéra, jakékoliv další informace médiím budou již postrádat příslušnou váhu.

Obrátil do sebe další pohár šampaňského a okamžitě usnul.

„Bože, to bylo jen tak tak,“ pronesl potichu Barnum. „Skvělá práce, Paule,“ pravil uznale Pitt a poplácal ho po zádech.

„Děláme dva uzly,“ křičel Maverick z křídla můstku na shromážděný rozjařený dav pod sebou.

Přestalo pršet a moře, jehož výrazně zčeřená hladina byla ozdobena bílými čepičkami, se nyní zklidňovalo, takže vlny dosahovaly již jen necelých tří metrů. Hurikán Lizzie jako by se již nabažil ohrožování a potápění lodí na moři a soustřeďoval nyní svou zuřivost proti městům Dominikánské republiky a sousedního Haiti. V Dominikánské republice vyvracel na pobřeží stromy, ale většině jejích obyvatel se podařilo přežít ve vnitrozemí, které bylo stále ještě hustě zalesněné. Ztráty na životech čítaly necelých tři sta obětí.

Avšak chudší Haiťané, považovaní za nejchudší národ na západní polokouli, svou zemi v minulosti prakticky zbavili lesního porostu, jelikož jeho dřevo využili většinou na své ubohé příbytky nebo jako otop. Jejich venkoncem zanedbané domy představovaly jenom ubohou ochranu proti vichřici, takže než se hurikán Lizzie přehnal nad jejich zemí a pokračoval v cestě nad oceánem, zbylo po něm téměř tři tisíce mrtvých.

„Že se nestydíš, kapitáne,“ pronesl se smíchem Pitt.

Barnum na něj tázavě pohlédl, fyzicky i duševně vyčerpán natolik, že byl sotva schopný jenom zamumlat: „Co tím chceš říct?“

„Jsi jediný z celé posádky, kdo nemá oblečenou záchrannou vestu.“

Barnum pohlédl na svou nepromokavou kombinézu a usmál se. „Počítám, že jsem se nechal příliš unést vzrušením, než abych vzpomněl na to, že si ji mám navléct.“ S těmito slovy se otočil kupředu směrem k můstku a promluvil do mikrofonu. „Pane Mavericku.“

„Pane?“

„Loď je vaše. Máte velení.“

„Provedu, kapitáne, velení přebírá můstek.“

Barnum se obrátil zpět k Pittovi a Giordinovi. „Tak, pánové, dneska jste zachránili spoustu životů. Byla to od vás statečná věc, co jste udělali, když jste přitáhli ta lana ze Sprite.“

Pitt i Giordino se ocitli upřímně v rozpacích.

Pak se Pitt ušklíbl a suše pravil. „To nic nebylo, vážně. Prostě jenom další z mnoha našich skvělých výkonů.“

Barnum se ale tím sarkastickým tónem nedal oklamat. Znal oba muže natolik dobře, aby si byl jistý, že by oba raději v tichosti zemřeli, než aby se chlubili tím, co dnes dokázali. „Můžete svůj úspěch zlehčovat, jak chcete, ale tentokrát jste odvedli skutečně bezvadnou práci. Tak, a teď konec povídání. Pojďme do kormidelny, ať se dostaneme do sucha. Docela bych si dal šálek kávy.“

„To nemáš nic ostřejšího?“ podivil se Giordino.

„Myslím, že vám budu moct něco nabídnout. Když jsme byli naposledy v přístavu, sehnal jsem tam pro svého švagra láhev rumu.“

Pitt na něho zvědavě pohlédl. „Kdy ses oženil?“

Barnum neodpověděl, jen se usmál a vydal se k žebříku vedoucímu na můstek.

Než se oddal zaslouženému odpočinku, Pitt zašel ještě do rádiové kabiny a požádal Jara, aby zavolal mladému Dirkovi a Summer. Po několika marných pokusech však Jar zvedl oči a zavrtěl hlavou. „Je mi líto, pane Pitte. Neodpovídají.“

„To se mi nelíbí,“ pronesl zamyšleně Pitt.

„Může to být důsledek spousty drobných problémů,“ odpověděl Jar optimisticky. „Nejspíš jim bouře poškodila antény.“

„Doufejme, že to není nic jiného.“

Pitt se vydal chodbou do Barnumovy kajuty. Tam našel jeho a Giordina, jak sedí družně u stolu a třímají každý sklenici Goslingova rumu.

„Nemůžu se dovolat na Pisces,“ oznámil Pitt.

Barnum s Giordinem se na sebe vážně podívali. Spokojený výraz jim z obličejů jako mávnutím proutku zmizel. Pak se ale jal Giordino Pitta uklidňovat.

„Ta jejich kabina je zkonstruována jako nějaký tank. Navrhoval ji Joe Zavala a já. Zabudovali jsme do ní každou myslitelnou bezpečnostní pojistku. Nepřichází v úvahu, že by její stěnu něco porušilo. Rozhodně ne sedmnáct metrů pod rozbouřenou hladinou. Zvláště když je konstruovaná tak, aby vydržela tlak vody v hloubce sto sedmdesát metrů.“

„Zapomínáš na ty sedmdesátimetrové vlny,“ poznamenal Pitt. „Pisces se v okamžiku, kdy nad ní bylo údolí vlny, musela ocitnout nad hladinou, aby ji vzápětí celá ta obrovská masa vody uvolnila od základny a vrhla na skálu mezi korály. Takhle prudký náraz by dokonce mohl i rozbít její průhledy.“

„To je sice možné,“ připustil Giordino, „ale není to pravděpodobné Na průhledy jsem navrhl zesílený plast, který by odolal zásahu dělostřeleckého granátu.“

Barnumovi zazvonil telefon; volal ho Jar. Když domluvil, posadil se ke stolu. „Právě jsme dostali zprávu od kapitána jednoho remorkéru Ocean Wandereru. Teď vypluli z přístavu a za hodinu a půl by měli být na místě.“

Pitt přistoupil k mapovému stolu a vzal do ruky odpichovátko. Změřil jím vzdálenost mezi jejich současnou polohou a křížkem na mapě který značil pozici Pisces. „Půldruhé hodiny pro remorkéry,“ pronesl zamyšleně. „Další půl hodiny, než uvolníme kabely a vyrazíme odsud. Pak asi dvě hodiny cesty, při maximální rychlosti třeba i méně k podmořské kabině. Nedostaneme se k nim dřív než za čtyři hodiny. Jenom se modlím, aby byly děti v pořádku.“

„Vypadáš skoro jako úzkostlivý otec, jehož dcera se do půlnoci nevrátila domů,“ podotkl Giordino ve snaze ulevit Pittovým obavám.

„Musím s Alem souhlasit,“ přidal se Barnum. „Korálový útes je určitě před nejhoršími účinky bouře ochránil.“

Pitt však o tom zdaleka nebyl přesvědčen. Nervózně přecházel po kormidelně. „Třeba máte oba pravdu,“ řekl tiše. „Ale ty nejbližší hodiny budou stejně nejdelší v mém životě.“

Summer si lehla na matraci ze své kóje, kterou si položila na zakřivenou stěnu podmořského obydlí. Dýchala pomalu a mělce. Snažila se příliš nepohybovat, aby co možná nejvíc šetřila vzduch. Nedokázala odtrhnout oči od průhledu, za nímž plula nějaká barevná ryba, jež se vrátila, jakmile se kabina přestala propadat, a teď se pohybovala v jejím nejbližším okolí a zvědavě nakukovala průzorem na ta podivná stvoření uvnitř. Summer se nemohla zbavit vtíravé myšlenky, že je to právě to poslední, co vidí před smrtí udušením.

Dirk se snažil vymyslet všechny možné scénáře jejich útěku. Nic však nevycházelo. Využít zbývající nádržku k cestě na hladinu bylo nemožné. I kdyby se jim podařilo vstup do komory otevřít, což bylo nepravděpodobné i při použití těžké palice, tlak okolní vody v této hloubce dosahoval dvanácti kilogramů na čtverečný centimetr. Při otevření průlezu by voda vtrhla dovnitř s energií kanónového projektilu a smrtícím způsobem stiskla jejich těla.

„Kolik máme ještě vzduchu?“ zeptala se tiše Summer.

Dirk pohlédl na přístrojové ukazatele. „Dvě hodiny, možná o pár minut déle.“

„Co se stalo se Sea Sprite? Proč nás Paul ještě nezačal hledat?“

„Loď je teď už nejspíš někde nedaleko,“ odpověděl jí Dirk, ale nepříliš přesvědčivě. „Určitě po nás pátrají, ale v téhle rokli nás ještě nenašli.“

„Myslíš, že se v tom hurikánu nepotopili?“

„Sprite rozhodně ne,“ uklidňoval ji Dirk. „Tu nepošle ke dnu žádný hurikán.“

Pak ztichli a Dirk se pustil do spravování rozbité rádiové vysílačky, v marné snaze ji znovu zprovoznit. Ve způsobu, jak se pokoušel znovu uspořádat přerušené spojení, také nebyl žádný horečný spěch. Pohyboval se účelně, s chladným soustředěním na práci. Oba se varovali dalšího rozhovoru ve snaze maximálně šetřit vzduch a duchovní sílu čerpali ze sebe navzájem.

Následující dvě hodiny jim připadaly jako věčnost. Během té doby pozorovali, že se na oblohu opět vrátilo slunce, protože na hladině nad mělčinou Navidad se znovu objevily jiskřivé odlesky paprsků. Dirk si musel i přes tvrdošíjnou snahu nakonec přiznat, že komunikační aparaturu prostě spravit nedokáže, takže svůj pokus vzdal.

Tou dobou už cítil, že dýchání je stále namáhavější. Snad posté přehlédl přístroje, registrující poslední zbytky vzduchu v neporušených nádržích. Všechny ukazatele hlásily nulu. Dirk se přesunul a jemně zatřásl Summer, která již z nedostatku kyslíku lehce pospávala.

„Vzbuď se, sestřičko.“

Otevřela velké šedé oči a pohlédla na něj s chladným poklidem, který v něm vyvolal vzplanutí bratrské lásky, jaká je mezi dvojčaty častá.

„Probuď se, ty ospalko. Budeme muset začít dýchat z potápěčské bomby.“ S těmito slovy položil mezi ně dýchací přístroj a podal jí náustek regulátoru. „Dámy mají přednost.“

Summer si bolestně uvědomovala, že spolu s Dirkem čelí situaci, kterou nemohou ovlivnit. Bezmocnost jí však byla cizí. Zatím si v životě pokaždé udržovala alespoň určitou úroveň kontroly nad událostmi. Tentokrát však byla doopravdy bezradná a to ji skličovalo.

Dirk měl naopak daleko spíše pocit znechucení než bezmoci. Cítil, jako by osud vytrvale podkopával jakoukoliv jeho snahu opustit toto vězení a uniknout tak smrti. Stále byl přesvědčen, že musí existovat nějaká cesta ven dříve, než vydechnou naposledy. Zatím však každý jeho plán končil ve slepé uličce.

Konečně si uvědomil, že konec jejich dobrodružství rychle zraje v jistotu smrti.

14 KAPITOLA

Horní okraj slunečního kotouče zmizel za obzorem a soumrak se měl dostavit pouze za několik minut. Vítr zvolnil z divokého vichru do čerstvé východní brízy, jež jen jemně laskala tmavnoucí hladinu moře. Napětí, které zavládlo na palubě lodi Sea Sprite, když se mezi posádkou rozneslo, že veškeré spojení s Pisces bylo ztraceno, se nyní přeměnilo v temný mrak, jenž zakryl celou loď. Do myslí všech se vrývala obava, že Pittovi a Summer se stalo něco zlého.

Hurikán přežil pouze jeden nafukovací člun s pevným kýlem, i když vážně poškozený. Další tři, které Sea Sprite obvykle nesla na palubě, odplavilo v průběhu bouře divoké moře. Během spěšného návratu k původnímu kotvišti na mělčině Navidad byl člun opraven alespoň natolik, že mohl unést tři potápěče. Pátrání a záchranu provedou Pitt, Giordino a Cristiano Lelasi, potápěčský expert a specialista na potápěčské vybavení z Itálie, jenž se nalodil na Sea Sprite, aby otestoval nějakého nového podmořského robota.

Tři jmenovaní se sešli v konferenční místnosti spolu s většinou posádky a ustaranými vědci. Všichni přítomní si pozorně vyposlechli, jak Barnum Pittovi a Giordinovi popisuje podmořskou geologii. Pak se kapitán odmlčel a pohlédl na ciferník velkých hodin na stěně přepážky. „Na místě bychom měli být asi za hodinu.“

„Jelikož nemáme žádný rádiový kontakt,“ vzal si Giordino slovo, „musíme předpokládat, že Pisces byla během hurikánu poškozena. A jestliže je Dirkova teorie správná, pak lze soudit, že nějaká gigantická vlna podmořskou kabinu odnesla z jejího místa.“

Pak promluvil Pitt. „Až přijedeme na původní kotviště a zjistíme, že komora je pryč, zahájíme pátrání podle souřadnicové sítě, zadané do našich počítačů GPS. Rozestoupíme se, já uprostřed, Al napravo a Cristiano vlevo ode mě, a budeme prohledávat mělčinu směrem k východu.“

„Proč k východu?“ otázal se Lelasi.

„To je směr, kterým se pohybovala bouře v době, kdy udeřila na Navidad,“ odpověděl Pitt.

„Navedu Sea Sprite tak blízko k útesům, jak jen se odvážím,“ slíbil Barnum. „Nebudeme spouštět kotvu, abychom se mohli v případě potřeby co nejrychleji přemístit. Jakmile naleznete tu podmořskou kabinu a určíte její lokalizaci, nahlaste, v jakém se nachází stavu.“

„Nějaké dotazy?“ zeptal se Pitt Lelasiho.

Statný Ital zavrtěl hlavou.

Všichni přítomní hleděli na Pitta s hlubokým soucitem v očích i v srdcích. Nešlo o pátrání po nějakých cizích lidech. Tady se jednalo o Summer a Dirka, kteří byli jejich kolegy a celé poslední dva měsíce s nimi žili. Považovali je tedy za víc než jen za náhodné známé či přechodné přátele. Všichni měli navíc hluboký společný zájem na studiu a ochraně oceánu. Nikdo si tedy nehodlal připustit, že by oba sourozenci mohli být ztraceni.

„Takže se do toho dejme,“ zavelel Pitt a pak dodal: „Bůh vám žehnej za vaši pomoc.“

Pitt si přál jen jednu jedinou věc: nalézt syna a dceru živé a nezraněné. Ačkoliv o nich celých prvních dvaadvacet let jejich života vlastně vůbec nevěděl, nyní si plně užíval lásky k nim, jež vykvetla v krátkém čase od chvíle, kdy se poprvé objevili na jeho prahu. Litoval, a to hluboce, jen jediného – že nebyl přítomen jejich dětství a dospívání. Stejně tak ho trápilo, že nevěděl, že jejich matka byla celá ta dlouhá léta vlastně naživu.

Jedinou další osobou na světě, která milovala dvojčata stejně jako Pitt, byl Giordino. Byl pro ně milujícím strýcem, nehynoucí jistotou a pevnou oporou, na kterou se mohli spolehnout ve chvílích, kdy byl jejich otec příliš tvrdohlavý nebo nadměrně úzkostlivý.

Potápěčský tým se vydal k nástupní rampě, čnící z trupu lodě nad hladinu. Členové posádky spustili nafukovací člun do vody, nastartovali oba přívěsné motory a nechali je běžet na neutrál.

Pitt s Giordinem si tentokrát navlékli úplný potápěčský oblek se zesíleným krytím kolen, loktů a ramen, jako ochranou před ostrými korály. Dále se rozhodli použít vzduchové nádrže namísto uzavřeného dýchacího systému. Navlékli si celoobličejové masky a vyzkoušeli podvodní telefonní komunikaci. Pak, s ploutvemi v jedné ruce, sestoupili po rampě a s kompletní výbavou nasedli do člunu. Jakmile se nalodili, námořníci opustili člun a jenom ho z rampy přidržovali. Pitt se postavil k řídicímu panelu, uchopil kormidelní kolo, a když posádka odvázala poutací lana, přidal plyn.

Pitt naprogramoval do GPS poslední známou polohu Pisces a nasadil přímý kurz k místu, vzdálenému necelého půl kilometru. Byl současně nedočkavý i plný obav z toho, co nalezne. Tlačil plynové páky kupředu, takže malý člun klouzal po vlnách skoro pětasedmdesátikilometrovou rychlostí. Když indikátor GPS signalizoval, že se ocitli v blízkosti hledaného místa, Pitt zpomalil a k cíli dojel s jen tiše předoucími motory.

„Měli bychom být na místě,“ oznámil.

Téměř ještě dřív, než to dopověděl, Lelasi už s nepatrným šplouchnutím vklouzl do vody a zmizel. Do tří minut se opět vynořil. Jednou rukou se přidržel lana visícího na boku, načež se vyšvihl i s potápěčským přístrojem do člunu.

Giordino komentoval jeho výkon se zájmem. „Rád bych věděl, jestli bych to dokázal taky.“

„Já o sobě vím, že ne,“ přiznal Pitt. Pak poklekl vedle Lelasiho, který zavrtěl hlavou a promluvil do mikrofonu.

„Je mi líto, signore,“ pronesl se silným italským akcentem. „Podmořská komora je pryč. Neviděl jsem nic než pár roztroušených uvolněných nádrží a několik drobných trosek.“

„Jejich přesnou polohu tedy neznáme,“ pronesl chmurně Giordino. „Ty obří vlny je mohly odnést třeba na kilometry daleko.“

„Pak my je budeme sledovat,“ promluvil horlivě Cristiano. „Měl jste pravdu, signor Pitt. Korály tam směrem na východ vypadají polámané a rozdrcené.“

„Abychom ušetřili čas, povedeme pátrání z hladiny. Vykloňte se z člunu a strčte hlavy pod hladinu. Giordino, ty si vezmi pravobok, Cristiano levobok. Veďte mě a ukazujte směr polámaných korálu. Budu kormidlovat podle vašich instrukcí.“

Giordino s Lelasim leželi natažení přes oblé boky nafukovacího člunu a skrz ponořené masky sledovali stopu bouří hnané podmořské komory.

Pitt řídil člun jako v transu. Podvědomě vedl loď směrem, který mu ukazovali Giordino s Lelasim. Jeho mysl se však přitom probírala událostmi posledních dvou let, kdy jeho syn a dcera vstoupili do jeho dobrodužného, i když občas osamělého života. Znovu si vybavil okamžik, jak se v úctyhodném starém hotelu Ala Moana na Waikiki poprvé setkal s jejich matkou. Seděl tehdy v hotelovém baru a konverzoval s dcerou admirála Huntera, když se objevila jako nějaký přelud Summer, s dlouhými rudými vlasy, spadajícími jí až na záda. Dokonalé tělo jí svíraly těsné šaty čínského stylu ze zeleného hedvábí, vysoko rozstřižené na boku. Ten barevný kontrast bral doslova dech. I jako dosud upřímně přesvědčený starý mládenec, jenž nikdy nevěřil na lásku na první pohled, okamžitě věděl, že je pro lásku hotov třeba i zemřít. Později se bohužel domníval, že zemřela při zemětřesení, jež zničilo podmořské obydlí jejího otce nedaleko severního pobřeží Havaje. Plavala s ním sice ke hladině, avšak dřív, než ji dokázal zastavit, vrátila se zpět do hlubin ve snaze otce zachránit.

Od té doby ji už nikdy nespatřil.

„Rozdrcené korály končí patnáct metrů přímo před námi,“ vykřikl Giordino a zvedl hlavu z vody.

„Viděl jsi tu komoru?“ zeptal se Pitt naléhavě.

„Není tu po ní ani stopa.“

Pitt tomu nechtěl uvěřit. „Nemohla přece zmizet. Musí tam někde být.“

Za další minutu zvolal Lelasi. „Mám ji! Mám ji!“

„Už ji vidím taky,“ přidal se Giordino. „Zapadla do úzkého kaňonu. Zdá se, že leží v hloubce asi pětatřiceti metrů.“

Pitt vypnul motory. Pak kývl na Lelasiho. „Vyhoďte signalizační bójku a postarejte se o člun. Já půjdu s Alem dolů.“

Jelikož byl jinak kompletně připraven k potápění, zbývalo jen navléct ploutve. Bleskově si je obul a za okamžik byl již ve vodě. Neztrácel ani vteřinu. Zvedl nohy a skrz oblaka bublin, která zvířil svým ponořením, zamířil dolů. Stěny podmořské rokle byly tak blízko sebe, že bylo s podivem, jak mezi nimi podmořské obydlí propadlo na samé dno, aniž by se někde zaklínilo.

Pitt cítil v oblasti žaludku lechtání starého známého neblahého tušení, dokud se na moment nezastavil, zhluboka se nenadýchl a duševně se nepřipravil na nejhorší. Stále nemohl zapudit myšlenku, že přijeli příliš pozdě, než aby je dokázali zachránit.

Sestupoval stále níž. Komora se zdála být neporušená, což vzhledem k její konstrukci nebylo nic překvapivého. Na místo dorazil Giordino, jenž pokynul gestem k vstupnímu zámku, rozbitému a opřenému o boční korálovou stěnu. Pitt dal posuňkem najevo, že si toho všiml také. Pak na moment přestal dýchat a srdce mu poskočilo, když zaregistroval poničenou nádrž, normálně dodávající do kabiny vzduch. Ach Bože, to ne, pomyslel si a několika tempy se přesunul k velkému bočnímu průhledu. Snad se proboha neudusili.

Pln obav, že opravdu dorazili pozdě, přitiskl svou masku na silné plastikové okno a očima se snažil proniknout temnotou uvnitř. Od hladiny sem úzkou průrvou pronikalo jen slabé světlo, takže to vypadalo, jako by se díval do zamlžené jeskyně.

Rozeznal pouze tělo Summer, nehybně spočívající na boční stěně komory. Nejasně se mu zdálo, jako by se na podlaze vedle ní opíral o lokty Dirk. Pittovi se vzrušením rozbušilo srdce, když viděl, že se Dirk pohnul. Právě podával náustek dýchacího přístroje své sestře. Doslova bez sebe štěstím, že našel obě děti naživu, Pitt zaťukal potápěčským nožem na průhled.

Ukazatel tlaku na kyslíkové bombě byl již v červeném poli. Zbývalo jim jen několik minut.

Summer s Dirkem vdechovali i vydechovali pomalu a povrchně, jen aby tenčící se zásobu vzduchu zachovali co nejdéle. Jak venku zapadalo slunce, barva vody se měnila z modrozelené na šedomodrou. Dirk pohlédl na ciferník oranžových potápěčských hodinek Doxa SUB 300T, které mu daroval otec. Ukazovaly 19.47. Byli uvězněni v podvodní komoře bez spojení se zevním světem téměř už šestnáct hodin.

Summer ležela v polospánku. Otvírala oči jen ve chvílích, kdy na ni přišla řada, aby si několikrát vdechla z bomby, zatímco Dirk zadržoval dech, aby využil každou molekulu kyslíku v plicích. Jednu chvíli měla Summer dojem, jako by zahlédla oknem nějaký pohyb. Zprvu jí zamžený mozek napovídal, že se jedná o nějakou velkou rybu, po chvilce však uslyšela klepání na plastový průhled. Prudce se posadila a pohlédla přes Dirkovo rameno.

Venku se ve vodě vznášel potápěč. Přitiskl masku ke světlíku a živě zamával. Jen o pár vteřin později se k němu připojil druhý potápěč, který také prováděl veselé pohyby, jimiž dával najevo radost, že uvnitř podvodní komory našel život.

Summer si nejdřív pomyslela, že právě vstoupila do šťastné fáze deliria. Teprve po chvíli si uvědomila, že ty osoby venku ve vodě jsou skutečné. „Dirku!“ vykřikla. „Jsou tady, našli nás!“

Dirk se otočil a v nevěřícné úlevě zamrkal. Pak ho náhle osvítilo poznání, když si uvědomil, na koho se to dívá. „Bože můj, to je táta a strýček Al!“

Oba pak přitiskli své ruce na okno a rozjařeně se smáli. Pitt přiložil ruku v rukavici na stejné místo zvenčí. Pak od pasu vytáhl tabulku, napsal na ni dvě slova a zvedl ji:

VÁŠ VZDUCH?

Dirk horečně prohledával zpřeházený interiér Pisces, až našel blok a tužku. Velkými písmeny napsal odpověď a obrátil papír ke světlíku.

ZBÝVÁ 10, MOŽNÁ 15 MINUT

„To je hodně těsné,“ pronesl Giordino do mikrofonu.

„Zatraceně těsné,“ souhlasil Pitt.

„Rozbít průhled dřív, než jim dojde vzduch, v žádném případě nedokážeme.“ To promluvil Giordino a každé slovo mu působilo fyzickou bolest. „Nic kromě rakety tu umělou hmotu neprorazí. A i kdyby se nám to podařilo, tlak vody v téhle hloubce by vtrhl do komory stejnou silou, jako kdyby tam vybuchl dynamit. Ten proud by je rozdrtil.“

Giordino nikdy nepřestal obdivovat Pittovo chladné, logické uvažování. Každý jiný člověk by zaručeně propadl panice jen při pomyšlení, že jeho syn a dcera jsou pouze několik minut od kruté smrti. Ne ovšem Pitt. Zůstal se chvíli nehybně vznášet ve vodě, nikoliv nepodobný malátným pohybům nějaké tropické ryby. Několik vteřin se zdálo, že je zcela flegmatický a bez zájmu. Když však promluvil, jeho hlas zněl klidně a rázně.

„Paule, slyšíš mě?“

„Slyším a rozumím tvému dilematu. Co můžu dělat já?“

„Předpokládám, že máte ve skladišti také Morphonovo podvodní vrtné zařízení.“

„Ano. Jsem si jistý, že máme jedno na palubě.“

„Připravte ho na nakládací rampu, než pro něj dorazíme. Zařiď, aby mělo co nejsilnější vrták.“

„Ještě něco?“

„Uvítali bychom ještě alespoň dvě potápěčské bomby s ventily.“

„Než se sem dostanete, bude všechno připravené.“ Pak Pitt napsal na tabulku další vzkaz a přidržel ho před průzorem:

DRŽTE SE. JSME ZPÁTKY ZA 10 MINUT.

Pak spolu s Giordinem zamířili k hladině a zmizeli.

Když Pitt s Giordinem stoupali vzhůru, bylo to, jako když se na odpolední oslavu narozenin na louce snese liják. Naděje obou dětí, jež tak prudce vyletěly vzhůru, když uviděly otce s jeho nejlepším přítelem, nyní opět klesly.

„Kéž by neodcházeli,“ pronesla potichu Summer.

„Neboj se. Znají stav naší zásoby kyslíku. Budou zpátky, ani se nenaděješ.“

„Jak nás podle tebe odsud dostanou?“ zeptala se Summer.

„Jestli je někdo schopný udělat zázrak, pak to jsou táta s Alem.“

Pohlédla na ručičku tlakoměru na kyslíkové bombě. Chvěla se zoufale blízko nuly. „Radši by si měli pospíšit,“ zamumlala potichu.

Když Pitt ve spěchu dorazil k mateřské lodi, Barnum měl už jak Morphonovu podvodní vrtací soupravu, tak i potápěčské bomby připravené. Pitt zkušeným obratem zastavil člun a stanul s ním vedle rampy.

„Díky, Paule,“ řekl jenom.

„Snažíme se vždycky vyhovět,“ odpověděl Barnum s poněkud vynuceným úsměvem.

Sotva bylo všechno vybavení přeloženo do člunu, Pitt posunul páky plynu naplno kupředu a vyrazil zpět k bóji, označující polohu Pisces.

Lelasi vyhodil kotvu. Pitt s Giordinem si zatím upravili masky a pozadu se vrhli do vody. Pitt si záměrně nenafoukl kompenzátor vztlaku, čímž by vyrovnal váhu deseti kilogramů Morphonova vrtacího zařízení. Namísto toho využil tuto zátěž, aby ho stáhla ke dnu rychleji než za jednu minutu. Sotva cestou stačil vyrovnávat nitroušní tlak. Jakmile se jeho nohy ocitly pevně na písčitém dně podmořské rokliny, přitiskl konec vrtáku k průhledu.

Ještě než spustil vrták, nahlédl dovnitř. Summer teď vypadala, že je napůl v bezvědomí. Dirk malátně mávl rukou. Pitt rychle odložil vrtačku stranou a na tabulku napsal:

VRTÁME OTVOR PRO PŘÍVOD VZDUCHU Z BOMBY. DRŽTE SE STRANOU OD PROUDU VODY.

S vědomím, že do tragického konce zbývají jeho dětem jen minuty, přiložil Pitt vrták k okénku a spustil vrtačku. Jenom se v duchu modlil, aby se mu podařilo tím průhledným materiálem s pevností blížící se odolnosti oceli proniknout. Hrčivý zvuk vrtačky, pod vodou ještě zesílený, spolu se skřípáním, jak se vrták začal zakusovat do plastické hmoty, vyplašil všechny ryby v okruhu sta metrů, takže bleskově zmizely mezi korály.

Pitt se opíral do vrtačky vší silou svalů rukou i nohou. Byl vděčný Alovi, když se zaryl koleny do písku, přikrčil pod Pittem a oběma rukama se opřel o přední válcovitou část vrtačky, aby tak zvýšil tlak na vrták.

Minutu za minutou se oba muži ze všech sil opírali do vrtacího zařízení. Přitom mezi nimi nepadlo jediné slovo. Nebylo to zapotřebí. Oba byli schopni číst myšlenky toho druhého už celých čtyřicet let. Pracovali spolu jako sehraná dvojice tažných koní.

Pitta se zmocňovala posedlost, když si uvědomoval, že v komoře již není patrný žádný pohyb. Nicméně čím hlouběji teď vrták pronikal, tím rychleji postupoval. Konečně Pitt s Giordinem ucítili, že jsou skrz. Okamžitě vrták vytáhli. Ještě než Pitt stačil vrtačku vypnout, Giordino už pětadvaceticentimetrovým otvorem strkal dovnitř bombu s náustkem. Proud vody směrem do místa nižšího tlaku mu v tom vydatně pomáhal.

Pitt toužil na své děti zavolat, aby reagovaly, ty ho ale nemohly slyšet. Bylo vidět, že se Summer stále nehýbe. Právě znovu nasadil vrtačku, aby otvor rozšířil natolik, že se jím protáhne, když se pohnul Dirk, natáhl se po náustku a strčil ho do úst. Stačily dva vdechy, aby se probral k plnému vědomí. Vzápětí jemně strčil náustek mezi rty Summer.

Pittovi se chtělo radostí vykřiknout, když viděl, jak se Summeřiny oči otvírají a jak se jí zvedá hrudník. I když se do podmořského příbytku stále hrnula proudem voda, oba zachránění teď měli vzduchu dost. Pitt se spolu s Giordinem opět chopili vrtačky a vrhli se na zbývající překážku ve světlíku. Museli zvětšit otvor natolik, aby se jím dalo prolézt. Tentokrát však již nemuseli pracovat tak horečně. Střídali se tedy v rozšiřování průchodu, dokud kulatými návrty nevytvořili otvor ve tvaru velkého čtyřlístku, dostatečně prostorného, aby se jím protáhlo lidské tělo.

„Paule,“ promluvil Pitt do mikrofonu.

„Slyším,“ odpověděl Barnum okamžitě.

„Jaká je situace s přetlakovou komorou?“

„Je připravená přijmout je v okamžiku, kdy vstoupí na palubu.“

„V jaké hloubce a jak dlouho byli v Pisces?“

„Žili ve dvaceti metrech celkem tři dny a čtrnáct hodin.“

„To budou tedy potřebovat minimálně patnáct hodin dekomprese.“

„Na tom vůbec nezáleží,“ ujistil ho Barnum. „Máme na palubě odborníka na hyperbarickou medicínu. Ten jim dekompresní čas spočítá naprosto přesně.“

Giordino dal znamení, že poslední otvor je vyvrtaný. Vnitřek komory byl skoro úplně zatopený vodou, dalšímu vnikání vody bránil stlačený vzduch uvnitř. Giordino se natáhl, popadl Summer za ruku a vyprostil ji ven. Dirk jí podal jednu potápěčskou bombu. Summer ji uchopila do náručí a začala dýchat náustkem. Pak najednou naznačila gestem, aby Giordino počkal, a znovu zmizela uvnitř. Brzy se však objevila znovu, tentokrát s poznámkami, počítačovými disketami a digitálním fotoaparátem ve vodotěsném plastikovém sáčku. Giordino ji vzal za paži a vedl ji k hladině.

Následoval Dirk s druhým záložním dýchacím aparátem. Pitt ho letmo objal a pak už spolu plavali k čekajícímu nafukovacímu člunu. Jakmile byly obě děti bezpečně ve člunu, Cristiano nečekal a naplno stlačil páky plynu, takže vyrazil vší rychlostí k výzkumné lodi. Pitt s Giordinem v rámci časové úspory zůstali zatím ve vodě a jen tak tak se vyhnuli divoce se otáčejícím lodním šroubům.

Než se pro ně Lelasi po chvíli vrátil, byli už Dirk se Summer bezpečně v hyperbarické komoře. Podkladem dekompresní nemoci, neboli křeče potápěčů, jak se této komplikaci říká, je skutečnost, že za normálního tlaku člověk většinu atmosférického dusíku vydýchá. Nicméně pod zvýšeným tlakem při potápění do větší hloubky se dusík stále více rozpouští v krvi. Když se pak potápěč znovu vynořuje a tlak okolní vody klesá, dusík se uvolňuje, tvoří v krevním řečišti bubliny, které jsou následně tak veliké, že již neproniknou vlásečnicemi tkání. Aby se dusík dostal do plicního řečiště a odsud se vydýchal, musí potápěč strávit určitý čas v dekompresní komoře, kde vdechuje čistý kyslík a okolní tlak se mezitím jen postupně snižuje.

Dirk se Summer pobyli v komoře dlouhé hodiny, které alespoň vyplnili sepisováním svých pozorování umírajících korálu a hnědého slizu, stejně jako zaznamenáváním dojmů při zkoumání jeskyně s překvapivým nálezem, zatímco palubní lékař pozorně monitoroval jejich životní funkce.

Když Sea Sprite vplouvala do Port Everglades ve Fort Lauderdale, jednoho z nejživějších přístavů na světě, hvězdy se třpytily jako diamanty a světla vysokých obytných domů zářila. Paluba výzkumné lodi byla také zalita světlem, když se pomalu sunula podél dlouhé řady luxusních osobních lodí, jež nakládaly zásoby a cestující k rannímu odjezdu. Na cestě Sea Sprite k dokům NUMA ji doprovázelo po třech pozdravných hvizdech a zahoukáních z každé míjené lodi.

Impozantní záchrana hotelu Ocean Wanderer s tisícovkou lidí na palubě, která se udála před pouhými osmačtyřiceti hodinami, se stala celosvětovou senzací. Pitt se dokonce hrozil toho, že je budou čekat zástupci médií už přímo v doku. Opíral se o zábradlí na přídi a pozoroval černou hladinu, na níž poskakovaly bílé záblesky světel, odrážejících se od přídě. Uvědomil si, že se mu po boku objevil nějaký stín. Pootočil hlavu a pohlédl do usmívajícího se obličeje svého syna. Jako pokaždé mu s pobaveným překvapením připadalo, že hledí do zrcadla na svou tvář před pětadvaceti lety.

„Co myslíš, že s ní udělají?“ zeptal se ho Dirk.

Pitt tázavě pozvedl obočí. „Udělají s kým?“

„S Pisces.“

„Rozhodnutí, jestli se bude zachraňovat nebo ne, náleží admirálu Sandeckerovi. Může se ukázat, že bude nemožné dostat nad korálový útes nějaký kutr s pořádným jeřábem. A i jestli to bude proveditelné, zvedání pětašedesáti tun mrtvé váhy vzhůru úzkou skalní štěrbinou se může ukázat jako příliš drahý špás. Je tedy docela možné, že ji admirál prostě odepíše.“

„Moc bych si přál, abych mohl vidět tebe s Alem, jak táhnete lana od kotevních lan Ocean Wandereru k Sea Sprite.“

Pitt se usmál. „Pochybuji, že by se kdokoliv z nás k něčemu podobnému přihlásil znovu.“

Teď byla řada na Dirkovi, aby se usmál. „Tak o tohle bych se s tebou klidně vsadil.“

Pitt se obrátil a opřel se o zábradlí zády. „Už jste se se Summer naplno zotavili?“

„Absolvovali jsme s výtečným výsledkem jak vyšetření rovnováhy, tak i test komparativní citlivosti, takže žádné následky nemáme.“

„Různé příznaky se ale mohou objevit dokonce i po dnech nebo až po týdnech. Radši byste měli teď oba trochu víc odpočívat. Mezitím, jestli máte cukání být moc aktivní, mám pro vás menší úkol.“

Dirk se na otce podíval trochu podezřívavě. „Co to má být?“

„Zorganizuji vám setkání se St. Julienem Perlmutterem. Společně s ním byste se pak mohli pokusit najít odpověď ohledně toho artefaktu, který jste našli na mělčině Navidad.“

„Rozhodně se tam musíme vrátit, abychom pořádně propátrali to, co jsme objevili v těch jeskyních.“

„To se dá také zařídit,“ ujistil ho Pitt. „Ale až v pravý čas. Neexistuje přece žádný přesný termín.“

„Ale co ten hnědý sliz, který ničí veškerý život na mělčině?“ trval na svém Dirk. „To se přece nedá přehlížet.“

„Ke studiu toho slizu bude vypravena jiná výzkumná loď NUMA s jinou posádkou.“

Dirk se otočil a zahleděl se přes přístav na světla tančící na hladině. „Kéž bychom mohli spolu strávit víc času,“ pronesl toužebně.

„Co taková rybářská expedice do Kanady?“ nadhodil Pitt.

„To zní dobře.“

„Zapracuju na Sandeckerovi. Potom, co jsme v posledních dnech dokázali, pochybuji, že by nám odepřel pár dní oddechu.“

Vtom se vedle nich objevil Giordino se Summer a oba se připojili k mávání lodím, jež míjeli a které jim vzdávaly úctu a uznání za dobře vykonanou práci. Když Sprite naposledy změnila kurz, objevil se před ní dok NUMA. Jak se Pitt obával, všude se doslova rojili reportéři a přenosové televizní vozy.

Barnum zavedl loď bokem k nábřeží, načež byla lana vržena na břeh a vyvázána k pacholatům. Pak se spustila lodní lávka. Po ní na palubu jako první, ne nepodobný lišce honící kuřata, přispěchal admirál Sandecker. Se svým štíhlým obličejem, planoucími rusými vlasy a vandykeovskou bradkou lišku skutečně připomínal i fyzicky. V závěsu za ním se dostavil zástupce ředitele NUMA Rudi Gunn, organizační génius celé agentury. Barnum pozdravil admirála v okamžiku, kdy vstoupil na loď. „Vítejte na palubě, admirále. Nečekal jsem, že se s vámi tady setkám.“

Sandecker nedbale mávl rukou směrem k dokům a davům reportérů a rozzářil se. „Tohle bych si přece nenechal ujít ani za nic.“ Pak nadšeně potřásl Barnumovi rukou. „Skvělá práce, kapitáne. Celá NUMA je na vás i na vaši posádku hrdá.“

„Byl to výkon celého týmu,“ ohradil se prostě Barnum. „Bez onoho přetažení kotevních lan, které tak statečně provedli Pitt s Giordinem, by Ocean Wanderer zaručeně ztroskotal na útesech.“

Sandecker zpozoroval oba jmenované a přistoupil k nim. „No,“ řekl trochu netrpělivě, „další den, další dolar. Vy dva se ale asi nikdy problémům nevyhnete.“

Pitt dobře věděl, že je to asi ten největší kompliment, jakého je admirál schopen. „Řekněme, že jsme měli to štěstí a účastnili se jednoho projektu nedaleko břehů Portorika, když se ozvala Heidi Lishernessová z našeho hurikánového střediska v Key West a popsala celou situaci.“

„Díky bohu, že jste dokázali přiletět na místo včas, abyste zabránili obrovské tragédii,“ poznamenal Gunn. Gunn byl menší drobnější muž v brýlích s tlustými rohovinovými obroučkami, obdařený přátelskou povahou, tedy člověk, jehož měl každý okamžitě rád.

„Velkou roli tu hrálo obyčejné štěstí,“ poznamenal skromně Giordino.

Objevili se Dirk se Summer. Admirál je srdečně pozdravil. „Zdá se, že po té patálii jste už oba fit.“

„Kdyby nás táta s Alem nedostali z Pisces včas, tak bychom tu nestáli,“ prohlásila Summer.

Sandeckerův úsměv vypadal cynicky, ale v očích se mu zračila pýcha. „Ano, zdá se, že konání dobrých skutků nikdy nekončí.“

„Což mě přivádí k jedné žádosti,“ navázal Pitt.

„Žádost zamítnuta,“ odpověděl Sandecker, jako by četl jeho myšlenky. „Vy všichni si budete moct udělat dovolenou, až dokončíte příští projekt.“

Giordino pohlédl mrzutě na admirála. „Jste zlý stařík.“

Sandecker tu urážku ignoroval. „Jakmile si seberete své věci, Rudi vás odveze na letiště. Tam mám připravené tryskové letadlo NUMA, které vás dopraví do Washingtonu. Má přetlakovou kabinu, takže Dirk se Summer by neměli mít žádné problémy související s jejich nedávnou dekompresí. Sejdeme se v mé kanceláři zítra v poledne.“

„Doufám, že v letadle jsou postele, protože to bude asi jediná chvíle, kdy se budeme moci vyspat,“ poznamenal Giordino.

„Poletíte s námi, admirále?“ zeptala se Summer.

Sandecker se prohnaně usmál. „Já? Ne, já poletím jiným letadlem za vámi.“ Ukázal ke skupině čekajících novinářů. „Někdo se musí obětovat na oltáři médií.“

Giordino vytáhl z náprsní kapsy doutník, nápadně připomínající jeden ze soukromé zásoby admirála Sandeckera. Když si ho zapálil, tajnůstkářsky pohlédl na admirála. „Ujistěte se, že uvedou naše jména správně.“

Heidi Lishernessová zírala prázdným pohledem na řadu monitorů před sebou, jež zobrazovaly umírající hurikán Lizzie. Poté, co změnil svůj kurz k jihovýchodu a způsobil pohromu mezi loděmi plujícími v Karibiku, udeřil na východní pobřeží Nikaraguy mezi Puerto Cabezas a Punta Gorda. Tou dobou však naštěstí jeho síla klesla již zhruba na polovinu a navíc v blízkosti pobřeží žilo jen velice málo obyvatel. Než Lizzie urazila osmdesát kilometrů nad bažinatou krajinou a narazila do úpatí hor, vyčerpala svoji energii úplně a konečně ztichla. Do té doby však stačila potopit osmnáct lodí i s posádkou, zabít tři tisíce lidí a dalších deset tisíc zranit a zbavit přístřeší.

Heidi se mohla jenom dohadovat, kolik obětí by si hurikán vyžádal, nebýt jejích předpovědí a varování už v době, kdy Lizzie vznikala. Teď tu prostě jen tak seděla, shrbená za stolem, na němž ležely desítky fotografií, počítačových analýz a celý les papírových pohárků po kávě. Vtom do místnosti vešel její manžel Harley. Zaregistroval nepořádek v její kanceláři, jež vypadala, jako by se tudy prohnala samotná Lizzie a zanechala po sobě téměř nadlidský úkol pro úklidovou četu.

„Heidi,“ oslovil ženu a jemně jí položil ruku na rameno.

Zvedla k němu své zarudlé unavené oči. „Och, Harley. Jsem tak ráda, že jsi přišel.“

„Tak pojď, děvče, máš za sebou obrovský kus práce. Je na čase, abych tě odvezl domů.“

Heidi se unaveně, ale vděčně zvedla, opřela se o manžela a spolu s ním zamířila ven z kanceláře Hurikánového střediska poseté papíry. U dveří se ještě zastavila a naposledy se ohlédla zpět. Zarazila se pohledem na velkém papíru připíchnutém na zdi, na nějž kdosi napsal: KDYBYSTE ZNALI LIZZIE TAK, JAK LIZZIE ZNÁME MY, OCH, TO JE NĚJAKÁ BOUŘE.

Usmála se pro sebe, zhasla světla a rozlehlé středisko hurikánů se ponořilo do tmy.

DRUHÁ ČÁST

– Co teď?

15 KAPITOLA

23. SRPNA 2006 Washington, D.C.

Vzduch byl horký, lepkavý vlhkostí a visel s těžkou nehybností. Obloha byla kobaltově modrá a přes ni se jako stádo oveček sunuly jen drobné mráčky. S výjimkou turistů se teď, uprostřed léta, město zklidnilo a nasadilo volné životní tempo. Kongres využíval každé záminky, aby unikl žhavému a vlhkému ovzduší, a zasedal pouze v naprosto nezbytných případech, nebo tehdy, kdy si jeho členové mohli, coby pilné včelky, trochu vylepšit image v očích voličů. Když Pitt vystoupil z tryskového letadla Citation NUMA, nepřipadala mu atmosféra ani příliš odlišná od tropů, z nichž se právě vracel. Plocha soukromého vládního letiště několik mil severně od města byla prázdná, nebylo zde vidět jediné další letadlo. Giordino, Dirk a Summer následovali Pitta po schůdcích dolů na asfaltovou plochu, jež byla tak rozpálená, že se na ní mohlo snad i smažit maso.

Jediným vozidlem, čekajícím na pruhu pro parkování letadel, byl obrovitý městský automobil Marmon, rok výroby 1931, s motorem V-16. Byl to nádherný produkt své třídy i stylu, v době vzniku praktický důkaz nejvyspělejší techniky, ušlechtilý a elegantní. Byl jedním z pouhých 360 exemplářů vozu Marmon V-16, které byly vyrobeny. Jeho motor běžel zázračně hladce a tiše, přičemž vozu dodával sílu 192 koní při kroutivém momentu 407 librostop. S karoserií barvy zaprášené růže dokonale plnil obsah dobového inzerátu na „Nejdokonalejší auto světa“. Stejně půvabná a stylová i v nejmenším detailu jako tento automobil byla rovněž žena stojící vedle něho. Měla vysokou postavu a poutavý zjev.

Vlasy skořicové barvy, lesknoucí se v dopadajícím slunci, jí spadaly až na ramena a rámovaly jemnou krásnou tvář s vysokými lícními kostmi, ještě zdůrazněnými měkkýma fialovýma očima. Tato svěží a zářící kráska byla kongresmanka Loren Smithová. Na sobě měla bílou blůzu s krajkovými aplikacemi, střiženou tak, aby zdůrazňovala její ženské linie, a odpovídající kalhoty, jejichž zvonové nohavice volně splývaly přes bílé tenisky. Zamávala rukou, usmála se a rozběhla se k Pittovi. Když k němu dorazila, vzhlédla a políbila ho lehce na rty. Pak o krok ustoupila.

„Vítej domů, námořníku.“

„Kéž bych měl dolar pokaždé, když tohle řekneš.“

„To bys už byl boháč,“ opáčila se smíchem. Pak objala postupně Giordina, Summer i Dirka. „Slyšela jsem, že jste prožili velké dobrodružství.“

„Nebýt táty a Ala,“ odvětil Dirk, „už bychom se Summer měli křídla.“

„Až si vybalíte, ráda bych si to poslechla.“

Odnesli zavazadla k vozu, něco naházeli do poněkud hrbatého kufru auta a zbytek naskládali na podlahu před zadní sedadla. Loren vklouzla na sedadlo řidiče, které nebylo chráněno ani kryto, Pitt zaujal místo spolujezdce. Zbytek společnosti se usadil v uzavřeném prostoru vozu za oknem oddělujícím řidiče.

„Vysadíme Ala u jeho bytu v Alexandrii?“ zeptala se Loren.

Pitt přikývl. „Pak bychom mohli zajet do hangáru, umýt se a dát do pořádku. Admirál nás chce vidět v poledne ve své kanceláři.“

Loren pohlédla na hodiny na přístrojovém panelu. Ručičky ukazovaly 10.25. Trochu zamračeně, ale zkušenou rukou hladce zařadila rychlost a uštěpačně pravila: „Takže žádný odpočinek před dalším úkolem? Po tom, čím jste vy čtyři prošli, není to na vás trochu silný kafe?“

„Víš stejně jako já, že pod tím jako smirek drsným zevnějškem bije srdce ohleduplného muže. Ten by na něčem takovém netrval, kdyby to nebylo důležité.“

„Stejně,“ namítla Loren, když ji ozbrojený strážný mávnutím pustil přes bránu letiště, „mohl vám dát alespoň čtyřiadvacet hodin, abyste se vzpamatovali.“

„Už brzo budeme vědět, co to na nás chystá,“ zamumlal Pitt, který dělal, co mohl, aby neusnul.

O patnáct minut později Loren zajela k vratům na privátní pozemek obytného bloku, kde bydlel Giordino. Al byl starý mládenec, který se dosud neoženil a ani se k tomuto velkému kroku nechystal. Jak sám říkal, dával přednost zdobení dortu před jeho konzumací. Loren ho jen zřídka viděla dvakrát se stejnou ženou. Svého času ho představovala svým přítelkyním, které ho pokaždé shledaly okouzlujícím a zajímavým, ale on pravidelně zanedlouho zmizel s jinou. Pitt ho často přirovnával k prospektorovi, který v tropickém ráji blouzní po zlatu, ale pod palmami na pláži ho stále nenalézá.

Giordino si vyzvedl svůj cestovní pytel a mávl na ostatní. „Uvidíme se brzy… až příliš brzy.“

Cestou k Pittovu hangárovému bytu v opuštěném koutu Národního letiště Ronalda Reagana se nesetkali s žádným provozem. Strážný u vrat je opět mávnutím pustil dál, jakmile poznal Pitta. Loren nakonec zastavila před starým hangárem, kdysi ve třicátých a čtyřicátých letech používaným jednou dnes již zaniklou leteckou společností. Pitt si hangár pronajal, aby měl kde umístit svou sbírku starých aut, a kancelářské prostory v patře přebudoval na byt. Dirk se Summer obývali hlavní podlaží, kde se rovněž nalézala ona sbírka padesáti automobilů, dvou starých letadel a Pullmanův železniční vagón, který jeho nynější majitel objevil v tunelu pod New Yorkem.

Loren zabrzdila marmona před hlavními dveřmi a Pitt pomocí dálkového ovladače vypnul složitý systém zabezpečení. Pak se vrata zvedla a ona mohla zajet dovnitř, kde zaparkovala uprostřed neuvěřitelně krásné sbírky nádherných automobilových veteránů, od nejstaršího vozu Cadillac V-8 z roku 1918, až po Rolls-Royce Silver Dawn s karoserií od Hoopera. Na podlaze potažené epoxidovou pryskyřicí a ozářené střešními okny tu staré automobily zářily oslnivě duhovými barvami.

Dirk se Summer se odebrali do samostatných oddělení Pullmanova vagónu, zatímco Pitt a Loren šli nahoru do Pittova bytu. Tam se Pitt osprchoval a oholil, zatímco Loren připravila pozdní snídani nebo časný oběd pro čtyři lidi. O třicet minut později se Pitt objevil ve dveřích ložnice, oblečený do neformálních kalhot a golfové košile. Když se posadil ke kuchyňskému stolu, Loren mu podala Ramos Fizz.

„Už jsi někdy slyšela o jedné velké společnosti jménem Odyssea?“ zeptal se Pitt zničehonic.

Na chvíli se na něj zadívala. „Ano, jsem v kongresovém výboru, který se zajímal o jejich aktivity. To ale není nic, co by se propíralo v médiích. Co víš o tom našem vyšetřování?“

Nedbale pokrčil rameny. „Absolutně nic. Vůbec jsem o zájmu Kongresu o Fantoma nevěděl.“

„O toho záhadného zakladatele společnosti? Proč ses tedy ptal?“

„Jenom ze zvědavosti. Z ničeho jiného. Fantom vlastní hotel, který jsme Al a já během hurikánu Lizzie pomohli zachránit před ztroskotáním na skaliskách.“

„Kromě skutečnosti, že vede nějaké rozsáhlé výzkumné zařízení v Nikarague a je angažovaný v ohromných stavebních a důlních projektech po celém světě, je toho o něm známo velice málo. Některé jeho mezinárodní aktivity jsou legální, jiné jsou značně pofidérní.“

„Jaké projekty má ve Státech?“

„Vodní kanály v jihozápadních pouštích a pár přehrad. Jenom v tomhle rozsahu.“

„Jaké vědecké výzkumy provádí Odyssea?“ chtěl vědět Pitt.

Loren pokrčila rameny. „Jejich aktivity jsou velice pečlivě utajované, a jelikož ten podnik je v Nikarague, žádný zákon je nenutí, aby své pokusy zveřejňovali. Povídá se jenom, že výzkum se týká nějakých palivových článků, ale nikdo to neví jistě. Naši zpravodajci nepovažují Odysseu za hodnu prioritního vyšetřování.“

„A co jejich stavební aktivity?“

„Zabývají se většinou budováním podzemních bezpečnostních a skladových prostorů,“ odpověděla Loren. „CIA sice zaslechla nějaké zvěsti, že společnost vybudovala tajné podzemní jeskyně pro výrobu jaderných a biologických zbraní v zemích, jako je Severní Korea, avšak žádný důkaz o tom neexistuje. Mají řadu společných projektů s Čínou, která si přeje udržet svůj vojenský výzkumný program i zbrojní vybavení v tajnosti. Zdá se, že Odyssea pro ně vystavěla podzemní prostory a skladiště, kde jsou čínské výzkumné vojenské aktivity i montážní linky zbraní bezpečně mimo dosah našich satelitů.“

„Přesto však Fantom postavil a provozuje plovoucí hotel.“

„Hotel je pouze taková jeho hračka, kterou používá k pobavení svých klientů,“ vysvětlovala Loren. „V hotelovém průmyslu je jenom tak pro zábavu.“

„Kdo je vlastně ten Fantom? Provozní ředitel hotelu Ocean Wanderer o něm nic dobrého neřekne.“

„To tedy nemá moc rád svoje místo.“

„To opravdu ne. Pověděl mi, že pro Fantoma už pracovat nebude, protože tak zbaběle utekl z hotelu a odletěl svým soukromým letadlem těsně předtím, než udeřil hurikán, a nechal mu napospas všechny hosty i zaměstnance. Vůbec se nezajímal o to, jestli se jim něco stane, nebo dokonce jestli třeba nezahynou.“

„Fantom je velice záhadná osobnost. Nejspíš je jediným vrcholovým pracovníkem tak velkého podniku, který nemá osobního tiskového mluvčího nebo agenturu pro styk s veřejností. Ještě nikdy nikomu neposkytl interview a je dokonce i velice zřídka vidět na veřejnosti. Neexistují záznamy o jeho minulosti, rodině, školách, prostě nic.“

„Ani třeba rodný list?“

Loren zavrtěla hlavou. „V Americe, ani v jiných národních archivech celého světa, nebyl nalezen žádný záznam o jeho narození. Jeho pravá totožnost stále ještě čeká na odhalení, a to i přes veškerou snahu našich nejlepších zpravodajců. Před pár lety se FBI pokusila získat na něj nějakou páku, ale neuspěla. Dokonce neexistuje ani žádná jeho pořádná fotografie, protože obličej má neustále zahalený do šátku a oči mu kryjí tmavé brýle. Kdysi se pokusili získat jeho otisky, ale on stále nosí rukavice. Dokonce ani jeho nejbližší obchodní partneři nikdy jeho tvář neviděli. Jediné, co je zřejmé, je jeho výrazná obezita. Váží nejspíš přes dvě stě kilo.“

„Ničí život nebo pracovní aktivity nemůžou přece zůstat takhle utajené.“

Loren bezmocně rozhodila rukama.

Pitt si nalil šálek kávy. „Kde se nachází ředitelství té společnosti?“

„V Brazílii,“ odpověděla Loren. „Dále má velké kanceláře v Panamě. Protože tam realizoval rozsáhlé investice, prezident republiky mu udělil jejich státní občanství. A současně ho jmenoval ředitelem Úřadu Panamského průplavu.“

„Kde je tedy důvod vašeho kongresového vyšetřování?“ podivil se Pitt.

„Ten tkví v jeho obchodování s Čínou. Fantomova spolupráce s touto zemí trvá již nějakých patnáct let. Jako ředitel Úřadu průplavu byl rozhodujícím činitelem, který přispěl k tomu, aby společnost Whampoa Limited se sídlem v Hongkongu, jež má úzké vazby na Lidovou osvobozeneckou armádu, získala dvacetiletou opci na kontrolu nad atlantickým a pacifickým vstupním přístavem do Panamského průplavu, tedy nad městy Balboa a Cristobal. Whampoa bude rozhodovat o nakládání a vykládání všech lodí a bude kontrolovat železnici, převážející zboží mezi přístavy. Brzy rovněž zahájí výstavbu visutého mostu, který bude využíván k transportu nadměrně velkých kontejnerů na sever a na jih přes oblast průplavu.“

„Co s tím má společného naše vláda?“

Loren potřásla hlavou. „Nic, o čem bych věděla. Prezident Clinton dal Číňanům carte blanche, pokud šlo o rozšiřování jejich vlivu ve Střední Americe.“ Pak dodala:. „Další zajímavá věc v souvislosti se společností Odyssea je skutečnost, že vrcholný management se skládá téměř výhradně z žen.“

Pitt se usmál. „Feministické hnutí musí Fantoma přímo milovat.“

Dirk a Summer se k nim připojili k opožděné snídani předtím, než se všichni společně vydali do Sandeckerovy kanceláře. Tentokrát řídil Pitt, jenž si vybral tyrkysově modré vozidlo Navigator, které bylo součástí služební flotily vozidel NUMA. Cestou zastavili před Loreniným domem, kde ji vysadili.

„Sejdeme se dnes na večeři?“ otázal se Pitt.

„Dirk se Summer přijdou také?“

„Mohl bych ty děti přivléct,“ přitakal s úsměvem Pitt, „ale jedině když na tom budeš trvat.“

„Trvám na tom.“ S těmito slovy mu Loren stiskla ruku, elegantně vyklouzla z vozu a přešla k domovním dveřím.

Budova ředitelství NUMA se tyčila do výše třiceti pater na pahorku nad řekou Potomac a přehlížela celé město. Sandecker sám vybral toto místo, jakmile mu Kongres schválil prostředky na stavbu budovy. Nakonec byl výsledek daleko velkolepější, než se původně zamýšlelo, a také konečná cena stavby překročila rozpočet o několik milionů dolarů. Jelikož budova stála na východním břehu řeky, těsně za hranicí District of Columbia, Sandecker poměrně nevysvětlitelným způsobem dokázal obejít omezení výšky nových staveb a nechal vybudovat nádhernou válcovitou konstrukci ze zeleného skla, viditelnou ze vzdálenosti mnoha mil.

Pitt zajel s autem do přeplněných podzemních garáží a zastavil na svém vyhrazeném místě.

Všichni nasedli do výtahu k Sandeckerově kanceláři v nejvyšším patře. Z výtahu vystoupili do předpokoje, jehož stěny byly obložené týkovým dřevem z palub různých lodních vraků. Admirálova sekretářka je požádala, aby chvilku počkali, jelikož Sandecker má právě jednání.

Jen ta slova dořekla, dveře se otevřely a z admirálovy pracovny vyšli dva staří známí. Kurt Austin, se kšticí předčasně šedivých vlasů, jenž účinkoval jako protějšek Pitta, coby ředitele speciálních projektů, a Joe Zavala, šlachovitý inženýr, jehož častou pracovní náplní byla práce na projektech a stavbě ponorek, v čemž spolupracoval s Giordinem. Oba se zastavili a s nově příchozími si potřásli rukama.

„Kampak vás dva ten starý dědek posílá?“ zeptal se jich Giordino.

„Jedeme na sever Kanady. Objevily se zprávy o nějakém rybím mutantu v některých tamních jezerech. Admirál nás poslal to zkontrolovat.“

„Slyšeli jsme, jak jste zachránili Ocean Wanderer ze spárů hurikánu Lizzie,“ poznamenal Zavala. „Nečekal jsem, že vás uvidím zpátky v chomoutu takhle brzo.“

„Podle Sandeckera si unavení žádný odpočinek nezaslouží,“ poznamenal Pitt s kyselým úsměvem.

Austin kývl na Dirka a Summer. „Rád bych pozval tebe i s dětmi k nám na barbecue.“

„To by se mi líbilo,“ přiznal Pitt. „Vždycky jsem si chtěl prohlédnout tvou sbírku starých zbraní.“

„Já zase ještě neviděl tvou sbírku aut.“

„Co kdybychom tedy zorganizovali poznávací zájezd? U mě si dáme koktejl a nějaký předkrm a pak zajedeme k tobě na barbecue.“

„Domluveno.“

Objevila se Sandeckerova sekretářka. „Admirál vás čeká.“

Rozloučili se. Austin se Zavalou zamířili k výtahům, zatímco Pittova skupina byla vpuštěna do vnitřní kanceláře. Admirál tam seděl za mohutným stolem, vyrobeným ze zachráněného krytu palubního průlezu jedné lodi Konfederace, známé svým úspěšným pronikáním blokády.

Jakožto gentleman ze staré školy Sandecker povstal, když do místnosti vešla Summer, a pokynul jí ke křeslu proti psacímu stolu. Giordino kupodivu dorazil k admirálovi už dřív. Byl oblečen do neformálních kalhot a havajské květované košile. Ze své kanceláře v osmadvacátém patře přišel rovněž už i Rudi Gunn a připojil se k nim.

Sandecker zahájil schůzku bez úvodních řečí. „Máme tu k řešení dva velice zajímavé problémy. Nejdůležitější je ta záležitost s hnědým slizem, který se šíří po celém Karibiku, k čemuž se ale dostanu za chvíli.“ Pronikavým zrakem pohlédl přes stůl, nejprve na Summer a pak na Dirka. „Vy dva jste tím svým objevem na mělčině Navidad otevřeli Pandořinu skříňku.“

„Neslyšela jsem nic o výsledcích testů od chvíle, co kapitán Barnum poslal tu amforu do laboratoře,“ řekla Summer.

„Laboratoř ji stále ještě čistí,“ vysvětloval Gunn. „Byl to Hiram Yaeger a ten jeho počítačový zázrak, kteří určili období a kulturu, ze které ta věc pochází.“

Dřív, než se Summer mohla zeptat, vmísil se Sandecker. „Hiram datoval tu amforu do období staršího než 1100 let před Kristem. Současně potvrdil, že jde o keltský výrobek.“

„Keltský?“ opakovala udiveně Summer. „Tím si je jistý?“

„V každém detailu odpovídá všem amforám, prokazatelně zhotoveným starými Kelty zhruba před třemi tisíci lety.“

„Co ten hřeben, který jsme vyfotografovali?“ chtěla vědět Summer.

„Když nemá samotný předmět, aby ho mohl prostudovat,“ odvětil Sandecker, „Hiramův počítač dokáže udělat jen hrubý odhad ohledně jeho stáří. Nicméně podle jeho mínění je doba vzniku přibližně stejná – asi před třemi tisíci lety.“

„Odkud podle Yaegera ta věc pochází?“ vyzvídal Pitt.

Sandecker se zadíval na strop. „Jelikož Keltové nebyli národem mořeplavců a není o nich známo, že by kdy přepluli Atlantik do Nového světa, musel být ten artefakt vyhozen z paluby nějaké projíždějící lodi.“

„Přes mělčinu Navidad ale nikdy neplula žádná loď, pokud si schválně nechtěla nechat rozpárat trup ostrými korály a pak neoprávněně žádat pojistné,“ poznamenal Pitt. „Jediná možnost spočívá v tom, že sem byla zahnaná bouří.“

Gunn upřeně hleděl na koberec, jako by mu cosi probíhalo hlavou. „Podle záznamů pojišťovny se o tyto útesy skutečně rozbil jeden starý parník jménem Vandalia.“

„Prozkoumala jsem jeho zbytky,“ prohlásila Summer s vyčkávavým pohledem na bratra.

Dirk přikývl a ušklíbl se. „Amfora nebyla jediná věc, kterou jsme tam našli.“

„Dirk naráží na to, že jsme nalezli rovněž labyrint podzemních jeskyní nebo místností, vytesaných ve skále, kterou nyní pokrývají korály.“ Sáhla do kabelky a vytáhla odtud digitální fotoaparát. „Udělali jsme tam několik snímků těch místností a velké nádoby, ozdobené reliéfy starodávných bojovníků. Nádoba byla plná drobných předmětů denní potřeby.“

Sandecker na ni hleděl nevěřícně. „Podmořské město na západní polokouli, starší než sídla Olméků, Mayu a Inků? To se zdá nemožné.“

„Definitivní odpověď dostaneme teprve až po podrobném průzkumu.“ Summer držela aparát, jako by to byl nějaký vzácný šperk. „Ta stavba, kterou jsme objevili, vypadala jako jakýsi chrám.“

Sandecker se obrátil na Gunna. „Rudi?“

Gunn chápavě kývl, vzal si od Summer kameru a stiskl knoflík, načež se na stěně odsunul jeden dřevěný panel a odkryl velkou digitální televizní obrazovku. Pak připojil k televizi spojovací kabel, uchopil dálkový ovladač a začal promítat záběry, které Pitt se Summer udělali v potopeném chrámu.

V paměti aparátu bylo víc než třicet snímků, počínaje vstupním obloukem a schody vedoucími dovnitř, kde se nacházel katafalk připomínající velkou kamennou postel. Objemná nádoba se svým obsahem se nalézala ve druhé místnosti.

Gunn promítal jeden obrázek za druhým a Dirk se Summer jednotlivé snímky komentovali. Když se na monitoru objevil poslední záběr, všichni zůstali tiše sedět.

Nakonec se první ozval Pitt. „Myslím, že bychom k tomu měli přizvat St. Juliena Perlmuttera.“

Gunn se zatvářil skepticky. „St. Julien není archeolog.“

„To je pravda, ale jestli někdo má nějakou teorii o dávných mořeplavcích a námořnících, kteří se před třemi tisíci let plavili přes Atlantik, pak je to on.“

„Za zkoušku to stojí,“ rozhodl Sandecker a pohlédl na Summer s Dirkem. „To bude po příští dva týdny předmět vašeho výzkumu. Nalezněte odpovědi. Můžete to považovat za pracovní dovolenou.“ Obrátil se ve svém koženém ředitelském křesle, takže nyní hleděl do tváře Pittovi a Giordinovi. „Teď k záležitosti hnědého slizu. Zatím víme jedině to, že jeho výskyt nesouvisí s rozsivkami ani nějakými řasami. Stejně tak to není žádný biotoxin, který by měl vazbu na fenomén rudého proudu. Dále víme, že jak se pohybuje do volného Atlantiku a pak jižním rovníkovým proudem na sever směrem k Floridskému zálivu, nechává po sobě pás zkázy. Oceánologové se domnívají, že se už sliz rozšířil až do amerických vod. Zprávy z Key West hlásí, že naleziště mořské houby začínají trpět nějakou neznámou příčinou devastace.“

„Je mi líto, že nádoba se vzorkem vody a s mrtvými mořskými organismy, který jsem odebrala, se rozbila, když vlny shodily Pisces do té podmořské rokliny,“ ozvala se Summer.

„Nic si z toho nedělejte. Máme vzorky i ukázky organismů, které dostáváme denně z padesáti rozličných lokalit v celém Karibiku.“

„Neukazuje něco na zdroj toho znečištění?“ otázal se Pitt.

Gunn si sundal brýle a začal malým hadříkem leštit skla. „Upřímně řečeno, ani ne. Naši vědci zanalyzovali vzorky vody, údaje o vodních proudech a větru, satelitní snímky i pozorování lodí. Podle jejich nejlepšího současného odhadu je hnědý sliz chrlen do moře někde u pobřeží Nikaraguy. Je to však stále jenom jejich odhad.“

„Nemohla by to být nějaká chemikálie splavená do řeky ústící do moře?“ navrhl Pitt.

Sandecker mnul v prstech jeden ze svých obrovských doutníků, ale nezapálil si ho. „Je to možné, ale stejně ještě musíme vystopovat vlastní zdroj.“

„Děje se tu něco ošklivého,“ prohlásil Gunn. „Ten sliz je jedovatý pro většinu mořského života, včetně korálu. A řešení musíme nalézt brzy, dříve, než se to nekontrolovaně rozšíří do celého Karibiku a zanechá za sebou jenom moře špíny a zónu bez života.“

Pitt se na Gunna podíval poněkud překvapeně. „To tu maluješ pěknou budoucnost.“

„Musíme nalézt zdroj a přijmout protiopatření,“ přidal se Sandecker. „To bude úkol tvůj a Alův. Vaším cílem tedy bude prozkoumat vody u západního pobřeží Nikaraguy. Vyčlenil jsem k tomu jedno výzkumné plavidlo NUMA třídy Neptun. Nemusím vám připomínat, že je to jen malá loď, vyžadující pouze pětičlennou posádku. Na palubě má však nejmodernější vědecké vybavení právě pro podobné speciální účely, jaký je tento. Na rozdíl od ostatních výzkumných a vědeckých plavidel je bezpečně rychlejší než jakákoliv jiná loď.“

„Něco jako Calliope, kterou jsme museli před několika lety potopit na řece Niger?“ poznamenal Pitt, aniž by zvedl oči od žlutého bloku, do kterého si dělal poznámky.

„Jejíž cenu jsem vám měl vlastně strhávat z platu.“

„To máte nastejno, admirále. Tentokrát dáme s Alem přednost tomu, nebýt tolik nápadní.“

„To tedy nebudete,“ odsekl Sandecker a bez ohledu na přítomné nekuřáky si zapálil doutník. „Poco Bonito je má pýcha a radost. Má na délku pětadvacet metrů a klamný vzhled. Nikdo nemůže říct, že by byla nějak nápadná, protože její trup, paluba i kormidelna byly postavené podle typu Buckie, známého skotského rybářského trauleru.“

Pitta pokaždé překvapila Sandeckerova invence a tvořivá záliba ve zvláštních lodích. „Oceánografické plavidlo maskované jako rybářská loď. To je určitě světová novinka.“

„Ve Skotsku postavená rybářská loď se bude v Karibiku vyjímat jako bezdomovec na plese debutantek,“ poznamenal Giordino pochybovačně.

„Jenom se nebojte,“ uklidňoval ho Sandecker. „Nástavba Poco Bonita je elektronicky ovládána tak, že se její zjev automaticky mění, aby odpovídala jakékoliv rybářské flotile na světě.“

Pitt upíral oči na koberec a snažil si představit takovou loď. „Jestli mě neklame má středoškolská španělština, pak Poco Bonito znamená ‚malý tuňák‘.“

Sandecker přikývl. „Považoval jsem to za vhodné jméno.“

„Proč ale všechny ty lsti?“ otázal se Pitt. „Nejedeme přece do válečné oblasti.“

Sandecker se na něj tajnůstkářsky podíval. Tenhle pohled už Pitt znal. „Člověk nikdy neví, kdy se setká s nějakou přízračnou lodí plnou duchů pirátů.“

Pitt s Giordinem zůstali na admirála zírat, jako by prohlásil, že se právě vrátil z cesty na Mars. „Přízračnou loď,“ opakoval sardonicky Pitt.

„Nikdy jsi neslyšel legendu o Bludném bukanýrovi?“

„V poslední době určitě ne.“

„Leigh Hunt byl krutý námořní lupič a pirát, který koncem sedmnáctého století pustošil Zadní Indii a okrádal každou loď, kterou potkal, ať španělskou, anglickou či francouzskou. Byl to mohutný muž, vedle něhož takový Černovous vypadal jako panenka. Pověsti o jeho brutalitě se ve Španělsku staly legendou. Posádky lodí, které zajal, páchaly raději sebevraždu, než aby se Huntovi vzdaly. Mezi jeho oblíbené zábavy patřilo kupříkladu táhnout nešťastné zajatce na laně za lodí, až si je milostivě vzali žraloci.“

„To mi skoro připomíná jednoho starého námořníka, co znám,“ zamumlal nedůtklivě Giordino.

Sandecker však pokračoval, jako by to dloubnutí neslyšel. „Huntovo království hrůzy trvalo patnáct let, až se nakonec jednou pokusil zajmout britskou válečnou loď, maskovanou jako nevinné obchodní plavidlo. Hunt se nechal napálit, vztyčil pirátskou černou vlajku s lebkou, z jejíchž očí a zubů stéká krev, a vypálil z děla před příď britské lodi. Když k ní však přirazil bokem, britská loď zvedla kryty střílen a do pirátské lodě jménem Scourge vypálila plnou smrtící salvu. Po divoké bitvě byli piráti totálně zdecimováni. Nakonec na jejich palubu vtrhl oddíl britských vojáků, kteří se zbývající posádkou udělali krátký proces.“

„Hunt tu bitvu přežil?“ chtěla vědět Summer.

„Naneštěstí pro něj ano,“ odpověděl Sandecker.

Dirk přejel prsty po opotřebovaném dřevě Sandeckerova stolu. „Zacházeli s ním Britové tak, jak bývalo jeho zvykem, a táhli ho na laně za lodí?“ zeptal se Dirk.

„Ne,“ odvětil Sandecker. „Kapitán totiž díky Huntovi před dvěma lety ztratil bratra, takže byl plný touhy po pomstě. Nařídil, aby Huntovi uřízli obě nohy, a pak ho nechal pověsit tak, že měl krvavé pahýly jenom čtvrt metru nad vodou. Bylo pouze otázkou času, než žraloci ucítili krev a začali vyskakovat z vody, pokaždé pro další a další sousto. Nakonec na laně zůstaly viset jenom Huntovy paže.“

Summeřina hezká tvář se zkřivila odporem. „To je nechutné.“

Dirk ale nesouhlasil. „Mně připadá, že dostal přesně to, co si zasloužil.“

„Poučte mě, admirále,“ pronesl Giordino, který dával najevo, že se všemožně snaží zůstat vzhůru, „co má ten pirát s čím společného?“

Sandecker se prohnaně usmál. „Podobně jako Létající Holanďan, i Leigh Hunt se svou posádkou krvežíznivých pirátů stále ještě brázdí moře právě v oblasti, kde vy budete pracovat.“

„Kdo to říká?“

„Během posledních tří let ho viděla řada lodí, zábavních jachet i rybářů. Některé z nich vyslaly zprávu, že na ně zaútočila nějaká strašidelná plachetnice s tajemnou posádkou, a pak navěky zmizely.“

Pitt pohlédl na Sandeckera. „To si určitě děláte jenom legraci.“

„Nedělám.“ Admirálův hlas zněl rozhodně. „Máš-li tak silné pochybnosti, nechám ti poslat opisy těch hlášení.“

„Poznamenejte si,“ prohodil kysele Giordino, „abyste nezapomněli loď vybavit dřevěnými kůly a stříbrnými kulkami.“

„Záhadná loď s minimální posádkou plavící se hnědým slizem.“ Pitt se zádumčivě zadíval oknem na řeku Potomac hluboko dole pod nimi. Pak odevzdaně pokrčil rameny. „To je tedy ten správný poslední pohled, jaký si člověk má s sebou brát do hrobu.“

16 KAPITOLA

Pitt se rozhodl, že do restaurace odveze celou společnost v elegantním starém marmonu. Byl teplý večer, takže všichni tři muži se tísnili vedle sebe na nekrytém předním sedadle, zatímco ženy se usadily vzadu, aby jim vítr nerozcuchal účesy. Muži měli na sobě lehká sportovní saka a volné kalhoty. Ženy byly oblečené do letních šatů.

Giordino přivedl svou současnou přítelkyni Micky Levyovou, která pracovala pro jednu důlní společnost s ústředím ve Washingtonu. Měla jemné rysy v obličeji, tmavou kůži a velké hnědé oči. Dlouhé černé vlasy měla sčesané do vlnitých copánků, spletených na temeni hlavy. Za levým uchem se skvěl vetknutý malý květ ibišku. Hovořila tichým hlasem, v němž byl patrný jen náznak izraelského přízvuku.

„To je nádherné auto,“ poznamenala, když ji Giordino představil ostatním. Nastoupila dovnitř zadními dvířky, která jí Giordino dvorně podržel, a posadila se vedle Summer.

„Musíš mít s mým přítelem trpělivost,“ ozval se suše Giordino. „Nedokáže se objevit bez značné pompy a obřadnosti.“

„Bohužel tu chybí trumpety a bubny,“ opáčil Pitt. „Moje kapela má totiž dneska večer volno.“

Za zavřeným oknem, oddělujícím prostor kabiny od místa řidiče, si ženy vydržely povídat celou cestu až do restaurace. Loren a Summer se dozvěděly, že Micky se narodila a byla vychována v Jeruzalémě a že absolvovala na Coloradské důlní škole.

„Takže vy jste geoložka,“ shrnula Summer.

„Strukturální geoložka,“ upřesnila Micky. „Mou specializací je provádění analýz pro inženýry, plánující výkopové podzemní projekty. Zkoumám prosakování vody a případné podzemní kanály vedoucí do hlubších vrstev, aby si stavitelé byli vědomi možného zavodnění při ražbě tunelů.“

„To zní rozhodně dost nudně,“ pronesla příjemným hlasem Loren. „Na škole jsem navštěvovala přednášky z geologie, abych splnila požadavky k absolutoriu ze sociální ekonomie. Tenkrát jsem si myslela, že jsou zajímavé. Víc mýlit jsem se ale nemohla. Geologie je asi stejně tak zajímavá jako účetnictví.“

Micky se zasmála. „Práce v terénu naštěstí tak banální není.“

„Neprozradil táta, kam nás bere na večeři?“ chtěla vědět Summer.

Loren zavrtěla hlavou. „Mně nic neřekl.“

O dvacet pět minut později zabočil Pitt na příjezdovou cestu k restauraci L’Auberge Chez Francois v Great Falls ve Virginii. Alsaská architektura i vnitřní výzdoba vytvářely vřelou a příjemnou atmosféru. Když zaparkoval, vešli hlavním vchodem, kde jeden z členů rodiny, provozující tuto restauraci, zkontroloval Pittovu rezervaci, načež je odvedl do výklenku ke stolu pro šest.

Pitt uviděl jedny staré přátele – Clyda Smithe a jeho rozkošnou manželku Paulu – a krátce s nimi promluvil. Smith pracoval v NUMA skoro stejně dlouho jako Pitt, byl ale zaměstnán ve finanční sekci agentury. Když se všichni usadili, dostavil se číšník a seznámil je s dnešní specialitou. Pitt rozhodl, že vynechají koktejl, a přistoupil rovnou k vínu. Zvolil těžké Sparr Pinot Noir. Pak jako předkrm objednal pro celý stůl zvěřinový talíř, obsahující směs srnčího a antilopího masa, bažantí prsíčka, divokého králíka a křepelku s přírodními houbami a vlašskými ořechy.

Zatímco vychutnávali víno a zvěřinový předkrm, Loren je seznámila s posledními klepy z washingtonské politiky. Zasvěceným drbům členky Kongresu všichni naslouchali napjatě. Následovali Dirk se Summer, kteří vyprávěli o svém objevu starodávného chrámu a artefaktů. Skončili popisem málem smrtelného zakončení expedice na mělčině Navidad díky hurikánu. Pitt se vmísil s připomínkou, že už kontaktoval St. Juliena Perlmuttera, jemuž vzkázal, že se u něj zastaví jeho syn a dcera, aby načerpali něco z jeho bohatých vědomostí o lodích a moři.

Následoval hlavní chod, nad nímž by zaplesalo srdce každého milovníka francouzské kuchyně. Pitt objednal ledvinky s houbami a omáčku z šery a hořčice. Na menu byly ještě telecí mozeček a exotické telecí jazyky, ale to si dámy už nedaly. Giordino s Micky spořádali společně skopové koleno, zatímco Dirk se Summer okusili choucroute garni, velký podnos kyselého zelí s párky, bažanty, nadívanou kachnou, holoubětem a paštikou z husích jater, což byla specialita podniku. Loren se spokojila s petite choucroute – kyselým zelím, uzeným pstruhem, lososem, ďasem mořským a garnáty.

Většina přítomných si ještě dala vydatný desert, následovaný skleničkou jemného portského. Následně se všichni jednomyslně shodli na tom, že celý příští den budou držet dietu. V uvolněné atmosféře po opulentní večeři se Summer otázala Micky, do jakých koutů světa ji dosud zavedla její geologická praxe. Ta začala popisovat obrovské podzemní jeskyně v Brazílii a Mexiku a líčila, jak obtížné bývá do nich proniknout.

„Našla jsi někdy také nějaké zlato?“ otázala se škádlivě Summer.

„Jenom jednou. Objevila jsem slabou stopu tohoto prvku v podzemní řece, protékající pod jižním okrajem kalifornské pouště do kalifornského zálivu.“ Jakmile se zmínila o řece, Pitt, Giordino i Loren se začali smát. Micky překvapilo, když slyšela, jak Pitt s Giordinem objevili tu řeku a zachránili Loren z drápů zlodějů artefaktů během projektu nazvaného Zlato Inků.

„Rio Pitt,“ vydechla Micky, zjevně ohromená. „Mělo mě to napadnout.“ Pak pokračovala v líčení svých cest po světě. „Jedním z mých nejúchvatnějších projektů bylo zkoumání hladiny vody ve vápencových jeskyních v Nikarague.“

„Vím, že v Nikarague jsou netopýří jeskyně, ale ještě jsem neslyšela, že tam jsou i jeskyně vápencové,“ poznamenala Summer.

„Ty byly objeveny zhruba před deseti lety a jsou značně rozlehlé. Některé z nich jsou až několik mil dlouhé. Projekční firma, která mě najala, plánuje vybudovat suchý spojovací kanál mezi oběma oceány.“

„Suchý kanál napříč Nikaraguou?“ opakovala Loren. „To je novinka.“

„Inženýři tomu říkají ‚podzemní most‘.“

„Ten kanál má běžet pod zemí?“ opakovala skepticky Loren. „Pořád si to snažím představit.“

„Hlubokomořské přístavy a zóny volného obchodu v Karibiku a Pacifiku, které bude nutné ještě samozřejmě vybudovat, budou propojeny vysokorychlostní magnetickou bezdotykovou železnicí, běžící obřími tunely pod pohořím a jezerem Nicaragua, na níž budou vlaky dosahovat rychlosti až pěti set padesáti kilometrů v hodině.“

„Ten nápad dává smysl,“ připustil Pitt. „Kdyby to fungovalo, mohlo by to výrazně omezit transportní náklady.“

„To by ale znamenalo pořádné investice,“ poznamenal Giordino.

Micky souhlasně přikývla. „Předpokládaný rozpočet činil sedm miliard dolarů.“

Loren stále vypadala pochybovačně. „Připadá mi divné, že se o tak velkém podniku nehovořilo v oddělení dopravy Kongresu.“

„Nebo že se o tom ani nezmínila média,“ dodal Dirk.

„To je proto, že se to nakonec neuskutečnilo,“ odpověděla Micky. „Bylo mi řečeno, že společnost, která za celým projektem stála, se rozhodla do toho nejít. Proč, to jsem se nikdy nedozvěděla. Musela jsem podepsat slib mlčenlivosti, že nikdy nebudu mluvit o této své práci ani neprozradím žádnou informaci o projektu. To bylo však už před čtyřmi lety. A jelikož všechno od té doby zjevně utichlo, troufám si ten slib porušit a vypravuju o celé záležitosti po skvělé večeři svým přátelům.“

„Je to fascinující příběh,“ připustila Loren. „Jenom by mě zajímalo, kdo to všechno měl financovat?“

Micky usrkla ze skleničky portské. „Jak jsem pochopila, část financí měla poskytnout lidová Čína. Svého času ve Střední Americe těžce investovali. Kdyby byl ten podzemní dopravní systém realizován, získali by velkou moc nad ekonomikou celé Severní a Jižní Ameriky.“

Pitt s Loren se na sebe podívali s narůstajícím porozuměním v očích. Pak se Loren zeptala Micky: „Co to bylo za firmu, která tě najala?“

„Jedna velká projekční a konstrukční firma jménem Odyssea.“

„Ano,“ poznamenal tiše Pitt a pod stolem stiskl Lorenino koleno, „zdá se mi, že jsem o nich už slyšel.“

„To je náhoda,“ řekla Loren. „Právě před pár hodinami jsme s Dirkem o této Odyssee diskutovali.“

„To je ale divné jméno pro stavební firmu,“ ozvala se Summer.

Loren se lehce usmála a parafrázovala slova Winstona Churchilla. „Hádanka zahalená do bludiště tajných obchodních jednání. Zakladatel a předseda společnosti, který si nechává říkat Fantom, je asi tak stejně tajemný jako vzorec cestování v čase.“

Dirk vypadal zamyšleně. „Proč myslíš, že od toho plánu ustoupil? Kvůli nedostatku peněz?“

„Určitě ne kvůli penězům,“ opáčila Loren. „Britští ekonomičtí publicisté odhadují jeho osobní majetek na víc než padesát miliard dolarů.“

„Takže je podivné,“ zamumlal Pitt, „proč ty tunely nedokončil, když je toho tolik v sázce.“

Loren zaváhala, nikoliv však Giordino. „Jak můžete vědět, že to doopravdy vzdal? Jak si můžete být jistí, že právě teď tajně nekope pod Nikaraguou, zatímco my si tady vychutnáváme portské?“

„To není možné.“ Loren byla sebejistá. „Jakoukoliv stavební aktivitu by okamžitě ukázaly satelity. Takhle rozsáhlé výkopové práce by utajit nedokázal.“

Giordino zamyšleně otáčel prázdnou sklenkou v ruce. „Existuje šikovný trik, když chce člověk ukrýt miliony tun vykopané zeminy a kamenů.“

Pitt pohlédl přes stůl na Micky. „Mohla bys mi sehnat mapy oblastí, kde měly ty tunely začínat a končit?“

Micky potvrdila, že to ráda udělá. „Vzbudil jsi mou zvědavost. Dej mi číslo svého faxu a já ti ty plány pošlu.“

„Co máš na mysli, tati?“ zeptal se Dirk.

„Za pár dní se budeme s Alem plavit dolů do Nikaraguy,“ odpověděl Pitt s širokým úsměvem. „Při té příležitosti bychom se tam mohli zastavit a porozhlédnout se kolem.“

17 KAPITOLA

Dirk se Summer jeli do rezidence St. Juliena v Georgetownu v Dirkově kabrioletu Meteor z roku 1952. Byl to automobil s nadupaným motorem postavený v Kalifornii, s karoserií ze skelného laminátu, s pohonem DeSoto Fire-Dome V-8, přebudovaným tak, že motor měl namísto sto šedesáti nakonec dvě stě sedmdesát koní. Karoserie nesla americké závodní barvy, tedy bílou s modrým svislým pruhem uprostřed. Automobil vlastně nikdy žádnou střechu neměl. Když pršelo, Dirk pouze zpod jednoho sedadla vytáhl kus igelitu, zakryl jím sedadla a otvorem uprostřed jenom vystrčil hlavu.

Odbočili z pitoreskní ulice lemované stromy a vjeli na příjezdovou cestu, obkružující rozlehlý starý trojpodlažní zámeček s celkem osmi štíty. Pokračovali po straně domu, až se ocitli před přístavkem, který dříve sloužil jako stáj a přístřešek pro kočáry. Byl docela veliký, protože svého času ukrýval neméně než deset koní a pět kočárů. V patře měl navíc místnosti pro podkoního a kočího. St. Julien Perlmutter si pronajal tento dům před čtyřiceti lety a nechal ho uvnitř přestavět do podoby soukromého archivu, obsahujícího na policích celé kilometry knih, dokumentů a různých privátních písemností, týkajících se námořní historie téměř tří set tisíc lodí a lodních vraků. Navíc však, coby gurmán a bonvivant, ještě udržoval mrazicí box plný různých delikates z celého světa a ve sklepě skladoval na čtyři tisíce lahví vína.

Na dveřích nebyl žádný zvonek, jen masivní železné klepadlo ve tvaru kotvy. Summer s ním třikrát zabouchala na dveře a počkala. Dveře se otevřely dokořán až za celé tři minuty a v nich stanul mohutný muž, sto devadesát centimetrů vysoký a vážící poctivých dvě stě kilogramů. Jakkoliv byl Perlmutter obrovitý, jeho tělo bylo pevné a svaly výkonné.

Šedivé vlasy měl chundelaté a porost na bradě mu ještě zvýrazňoval mohutný, na koncích zakroucený knír. Až na obrovitost svého těla by svým kulatým červeným obličejem, zvonovitým nosem a modrýma očima mohl dětem připomínat Santa Clause. Perlmutter byl oblečený do svého obvyklého purpurově zlatého kašmírového hedvábného županu. Kolem nohou mu poskakovalo štěně jezevčíka a ňafalo na návštěvníky.

„Summer!“ zvolal. „Dirku!“ Popadl oba mladé lidi do svého medvědího náručí a zvedl je do vzduchu. Summer měla pocit, že jí praskají žebra, a Dirk lapal po dechu. Konečně je, k jejich obrovské úlevě, protože Perlmutter neuměl odhadnout svou sílu, postavil hostitel zase na zem a pozval je dál.

„Pojďte dovnitř, jen pojďte. Ani nevíte, jakou mám radost, když vás vidím.“ Pak se obořil na psa. „Fritzi! Ještě jednou štěkneš a omezím ti apanáž na gurmánské psí požitky.“

Summer si masírovala prsa. „Doufám, že vám táta říkal, že za vámi přijedeme?“

„Ano, říkal,“ odpověděl vesele Perlmutter. „Je to pro mě potěšení.“ Nato se odmlčel a trochu se mu zamlžil pohled. „Když se dívám na Dirka, vybavuje se mi tvůj otec, který byl tehdy ve tvém věku, nebo dokonce ještě mladší, a přicházel se prohrabovat mou knihovnou. Je to, skoro jako by se zastavil čas.“

Dirk a Summer už v minulosti s Pittem Perlmuttera několikrát navštívili, a vždycky je ohromila velikost jeho archivu, zaplňujícího všechny police, se svazky narovnanými na zemi na chodbách a ve všech místnostech kočárového přístavku, a dokonce i v koupelnách. Tato sbírka byla uznávána jako nejúplnější pramen námořní historie na světě. Knihovny a archivy v celé zemi pokorně čekaly, připraveny zaplatit jakoukoliv cenu, jen kdyby se Perlmutter rozhodl svůj poklad prodat.

Summer byla pokaždé ohromena neuvěřitelnou Perlmutterovou pamětí. Bylo by logické, kdyby celá ta spousta údajů byla seřazena a zpracována v počítačovou sestavu, avšak on pokaždé prohlašoval, že není schopen abstraktního myšlení, a počítač si nikdy nepořídil. Na druhou stranu si však překvapivě pamatoval, kde je uložený kdejaký kousek papíru, informace, kniha nebo autor, zpráva či případný zdroj. Rád se chlubil tím, že během šedesáti vteřin vyhledá v tom bludišti přesně to, co potřebuje.

Perlmutter je odvedl do jídelny, půvabně obložené santalovým dřevem. Byla to jediná místnost v domě, kde se nenacházely knihy. „Posaďte se, jen se posaďte,“ hlaholil. Usadil je k masivnímu kulatému stolu, vyřezanému z kormidla slavné tajemné lodi Mary Celeste, jejíž vrak byl nalezen na Haiti. „Připravil jsem lehký oběd podle vlastního výběru – krevety, jen mírně upečené s guavou. A spláchneme to lahvičkou Martin Ray Chardonnaye.“

Fritz se usadil vedle stolu a ocasem v očekávání zametal podlahu. Perlmutter se k němu co chvíli naklonil a podal mu kousek krevety, které polykal bez kousání.

Zanedlouho si Dirk pohladil své pevné břicho. „Ty krevety byly tak dobré, že jsem se, obávám se, přejedl jako čuně.“

„Nejsi sám,“ zasténala potichu Summer, dokonale nasycená.

„Tak tedy, děti, co pro vás můžu udělat?“ otázal se Perlmutter. „Váš otec říkal něco o tom, že jste nalezli jakýsi keltský artefakt.“

Summer otevřela aktovku, kterou si přinesla s sebou, a vytáhla z ní zprávu, již spolu s Dirkem sepsali během letu do Washingtonu, plus fotografie nalezených starodávných předmětů. „Tohle docela věrně shrnuje naše objevy. Současně to obsahuje i závěr Hirama Yaegera ohledně amfory, hřebene a fotografie artefaktů a podvodních komor.“

Perlmutter si nalil další sklenici vína, nasadil si na nos brýle a pustil se do čtení. „Poslužte si dalšími krevetami. Je jich tu ještě spousta.“

„Obávám se, že nikdo z nás už nezvládne ani sousto,“ zamumlal Dirk s rukou přitisknutou na žaludek.

Perlmutter si němě jemnými dotyky osušoval bradku, která skrývala jeho ústa. Občas se zarazil, pohlédl zamyšleně ke stropu, aby se pak zase vrátil ke čtení zprávy. Konečně ji odložil na stůl a pevně se na sourozence Pittovy zadíval.

„Uvědomujete si, co jste dokázali?“

Summer nevinně pokrčila rameny. „Myslíme si, že jde o archeologický nález určitého významu.“

„Určitého významu,“ opakoval Perlmutter s lehkým nádechem sarkasmu. „Jestli je to, co jste nalezli, pravé, pak se vám podařilo spláchnout do kanálu pěkných pár set uznávaných archeologických teorií.“

„Panebože,“ vydechla Summer s pohledem na svého bratra, který zadržoval smích. „To je to tak zlé?“

„Záleží na tom, z které strany se na to podíváte,“ prohodil Perlmutter mezi upíjením vína. Jestli ta zpráva skutečně představovala zemětřesení mezi archeology, pak se choval docela chladně. „O keltské kultuře z období před rokem 500 před Kristem je toho známo velice málo. Až do středověku totiž neexistují žádné písemné záznamy. Jediné, co se zdá probleskovat závojem času, je dohad, že kolem roku 2000 před Kristem Keltové začali pronikat ze své původní oblasti osídlení kolem Kaspického moře a východní Evropy. Někteří historikové se domnívají, že Keltové a Hindové měli společné předky, jelikož jejich jazyky byly podobné.“

„Jakou oblast tehdy obývali?“ chtěl vědět Dirk.

„Dostali se až do dnešní severní Itálie a Švýcarska, pak do Francie, Německa, Británie a Irska, na severu až do Dánska ve Skandinávii a na jihu až do Španělska a Řecka. Archeologové našli stopy po keltském osídlení dokonce až na druhém břehu Středozemního moře — v Maroku. Hroby s dobře zachovanými mumiemi se objevily i v severní Číně, kulturní oblasti lidu Urumči. Ti byli zaručeně Keltové, měli totiž bílou kůži a bělošské rysy, světlé nebo rusé vlasy a nosili oblečení z kostkované tkaniny.“

Dirk se v židli zaklonil, až se její přední nohy zvedly z podlahy. „O lidu Urumči jsem četl. Netušil jsem ale, že Keltové pronikli až do Řecka. Měl jsem za to, že Řekové byli původními obyvateli.“

„I když někteří z nich skutečně pocházejí z té oblasti, všeobecně se uznává, že většina sem na jih infiltrovala ze střední Evropy.“ Perlmutter přesunul své tělo do pohodlnější polohy a pak pokračoval. „Keltové nakonec ovládali území skoro stejně velké, jako byla římská říše. Vytlačili z oblasti neolitické národy, které po Evropě stavěly megalitické monumenty jako kupříkladu Stonehenge, a navázali na tradice druidského mysticismu. Mimochodem, Druidové znamená ‚ti velice chytří‘.“

„To je ale zvláštní, že se toho po nich za ta staletí moc nedochovalo,“ poznamenala Summer.

Perlmutter souhlasně přikývl. „Na rozdíl od Egypťanů, Řeků a Římanů nikdy totiž nevybudovali říši ani nedosáhli národní jednoty. Tvořili jen volnou konfederaci kmenů, které navíc dost často mezi sebou válčily, ale vždy se dokázaly sjednotit proti zevnímu nepříteli. Po patnácti stech letech konečně jejich vesnická kultura ustoupila systému pevností na kopcích, vybudovaných z hlíny za použití dřevěných palisád. Ty se pak následně přeměnily v zalidněná městská obydlí. Řada dnešních měst stojí na místech starých keltských pevností. Například Zurych, Paříž, Mnichov či Kodaň. Navíc dobrá polovina měst po celé Evropě stojí na troskách někdejších keltských vesnic.“

„Je těžké uvěřit tomu, jak se národ, jenž nestavěl žádné paláce ani citadely, stal dominantní kulturou celé západní Evropy.“

„Keltská společnost se zabývala především pastevectvím. Jejich základní životní styl spočíval v pěstování dobytka a ovcí. Určité aktivity vyvíjeli i v zemědělství, ale jeho výnosy byly malé a stačily jen tak potřebám vlastní rodiny. Až na to, že nebyli nomádi, podobalo se jejich kmenové uspořádání severoamerickým indiánům. Často přepadali sousední vesnice, aby ukořistili dobytek nebo ženy. Teprve až zhruba tři sta let před Kristem začali pěstovat zemědělské plodiny, aby během krutých zim měli čím krmit dobytek. Z lidí, kteří bydleli podél pobřeží, se stali obchodníci, jejichž hlavním artiklem byly bronzové zbraně a dále prodej cínu jiným národům, jež bronz vyráběly. Většina zlata k výrobě exotických ozdob pro vládnoucí náčelníky a příslušníky horních vrstev byla dovezená.“

„Jak zvláštní, že kultura, v jejíž prospěch nehovořilo nic zvláštního, dosáhla takové moci na tak rozlehlém teritoriu.“

„Nemůžeš říct, že pro Kelty nic nehrálo,“ opravil Perlmutter Dirka. „Zahájili éru doby bronzové tím, že zavedli používání slitiny mědi s cínem, jenž se v Británii nacházel ve velkém množství. Ještě později se jim připisuje i umění tavit železo, takže i doba železná je spojena s jejich aktivitami. Byli vynikajícími jezdci na koních a do Evropy přinesli znalost kola. Stavěli válečné vozy a byli první, kdo používal těžké čtyřkolové nákladní vozy v zemědělství. Vyráběli kovové nástroje k orání a sklízení úrody. Vytvořili předměty, které se používají dodnes, jako pinzety nebo kleště. Byli prvními, kteří své koně okovávali bronzovými podkovami, vyráběli železné obruče na kola. Naučili starý svět používat mýdlo. Vyhlášená byla jejich řemeslná zručnost při zpracování kovu, jejich mistrovství při užívání zlata k okrasným šperkům, ornamentům, ozdobě válečných přilbic, mečů a seker bylo dokonalé. Také keltská keramika a nádobí byly vytvářeny velice nápaditě. Zvládli rovněž výrobu skla. Řeky a Římany naučili používat glazuru. Keltové dále vynikali v poezii a hudbě. Jejich básníci se těšili dokonce větší úctě než kněží. A jejich způsob počítat začátek dne od půlnoci používáme dodnes.“

„Co bylo příčinou ústupu Keltů ze slávy?“ zeptala se Summer.

„Hlavně porážky od invazních římských jednotek. Jak do Evropy začaly expandovat jiné kultury – Germánů, Gótů a Saxonů, svět Galů, jak Římané Kelty nazývali, se postupně rozpadal. Svým způsobem byli Keltové sami sobě největším nepřítelem. Divoký, nezkrotný národ, milující dobrodružství a osobní svobodu, byl současně nutně nestálý, impulzivní a zcela nedisciplinovaný, což přispělo k jeho konci. Když padl Řím, Keltové byli vyhnáni přes Severní moře do Anglie a Irska, kde je také jejich vliv dodnes patrný.“

„Jak vypadali – a jak se chovali k ženám?“ otázala se Summer s šibalským úsměvem.

Perlmutter si povzdechl. „Čekal jsem, že se k tomu dostaneme.“ Dolil jim zbytek vína. „Keltové byli příslušníky tvrdé rasy, byli vysocí a měli světlou pleť. Barva jejich vlasů kolísala od světlé přes rusou až k hnědé. Současníci je popisovali jako divoké lidi s hlubokými drsnými hlasy. Určitě ale ráda uslyšíš, Summer, že v keltské společnosti byly ženy vysoce vážené. Mohly se vdávat podle vlastního výběru a mohly dědit. A na rozdíl od mnoha následujících kultur mohly ženy žalovat o náhradu, když je někdo obtěžoval. Keltské ženy jsou popisovány jako stejně velké s muži, po jejichž boku také dokonce bojovaly v bitvách.“ Perlmutter moment zaváhal, ale pak pokračoval. „Na armádu keltských mužů a žen musela být docela pěkná podívaná.“

„Pročpak?“ nechala se Summer nachytat.

„Protože do boje často nastupovali nazí.“

Summer byla příliš dospělá, než aby se červenala, ale jenom zakoulela očima a upřela pohled na podlahu.

„Což nás přivádí zpátky k těm keltským artefaktům, které jsme našli na mělčině Navidad,“ pronesl vážně Dirk. „Jestli je nepřevážela nějaká loď o tři tisíce let později, odkud vlastně pocházejí?“

„A také co ty podmořské prostory, které někdo vytesal do skály a jež jsme objevili?“ dodala Summer.

„Jste si jistí, že byly skutečně vytesány do skály, a ne vystavěny z kamenů?“ ujišťoval se Perlmutter.

Dirk pohlédl na sestru. „Předpokládám, že to možné je. Mezery mezi kameny mohly zakrýt zkamenělé nánosy.“

„To totiž nevypadá na Kelty, že by vysekávali jeskyni v solidní skále,“ vysvětloval Perlmutter. „Možná tu nebyly žádné pořádné stromy, které by mohli pokácet, když byla mělčina Navidad ještě nad hladinou. Tropické palmy nejsou kupříkladu k nějaké trvalejší stavbě vůbec vhodné, protože mají ohnuté a vláknité kmeny.“

„Jak ale mohli v jedenáctém století před Kristem urazit jedenáct tisíc kilometrů přes oceán?“

„To je těžká otázka,“ přiznal Perlmutter. „Ti, kteří žili na atlantickém pobřeží, byli také dobří mořeplavci, samozřejmě. Často se jim říkalo ‚lid vesel‘. Ví se o nich kupříkladu, že se z přístavů v Severním moři plavili až do Středozemního moře. Podle žádné legendy však Keltové Atlantik nepřepluli, snad jen s výjimkou Svatého Brednana, irského kněze, který podle mínění mnohých během své sedmileté plavby navštívil i pobřeží Ameriky.“

„Kdy vykonal tu cestu?“ zeptal se Dirk.

„Někdy mezi lety 520 a 530 po Kristu.“

„Patnáct set let po epoše, ze které pochází náš objev,“ poznamenala Summer.

Dirk se sklonil a podrbal Fritze po zádech. Ten se posadil a olízl mu ruku. „Zdá se, že jsme tedy vsítili gól.“

Summer sklopila oči a dlaní si uhladila šaty. „Kam se tedy vrhneme teď?“

„První hádanka, kterou je nezbytné vyřešit,“ radil Perlmutter, „je zjistit, jestli mělčina Navidad byla někdy nad hladinou moře a zda to v tom případě bylo před třemi tisíci lety.“

„Nějakou odpověď by nám mohli dát geomorfologové, studující původ a věk zemských povrchů,“ navrhla Summer zasvěceně.

Perlmutter upřeně hleděl na model slavné ponorky Konfederace Hunley. „Mohli byste začít u Hirama Yaegera a jeho počítačové kouzelnice. U něj v archivu se nachází nejúplnější soubor všech údajů z námořních věd. Jestli byl někdy prováděn geologický průzkum mělčiny Navidad, pak o tom určitě bude mít záznam.“

„Co jestli ho ale prováděl tým německých nebo ruských vědců?“

„Yaeger bude mít i anglický překlad. Na to se můžete spolehnout.“

Dirk se zvedl a začal přecházet po místnosti. „Naším prvním krokem po návratu na velitelství NUMA bude tedy setkání s Hiramem a prosba, aby se podíval do svých pořadačů.“

Summer se usmála. „A co pak?“

Dirk nezaváhal. „Další zastávka bude v kanceláři admirála Sandeckera. Jestli tomu chceme přijít na kloub, musíme ho přesvědčit, aby nám přidělil posádku, výzkumné plavidlo a nezbytné vybavení k pečlivému průzkumu podmořských komor a k vyzvednutí artefaktů.“

„Chceš říct, že se tam vrátíme.“

„Copak máme jinou možnost?“

„Asi ne,“ odpověděla zvolna. Z nějakého důvodu, který nedokázala identifikovat, ucítila, jak v ní klíčí strach. „Myslím, že na Pisces se už nebudu chtít znovu ani podívat.“

„Jak znám Sandeckera,“ ozval se Perlmutter, „bude se v rámci úspor fondů NUMA snažit spojit váš projekt ještě s nějakým jiným.“

„Musíš uznat,“ pravil Dirk k sestře, „že je to rozumný předpoklad. Půjdeme? Už jsme St. Juliena okradli o spoustu času.“

Summer opatrně Perlmuttera objala. „Díky za fantastický oběd.“

„Pro starého mládence je společnost krásné mladé dívky vždycky potěšením.“

Dirk si s Perlmutterem potřásl rukou. „Sbohem a děkujeme.“

„Pozdravujte ode mě tátu a vyřiďte mu, aby se zastavil.“

„Vyřídíme.“

Když děti odešly, Perlmutter zůstal dlouho sedět, ztracen v myšlenkách, až náhle zazvonil telefon. Byl to Pitt.

„Dirku, tvůj syn s dcerou právě odešli.“

„Nasměroval jsi je správným směrem?“ chtěl vědět Pitt.

„Alespoň jsem trochu povzbudil jejich apetit. Moc jsem jim toho ale říct nedokázal. O Keltech, plavících se po mořích, toho moc napsáno nebylo.“

„Mám na tebe otázku.“

„Poslouchám.“

„Slyšel jsi někdy o pirátovi jménem Hunt?“

„Jistě. Byl to bukanýr, který dosáhl určité slávy koncem sedmnáctého století. Proč se ptáš?“

„Dozvěděl jsem se, že je z něho jakýsi nepokojný duch, známý pod jménem Toulavý bukanýr.“

Perlmutter si povzdechl. „Četl jsem ty zprávy. Další bajka o Bludném Holanďanovi. I když pár lodí, které vyslaly hlášení o tom, že se s ním setkaly, zmizelo beze stopy.“

„Takže při vplutí do nikaragujských vod existuje důvod k obavám?“

„Předpokládám, že ano. Jaký na tom máš zájem ty?“

„Pouhá zvědavost.“

„Chtěl bys, abych se podíval, co na toho Hunta mám?“

„Byl bych ti vděčný, kdybys mi to mohl poslat po poslovi do mého hangáru,“ odpověděl Pitt. „Hned ráno musím chytit první letadlo.“

„Okamžitě to posílám.“

„Díky, St. Juliene.“

„Za dva týdny pořádám menší večírek. Stihneš přijít?“

„Ještě nikdy jsem žádnou tvou pohádkovou party nevynechal.“

Jakmile dotelefonoval, Perlmutter vyhledal materiály o Huntovi, zavolal kurýrní službu a pak odešel do ložnice, kde stanul před knihovnou plnou knih. Neomylně jednu z nich vytáhl z poličky a pomalu přešel do pracovny, kde se složil na kožený Recamierův lékařský gauč, vyrobený ve Filadelfii v roce 1840. Fritz toho okamžitě využil, vyskočil a uvelebil se Perlmutterovi na břiše, zíraje na něj svýma smutnýma hnědýma očima.

Perlmutter otevřel knihu Imana Wilkense s názvem Kde kdysi stáli a pustil se do čtení. Po hodině knihu zavřel a pohlédl na Fritze. „Je to možné?“ zamumlal k němu. „Je to skutečně možné?“

Poté se uvolnil a dovolil, aby ho opožděné účinky archivního vína Chardonnay pokojně uspaly.

18 KAPITOLA

Pitt s Giordinem vyrazili do Nikaraguy hned příštího dne tryskovým letadlem Citation patřícím agentuře NUMA. Cílovým letištěm byla Managua. Tam přestoupili do dopravního turbovrtulového letadla Cassa 212 španělské výroby a po hodinu deset minut trvajícím přeletu hor i nížiny dosáhli pobřeží Karibského moře v oblasti známé pod názvem Pobřeží komárů. Mohli se sem dostat rychlejším způsobem v tryskovém letadle jejich agentury, avšak Sandecker se domníval, že bude lepší, když přijedou jako obyčejní turisté a lépe tak splynou s prostředím.

Zacházející slunce na západním horizontu barvilo horské štíty do zlatova. Po chvíli však zmizely i poslední paprsky a po východních úbočích se začaly šířit stíny. Pro Pitta bylo těžké představit si kanál, procházející tímto obtížným terénem, i když v minulosti byla Nikaragua původně považována za lepší lokalitu pro vybudování průplavu mezi oceány než Panama. Měla rozhodně zdravější podnebí, výkop kanálového tělesa by byl snazší a navíc by se průplav nalézal téměř o pět set kilometrů blíže ke Spojeným státům. Když se počítala vzdálenost tam i zpět, činil rozdíl skoro tisíc kilometrů.

Před koncem století, podobně jako při mnohých jiných historických meznících, však vylezli politici ze svých skrýší a vyhlásili špatné rozhodnutí. Panama měla totiž mocnou lobby, která již nějaký čas tvrdě pracovala na tom, aby narušila styky mezi Nikaraguou a americkou vládou. Určitou dobu vypadala situace nerozhodně, ale s Teddy Rooseveltem, který se v zákulisí snažil prosadit za každou cenu dohodu s Panamou, se kyvadlo mínění, i přes ty kilometry navíc, nakonec odklonilo od Nikaraguy. Poslední kapkou byla erupce Mount Pelee, sopky na ostrově Martinique, která si vyžádala víc než třicet tisíc obětí. A právě v této době, jako exemplární příklad špatného načasování, vydala Nikaragua sérii poštovních známek, která představovala zemi jako oblast vulkánů. Na jedné známce dokonce jakási sopka v pozadí nějakého mola a železnice právě chrlila lávu. To byla poslední rána. Americký Senát tedy jako místo, kde Spojené státy vybudují kanál, zvolil Panamu.

Hned po startu letadla z Washingtonu se Pitt zahleděl do zprávy o Pobřeží komárů. Nikaragujská nížina na karibské straně je izolovaná od obydlenější západní části země drsnými horami, vinoucími se pod příkrovem hustého tropického dešťového pralesa. Lidé ani tato oblast nikdy nepatřili ke španělské říši, ale až do roku 1905 spadali pod Británii. Teprve pak se celý pobřežní kraj dostal pod jurisdikci nikaragujské vlády.

Pittův cíl, Bluefields, byl hlavní nikaragujský přístav, pojmenovaný po neslavně známém holandském pirátovi, který zde, v jedné laguně nedaleko města, skrýval svou loď. Obyvatelstvo sestává většinou z meskitů, jejichž různí předkové sem přišli ze Střední Ameriky, Evropy a Afriky, dále kreolů, kteří představují černé potomky otroků z koloniální éry, a konečně mesticů, jejichž krev je směsicí indiánských a španělských předchůdců.

Ekonomika regionu je založená na rybolovu, kterému se podél celého pobřeží velice daří. K nejčastějším úlovkům patří krevety, humři a želvy. Ve městě je postaven velký závod na zpracování ryb na export, mezinárodní rybářské flotily si navíc vyžádaly vybudování rozsáhlých dílen a zařízení na dodávku pohonných hmot a potravin.

Když Pitt zvedl hlavu od popsaných stránek, zjistil, že obloha zatím zčernala jako uhel. Svištění vrtulí a hučení motorů doléhaly do jeho mozku a myšlenky se mu zatoulaly do říše nostalgie. Tvář, kterou každého rána vídal v zrcadle, již nebyla potažená hladkou kůží, prostou hlubokých rýh, jakou míval před pětadvaceti lety. Čas, spolu s dobrodružným způsobem života a působením přírodních živlů, si vybral svou daň.

Jak se tak bezmyšlenkovitě díval z okénka, vracel se ve vzpomínkách zpět tam, kde to všechno začalo, na pláž u Kaena Pointu na havajském ostrově Oahu. Slunil se tehdy na pláži, když ve vodě zahlédl nějaký žlutý válec. Proplaval zrádnými příbřežními proudy, zmocnil se ho a vrátil se s ním na břeh. Uvnitř se nalézala zpráva od kapitána nedávno zmizelé jaderné ponorky. Od té chvíle se jeho život změnil. Potkal ženu, která se stala jeho první láskou od momentu, kdy ji spatřil. Její obraz si uchoval v paměti, přestože věřil, že zemřela. Nikdy se nedozvěděl, že přežila, dokud se na jeho prahu neobjevil Dirk se Summer.

Jeho tělo však odolalo běhu času docela dobře. Svaly možná nebyly tak pevné jako kdysi, ale klouby ještě nepoznaly bolesti a trýzně stáří. Černé vlasy měl stále ještě husté a zvlněné, jen na spáncích se mu začínaly objevovat první šedivé pramínky. Živé opálově zelené oči stále jasně jiskřily. Láska k moři a práce pro agenturu NUMA pořád představovaly hlavní náplň jeho života. Vzpomínky na minulé činy, některé příjemné, jiné připomínající noční můru, ještě nestačily vyblednout.

Jeho paměť však vymazala všechny ty situace, při nichž se mu podařilo oklamat zubatou s kosou. Riskantní cesta po podzemní řece při pátrání po zlatu Inků, boj ve staré pevnosti cizinecké legie na Sahaře proti ohromné přesile, utkání s gigantickým sněžným skútrem v Antarktidě i vyzvednutí Titaniku z mořského dna. Spokojenost a pocit naplnění, jež získal za dvě desetiletí, mu poskytovaly příjemnou útěchu a dávaly mu víru, že jeho život nakonec přece jen za něco stál.

To, co vybledlo, byla ona stará hnací síla, rozkoš postavit se neznámému. Teď měl rodinu a s ní i zodpovědnost. Divokým dnům byl nyní konec. Obrátil se k Giordinovi, který uměl usnout za jakýchkoliv kritických podmínek stejně snadno, jak to dokázal ve vlastní posteli ve svém washingtonském bytě. Jejich společné činy se staly téměř legendami, a i když se jejich osobní životy příliš nepodobaly, jakmile se ocitli tváří v tvář něčemu, co vypadalo jako nepřekonatelné protivenství a pohroma, okamžitě se spojili v jeden celek, v němž každý doplňoval fyzické i duševní přednosti toho druhého tak dlouho, dokud nezvítězili nebo, což nebylo tak často, neprohráli.

Pitt se usmál, když si vzpomněl, co o něm napsal jakýsi novinář, když se jednou dostalo jeho činům uznání. „V duši každého muže, prahnoucího po dobrodružství, je kus Dirka Pitta. A jelikož on sám je Dirk Pitt, pak ta jeho touha je nejsilnější.“

Podvozek letadla se otevřel, zajistil a motory se rozběhly na zpětný chod. Když se Pitt naklonil k okénku a pohlédl dolů k zemi, uviděl, jak se přistávací světla zrcadlí v řece a lagunách, obklopujících letiště. Když letadlo přistálo a začalo pojíždět k terminálu, lehce mrholilo. Kapičky deště hnal čerstvý vítr o síle necelých deset kilometrů v hodině a dával tak vzduchu vůni vlhké svěžesti. Pitt následoval Giordina ze schůdků a překvapeně vnímal, že teplota je někde kolem dvaadvaceti stupňů. Očekával, že bude přinejmenším o pět stupňů více.

Spěšně přešli asfaltovou plochu a vešli do terminálu, kde museli dvacet minut čekat, než se objevila jejich zavazadla. Podle Sandeckerových instrukcí na ně u vchodu do budovy mělo čekat auto. Pitt táhl dva kufry na kolečkách, zatímco Giordino nesl přes rameno cestovní pytel s těžkým potápěčským vybavením. Přešli asi padesát metrů po chodníku k vozovce. Na cestující tam čekalo pět aut a jeden taxík, jejichž řidiči se dohadovali o jízdném. Mávnutím odehnali taxikáře a asi minutu vyčkávali. Poté poslední auto v řadě – omlácený, odřený a pomačkaný starý Ford Escort – zablikalo dálkovými světly. Pitt přistoupil k okénku spolujezdce, naklonil se dovnitř a zeptal se: „Nečekáte na…“

Až sem se dostal, ale pak překvapeně zmlkl. Od volantu vystoupil Rudi Gunn a obešel auto, aby pozdravil oba nové příchozí a potřásl jim rukou. Ušklíbl se. „Nemůžeme se už jenom pořád takhle setkávat.“

Pitt jen němě zíral. „Admirál se ani nezmínil, že se toho projektu účastníš také.“

I Giordino němě zíral. „Odkud ses tady objevil a jak to, že jsi tu dřív než my?“

„Už jsem se nudil, jen tak vysedávat v kanceláři, tak jsem Sandeckera udyndal, aby mě nechal jet sem. Odletěl jsem do Nikaraguy krátce po naší schůzce. Počítám, že se nenamáhal vám o tom říct.“

„Určitě jenom zapomněl,“ pronesl cynicky Pitt. Objal malého mužíka kolem ramen. „Užili jsme si spolu pěkných pár divokých dní, Rudi. Pracovat po tvém boku je pro nás vždycky potěšení.“

„Jako třeba v Mali na řece Niger, když jste mě vyhodili ze člunu?“

„Jak si vybavuju, bylo to nezbytné.“

Jak Pitt, tak i Giordino zástupce ředitele agentury NUMA respektovali. Jakkoliv vypadal a choval se jako vysokoškolský učitel, Gunn se nikdy nevyhýbal tomu, umazat si také ruce, jestliže to úspěšné splnění zadání NUMA vyžadovalo. Muži ho obdivovali zejména proto, že bez ohledu na rozsah spáchaných lotrovin na ně nikdy admirálu Sandeckerovi nežaloval.

Hodili zavazadla do kufru a nastoupili do escorta. Gunn se protáhl s vozem kolem zaparkovaných aut před terminálem a zabočil na silnici, vedoucí od letiště k hlavnímu přístavu. Projížděli podél rozlehlého zálivu Bluefields, který lemují široké pláže. Delta řeky Escondido se tady dělí do několika ramen, obkružujících město a pokračujících pak Útesovou úžinou do moře. Laguna, zálivy i přístav sám byly plné opuštěných a tichých rybářských lodí.

„Skoro to vypadá, jako by celá rybářská flotila byla doma,“ poznamenal Pitt.

„Díky hnědému slizu se místní rybářství prakticky zhroutilo,“ odpověděl Gunn. „Krevety i humři vymírají a ryby se přestěhovaly do bezpečnějších vod. Mezinárodní rybářské flotily, jako třeba komerční lodě z Texasu, se přesunuly do výnosnějších oblastí.“

„Místní ekonomika musí být tedy zu Grunt,“ poznamenal Giordino, pohodlně opřený na zadním sedadle.

„Je to tragédie. Všichni obyvatelé nížin závisí nějakým způsobem na moři. Žádné ryby, žádné peníze. A to je jenom polovina vší té bídy. Bluefields a okolní pobřeží jsou pravidelně, jako podle hodin, každých deset let zasaženy větším hurikánem. V roce 1988 hurikán Joan zničil přístav a všechno, co bylo od té doby znovu postaveno, smetl hurikán Lizzie. Ale hlavně, pokud nezmizí nebo se nezneutralizuje ten hnědý sliz, spousta lidí tady bude hladovět.“ Odmlčel se. „Situace byla dost špatná už před poslední bouří. Nezaměstnanost dosahovala šedesáti procent. Teď je skoro devadesát. Západní pobřeží Nikaraguy je hned po Haiti nejchudší oblastí západní polokoule. Mimochodem, než na to zapomenu, už jste, mládenci, něco jedli?“

„Jsme v pořádku,“ ujistil ho Giordino. „Dali jsme si lehkou večeři na letišti v Manague.“

Pitt se usmál. „Zapomněl jsi na ty dvě tequily.“

„Nezapomněl.“

Escort projížděl primitivním městem a poskakoval přes díry, jež vypadaly dost hluboké, aby se jimi dala čerpat podzemní voda. Architektura rozpadajících se budov, připomínajících spíše opuštěné ruiny, byla směsí francouzského a anglického vlivu. Domy byly kdysi natřeny jasnými barvami, ale posledních několik desítek let žádný z nich štětec neviděl.

„To sis tedy ani trochu nevymýšlel, když jsi mluvil o katastrofě v ekonomice,“ poznamenal Pitt.

„Velká část chudoby je přitom zapříčiněna naprostou absencí infrastruktury a místní hodnostáři to stále nechápou,“ začal přednášet Gunn. „Děvčata, jež nemají na vybranou, se už ve čtrnácti letech stávají prostitutkami, kluci se živí prodejem kokainu. Nikdo si nemůže dovolit platit účty za elektřinu, takže se prostě jenom napojují na dráty vedoucí k veřejnému osvětlení. Neexistuje tu žádné odpadové hospodářství, a guvernérka si přesto za celý jednoroční rozpočet postavila palác, jelikož se domnívala, že je důležitější ukazovat se před cizími hodnostáři. Je tady silný drogový průmysl, ale z něho nezbohatne nikdo z místních, protože pašování drog se provádí většinou v exteritoriálních vodách nebo někde v opuštěných zátokách.“

Gunn zamířil do areálu obchodního přístavu El Bluff, projel vjezdem k laguně a vydal se na opačnou stranu proti Bluefields. Do nosu je udeřil mohutný zápach přístavu. Odpadky, nafta a splašky se tu mísily se špinavou vodou. U doků míjeli nákladní lodě, které vypadaly, jako by se měly každou chvíli rozpadnout a potopit. Střechy na většině skladišť byly strhnuté. Pitt si povšiml, že z jedné kontejnerové lodi vykládají ohromné dřevěné bedny, na nichž se skvěl nápis ZEMĚDĚLSKÉ STROJE. V takovémto špinavém prostředí vypadaly obrovité, neposkvrněné, lesknoucí se trajlery, na něž se bedny nakládaly, jaksi nepatřičně. Jméno lodi, sotva viditelné ve světle pracovních lamp, hlásalo Dong He. Uprostřed trupu se táhl další nápis – COSCO. Pitt věděl, že je to zkratka Čínské zaoceánské dopravní společnosti.

Jenom ho napadlo, co je asi v těch bednách s nápisem ZEMĚDĚLSKÉ STROJE doopravdy.

„Tohle je jejich přístavní zařízení?“ otázal se Giordino nevěřícně.

„To je všechno, co jim zůstalo po řádění Lizzie,“ odpověděl Gunn.

Po dalších čtyřech stech metrech vjel escort na dřevěné molo, které bylo obklopené neosvětlenými, opuštěnými rybářskými loděmi. Gunn zabrzdil před jedinou bárkou, na jejíž palubě svítilo světlo. Loď vypadala, že zažila už lepší časy. Ve žlutavém světle se jevil černý nátěr trupu poněkud vybledlý. Z nástavby a na několika místech trupu stékaly skvrny rzi. Rybářské náčiní se válelo neuspořádaně po palubě. Náhodnému kolemjdoucímu muselo plavidlo připadat výsostné užitkově, prostě jako jedna obyčejná rybářská loď z mnoha, v podstatě stejná jako lodě zakotvené a vyvázané všude kolem ní.

Když Pitt přejel pohledem po širokém plavidle od přídě až po záď, kde ochable visela nikaragujská vlajka se dvěma horizontálními modrými pruhy a jedním bílým pruhem uprostřed, sáhl si pod košili a nahmatal nevelký složený hedvábný uzlík.

Mírně se pootočil, krátce se rozhlédl, až se zarazil pohledem na levandulově natřeném pick-upu, zaparkovaném ve stínu blízkého skladiště. Automobil nebyl prázdný. Za volantem rozeznával temný stín a přes deštěm skrápěné přední sklo svítil rudý konec hořící cigarety.

Po chvíli se otočil zpět k lodi. „Tak tohle je tedy Poco Bonito.“

„Na pohled nic moc, co?“ prohodil Gunn, když otevřel kufr a vyndával z něho zavazadla. „Má ale dva dieselové motory po tisíci koních a vědeckou výbavu, pro jakou by většina laboratorních chemiků ráda třeba zemřela.“

„Je to rozdíl,“ poznamenal Pitt.

„Jak to?“ zvedl Gunn hlavu.

„Tohle musí být jediná loď NUMA, která není natřená tyrkysovou barvou.“

„Znám tuhle menší třídu Neptun průzkumných lodí NUMA,“ poznamenal Giordino. „Jsou stavěné podobně jako obrněná auta a na rozbouřeném moři se chovají příjemně stabilně.“ Zaváhal a rozhlédl se po ostatních lodích u mola. „Skvělé maskování. Až na trochu velkou kormidelnu, která se ale nedá zmenšit, je k nerozeznání od jiných rybářských lodí.“

„Jak je stará?“ chtěl vědět Pitt.

„Šest měsíců,“ odpověděl Gunn.

„Jak ale její konstruktéři dokázali, aby vypadala tak… sešle?“

„Speciální efekty,“ odpověděl se smíchem Gunn. „Omšelá barva a rez jsou speciálně vyrobené za tím účelem, aby právě tak vypadaly.“

Pitt se skokem přenesl z mola na palubu lodi a natáhl se k Giordinovi, který mu podal jejich zavazadla i cestovní vak. Zvuky kroků na palubě přivolaly muže a ženu, kteří se vynořili ze dveří palubní nástavby. Muž, asi padesátiletý, s úhledně sestřiženou šedou bradkou a ježatým obočím, se ocitl v kruhu světla dopadajícího na palubu. Měl oholenou hlavu, která se leskla potem. Jak tam stál s lehce shrbenými rameny, nebyl o mnoho větší než Giordino.

Další členka posádky byla skoro sto osmdesát centimetrů vysoká a pružná, s anorektickou postavou módní manekýnky. Světlé vlasy, zářivé a husté, jí spadaly až na ramena. Obličej měla snědý, s vysokými lícními kostmi, a když se usmála na uvítanou, odhalila oslnivě bílé zuby. Jako mnoho žen pracujících venku nosila vlasy svázané a používala jen minimální líčení, což tedy neodvádělo pozornost od jejího přirozeného půvabu. Přinejmenším podle Pittova mínění. Povšiml si, že přesto zdůrazňuje určité ženské rysy krásy. Například měla nalakované nehty u nohou.

Jak muž, tak i žena byli oblečeni do bavlněných košil místní provenience se svislými pruhy a krátkých kalhot barvy khaki. Muž měl na nohou tenisky, které vypadaly pořádně děravé, zatímco žena nosila sandály se širokými pásky.

Gunn se ujal představování. „Doktorka Renee Fordová, naše stálá mořská bioložka, a doktor Patrick Dodge, vedoucí námořní geochemik naší agentury. Předpokládám, že Dirka Pitta, ředitele speciálních projektů, a Ala Giordina, námořního inženýra, znáte.“

„Ještě nikdy jsme nespolupracovali na stejném projektu,“ ozvala se Renee chraplavým hlasem, jen nepatrně hlasitějším než pouhý šepot. „Setkali jsme se ale na několika konferencích.“

„Nápodobně,“ přidal se Dodge a všichni si potřásli rukama.

Pitt měl nutkání se zeptat, jestli Fordová a Dodge spolu sdílí garáž, ale nakonec se takovému špatnému vtipu vyhnul. „Rád vás zase vidím.“

„Doufám, že budeme šťastná loď.“ Giordino blýskl jedním ze svých oslnivých úsměvů.

„A proč bychom neměli být?“ otázala se sladce Renee.

Giordino neodpověděl. Došlo na jeden z těch vzácných okamžiků, kdy mu chyběla odpověď.

Pitt chvíli zůstal stát a naslouchal, jak voda naráží do pilotů mola. Nikde nebyla vidět živá duše. Molo vypadalo opuštěné. Skoro, ale ne zcela.

Zaskočil do své kabiny na zádi, z kufru vyňal malou černou krabici a nenápadně vystoupal po schůdcích zpět na palubu, na stranu odvrácenou od mola. Kryt palubní nástavbou otevřel krabici a vytáhl cosi, co připomínalo videokameru. Zapnul transformátor a z přístroje se ozval tichý vysoký zvuk. Pak si přes hlavu přetáhl deku a pomalu se narovnal, až se dostal očima nad úroveň smyček lana, svinutého na střeše kormidelny. Přitiskl obličej k masce noktovizoru, přístroje na vidění v noci, a obrazovka aparátu automaticky doladila zesílení, jas obrazu i úroveň infračerveného osvětlení. Pak se zahleděl do tmy za molem, které bylo nyní jakoby ozářeno zelenavým nádechem, rovnajícím se úrovni nočního vidění sovy.

Chevrolet pick-up, kterého si všiml, když dojeli k Poco Bonitu, stále ještě parkoval na stejném místě ve tmě. Slabé světlo hvězd a záře dvou sto metrů vzdálených svítilen na molu byly nyní zesíleny dvacettisíckrát. Řidič pick-upu byl nyní vidět tak zřetelně, jako by seděl v jasně osvětlené místnosti. Jakmile se však Pitt na řidiče zadíval pečlivěji, zjistil, že je to řidička. Podle způsobu, jak přejížděla svým noktovizorem od jednoho osvětleného průzoru ke druhému, Pitt usoudil, že netuší, že byla zpozorována. I na tuto dálku bylo dokonce vidět, že má mokré vlasy.

Pitt sklouzl hledím přístroje na noční vidění poněkud níže, na dveře pick-upu u řidiče. Špiónka není žádný profesionál, pomyslel si Pitt. Není ani opatrná. Nejspíš jde o stavební dělnici, jež slouží druhou směnu jako špeh. Na dveřích se totiž zlatými písmeny skvělo jméno jejího zaměstnavatele:

ODYSSEA

To jméno tam stálo samo, bez jakýchkoliv dodatků jako kupříkladu „s.r.o.“ nebo „společnost“ či „korporace“.

Pod jménem byl vyveden stylizovaný kůň v běhu, s nataženýma nohama. Pittovi byl nějak vzdáleně povědomý, nemohl si však vzpomenout, kde ho viděl.

Proč se ale Odyssea zajímá o výzkumnou expedici agentury NUMA? napadlo Pitta. Jakou možnou hrozbu pro ně představoval tým mořských oceánologů? Neviděl jediný důvod, proč by je tak obrovská organizace měla špehovat, když z toho pro ni žádný zisk nekouká.

Nedokázal si to potěšení odříct, takže přešel na stranu paluby bližší k molu, vztyčil se tam do plné výšky a na neznámou v pick-upu zamával. Pak pozvedl zaměřovač k očím. Ona žena byla rozhodně jen amatérskou špiónkou, protože se tak vyděsila, že odhodila svůj noční dalekohled na sedadlo, spěšně nastartovala motor a hlučně, se zlostně se protáčejícími zadními koly zamířila přes nábřeží do tmy.

Renee, Giordino i Dodge svorně zvedli hlavu. „Co to mělo znamenat?“ chtěla vědět Renee.

„Někdo moc spěchal,“ odvětil Pitt pobaveně.

Renee uvolnila příďové i záďové úvazové lano, zatímco muži přihlíželi. Gunn se přesunul do kormidelny, mohutné motory vzápětí zakašlaly a s temným hučením se probudily k životu. Celá paluba se začala lehce otřásat. Pak se Poco Bonito odlepila od mola a začala rozrážet vodu směrem do plavebního kanálu, vedoucího přes Utesovu úžinu k moři. Její kurz, naprogramovaný do počítače navigačního zařízení, nastavil příď lodi do severovýchodního směru. Avšak Gunn – který jako většina pilotů letadel při vzletu či přistávání letadla vždycky raději převzal řízení osobně, než aby se spoléhal na počítač – se chopil sám kormidla a vedl loď na moře.

Pitt sestoupil do své kajuty, odložil noktovizor zpět do vaku a vzal do ruky satelitní telefon Globalstar. S ním se vrátil na palubu a usadil se v potrhaném palubním lehátku. S úsměvem se obrátil a pohlédl na ruku Renee, která se s šálkem kávy vynořila ze světlíku lodní kuchyně.

„Kávu?“ ozval se zevnitř hlas.

„Jste anděl,“ odpověděl Pitt. „Díky.“

Napil se kávy a pak naťukal číslo do telefonu. Sandecker se ozval po čtvrtém zazvonění. „Sandecker,“ pronesl admirál energicky.

„Nezapomněl jste mi něco říct, admirále?“

„Nerozumím.“

„Odyssea.“

Následovalo ticho. Pak: „Proč se ptáš?“

„Jeden z jejich lidí nás špehoval, když jsme se naloďovali. Rád bych věděl proč.“

„Lepší, když se to dozvíš později,“ odvětil trochu záhadně Sandecker.

„Má to něco společného s projektem výkopových prací, prováděných v Nikarague společností Odyssea?“ tázal se Pitt nevinným hlasem.

Další mlčení a pak znovu stejný dotaz: „Proč se ptáš?“

„Jsem jenom zvědavý.“

„Kde jsi přišel k té informaci?“

Teď už Pitt neodolal. „Lepší, když se to dozvíte později.“

Pak přerušil spojení.

19 KAPITOLA

Gunn vedl Poco Bonito temnými vodami úžin, ohraničených vysokými útesy. Kormidloval loď přímo středem kanálu. Nikde nebylo vidět žádné další plavidlo. Světla na vrcholcích bójí, označujících vjezd do přístavu, se v dálce kolébala na vlnách. Jedno z nich bylo zelené, na opačné straně zase červené.

Pitt seděl v palubním lehátku, vychutnával si tropickou noc a pozoroval, jak v dálce mizí žlutá záře nad Bluefields. V mysli se mu však stále znovu objevovala vzpomínka na špiónku v docích a ta myšlenka spíše sílila a mohutněla. Bylo to zatím jen jakési neurčité tušení, vzdálené a nejasné. Nedělal si příliš starosti s tím, že byli při odplouvání pod dohledem. Tato část pletichy se nezdála důležitá. Ten pick-up se jménem Odyssey namalovaným na dvířkách nepředstavoval víc než sotva dva body na jeho desetistupňové škále znepokojení. Spíše mu vadil spěch, s jakým řidička zmizela z přístavu. Pro takto rychlý ústup nebyl vlastně žádný důvod. Vyplašila ji tedy posádka z agentury NUMA? Ale proč? Nikdo se přece ani nepokusil k ní přiblížit. Odpověď bude tedy muset ležet někde jinde.

Teprve když si vybavil mokré vlasy neznámé špiónky, začínal to chápat.

Gunnova pravá ruka vyčkávala nad dvěma pákami vstřikovačů paliva do mohutných dieselových motorů, připravena posunout je kupředu a vyrazit s člunem do nízkých vln, valících se sem z Karibiku. Vtom se Pitt v palubním lehátku narovnal a vykřikl.

„Rudi, zastav loď!“

Gunn se napůl otočil k Pittovi. „Cože?“

„Zastav loď! Teď hned!“

Pittův hlas zazněl ostře jako seknutí šavle a Gunn promptně zareagoval. Okamžitě stáhl obě páky na nulu. Pak Pitt zavolal na Giordina, který právě s Fordovou a Dodgem seděl v lodní kuchyni a pochutnával si na kávě s koláčem. „Ale, přines mi mou potápěčskou výstroj!“

„Co to má všecko znamenat?“ otázal se Gunn, celý zmatený, a vyšel z kormidelny na palubu. Také Renee s Dodgem se udiveně vynořili z podpalubí, aby zjistili, co je to za zmatek.

„Nejsem si jistý,“ vysvětloval Pitt, „ale domnívám se, že můžeme mít na palubě bombu.“

„Co vás k tomuhle závěru přivedlo?“ otázal se ho skepticky Dodge.

„Ta řidička náklaďáčku koukala nějak podezřele rychle zmizet. Proč ten spěch? Musela mít nějaký důvod.“

„Jestli máte pravdu,“ promluvil Dodge, kterému začalo svítat, „pak bychom ji měli raději rychle najít.“

Pitt rozhodně přikývl. „Přesně to si také myslím. Rudi, ty, Renee a Patrick prohledáte každý centimetr kajut. Ale, ty si vezmeš na starost prostor motoru. Já skočím do vody a prohlédnu si trup, jestli tam není něco připevněného zvenčí.“

„Tak se do toho dejme,“ vyzval je Al. „Výbušniny mohou být napojeny na časový spínač, aby explodovaly, hned jak opustíme přístav a dostaneme se na hlubokou vodu.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Pořád tu byla možnost, že se zdržíme v přístavu třeba až do rána. Bylo tedy nemožné předpovídat přesný čas našeho odjezdu a hodinu, kdy se dostaneme na volné moře. Podle mého to bude nařízené tak, že jakmile proplujeme vjezdem do přístavu, vysílačka připevněná k jedné z bójí aktivuje přijímač připojený k náloži.“

„Já si myslím, že máte jenom příliš aktivní šedou kůru mozkovou,“ poznamenala pochybovačně Renee. „Zaboha si nedokážu představit, že by někdo měl motiv nás zabít a zničit loď.“

„Někdo se obává toho, co nalezneme,“ pokračoval Pitt. „A prozatím je naším primárním podezřelým Odyssea. Jejich zpravodajství musí být docela kvalitní, když prohlédli admirálův plán, jak nás pět v Bluefields propašovat na palubu.“

Giordino se objevil na palubě s Pittovým potápěčským vybavením. Nepotřeboval zapojovat svou intuici, aby Pittovu teorii akceptoval. Za těch mnoho let, jež spolu od roků základní školy prožili, již poznal, že Pitt jen zřídka, pokud tedy vůbec někdy, vykládá skutečnosti chybně. Jejich vzájemná důvěra v závěry toho druhého byla víc než jen jakési volné, neurčité pouto. V minulosti se stalo již mnohokrát, že jednali jako jeden člověk.

„Radši bychom sebou měli hodit,“ vybízel je naléhavě Pitt. „Čím déle se tu budeme zdržovat, tím spíš naši přátelé poznají, že jsme je prokoukli. Teď čekají, že nejdéle do deseti minut uvidí pořádný ohňostroj.“

Ostatním to konečně také došlo a nikdo již nepotřeboval dále pobízet. Rychle zkoordinovali společné úsilí a rozdělili si úseky hledání, zatímco Pitt se svlékl do spodků a nasadil si bomby s dýchací maskou. Ani se nezdržoval navlékáním neoprenového obleku. Bez jeho nadnášení tedy nebylo ani třeba brát si pás se závažími, který by mu jen překážel. Strčil náustek do pusy, k levé noze si připevnil malé pouzdro s různými nástroji, do pravé ruky uchopil potápěčskou baterku a přes záďové zábradlí zmizel ve vodě.

Ta se zdála teplejší než vzduch. Průhlednost byla skvělá, voda byla téměř diamantově čistá. Když zamířil světlem pod sebe, uviděl ploché písečné dno asi pětadvacet metrů hluboko. Pitt se cítil velice příjemně, jak jeho tělo ze všech stran tiskla vlahá voda. Kýl lodi pod vodoryskou nepokrývaly žádné řasy ani živočichové, protože Poco Bonito byla jen před nedávnem, těsně předtím, než ji admirál přiřadil k novému úkolu, vytažena z vody a očištěna.

Pitt se přesouval od kormidla a lodních šroubů směrem k přídi a cestou svítil střídavě na pravobok a levobok kýlu. Samozřejmě tu bylo jisté nebezpečí, že světlo přivábí nějakého zvědavého žraloka, avšak Pitt se za celá ta léta potápění s tímto vražedným strojem hlubin setkal jen zřídka. Namísto toho jeho pozornost zaujal předmět, vyrůstající ze středu trupu jako nějaký nádor. Podezření se potvrdilo, když se několika kopnutími ploutví přiblížil na čtvrt metru k předmětu, jenž byl nepochybně náloží.

Pitt nebyl expertem na bomby. Jediné, co dokázal určit, byla skutečnost, že ta oválná schránka, zhruba metr dlouhá a dvacet centimetrů v průměru, byla připevněna k hliníkovému trupu v místech, kde přecházel do kýlu. Ten, kdo sem nálož umístil, ji připevnil lepicí páskou odolnou proti mořské vodě a dostatečně pevnou, aby udržela bombu na místě i přes odpor vody celou cestu z přístavu.

Nedokázal tedy říct, o jaký typ výbušniny jde, ale už na první pohled mu připadalo, že se jedná o jasný případ zbytečně přehnaného použití smrtícího potenciálu. Zdálo se, že bomba je dostatečně mohutná, aby rozmetala celou Poco Bonito na tisíce úlomků a jeho posádku na malé kousky masa a kostí. Ta představa byla sotva příjemná.

Zastrčil si baterku do podpaždí a jemně uchopil plechovou krabici oběma rukama. Zhluboka se nadechl a pokusil se nálož odtrhnout. Nic se nestalo. Zvýšil tedy své úsilí, ale zase nic. Bez pevného bodu, o který by se mohl opřít, nemohl vyvinout dostatek síly k odtržení bomby. Odsunul se kousek zpátky, sáhl do kapsy s nástroji, kterou měl připevněnou k noze, a vytáhl odtud malý rybářský nůž se zahnutou čepelí.

Ve světle baterky pohlédl na oranžový ciferník svých potápěčských hodinek Doxa. Byl pod vodou už čtyři minuty. Musel si pospíšit, než Fantomova agentka na břehu pochopí, že se děje něco nečekaného. Velice opatrně vsunul čepel nože pod krabici tak daleko, jak se jen odvážil, a pak začal přerušovat lepicí pásku, jako by řezal dřevo. Ten, kdo výbušné zařízení připevňoval, použil tolik pásky, že by to zadusilo velrybu. Ačkoliv Pitt projel nožem pod každým okrajem krabice, ta stále zůstávala na místě.

Vrátil nůž do kapsy, stočil se do klubíčka tak, že se oběma ploutvemi opíral o kýl, uchopil schránku a zabral. Jen se modlil, aby nálož reagovala pouze na elektronický signál. Bomba povolila tak náhle, že Pitt odletěl ve vodě skoro dva metry, než se zastavil. Teprve tehdy, když držel výbušninu volně v rukou, si uvědomil, že námahou lapá po vzduchu z bomby jako nějaká pumpa a jeho srdce hrozí, že mu vyskočí z hrudníku.

Aniž by čekal, až se srdeční rytmus trochu zklidní a dýchání vrátí k normálu, vydal se podél kýlu, aby se vynořil těsně vedle kormidla za zádí. Nikdo nebyl v dohledu. Všichni pilně prohledávali vnitřek lodi. Vyplivl náustek a zakřičel.

„Potřeboval bych pomoc!“ Ani ho nepřekvapilo, že jako první zareagoval Giordino.

Malý Ital vyrazil poklopem strojovny na palubu a naklonil se přes příčný nosník. „Co máš?“

„Dost výbušniny, aby to vyhodilo do povětří bitevní loď.“

„Chceš, abych to vyzvedl na palubu?“

„Ne,“ zalapal Pitt po dechu, jak se mu přes hlavu převalila vlna. „Přivaž záchranný prám na dlouhé lano a spusť ho přes záď na vodu.“

Giordino se dál nevyptával a spěchal po žebříku na střechu kormidelny. Tam horečně vytrhl jeden ze dvou záchranných prámů z držáků, chránících nepřivázaný prám do momentu, kdy by se loď začala potápět. V té chvíli se na palubě objevili už i Renee a Dodge, takže mohli prám zachytit, když ho Giordino spouštěl ze střechy nástavby.

„Co se děje?“ chtěla vědět Renee.

Giordino jen kývl směrem k Pittově hlavě, houpající se na hladině těsně za zádí. „Dirk našel výbušninu připevněnou k trupu.“

Renee se naklonila přes příčný nosník a uviděla, jak se ve světle Pittovy baterky objevuje kovová krabice. „Proč ji nepustí na dno?“ zašeptala se strachem v hlase.

„Protože má plán,“ odvětil Giordino trpělivě. „Pojďte mi pomoct spustit ten prám do vody.“

Dodge nic neříkal, ale přidal se také, takže se jim ve třech podařilo dostat těžký prám přes zábradlí do vody, i když s mohutným šplouchnutím, které zalilo Pittovu hlavu. Ten několikrát usilovně kopnul ploutvemi, až se vynořil po pás z vody, zvedl těžkou krabici nad hlavu a opatrně ji odložil na dno prámu. Byl si až bolestně vědom toho, že štěstí mu přeje už příliš dlouho. Jeho jedinou útěchou bylo vědomí, že v případě neúspěchu si ani nestačí uvědomit, že ho něco odeslalo na onen svět. Teprve když byla nálož bezpečně přivázána na prámu, Pitt si zhluboka, dlouze vydechl.

Giordino pro něj spustil žebřík a pomohl Pittovi vylézt na palubu. Pak mu svlékl ze zad bomby se stlačeným vzduchem. Pitt mu řekl: „Nalij na prám pár litrů nafty a pak ho pusť na laně tak daleko, jak to jen půjde.“

„To chcete za sebou táhnout prám plný nafty s výbušninou?“ otázal se nechápavě Dodge.

„To mám na mysli.“

„Co se stane, až projedeme kolem té bóje s vysílačkou?“

Pitt pohlédl na Dodge a na tváři se mu objevil trochu křivý úsměv. „Pak to pěkně bouchne.“

20 KAPITOLA

Při cestě z moře do přístavu je bóje, vyznačující kraj plavební dráhy po levoboku lodi, natřená obvykle zeleně, se světlem stejné barvy na vrcholku a lichým číslem. Bóje naproti, po pravoboku lodi, je natřená červeně, nese červené světlo a má sudé číslo. Když teď Poco Bonito opouštěla přístav Bluefields, bóje značící okraje kanálu se objevovaly přesně opačně, tedy červená po levoboku a zelená po pravoboku.

S výjimkou Gunna, který stál u kormidla, se všichni zbývající členové posádky shromáždili na zádi, odkud přes příčný nosník pozorovali, co se stane, až se nejzevnější přístavní bóje octnou v rovině s přídí jejich lodě.

I přestože věděli, že Pitt výbušniny odhalil, a sami na vlastní oči viděli, jak je ukládá na vor, zajišťuje je a teprve pak popouští dlouhé úvazníkové lano, Fordová s Dodgem stejně napůl očekávali obrovský výbuch, který jejich loď zničí. Jak namáhavě upírali pohledy na záchranný vor, nevelký oranžový předmět plující na temné hladině, jejich obavy by se daly řezat řetězovou pilou, dokud Poco Bonito konečně bez poškození neprojela pomyslnou spojnicí mezi zevními bójemi.

Pak napětí opět stouplo, a tentokrát ještě více, ve chvíli, kdy se ke stejné čáře přiblížil záchranný vor s výbušninou. Padesát metrů, pak už jen pětadvacet. Renee se instinktivně přikrčila a přitiskla si dlaně na uši. Dodge se celý schoulil a obrátil se zády k voru. Jenom Pitt s Giordinem stále chladnokrevně zírali za záď lodi, jako by čekali, až se z oblohy snese zářící meteor.

„Jak to bouchne,“ pravil Pitt ke Gunnovi, „zhasni navigační světla, aby to vypadalo, že jsme se vypařili.“

Sotva dokončil větu, záchranný vor zmizel. Zvuk výbuchu zahřměl, několikrát se odrazil od vysokých útesů lemujících úžinu a tlaková vlna, která se k nim přihnala nad hladinou, je udeřila do tváří a rozhoupala celou loď. Temnota ustoupila noční můře plamenů a hořících trosek. Z kráteru uprostřed kanálu se k nebi zvedl asi sedm metrů široký sloup bílé vody. Nafta, kterou nechal Pitt na vor nalít, vzplála prudkým plamenným jazykem. Posádka Poco Bonita zírala celá hypnotizovaná, jak kousky vraku prší z nebe jako nějaké zářící komety. Drobné úlomky dopadaly rovněž na palubu jejich lodi, ale nikoho nezranily a nezpůsobily ani žádnou škodu.

Pak se, opět docela náhle, noc znovu ztišila, vodní kráter za zádí člunu se zavřel a hladina byla prázdná.

Neznámá žena sedící v kabině náklaďáčku pohlédla na hodinky snad již podesáté od chvíle, kdy loď vyrazila z přístavu. Teprve když konečně zaslechla vzdálené zahřmění a v temnotě zahlédla asi pět kilometrů vzdálený krátký záblesk, s úlevou si zhluboka oddechla. Trvalo to déle, než předpokládala. Možná byl ale kormidelník příliš opatrný a temnými vodami úzkého kanálu proplouval mimořádně pomalu. Nebo se třeba objevila nějaká porucha a posádka musela zastavit, aby provedla rychlou opravu. Ať už se ale jednalo o cokoliv, teď na tom nezáleží. Může informovat své kolegy, že její úkol byl úspěšně splněn.

Namísto toho, aby zamířila přímo na letiště, kde by vyčkala příletu proudového letadla společnosti Odyssea, rozhodla se zajet do sešlého centra přístavního města Bluefields na skleničku rumu. Díky svému výkonu dnes večer měla pocit, že si trochu odpočinku a zábavy zaslouží.

Opět začalo pršet, takže pustila stěrače a pomalu zamířila z přístavu do města.

Opustili kanál a zamířili na volné moře. Zde nasadili kurz na Punta Perlas a ostrovy Cayos Perlas, které se nacházejí o něco dál. Obloha se začínala jasnit a mezi mraky, které potrhala mírná jižní bríza, se začaly objevovat hvězdy. Pitt se nabídl, že vezme hlídku od půlnoci do tří. Teď stál v kormidelně a nechával své myšlenky bloudit, zatímco automatický pilot udržoval naprogramovaný směr. Celou první hodinu se musel všemožně bránit, aby neusnul.

Začal si proto v duchu představovat Loren Smithovou. Jejich vzájemný přerušovaný vztah trval už bezmála dvacet let. Již dvakrát se spolu ocitli na pokraji manželství, ale oba až příliš milovali svá zaměstnání: Pitt v agentuře NUMA, Loren v Kongresu. Avšak nyní, když Loren ohlásila svůj úmysl na další, již pátý volební termín nekandidovat, nastal možná čas i pro něj, aby se poohlédl po nějakém místě, jež by ho tak často neodvádělo do vzdálených oceánů. Za svůj život zažil příliš mnoho setkání se smrtí, z nichž zatím vyvázl jen s četnými šrámy na těle a na duši. Nejspíš ale už nyní žil jaksi na dluh. Štěstí mu nemohlo vydržet navěky. Kdyby kupříkladu nebyl před pár hodinami pojal podezření při pohledu na neznámou ženu v pick-upu firmy Odyssea a neosvítil ho duch svatý ohledně možné výbušniny na lodi, byli by on, jeho přítel Giordino i další kolegové touhle dobou již mrtvi. Možná byl doopravdy čas jít do penze. Koneckonců měl teď rodinu se dvěma velkými dětmi a zodpovědnost, o níž ještě před dvěma lety neměl ani tušení.

Jeho jediným problémem byla skutečnost, že miloval moře, jak na hladině, tak pod ní. Nepovažoval tudíž za možné, aby se k němu najednou obrátil zády a skoncoval s ním. Někde tedy musí existovat jakýsi kompromis.

Pak se v myšlenkách opět vrátil k aktuálnímu problému hnědého slizu. Přístroje na detekci chemických látek, jejichž citlivé senzory byly umístěny pod kýlem, zaznamenávaly stále jen nepatrnou koncentraci. I přesto, že se na horizontu neobjevilo jediné navigační světlo, zvedl Pitt již poněkolikáté dalekohled a pomalu se zahleděl do temnoty před přídí.

Pohodlnou cestovní rychlostí dvaceti uzlů zanechala Poco Bonito ostrovy Cayos Perlas za sebou již před hodinou. Pitt odložil dalekohled a podíval se na mapu. Odhadl, že se nacházejí zhruba pětapadesát kilometrů před Tasbapauni, městem na nikaragujském pobřeží. Znovu pohlédl na přístroje. Jejich ručičky a digitální ukazatele se stále nehýbaly z nuly. Pitt začal dokonce pochybovat, jestli se tentokrát neženou za přeludem.

Objevil se Giordino se šálkem kávy. „Napadlo mě, že bys uvítal trochu něčeho, co tě udrží vzhůru.“

„Díky. Do zahájení své hlídky máš ale ještě hodinu.“

Giordino pokrčil rameny. „Vzbudil jsem se a už nemůžu usnout.“

Pitt si vděčně usrkl horké kávy. „Giordino, řekni mi, jak je možné, že ses nikdy neoženil?“

Tmavé oči se zablýskaly zvědavostí. „Proč se mě na to ptáš zrovna teď?“

„Neměl jsem co dělat, tak jsem začal přemýšlet o různých záhadách.“

„Jak se to říká?“ prohodil Giordino s lehkým pokrčením ramen. „Nepotkal jsem tu pravou.“

„Jednou ses tomu ale dost přiblížil.“

Přikývl. „S Pat O’Conellovou. Oba jsme ale měli na poslední chvíli nějaký důvod nepodlehnout pokušení.“

„Co kdybych ti řekl, že uvažuju o tom odejít z NUMA a vzít si Loren?“

Giordino se prudce otočil a pohlédl na Pitta, jako by ho zasáhl do prsou šíp. „Opakuj to!“

„Myslím, že jsi rozuměl dobře.“

„Uvěřím tomu, až ráno vyjde slunce na západě.“

„Copak tys nikdy nepřemýšlel o tom, že bys to zabalil a vybral si nějaký pohodlnější život?“

„Vlastně ne,“ pronesl Giordino zamyšleně. „Já nikdy neměl nějaké velké ambice. Jsem docela spokojený s tím, co jsem. Stát se manželem a otcem mě nikdy nebralo. Kromě toho jsem dobrých osm měsíců v roce pryč z domu. Jaká žena by se s tím smířila? Ne, počítám, že zůstanu u téhle práce, dokud mě neodvezou na invalidním vozíku do domova důchodců.“

„Nedokážu si představit, že zrovna ty bys mohl umřít v nějakém domově důchodců.“

„Pistolník Doc Holliday tak třeba skončil. Poslední jeho slovo bylo: ‚Zatraceně‘. Překvapilo ho, když se podíval na své bosé nohy a zjistil, že neumírá v jezdeckých botách.“

„Copak bys chtěl napsat na náhrobní kámen?“ otázal se ho Pitt, nikoliv bez humoru.

„Byl to skvělý mejdan, dokud trval. Doufám, že bude ještě někde pokračovat.“

„Budu si to pamatovat, až přijde čas…“

Náhle Pitt zmlkl, protože ukazatele přístrojů ožily a začaly zaznamenávat stopy chemického znečištění mořské vody.

„Vypadá to, že něco konečně máme.“

Giordino vykročil ke schůdkům, vedoucím ke kajutám posádky. „Vzbudím Dodge.“

O několik minut později se zívající Dodge objevil v kormidelně a začal kontrolovat monitory počítačů a záznamy měření. Nakonec se narovnal a užasle pravil: „Tohle nevypadá na žádné umělé znečištění, které jsem kdy viděl.“

„Co si o tom myslíte?“ obrátil se na něj Pitt.

„Zatím si nejsem jistý, potřebuju si udělat ještě pár testů, ale vypadá to jako skutečný koktejl minerálů, vyvěrající z chemické tabulky prvků.“

Jak se k nim připojili Gunn s Renee, vyburcovaní ruchem na palubě, začalo vzrušení narůstat. Renee se nabídla, že připraví snídani. Zatímco Dodge tiše shromažďoval jednotlivé údaje a analyzoval výsledky, zavládlo v kormidelně ovzduší očekávání a optimismu.

Slunce mělo být ještě dobré tři hodiny schované pod východním horizontem, když Pitt vyšel na palubu a pozorně se zahleděl na černou vodu, plynoucí podél boků lodi. Lehl si dokonce na palubu, vyklonil se skrz zábradlí a strčil ruku do vody. Když ji za okamžik vytáhl a přiblížil ji k očím, byly dlaň i prsty potažené hnědým slizem. Vrátil se do kormidelny, ukázal ruku a oznámil: „Jsme teď uprostřed slizu. Místo vody plujeme v tomhle kalném hnědém bahně, které jako by někdo zvířil ze dna.“

„Jste blíž pravdě, než si myslíte,“ opáčil Dodge, který promluvil poprvé za poslední půl hodiny. „Je to ta nejdivočejší břečka, jakou jsem kdy viděl.“

„Máte nějakou představu o receptuře?“ otázal se Giordino, který trpělivě čekal, až mu Renee naloží na talíř slaninu se smaženými vejci.

„Součásti toho koktejlu jsou jiné ingredience, než byste mysleli.“

Renee vypadala překvapeně. „O jakém chemickém znečištění tedy mluvíme?“

Dodge na ni vážně pohlédl. „Ten sliz totiž není žádná uměle vyrobená toxická chemikálie.“

„Chcete říct, že původcem a viníkem není člověk?“ vyptával se překvapeně Gunn.

„Ne,“ odpověděl pomalu Dodge. „Viníkem je v tomto případě matka příroda.“

„Když to nejsou chemikálie, tak co tedy?“ nenechala se odradit Renee.

„Je to doopravdy pořádná směsice,“ odpověděl Dodge a nalil si do hrníčku kávu. „Koktejl, obsahující některé z nejjedovatějších minerálů vyskytujících se v půdě. Mezi nimi jsou takové prvky jako barium, antimon, kobalt, molybden a vanad, nacházené v minerálech jako stibnit, barytin, patronit a arzenopyrit.“

Renee tázavě pozvedla své jemné obočí. „Arzenopyrit?“

„Ten v sobě obsahuje arsenik.“

Pitt se zahleděl na Dodge rozvážně a přemítavě. „Jak je možné, že takto koncentrovaná směs toxických minerálů, jak tomu vy říkáte, se může stále šířit, když se nedokáže sama rozmnožovat?“

„Vysoké koncentrace lze vysvětlit trvalým doplňováním,“ odpověděl Dodge. „Můžu ještě dodat, že jsou tu přítomny i vysoké hladiny hořčíku, což ukazuje na dolomitický vápenec, který se rozpustil v neslýchaných koncentracích.“

„Co to znamená?“ chtěl vědět Rudi Gunn.

„Předně to prokazuje přítomnost vápence,“ odpověděl Dodge přímo. Na chvíli se odmlčel, aby si prohlédl poslední list z tiskárny. „Druhým faktorem je gravitační síla, která táhne minerály či chemikálie rozpuštěné v alkalické vodě směrem k magnetickému severnímu pólu. Tyto prvky poutají další minerály, které se účastní rezavění a oxidace. Chemikálie v zásadité vodě vážou na svůj povrch jiné chemikálie, se kterými pak tvoří toxický odpad a plyny. To je důvod, proč se většina těch hnědých skvrn pohybuje na sever ke Key West.“

Gunn potřásl hlavou. „To ale pořád nevysvětluje, proč Dirk se Summer na ty skvrny narazili na mělčině Navidad, tedy na atlantické straně Dominikánské republiky.“

Dodge pokrčil rameny. „Část toho znečištění musely vítr a proudy zanést do Mona Pasage mezi Dominikou a Portorikem, odkud se to pak dostalo i na mělčinu Navidad.“

„Ať je ten koktejl cokoli,“ pronesla Renee pod pomyslnou vlajkou ochránců životního prostředí, „změnil mořskou vodu ve škodlivé a nebezpečné prostředí pro veškerý život – pro lidi, zvířata, plazy, ryby a dokonce i ptáky, kteří přistávají na hladině. A to už vůbec nezmiňuji mikrobiologickou říši.“

„Je mi ale divné,“ pokračoval Dodge, jako by Renee ani neslyšel, „jak se něco s konzistencí bahna může vázat v tak soudržnou hmotu, schopnou plout na velké vzdálenosti jako celistvý mrak jenom nějakých čtyřicet metrů pod hladinou.“ Při řeči si dělal poznámky do zápisníku. „Počítám, že svou roli tu bude hrát slanost mořské vody, což by mohl být důvod, proč ty srágory nespadnou ke dnu.“

„To ale není jediná záhada,“ poznamenal Giordino.

„Co máš ještě na mysli?“ povzbudil ho jemně Pitt.

„Teplota vody je tu jenom dvacet pět a půl stupně, což je o tři stupně méně, než je pro tuto oblast Karibiku běžné.“

„Další problém, který bude potřeba vyřešit,“ zamumlal unaveně Dodge. „Takový pokles teploty je úkaz, který žádná teorie nevysvětluje.“

„Dokázal jste toho ale stejně spoustu,“ lichotil chemikovi Gunn. „Ani Řím přece nepostavili za jediný den. Budeme prostě odebírat vzorky a necháme laboratoř NUMA ve Washingtonu, aby si s tím poradila a našla odpověď na všechny ty záhady. Naším nynějším úkolem je nějak vystopovat zdroj toho znečištění.“

„To můžeme dokázat pouze tak, že budeme sledovat stopu zamoření směrem k nejvyšší koncentraci,“ dopověděla Renee.

Pitt se unaveně usmál. „Proto jsme tady…“ Náhle se zarazil, celý ztuhl a zadíval se oknem ven. „Právě kvůli tomu, plus ještě kvůli návštěvě našeho legračního Disneylandu.“

„Radši by ses měl jít vyspat,“ poznamenal Giordino klidně. „Začínáš blábolit nesmysly.“

„Tady přece žádný Disneyland není,“ přidala se Renee, potlačujíc zívání.

Pitt se obrátil, kývl hlavou a pokynul směrem k moři před přídí. „Pročpak se tedy za chvíli ocitneme mezi Piráty z Karibiku?“

Všechny hlavy se najednou otočily, všechny oči se upřely na temnou hladinu, která končila tam, kde začínaly hvězdy. Viděli slabou žlutavou záři, jež pomalu nabývala na síle, zatímco se Poco Bonito vytrvale sunula blíž. Všichni stáli němě jako přimrazení a pozorovali, jak se nejasné světlo postupně zhmotňuje v poněkud ostřejší tvar starodávné plachetnice a je každým okamžikem ostřejší.

Na chvíli se domnívali, že ztrácejí kontakt s reálným světem, až Pitt tiše, ale věcně poznamenal. „To jsem zvědav, kdy se ukáže i starý Leigh Hunt.“

21 KAPITOLA

Nálada na palubě lodi se náhle změnila. Zhruba celou jednu minutu se nikdo ani nepohnul. Nikdo také ani nepromluvil, všichni jen úzkostně zírali na ten bizarní úkaz. Ticho nakonec prolomil Gunn.

„Ten pirát Hunt, před kterým nás varoval admirál Sandecker?“

„Ne, Hunt bukanýr.“

„To nemůže být přece skutečné.“ Renee zírala jako u vytržení, jako by odmítala uvěřit svým očím. „Doopravdy se díváme na strašidelnou loď?“

Pittovi se prohnuly rty v náznaku úsměvu. „Ta jí může být pouze v očích diváka.“ Pak pronesl parafrázi na Rým starého námořníka. „Bez sebemenšího zašumění moře, jako šipka letí Odysseova loď.“

„Kdo byl ten Hunt?“ otázal se Dodge hlasem, jenž se téměř chvěl.

„Bukanýr, který brázdil Karibské moře od roku 1665 do roku 1680, kdy ho zajala válečná loď Britského královského námořnictva a kdy ho dali sežrat žralokům.“

Jelikož se už nechtěl dál dívat na přízrak, Dodge se, s myslí momentálně zastřenou, odvrátil a zamumlal: „Jakýpak je rozdíl mezi pirátem a bukanýrem?“

„Velice malý,“ odpověděl mu Pitt. „Pirát je všeobecný název, zahrnující britské, holandské i francouzské námořníky, kteří přepadali obchodní lodě kvůli výkupnému a kořisti. Termín bukanýr pochází z francouzského názvu pro opékání na rožni. Raní bukanýři si také skutečně grilovali maso a sušili ho. Na rozdíl od korzárů, kteří měli platný dekret od své vlády, bukanýři napadali a vylupovali všechny lodě, nejčastěji španělské, bez jakéhokoliv pověření. Říkalo se jim také námořní lupiči.“

Záhadná loď byla nyní již pouhého tři čtvrtě kilometru vzdálená a rychle se přibližovala. Neskutečná žlutá záře, jež ji obklopovala, jí propůjčovala poněkud surrealistický vzhled. Jak se blížila a stávaly se patrné i jednotlivé detaily, začaly sem z paluby tohoto zjevení přes vodu doléhat i výkřiky mužů.

Loď byla bárka s příčným ráhnovým oplachtěním na třech stěžních a s malým ponorem, oblíbené to plavidlo pirátů před rokem 1700. Kosatka a košová plachta se vlnily v prakticky neexistujícím vánku. Loď byla vyzbrojena deseti děly, po pěti na každé straně hlavní paluby. Na zadní horní palubě se tísnili muži s šátky kolem hlavy a mávali meči. Vysoko na hlavním stěžni byla rozvinutá velká černá vlajka s odporně se šklebící lebkou, z níž odkapávala krev. Vlajka byla vypjatá, jako by loď plula ostře proti větru.

Výrazy v obličejích osazenstva lodi Poco Bonito vyjadřovaly řadu pocitů, od hrůzy přes zlé tušení až po akademický zájem. Giordino vypadal, jako by se díval na studenou pizzu, Pitt mířil na fantaskní podívanou dalekohledem a tvářil se jako divák, bavící se nějakým sci-fi filmem. Nakonec dalekohled odložil a dal se do smíchu.

„Nejste blázen?“ obořila se na něj Renee.

Podal jí dalekohled. „Podívejte se na toho chlápka v šarlatových šatech se zlatou šerpou, který stojí na zadní palubě, a povězte mi, co vidíte.“

Podívala se dalekohledem. „Vidím muže v klobouku s peřím.“

„Co ho ještě odlišuje od ostatních?“

„Má dřevěnou nohu a místo pravé ruky hák.“

„Nezapomeňte ještě na pásku přes jedno oko.“

„Ano, tu má taky.“

„Jediné, co mu chybí, je papoušek na rameni.“

Renee sklonila dalekohled. „Nerozumím.“

„Je to trochu stereotypní, nemyslíte?“

Jako starý námořník, který na moři sloužil patnáct let, zaregistroval Gunn změnu kurzu cizí lodi snad ještě dřív, než se začala otáčet. „Chystá se překřížit před naší přídí.“

„Doufám, že neplánuje postavit se před nás bokem,“ prohodil Giordino, zčásti žertem, zčásti vážně.

„Dej plný plyn a zamiř jí doprostřed trupu,“ řekl Pitt Gunnovi.

„Ne!“ vyhrkla Renee a ohromeně, nechápavě pohlédla na Pitta. „To je přece sebevražda!“

„Souhlasím s Pittem,“ prohlásil loajálně Giordino.

„Povídám, jenom vraž přídí do toho parchanta!“

Gunnova tvář se začala pomalu roztahovat v úsměvu, jak mu docházelo, co vlastně Pitt zamýšlí. Stanul u kormidla a posunul páky plynu úplně kupředu. S plným výkonem se příď zvedla asi metr z vody. Poco Bonito vyrazila kupředu, jako závodní kůň po píchnutí vidlemi do zadku. Na sto metrech se již loď hnala rychlostí padesáti uzlů a mířila přímo na levobok pirátské lodi. Dělové hlavně, které už vykukovaly ze střílen, spustily palbu. Z ústí se jim vyvalila oblaka kouře s plameny, provázená hřměním, které se neslo nad hladinou.

Pitt rychle pohlédl na radarovou obrazovku a střelhbitě zaskočil do své kajuty pro noktovizor. Během necelé minuty byl zpátky na otevřené palubě a gestem ruky vyzval Giordina, aby ho následoval po žebříku na střechu kormidelny. Giordino za ním šel bez zaváhání. Oba zalehli na střechu a opřeli se o lokty, aby zajistili pevnou oporu pro noktovizor, který si střídavě předávali. Kupodivu jím nemířili přímo na osvětlenou přízračnou loď, ale do temnoty před a za ní.

Dodge a Renee napadlo, že oba muži z agentury NUMA ztratili rozum. Raději se tedy skryli za nástavbu kormidelny. Nad nimi ležící Pitt s Giordinem se zdáli kompletně ignorovat blížící se katastrofu.

„Tu svou už mám,“ hlásil Giordino. „Vypadá jako bárka a je asi tři sta metrů západně.“

„Taky mám svůj cíl,“ přidal se Pitt. „Je to jachta, veliká, určitě víc než třicet metrů dlouhá, stejně daleko východně.“

K nárazu do neznámé lodi zbývalo sto, pak už jen padesát metrů. Pak se Poco Bonito vnořila a posléze proplula matným obrazem starodávného trojstěžníku. Na okamžik zahalila malou výzkumnou loď exploze žluté záře, ne nepodobné laserovým efektům při rockovém koncertu. Renee a Dodge viděli, jak nad nimi proplouvají piráti na hlavní palubě korzárské lodi, pomstychtivě pálící ze všech děl. Nikdo si však cizí lodi, která proplouvala mezi nimi a napříč jejich plavidlem, kupodivu ani nevšiml.

Pak již Poco Bonito opět veplula do temnoty a pospíchala osaměle po sametově černé hladině. V její kýlové brázdě žlutá záře náhle zhasla a zvuky výstřelů umlkly. Skoro jako by se to přízračné představení nikdy nekonalo.

„Drž plný plyn,“ radil Pitt Gunnovi. „Tady není moc zdravé prostředí.“

„Copak jsme měli nějakou halucinaci?“ zamumlala Renee, v obličeji bílá jako papír. „Nebo jsme opravdu propluli skrz tu přízračnou loď?“

Pitt ji objal kolem ramen. „To, co jste viděla, má drahá, byla jen čtyřrozměrná projekce – s výškou, hloubkou, šířkou a pohybem – zaznamenaná a promítaná jako hologram.“

Renee však stále ještě nechápavě zírala do tmy. „Vypadalo to tak opravdově, tolik přesvědčivě.“

„Asi tak dvakrát skutečněji než celý ten jejich falešný kapitán s dřevěnou nohou Johna Silvera z Ostrova pokladů, hákem místo ruky z Petera Pana a páskou přes oko Horatia Nelsona. A pak ta jejich vlajka. Krev z ní kapala úplně špatně.“

„Ale proč?“ zeptala se Renee neurčitě. „Proč takováhle produkce uprostřed oceánu?“

Pittovy oči se upíraly otevřenými dveřmi kormidelny na obrazovku radaru. „Toto je případ soudobého pirátství.“

„Kdo ale promítal ten holografický obraz?“

„To také nechápu,“ přidal se Dodge. „Žádnou další loď jsem neviděl.“

„Vaše oči i myšlenky se soustředily na to zjevení,“ vysvětloval Giordino. „Dirk a já jsme ale zpozorovali jednu jachtu po levoboku a velkou bárku po pravoboku, obě tři sta metrů daleko od obrazu. A obě byly zcela potmě.“

Renee se konečně v hlavě rozbřesklo. „A ta dvě plavidla promítala onen hologram?“

Pitt přikývl. „Vyrobili iluzi přízračné lodi s posádkou, odsouzené k věčnému putování po mořích. Avšak jejich představa byla trochu moc klišé. Než vytvořili tuto Huntovu loď s její posádkou, určitě se až příliš často dívali na staré filmy Errola Flynna.“

„Podle radaru se ta jachta pustila za námi,“ varoval ho Giordino.

Gunn, stojící u kormidla, zhodnotil dvě tečky na radaru. „Jedna stojí, což je asi ta bárka. Jachta jede asi necelé dva kilometry za námi, ale ztrácí na nás. Musí být bez sebe vzteky, když vidí, jak jim ujíždí stará rybářská loď.“

Giordino však vzápětí jejich radost a nadšení uhasil. „Radši bychom se měli modlit, aby neměli na palubě minomet nebo rakety.“

„To už by na nás spustili palbu…“ Gunnovu odpověď ukončila raketa, která se vynořila z temnoty časného rána, profičela kolem Poco Bonita, otřela se o její radarovou anténu a s mohutným zaduněním narazila do vody asi padesát metrů před přídí.

Pitt se ohlédl po Giordinovi. „Bylo by lepší, kdybys jim takovéhle nápady nenapovídal.“

Gunn se nepřipojil. Byl příliš zaměstnaný prudkým otáčením kormidla a kličkováním doprava doleva v co možná nejméně pravidelném kurzu, jak se vyhýbal raketám, jež přilétaly každých třicet vteřin.

„Zhasni světla!“ vykřikl Pitt na Gunna.

V odpověď se rozprostřela naprostá tma, protože drobný ředitel agentury NUMA bez váhání uposlechl a vypnul hlavní vypínač. Vlny teď dosahovaly výšky asi jednoho metru a široký trup Poco Bonita protínal jejich vrcholky rychlostí téměř pětačtyřiceti uzlů.

„Jak jsme na tom s výzbrojí?“ otázal se klidně Giordino Gunna.

„Dvě karabiny M4 s připojeným čtyřicetimilimetrovým granátometem.“

„Nic těžšího nemáme?“

„Admirál povolil jenom malé zbraně, které se dají snadno ukrýt v případě, že by nikaragujská pobřežní stráž naši loď prohledávala.“

„Copak vypadáme jako pašeráci drog?“ zeptala se Renee popuzeně.

Dodge na ni pohlédl s rozpustilým úsměvem. „A jak vypadají pašeráci drog?“

Pak se ozval Pitt. „Já mám svůj starý kolt .45. Co ty, Ale?“

„Desert Eagle automat ráže padesát.“

„S tím je asi nepotopíme,“ povzdechl si Pitt, „ale alespoň útočníky odradíme.“

„Jestli nás ale ještě předtím oni nerozstřílejí na kousky,“ zamručel Giordino, když další raketa dopadla do jejich kýlové brázdy, nějakých patnáct metrů za zádí Poco Bonita.

„Pokud nejsou ty jejich rakety vybavené automatickým zaměřovacim zařízením, pak nás nemají šanci zasáhnout, protože nás nevidí.“

Ve tmě za nimi začaly blikat výstřely z automatických zbraní, jak piráti spustili palbu zhruba ve směru udaném jejich radarem. Svítivé stopovky tancovaly po hladině asi padesát metrů od jejich pravoboku. Gunn, který se rozhodl riskovat, krátce zahnul na levobok a pak znovu vrátil loď do přímého směru. Svítivé střely pomalu opisovaly ve tmě spirály, jak pátraly po svém cíli, až nakonec bezúspěšně padaly do temných vod v místech, kde Poco Bonito měla být, ale nebyla.

Noční oblohu rozřízly dvě další rakety. Piráti se rozhodli riskovat a vypálili je na obě strany ozvěny na jejich radarové obrazovce. Nebyl to špatný nápad, ale Gunn právě v té chvíli vedl loď v přímém kurzu, pak naznačil manévr vlevo, aby nakonec zahnul na pravobok. Rakety dopadly patnáct metrů po obou stranách a zvedly gejzíry vody, kterou skropily palubu.

Pak střelba utichla, jako by loď někdo zahalil závojem hrobového mlčení. Ticho rušilo jen rytmické hučení mohutných motorů, namáhajících se ve svých úchytech, brumlání výfuků a šumění vody kolem přídě.

„Nevzdali to?“ zamumlala s nadějí v hlase Renee.

S pohledem upřeným na radarovou obrazovku Gunn šťastně křikl otevřenými dveřmi kormidelny: „Obrátili se a jedou zpátky.“

„Kdo to ale je?“

„Místní piráti zaručeně nepoužívají hologramy ani nestřílejí z jachet raketami,“ poznamenal suše Giordino.

Pitt zadumaně hleděl do tmy přes záď lodi. „Nejpravděpodobnějšími podezřelými jsou naši přátelé z Odyssey. Přitom je vyloučeno, že by věděli, že naše těla neleží na mořském dně. Prostě jsme jenom náhodou vepluli do léčky, nastražené na jakoukoli loď, která se v této oblasti objeví.“

„Nebudou moc šťastní,“ podotkl Dodge, „až se dozvědí, že jsme jim unikli právě my, a to dokonce dvakrát.“

Renee vůbec nechápala. „Proč ale my? Co jsme udělali, že nás chtějí zavraždit?“

„Předpokládám, že jsme neoprávněně vstoupili do oblasti jejich honitby,“ odpověděl Pitt na základě logické úvahy. „V této oblasti Karibiku musí existovat něco, co si nepřejí, abychom my nebo někdo jiný viděli.“

„Jako třeba pašování drog?“ nadhodil Dodge. „Je možné, že by Fantom byl zapletený do obchodu s narkotiky?“

„Možná,“ odpověděl Pitt. „Ale z toho mála, co vím, vyplývá, že jeho říše obrovsky vydělává na výkopových a stavebních projektech. Pašování drog by se jim nevyplatilo ani časově, ani finančně, dokonce ani jako vedlejší činnost. Ba ne, to, co tu máme, je daleko náročnější než pašování drog nebo pirátství.“

Gunn zapnul automatického pilota, vyšel z kormidelny a unaveně se svezl do palubního křesílka. „Jaký směr tedy naprogramujeme do počítače?“

Následovalo dlouhé ticho.

Pitt samozřejmě nebyl příliš šťastný, že musí ohrožovat životy svých kolegů, ale už byli jednou tady a měli svůj úkol. „Sandecker nás vyslal, abychom zjistili pravdu ohledně té skvrny. Budeme tedy pátrat po nejvyšší koncentraci znečištění a doufat, že nás to zavede ke zdroji.“

„A když oni půjdou po nás?“ vybídl ho Dodge.

Nato se Pitt široce ušklíbl. „Otočíme se a utečeme, když nám to teď tak hezky jde.“

22 KAPITOLA

Nad mořem se začalo rozednívat. Radar nezobrazoval v okruhu pětapadesáti kilometrů jediné plavidlo a až na světla helikoptéry, která nad nimi přeletěla zhruba před hodinou, nebylo jejich pátrání po původu hnědého slizu ničím narušováno. Přesto pro jistotu celou noc jeli beze světel.

Brzy po setkání s falešnou lodí pirátů zahnuli k jihu a nyní směřovali do Bahía Punta Gorda, kam je vedla stále vyšší koncentrace jedovatých příměsí ve vodě. Doposud měli štěstí na dobré počasí, stále vála jen lehká bríza.

Nikaragujské pobřeží bylo nyní pouze tři a půl kilometru vzdálené. Nížinatý břeh tvořil jen tenkou linku na horizontu, vypadající, jako by ji černým inkoustem podle příložníku nakreslila nějaká obří ruka. Břeh zakrývala mlha, která se válela směrem k úbočím nevysokých hor na západě.

„To je zatraceně zvláštní,“ poznamenal Gunn, který tím směrem zamířil dalekohled.

Pitt vzhlédl: „Cože?“

„Podle mapy existuje v zálivu Punta Gorda jen nepatrné osídlení, a to v malé rybářské vesnici jménem Barra del Rio Maiz.“

„No a?“

Gunn podal dalekohled Pittovi. „Podívej se a pak mi řekni, co vidíš.“

Pitt zaostřil dalekohled podle svých očí a přehlédl s ním čáru pobřeží. „Tady není žádná rybářská vesnička, spíš to vypadá jako nějaký hluboký přístav pro nákladní dopravu. Vidím dvě kontejnerové lodi, jak vykládají náklad u hráze s velkými jeřáby, a další dvě zakotvená plavidla zřejmě čekají, až na ně dojde řada.“

„Navíc tam jsou i rozsáhlá skladiště.“

„Je tam čilo jako v úle, to je pravda.“

„Co si o tom všem myslíš?“ zeptal se Gunn.

„Podle mne tam vykládají a shromažďují zásoby a materiál pro stavbu rychlostní železnice mezi oběma oceány.“

„To tedy postupují zatraceně utajeně,“ poznamenal Gunn. „Nikde jsem nečetl ani zmínku o tom, že by ten projekt byl schválen, profinancován a zahájen.“

„Dvě z těch lodí vystavují rudou vlajku lidové Číny,“ řekl Pitt. „Což vysvětluje otázku financování.“

Široký záliv Punta Gorda, do něhož právě vplouvali, se náhle změnil v odporně hnědou kaluž. Pozornost všech byla upřená na hladinu. Nikdo nepromluvil ani se nepohnul, když se z ranního oparu vynořil masivní hnědý škraloup, hustý jako mísa ovesné kaše.

Prostě tam jen stáli a tiše hleděli, jak jejich příď proráží vodu, jež jako by trpěla dýmějovým morem, s hladinou barvy umbry pálené, vyskytující se pouze na malířské paletě. Celkový vzhled byl podobný kůži napadené leprou.

Giordino, stojící u kormidla a žvýkající nezapálený doutník, zpomalil, zatímco Dodge horečně odebíral a analyzoval vzorky vody.

Během dlouhé noci se Pitt s Dodgem i Renee poněkud spřátelil. Renee vyrostla na Floridě a ve velice útlém věku získala potápěčské oprávnění. Život pod hladinou si zamilovala natolik, že vystudovala a získala titul v oboru oceánské biologie. Několik měsíců předtím, než přišla na palubu Poco Bonita, absolvovala rozvod, který ji citelně poznamenal. Po delším pobytu daleko od domova, který byl zapříčiněn dlouhodobým projektem mořského výzkumu, se totiž Renee vrátila ze Šalamounových ostrovů domů a zjistila, že se její životní partner odstěhoval a nyní žije s jinou ženou. Rozhodla se tedy, že muži nadále nebudou patřit mezi její životní priority.

Pitt zahájil kampaň, jejímž cílem bylo rozesmát ji pokaždé, kdy ho napadlo něco směšného.

Jeho vtip však padal na zcela neúrodnou půdu, pokud šlo o Dodge. Tento mlčenlivý muž, třicet let šťastně ženatý, měl pět dětí a čtyři vnoučata. Pro agenturu NUMA pracoval už od samého počátku její existence. S doktorátem v oboru chemie se věnoval většinou vodnímu znečištění, které zkoumal v klidu laboratoře. Avšak po smrti své ženy se před rokem přihlásil k práci v terénu. Na Pittovy vtípky reagoval maximálně tak náznakem úsměvu, ale nikdy se doopravdy nezasmál.

Ranní slunce odhalilo v okolí lodi hladinu pokrytou již známým hnědým škraloupem. Měl konzistenci olejové skvrny, pouze mnohem hustší, takže voda zde byla znatelně klidnější. Prakticky tu chyběly vlny. Giordino zpomalil Poco Bonito na deset uzlů.

Poté, co unikli explozi před přístavem Bluefields a posléze i přepadení pirátskou jachtou, zhoustlo nepříjemné napětí, rostoucí prakticky celou noc, v mlhavý závoj, který zahalil jejich loď a stal se snad až hmatatelným. Pitt s Renee postupně vytahali na palubu několik kbelíků hnědého škraloupu, který nalili do různých skleněných nádob pro pozdější podrobnou analýzu ve washingtonských laboratořích NUMA. Současně shromáždili řadu exemplářů mrtvé mořské flory a fauny plovoucích ve vodě, aby je Renee mohla později prostudovat.

Vtom se náhle z kormidelny ozval Giordino, po italsku živě gestikulující rukama. „Nalevo před přídí! Něco se tam ve vodě děje!“

Okamžitě to uviděli i ostatní; pohyb v moři, jako by se tam nějaká obří velryba zmítala v agonii. Všichni stáli nehybně jako sochy, jen Giordino změnil kurz o dvanáct stupňů směrem k rozbouřené hladině.

Pitt vešel do kormidelny, aby zkontroloval hloubkoměr. Zjistil, že zde dno prudce stoupá. Skoro jako by přeplouvali nad příkrým svahem, zvedajícím se ze dna Velkého kaňonu. Zjevná odpornost škraloupu na hladině dodávala moři spíše vzhled nádoby plné bublajícího bahna.

„To je neuvěřitelné,“ zamumlal Dodge jako zhypnotizovaný. „Podle mapy bychom měli mít pod sebou dvě stě metrů.“

Pitt neodpověděl. Stál na přídi, dalekohled přitisknutý k očím. „Vypadá to, jako by se moře vařilo,“ prohodil k Giordinovi otevřeným oknem kormidelny. „To nemůže být sopečnou činností. Úplně tu chybí pára a sálání tepla.“

„Dno se neuvěřitelně prudce zvedá,“ vykřikl Dodge. „Jako by tu vyrostla sopka, ale chybí rozžhavená láva.“

Pobřeží se přiblížilo zhruba na tři kilometry. Voda zde byla divočejší, s nepravidelnými vlnami, rozbíhajícími se všemi směry. Loď se prudce kolébala, jakoby otřásána mohutnými vibracemi. Hnědý sliz postupně houstl, až konečně připomínal jen čisté, nefalšované bahno.

Giordino přistoupil ke dveřím kormidelny a zavolal na Pitta. „Teplota vody se náhle změnila. Za poslední míli se vrátila na normálních osmadvacet a půl stupně.“

„Jak si to vysvětluješ?“

„Stejně jako ty, nijak.“

Dodge se tomu všemu prostě zdráhal uvěřit. Náhlý vzestup teploty vody, nevídané stoupání mořského dna, neskutečné množství hnědého slizu, objevujícího se zdánlivě odnikud. Bylo to všechno maximálně nelogické.

Ani Pitt to nechápal. Všechno, co zatím objevili, bylo v rozporu se známými zákony moře. Bylo známo, že se z hlubin vynořují sopky, ale ne oblaka bahna a usazenin. Všude kolem mělo být tekuté prostředí, v němž mohou žít ryby nejrozličnějších druhů. Zde však neexistoval žádný život. Kdysi se tu snad mohli ve vodě vznášet nebo po dně lézt různí živočichové. Teď však byli buď mrtví a pohřbení pod horou špíny, nebo odsud zmizeli do čistších vod. Nic tu nerostlo, nic zde nežilo. Byl to mrtvý svět, pokrytý jedovatým bahnem, jež se tady objevilo bůhví odkud.

Giordino měl potíže udržet loď zpříma. Vlny nebyly sice vysoké, pouhého půldruhého metru, ale na rozdíl od pravidelného vlnění, postupujícího díky větru nebo proudu jedním směrem, tyto vlny narážely a bičovaly loď ze všech úhlů kompasu. Než urazili dalších dvě stě metrů, voda se nekontrolovanou divokostí doslova zbláznila.

„Vždyť to je souvislá masa šíleného bahna,“ vydechla Renee užasle, jako by se před ní objevila fata morgána. „Za chvíli z toho bude ostrov.“

„Dřív, než si myslíte,“ zvolal Giordino a posunul páky plynu na plný zpětný chod. „Držte se. Dno je těsně pod námi.“ Loď sice ostře vybočila ze svého kurzu, ale bylo už pozdě. Kýlem narazila na bahnité dno, vrhla všechny členy posádky prudce kupředu a zůstala stát. Příďová vlna opadla. Lodní šrouby divoce bičovaly vodu a rozšlehávaly bahno do žlutohnědé pěny, jak se pokoušely osvobodit Poco Bonito z blátivého uvěznění. Se znehybněnou lodí si všichni připadali jako bezmocní diváci.

„Vypni motory,“ nařídil Pitt Giordinovi. „Nejvyšší příliv bude za hodinu. Počkej a pak to zkus. Mezitím přeneseme veškeré těžké zařízení a zásoby na záď.“

„Skutečně si myslíte, že přemístěním pár set kilogramů se příď pozvedne natolik, že se z toho bahna uvolní?“ otázala se pochybovačně Renee.

To už však Pitt táhl mohutné smyčky lana k záďovému nosníku. „Když přidáme tři sta padesát kilo lidské váhy, kdo ví? Třeba budeme mít štěstí.“

I když všichni muži i žena pracovali, jako by na tom závisel jejich život, trvalo jim větší část následující hodiny, než přemístili zavazadla, zásoby jídla, volné vybavení i nábytek tak daleko na záď paluby, jak jen to bylo možné. Většina rybářských sítí a pastí na humry, používaných k maskování lodě, byla shozena přes palubu, spolu s příďovými kotvami.

Pitt pohlédl na své doxy na zápěstí. „Nejvyšší přiliv tu bude za třináct minut, takže pak uvidíme.“

„Ten okamžik pravdy nastane dříve, než předpokládáš,“ ozval se Giordino. „Na radaru se k nám ze severu blíží nějaká loď. A jede pěkně rychle.“

Pitt popadl dalekohled a zahleděl se do dálky. „Vypadá to na nějakou jachtu.“

Gunn si zastínil oči před východním sluncem a zahleděl se přes hladinu hnědého slizu. „Je to ta samá, která na nás útočila včera v noci?“

„Moc dobře jsem si ji noktovizorem ve tmě neprohlížel, ale myslím, že o tom lze jen těžko pochybovat. Naši přátelé nás dohnali.“

„Není nad to,“ poznamenal Giordino, „co nejdříve vyrazit a zajistit si náskok.“

Pitt zahnal celou posádku až na samý záďový příčný nosník Poco Bonita. Giordino se postavil ke kormidlu a otočil se k zádi. Když se ujistil, že se všichni pevně drží zábradlí, na Pittův signál nastartoval a zařadil zpětný chod. Silné motory zahřměly, jak Giordino přidal plný plyn. Loď se pohnula, sklouzla zádí do strany, ale stále se ještě neuvolnila. Silná vrstva hnědého slizu působila jako lepidlo, lpící ke kýlu Poco Bonita. Dokonce i s tunou nákladu a celou posádkou přemístěnou na samou záď se přední část lodi pozvedla pouze o pět centimetrů. Na to, aby se loď osvobodila, to však bylo málo.

Pitt doufal, že příď nadzvedne nějaká vlna, ale žádná nepřicházela. Hustá vrstva hnědé substance dokonale hladinu vyhladila. Motory kvílely, šrouby bičovaly vodu, ale bez výsledku. Všechny oči se stáčely k jachtě, která se vysokou rychlostí blížila přímo k nim.

Teď, když ji Pitt jasně viděl v denním světle, odhadoval její délku na padesát metrů. Na rozdíl od standardní bílé byla tato obří jachta natřena levandulovou barvou, stejnou, jaké si všiml na pick-upu společnosti Odyssea včera v doku. Zábavní plavidlo představovalo mistrovské řemeslné dílo a současně i příklad maximálního možného luxusu. Jako pomocnou loď si vezlo sedmimetrový motorový člun a dále mělo na palubě i šestimístný vrtulník.

Jachta byla teď už natolik blízko, že mohl přečíst její jméno, vyvedené zlatými písmeny: EPONA. Pod jménem, na pažení druhé paluby, bylo namalované logo společnosti Odyssea – stylizovaný běžící kůň. Na rádiové anténě vlála vlajka, rovněž s běžícím koněm na levandulovém pozadí.

Pitt viděl, jak dva členové posádky horečně připravují ke spuštění motorový člun, zatímco několik dalších se seřadilo na dlouhé přídi, se zbraněmi v rukou. Nikdo z nich se ani nesnažil krýt. Byli zjevně ukolébáni dojmem, že rybářská loď pro ně nepředstavuje žádné nebezpečí, takže nějaká protiopatření nepovažovali za nutná. Vlasy na krku se Pittovi zježily v okamžiku, kdy zpozoroval, že na jejich palubě nabíjejí dva muži raketomet.

„Jede přímo k nám,“ zamumlal Dodge stísněně.

„Nevypadají jako žádní piráti, o kterých jsem kdy četl,“ volal Giordino z kormidelny, aby překřičel hučení motorů. „Ti nepřepadávali žádnou loď z paluby přepychových jachet. Vsadím se, že je kradená.“

„Není kradená,“ odpověděl Pitt. „Patří Odyssee.“

„To sem přijeli kvůli mně, nebo jsou všude?“

Pitt se obrátil přes rameno a zakřičel: „Renee!“

Ta seděla na záďovém příčném nosníku. „Co se děje?“

„Běžte dolů do kuchyně, vyprázdněte všechny lahve, které najdete, a naplňte je benzinem z nádrže pro motor generátoru.“

„Proč ne z hlavních nádrží?“ chtěl vědět Dodge.

„Protože benzin se vznítí snáze než nafta,“ vysvětloval Pitt. „Až lahve naplníte, strčte do každého hrdla kousek látky a zazátkujte je.“

„Molotovův koktejl?“

„Přesně.“

Než Renee zmizela z paluby, Epona už zahýbala širokým obloukem směrem k nim. Mířila přídí na ně a rychle se blížila. Z nového úhlu bylo vidět, že má dvojitý trup katamaránu. „Jestli se nedostaneme z téhle kupy bahna,“ pronesl podrážděně Pitt, „čeká nás velice rozčilující komplikace.“

„Rozčilující komplikace,“ odsekl Giordino. „To je to nejlepší, co dokážeš?“

Pak náhle, k šokujícímu překvapení všech, Giordino vyběhl z kormidelny, vyšplhal se po žebříku na její střechu, zarazil se na chvíli jako olympijský skokan před startem a pak se vrhl na záďovou palubu mezi Pitta a Gunna.

To, co se vzápětí stalo, bylo možno považovat za štěstí, stejně jako za prozíravost nebo osud. Avšak Giordinova váha a náraz při dopadu na palubu bylo to poslední stéblo, které odtrhlo kýl lodi ze smrtelného sevření bahnem. Loď pomalu a neochotně, centimetr po centimetru, začala klouzat z nepoddajného bláta. Nakonec se trup osvobodil a loď poskočila vzad, jakoby puzena nějakým obřím pérem.

V koutcích Pittových očí se objevily vrásky smíchu. „Nikdy mi už nedovol, abych ti kdy kázal něco o dietě.“

Giordino odpověděl se širokým úsměvem: „To ti slibuju.“

„Teď, pokud se týká našeho nacvičeného ústupu,“ pokračoval Pitt. „Rudi, ujmi se kormidla, ale co nejvíc se skrč. Renee, vy a Patrick se skryjete za vším tímhle harampádím na zádi. Al a já se schováme pod sítěmi.“

Sotva domluvil, jeden z členů posádky jachty odpálil od ramene raketu. Ta proletěla dveřmi do kormidelny a vyletěla zase ven jedním oknem na pravoboku. Dopadla na hladinu asi padesát metrů dál, kde teprve vybuchla.

„To bylo štěstí, že jsem ještě nebyl vevnitř,“ prohodil Gunn, který se snažil tvářit, jako by byl na vycházce v parku.

„Už vidíš, co myslím tím skrčit se?“

Gunn skočil do kormidelny a rychle pootočil kormidelním kolem, čímž oddálil kýl od lepkavé hory bahna pod hladinou. Ještě dříve však, než stačil loď naplno rozjet, narazila doprostřed lodního boku další raketa a zasáhla levý motor. Jakoby zázrakem sice nevybuchla, avšak zažehnutím paliva vytékajícího z motoru způsobila požár. Gunn okamžitě, snad reflexivně, zavřel páku plynu a zabránil tak dalšímu vytékání nafty z přerušeného palivového vedení.

Dodge iniciativně vnikl do strojovny a uchopil na přepážce pověšený hasicí přístroj. Vytrhl pojistku, stiskl spoušť a zadusil plameny, takže z nich zbyl jen oblak černého kouře, který se valil otevřeným palubním jícnem.

„Nenabíráme vodu?“ volal Pitt zpod kupy sítí.

„Tady dole je strašný zmatek, ale nádní je suché,“ volal Dodge mezi záchvaty kašle.

Lidem na palubě pirátské jachty se muselo zdát, že rybářská loď je smrtelně zasažená, zvlášť když jí z nitra trupu stoupala oblaka kouře. Přesvědčen, že rybářská posádka je zaručeně mrtvá nebo alespoň příliš zraněná, než aby se dokázala bránit, kapitán pirátů zpomalil a volně proplouval před přídí Poco Bonita.

„Máme stále ještě nějaký motor provozuschopný, Rudi?“

„Stroj na levoboku je pryč, ale pravý motor je pořád funkční.“

„Takže právě udělali velikou chybu,“ pronesl Pitt s ledovým úšklebkem.

„Co to je za chybu?“ vyzvídal Gunn.

„Pamatuješ na tu pirátskou plachetnici?“

„To si piš, že ano.“ Gunn stáhl plynovou páku funkčního motoru, aby se zdálo, že malá výzkumná loď je naprosto znehybnělá. Finta zabrala. S obavou, že se jeho oběť co nejdříve potopí, skočil kapitán pirátské jachty na návnadu a pomalu se přiblížil.

Ubíhaly vteřiny, až se jachta ocitla v těsné blízkosti, přímo před jejich přídí. Jelikož na palubě rybářské lodi nebyl patrný žádný pohyb a z podpalubí se stále valil kouř, na zdánlivě dobytou loď se nesnesla ani salva z ručních zbraní. Namísto toho se z okna jachetní kormidelny vyklonila vousatá hlava a s výrazným akcentem hlubokého amerického jihu promluvila do megafonu.

„Vy všichni, co mě slyšíte. Koukejte hned opustit loď, než z ní naděláme třísky. Ani nezkoušejte použít rádio. Opakuju, nepokoušejte se někam volat. Máme na palubě zařízení na kontrolu, tak se o vašem vysílání hned dozvíme. Máte přesně šedesát vteřin, abyste naskákali do vody. Slibuju vám bezpečnej vodvoz do nejbližšího přístavu.“

„Odpovíme?“ otázal se Gunn.

„Možná bychom měli udělat to, co říká,“ zamumlal Dodge. „Rád bych ještě viděl své děti a vnoučata.“

„Jestli věříte slovu piráta,“ opáčil chladně Pitt, „tak já mám zase zlatý důl v Newarku v New Jersey a levně vám ho prodám.“

Pitt, jako by ani nevnímal přítomnost cizí jachty, se náhle zvedl, propletl všemi těmi krámy nakupenými na zádi a přistoupil k vlajkové tyči, na níž se dosud třepetala nikaragujská vlajka. Stáhl ji dolů, odepjal a odložil ji stranou. Pak zpoza košile vylovil nevelký balíček a za okamžik již vztyčil hedvábný emblém velikosti devadesát na sto padesát centimetrů.

„Teď alespoň vědí, odkud jsme,“ poznamenal Pitt, zatímco ostatní uctivě sledovali pruhy a hvězdy, jak vyzývavě pleskají ve větru.

Renee se vrátila na palubu se dvěma sklenicemi a jednou lahví od vína, naplněnými benzinem. Rychle obhlédla situaci a náhle se jí rozsvítilo. „Nehodláte ji snad klounovat, že ne?“ vykřikla.

„Řekni kdy,“ vykřikl Gunn hlasem napjatým očekáváním, ale s tváří pokerového hráče, který právě blufuje na vítězství.

„Ne!“ zasténala Renee. „Tohle není žádný hologram. Je to solidní objekt. Narazte do té jachty a složíme se jako harmonika Lawrence Welka.“

„S tím počítám,“ odsekl Pitt. „Vy s Patrickem zapalte knoty a připravte se hodit ty koktejly na jejich palubu, jakmile do nich narazíme.“

Na další otálení už nebyl čas. Jachta se pomalu sunula před přídí Poco Bonita necelých třicet metrů daleko.

Giordino hodil Pittovi jednu karabinu M4 a oba začali po jachtě pálit. Giordino střílel v dávkách, kterými posílal mračna nábojů NATO 5.56 mm do kormidelny, zatímco Pitt jednotlivými ranami namířil na námořníka, jenž se právě chystal vystřelit z raketometu. Druhou střelou ho zasáhl. Další muž se sehnul, aby raketomet zvedl, ale Pitt dostal i jeho.

Posádka jachty, překvapená tím, že se Poco Bonito nečekaně brání, se bez pokusu o odvetu vrhla do úkrytu. Giordino to nevěděl, ale před chvílí se mu podařilo zasáhnut do ramene kapitána pirátů, který následně upadl na palubu kormidelny a zmizel z dohledu. Stejná salva zasáhla i kormidelníka, takže jachta začala bezmocně splouvat a pomalu se vzdalovala. I přesto, že ji nyní poháněl jen jeden motor a Poco Bonito tak mohla plout jen sotva poloviční rychlostí, vyrazila statečně a s dostatečnou silou směrem proti pirátům.

Nikomu nebylo zapotřebí říkat, aby se posadil zády k nějaké přepážce s rukama složenýma pod hlavou. Renee s Dodgem navíc ustrašeně hleděli na oranžové záchranné vesty, které jim dal Gunn. Ten nyní stál pevně rozkročený v kormidelně, svíraje kolo tak silně, až mu zbělely prsty. Jediný lodní šroub bičoval vodu a hnal loď přímo proti velké, honosné jachtě. Její posádka se stáhla na opačnou stranu paluby, celá otupělá hrůzou a překvapením nad tím, že ta nevinně vyhlížející rybářská loď nehodila do ringu ručník, ale naopak se hotoví je napadnout klounováním. Jako liška v rouše beránčím jim způsobila totální překvapení. Zatím ještě žádná jiná loď se při přepadení ani nesnažila bránit. Další šok jim způsobila naprosto neočekávaná americká vlajka na záďovém stožáru.

Pitt s Giordinem udržovali zničující palbu, kterou čistili palubu po celou dobu, kdy se Poco Bonito blížila. Jak zmenšovali odstup a směřovali do středu trupu těsně za kormidelnu, vypadala Epona ještě větší než prve. Její paluba byla nyní prázdná. Členové posádky se jako vyděšení králíci poschovávali v podpalubí, než aby riskovali zásah přesnou střelbou, jež sem bez ustání dopadala z blížící se lodi.

Poco Bonito vypadala jako loď ze samotných pekel, s výfukovými plyny valícími se spolu s kouřem z poklopu strojovny, odkud je vítr od přídě strhával přímo přes záď. Gunn před časem velel raketovému torpédoborci, který ve Středozemním moři klounoval iráckou ponorku během konfliktu k odstranění Saddáma Husajna. Tehdy však z ní byla vidět jen její velitelská věž. Na rozdíl od tehdejší situace však nyní hleděl na velkou solidní loď, jejíž paluba byla hodně vysoko nad jeho hlavou.

Do nárazu zbývalo deset vteřin.

23 KAPITOLA

Pitt s Giordinem odložili karabiny a připravili se na náraz. Ze své schoulené polohy, zády opřená o přepážku, viděla Renee ve tvářích obou mužů naprostý klid a ani nejmenší známku strachu nebo stresu. Oba vypadali téměř neteční, asi jako dvě kachny v nejprudším dešti.

Gunn si zatím v kormidelně rozplánoval jednotlivé kroky útočné akce. Zamířil přídí lodi tak, aby narazil do prostoru strojovny jachty, těsně za hlavním salonem. Po nárazu bude muset zařadit zpátečku a modlit se, aby se Poco Bonitu podařilo vycouvat z otvoru v trupu jachty a zůstat na hladině, zatímco nepřítel půjde ke dnu. Hladký trup Epony vypadal nyní tak blízko, až Gunnovi připadalo, že rozbitým oknem kormidelny může jenom natáhnout ruku a dotknout se emblému běžícího koně.

Jachta mu rostla před očima, až zaclonila slunce. Pak začala jedna fáze katastrofy stíhat druhou, ale všechno vypadalo jaksi líně, stejně jako poněkud tlumený, pomalý praskot, který snad nikdy neměl skončit. Poco Bonito se zařízla do většího protivníka, přídí vmáčkla velký klín do boku pravého trupu katamaránu v místě strojovny a rozdrtila všechny lidi uvnitř.

V tom okamžiku se zvedli Renee s Dodgem a hodili zápalné lahve s hořícími knoty. Jedna z nich dopadla na týkovou palubu a odrazila se od ní, aniž by se rozbila, avšak druhá se roztříštila v ohnivé kouli, která jako hořící vodopád stékala po boku jachty. Bez meškání tak odhodili obě sklenice a pak i lahev od vína, vše s očekávaným účinkem. Na palubě se rozpoutalo peklo. Kdysi krásná jachta náhle vypadala jako psychotikova noční můra.

Ještě dříve, než výzkumná loď ztratila svou setrvačnost, Gunn již zařadil plný zpětný chod. Poco Bonito zůstala několik mučivých vteřin nehybně stát, s přídí zabořenou téměř dva metry hluboko do boku Epony, znehybněná jako pěst ve svěráku, s lodním šroubem divoce bičujícím vodu pod zádí. Uplynulo deset vteřin, pak patnáct, dvacet. Teprve tehdy se konečně za skřípavých zvuků protestujících trosek začala výzkumná loď odpoutávat. Jakmile se její pokrčená příď vzdálila od otvoru v trupu, začal se do nitra jachty jako nějaká mohutná řeka valit hnědý sliz. Jachta se okamžitě znatelně naklonila na bok.

Dva členové posádky Epony, chráněni druhým trupem, se konečně vzpamatovali a spustili střelbu z automatů na Poco Bonito. Jejich palba byla však nepravidelná a střelci mířili převážně příliš nízko, protože je klamal náklon paluby. Kulky tedy dopadaly do vody kolem výzkumného plavidla, i když některé z nich jeho trup zasáhly. Otvory po nich začaly dovnitř proudit pramínky vody.

Pitt s Giordinem pálili naslepo do oblaků kouře a ohně tak dlouho, dokud nepřátelská střelba neustala. Nástavba jachty byla celá zahalená kouřem a ohněm. Z požáru se ozývalo úpění a výkřiky. Oheň, rozdmychávaný brízou, se mezitím rozšířil otvorem do pravého trupu. Katamarán se svou pravou polovinou nyní již výrazně nořil do vln, zatímco nepoškozený levý trup se zvedal nad hladinu.

Všichni na palubě Poco Bonita se shromáždili u zábradlí a fascinováni sledovali umírající jachtu. Posádka Epony se horečně snažila dostat do helikoptéry, jejíž pilot už startoval motor. Ve snaze co nejdříve kompenzovat náklon paluby, pilot zvedl stroj nad hořící vrak a zamířil k pobřeží, ponechávaje zraněné napospas ohni a vodě.

„Přiraž k ní bokem,“ nařídil Pitt Gunnovi.

„Jak blízko?“ otázal se drobný muž v obavách.

„Tak blízko, abych mohl přeskočit na jejich palubu.“

Gunn dobře věděl, že hádat se s Pittem nemá cenu, takže mlčky pokrčil rameny a začal se opatrně přibližovat poškozenou lodí k jachtě, jež nyní hořela od přídě až do středu trupu. Nechával motor stále na zpětný chod a pohyboval se tedy pozadu, aby co nejvíce omezil tlak vody na svou poškozenou příďovou část.

Giordino se mezitím horečně snažil uklidit ten hrozný zmatek ve strojovně Poco Bonita a prováděl nejnutnější opravy, aby udržel plavidlo na hladině a její motor funkční. Renee současně uklízela palubu a zbavovala ji všeho zbytného vybavení, jež házela přes palubu. Dodge, v obličeji černý od kouře, se přesunul do podpalubí, kde přetáhl přenosnou pumpu do příďové sekce. Zde zaútočil na stoupající vodu, přitékající sem poškozenou přídí, která byla vražena dovnitř až k příďové přepážce.

Gunn opatrným manévrováním přiblížil jejich plavidlo po bok Eponě. Pitt vyčkával, dokud se obě lodě téměř nedotýkaly, a pak přeskočil ze zábradlí na palubu jachty. Dopadl na volný kus týkové paluby těsně za hlavním jídelním salonem. Vítr naštěstí odkláněl plameny směrem k přídi, takže záďová část paluby sáláním ohně příliš netrpěla. Měl-li však nalézt ještě někoho živého, musel jednat rychle, protože tato kdysi tolik pohledná loď zaručeně co chvíli zamíří ke dnu. Zvuk zuřícího požáru, jenž se nyní už vymkl jakékoliv možnosti kontroly, připomínal hřmění lokomotivy na trati.

Pitt proběhl salonem a zjistil, že tu nikdo není. Také rychlá prohlídka kajut pod salonem neobjevila žádného námořníka či důstojníka. Pak se pokusil dostat po schůdcích pokrytých plyšovým kobercem do kormidelny, ale ohnivá stěna ho zahnala zpátky. Nosem se mu do plic dral kouř. Oči mu z jedovatého kouře slzely tolik, až mu připadalo, že mu snad celé vytečou. S vlasy a obočím ožehnutými se už chystal své pátrání vzdát, když tu náhle v lodní kuchyni zakopl o nějaké tělo. Sehnul se a s údivem zjistil, že na palubě leží žena, která nemá na sobě nic než nepatrné bikiny. Přehodil si ji přes rameno a kašlaje s ní vyklopýtal na venkovní palubu. Jednou rukou si utíral potoky slz.

Gunn okamžitě zhodnotil situaci a přiblížil se s výzkumnou lodí tak těsně, že se boky obou lodí dotýkaly. Pak vyrazil z kormidelny a u zábradlí převzal nehybné tělo, jež mu Pitt podal. Horko z plamenů bylo teď již natolik intenzivní, že se na barvě, kterou byl natřený trup, začaly dělat puchýře. Dřív, než Gunn jemně neznámou ženu položil, všiml si jejích dlouhých, hladkých rusých vlasů. Pak už ale spěchal zase zpátky ke kormidlu, aby odvedl Poco Bonito dál od plamenů.

Pitt, který stále sotva viděl, ženě sáhl na pulz a s potěšením zjistil, že je dostatečně pravidelný. Také její dýchání se zdálo normální. Odhrnul jí ohnivě rudé vlasy z čela, kde se objevila jako vejce veliká boule. Napadlo ho, že upadla do bezvědomí nejspíš při srážce lodí. Obličej, paže i dlouhé pěkné nohy měla pravidelně opálené. Obličej měl půvabné rysy, kůži hladkou a čistou, rty byly plné, smyslné. Poněkud ohrnutý nosík dokonale doplňoval její tvář. Jelikož měla zavřené oči, nemohl vidět jejich barvu. Avšak již z toho, co vidět mohl, bylo jasné, že jde o velice atraktivní ženu, s pružným tělem tanečnice.

Renee dokončila odhazování síťových bójí přes palubu a přispěchala k ležící ženě. „Pomozte mi ji přenést dolů,“ požádala. „Postarám se o ni.“

Pitt, stále ještě oslepený, odnesl ženu z jachty po schůdcích dolů do své kajuty, kde ji uložil do kóje. „Na hlavě má ošklivou bouli,“ poznamenal, „ale myslím, že už přichází k sobě. Můžete ji nechat párkrát loknout z potápěčské bomby, aby rychleji vydýchala kouř z plic.“

Pak se Pitt vrátil na palubu, právě včas, aby viděl konec jachty.

Ta klouzala zvolna pod hladinu. Její kdysi hladký levandulový trup i nástavba byly nyní zčernalé ohněm a potřísněné hnědým slizem. Byl to smutný i patetický konec krásné lodi. Pitt upřímně litoval, že se stal příčinou její záhuby. Pak však smutek vystřídala chladná a tvrdá logika. Představil si, že Poco Bonito by byl čekal stejný osud a celou její posádku smrt. Lítost byla vystřídána radostí nad tím, že on i jeho přátelé jsou živi a nezraněni.

Pravý trup katamaránu již nyní úplně zmizel pod hnědou hladinou. Levý trup zůstal chvíli viset ve vzduchu, ale pak celá nástavba sklouzla do vody, zanechávajíc po sobě jen spirálu kouře a páry. Bronzové šrouby se krátce zableskly ve slunci a zmizely také. Až na syčení vody, jak hasila plameny ohně, šlo plavidlo ke dnu docela potichu, bez protestu, jako by samo toužilo skrýt své znetvoření. Poslední připomínkou lodě byla vlajka s běžícím koněm, pak ale i tu pohltilo lhostejné hnědé moře.

Po potopení jachty se na hladině objevila olejová skvrna, která zakryla bahnitou vodu černým závojem s duhovými proužky, odrážejícími sluneční paprsky. Z hlubin se vynořovaly velké bubliny, které hned praskaly, a zbytky trosek, jež chvíli plavaly na hladině. Ty však proudy a příliv brzy odnesou k nějakému vzdálenému pobřeží.

Pitt se k místu tragédie otočil zády a odebral se do kormidelny. Pod podrážkami mu křupaly střepy skla, jež se povalovalo všude po palubě. „Jak to vypadá, Rudi? Dokážeme dojet ke břehu, nebo máme nasednout na záchranné prámy?“

„Mohli bychom to zvládnout, kdyby Al udržel motory v chodu a Patrick zpomalil zatékání vody poškozenou přídí, což ale není moc pravděpodobné. Zatím vody přibývá rychleji, než pumpy dokáží odčerpat.“

„Navíc nabíráme vodu těmi dírami po kulkách, které jsou pod čárou ponoru.“

„Dole ve skladu je velká plachta. Kdyby se nám ji podařilo přetáhnout jako masku přes příď, tak by se pronikání vody zpomalilo a pumpy by to třeba dokázaly zvládnout.“

Pitt viděl, že přední sekce lodi je už zhruba o půl metru hlouběji pod vodou. „Ujmu se toho.“

„Moc se s tím ale neloudej,“ varoval ho Gunn. „Já budu zatím udržovat zpětný kurz, abych zmenšil tlak vody na příď.“

Pitt se naklonil do světlíku strojovny. „Ale, jak to tam dole vypadá?“

Giordino vzhlédl. Stál po kolena v hnědé slizovité vodě, šaty prosáklé, paže a obličej pokryté olejem. „Sotva stačím držet krok, a věř mi, žádná srandička to není.“

„Můžeš mi pomoct tady nahoře?“

„Dej mi pět minut, abych zkontroloval koš vodního čerpadla. Tenhle sajrajt ho pořád ucpává, takže to musím čistit každých pár minut.“

Pitt seskočil do podpalubí a vydal se podle kajut ke skladu, kde našel velkou složenou plachtu. Byla těžká a objemná, ale Pittovi se ji podařilo po schůdcích a světlíkem vytáhnout na přední palubu. Brzy se k němu připojil Giordino, který teď vypadal, jako by spadl do sudu s asfaltem. Společně velkou plachtu rozložili a na každý ze čtyř rohů uvázali nylonové lano. Dva rohy zatížili kusy toho motoru, který zasáhla raketa. Když byli konečně připraveni, Pitt pokynul Gunnovi, aby zpomalil couvání.

Pak společnou silou shodili plachtu přes palubu před pomačkanou příď a přidržovali všechna čtyři lana. Počkali, dokud se zatížený okraj plachty neponoří do hloubky, a pak Pitt zavolal na Gunna.

„Oukej, pomalu vpřed!“

Stáli s Giordinem po obou stranách přídě a přitahovali lana, dokud se zatížená část plachty neocitla pod poškozenou přídí. Pak spodní lana uvázali a začali přitahovat horní úvazky, až nakonec celá plachta pokrývala deformovanou příď lodi, čímž dramaticky omezila pronikání vody dovnitř.

Jakmile byla lana zajištěna, Pitt zvedl poklop předního palubního průlezu a zeptal se Dodge: „Jak to vypadá, Patricku?“

„To je ono,“ odpověděl Dodge unaveně, ale šťastně. „Pronikání vody se vám podařilo omezit o dobrých osmdesát procent. To by pumpa měla hladce zvládnout.“

„Musím se vrátit do strojovny,“ oznámil Giordino. „Není na to moc pěkný pohled.“

„Však na tebe také ne,“ usmál se Pitt a objal Giordina kolem ramen. „Dej mi vědět, kdybys potřeboval pomoc.“

„Jenom by ses mi tam pletl. Za pár hodin to dám do pořádku.“

Pak Pitt zašel do kormidelny. „Můžeme vyrazit, Rudi. Zdá se, že naše záplata funguje.“

„Máme štěstí, že počítačová navigace zůstala nepoškozená. Naprogramoval jsem kurz na Barra del Colorado v Kostarice. Jeden můj starý kamarád od námořnictva tam je na penzi a bydlí hned vedle střediska sportovního rybaření. Můžeme se vyvázat na jeho molu a provést tam nutné opravy na cestu přes moře do doků NUMA ve Fort Lauderdale.“

„Chytrý nápad.“ Pitt ukázal přes vodu na obrovitou a záhadnou kontejnerovou loď u břehu. „Kdybychom se vydali tamhle, mohli bychom se dostat do problémů. Radši to budeme hrát na jistotu.“

„Máš pravdu. Jakmile nikaragujské úřady zjistí, že jsme jim prakticky za humny potopili nějakou jachtu, tak nás zavřou.“ Hadříkem si osušil krev, vytékající z ranky na tváři. „Co říká ta zachráněná žena?“

„Zjistím to, jakmile se probere z bezvědomí.“

„Chceš se spojit s admirálem a podat mu zprávu, nebo to mám udělat já?“

„Postarám se o to.“ Pitt zašel do lodní jídelny a posadil se k počítači, který posádka využívala většinou ke hrám, e-mailům domů a příležitostně k brouzdání po internetu. Napsal jméno jachty Epona a čekal. Během minuty se na obrazovce objevil obrázek koně a krátký popis. Pitt si informace vštípil do paměti, vypnul počítač a opustil jídelnu.

V chodbičce před kajutami potkal Renee. „Jak se jí daří?“

„Kdyby bylo podle mého, tak bych tu arogantní nánu hodila přes palubu.“

„To je to tak zlé?“

„Ještě horší. Začala mě buzerovat jen několik vteřin potom, co se probrala. Nejen že je náročná, ale mluví pouze španělsky.“ Renee se zarazila a usmála se. „To ale jenom fintí.“

„Jak to můžete vědět?“

„Moje matka byla Iberijka. Já mluvím španělsky líp než ona.“

„Takže anglicky vůbec neodpovídá?“ ujišťoval se Pitt.

Renee zavrtěla hlavou. „Jak jsem řekla, jenom to hraje. Chce, abychom si mysleli, že byla pouze jakási chudá mexická otrokyně, pracující v kuchyni. Jenomže její make-up a ty bikinky ji usvědčují ze lži. Tahle rajda je třída. Není to žádná myčka nádobí.“

Pitt z pouzdra na opasku vytáhl svůj kolt .45. „Nechte mě zahrát tu fintu ‚Však se nějak dohodneme‘.“ Vstoupil do kajuty se záhadnou návštěvnicí, zlehka k ní přistoupil a přitiskl jí ústí hlavně na nos. „Je mi moc líto, zlatíčko, že tě musím zabít, ale nemůžeme si dovolit nechat nějakého svědka naživu. Jistě chápeš.“

Jantarově hnědé oči se doširoka roztáhly a zašilhaly na zbraň. Rty se jí náhle zachvěly, to když ucítila chladnou ocel pistole, a poplašeně pohlédla do Pittových neproniknutelných zelených očí. „Ne, prosím ne!“ vykřikla anglicky. „Nezabíjejte mě! Mám peníze. Nechte mě žít a já z vás udělám boháče.“ Pitt se podíval na Renee, která stála v kajutě s pusou otevřenou a zdaleka si nebyla jistá, jestli Pitt doopravdy hodlá tu ženu zastřelit nebo ne. „Vy se chcete stát boháčem, Renee?“

Teď Renee konečně pochopila a připojila se k divadýlku. „Vždyť už přece máme na palubě celou tunu zlata.“

„Nezapomínejte na ty rubíny, smaragdy a diamanty,“ napomenul ji Pitt.

„Třeba se ale rozhodneme nehodit ji ještě pár dní žralokům, když nám poví něco o té falešné pirátské lodi a proč nás piráti polovičku noci pronásledovali, aby nás potopili a povraždili.“

„Ano. Ano, prosím!“ zajíkala se žena. „Můžu vám říct všecko, co vím!“

Pitt zahlédl v jejích očích zvláštní záblesk, který nesvědčil o tom, že by se chystala povědět pravdu.

„Ta jachta patřila mně a mému manželovi,“ spustila. „Byli jsme na cestě ze Savannah přes Panamský kanál nahoru do San Diega, když se k nám přiblížilo plavidlo, jež jsme považovali za nevinný rybářský člun a jehož kapitán nás žádal o nějaké medicínské prostředky, aby mohli ošetřit zraněného námořníka. Naneštěstí můj manžel David této lsti uvěřil a dřív, než mohl zareagovat, už byli piráti na naší palubě.“

„Než budeme pokračovat,“ přerušil ji Pitt, „tak já se jmenuju Dirk Pitt a tohle je Renee Fordová.“

„Jsem nevychovaná, že jsem vám ještě nepoděkovala za záchranu, pane Pitte. Já jsem Rita Andersonová.“

„Co se stalo s vaším manželem a s posádkou?“

„Byli všichni zavražděni a jejich těla hozena přes palubu. Mě ušetřili, protože si mysleli, že bych mohla být užitečná při vábení cizích lodí.“

„Jak to myslíte?“ otázala se Renee.

„Domnívali se, že když někdo na palubě uvidí ženu v bikinách, nechá se zlákat a přiblíží se dostatečně na to, aby mohl být napaden a zajat.“

„To byl jejich jediný motiv, proč vás nechali naživu?“ zeptal se pochybovačně Pitt.

Mlčky přikývla.

„Nemáte nějakou představu, kdo byli a odkud?“

„Byli to místní nikaragujští banditi, ze kterých se stali piráti. Můj manžel a já jsme byli varováni, abychom do těchto vod nejezdili, ale moře podél pobřeží vypadalo tak mírumilovně.“

„To je zvláštní, že místní piráti uměli řídit helikoptéru,“ zamumlala si pro sebe Renee.

„Kolik lodí zajali a zničili za pomoci vaší jachty?“ dotíral Pitt na Ritu.

„Já vím o třech. Jednou byla celá posádka povražděná, jejich loď vypleněná a pak potopená.“

„Kde jste byla, když jste se srazili s naší lodí?“ chtěla vědět Renee.

„To se tedy stalo?“ podivila se Rita neurčitě. „Byla jsem zamčená ve své kajutě. Slyšela jsem nějaké výbuchy a střelbu. Pak následoval obrovský náraz, celá jachta se otřásla a vypukl požár. Poslední věc, na kterou si vzpomínám předtím, než jsem omdlela, byly bortící se stěny kajuty. Když jsem se probudila, byla jsem tady, na vaší lodi.“

„Nevzpomínáte si na nic jiného, co předcházelo srážce a požáru?“

Rita pomalu zavrtěla hlavou. „Na nic. Drželi mě jako vězně v kajutě a ven mě pouštěli, jedině když se chystali přepadnout nějakou loď.“

„Proč ten hologram pirátské lodi?“ chtěla vědět Renee. „Připadalo mi to spíš jako trik k odehnání cizí lodi než jako akt pirátství.“

Rita vypadala nechápavě. „Hologram? Já vlastně ani pořádně nevím, co to má být.“

Pitt se v duchu usmál. Ani v nejmenším nepochyboval, že Rita Andersonová si vymýšlí. Renee měla pravdu. Ritino nalíčení sotva odpovídalo make-upu ženy, která byla svědkyní vraždy svého muže a s níž krutě zacházeli piráti. Béžovorůžová rtěnka s leskem byla příliš pečlivě nanesena, oči měla perfektně zdůrazněné tmavě ořechovými linkami, na víčkách měla blýskavé oční stíny – to vše svědčilo o elegantním životě. Rozhodl se proto, že na ni tvrdě uhodí a bude si všímat jejích reakcí.

„Jaké máte spojení s Odysseou?“ otázal se náhle.

Nejprve to nepochopila. Pak jí začalo svítat, že tito lidé nejsou obyčejní nevinní rybáři. „Já nevím, o čem to mluvíte,“ ohradila se.

„Nebyl náhodou váš manžel zaměstnancem společnosti Odyssea?“

„Proč se ptáte?“ vyhrkla ve snaze získat čas, než zase nabyde sebejistotu.

„Vaše loď měla na trupu namalované stejné logo běžícího koně, jako má Odyssea.“

Pečlivě vytrhané a namalované obočí se poněkud nakrčilo. Je dobrá, pomyslel si Pitt, velice dobrá. Ta se nedá snadno přivést do rozpaků. Teprve teď si začínal plně uvědomovat, že Rita není žádná všední manželka bohatého chlapa. Zjevně se cítila docela jistá, když měla rozkazovat, a zaručeně cítila i dost sil, aby dokázala vládnout. Pitta docela pobavilo, když se pokusila o protiútok a výměnu rolí v jejich rozhovoru.

„Kdo vlastně jste?“ otázala se najednou. „Vy přece nejste rybáři.“

„Ne,“ odpověděl schválně pomalu Pitt. „Jsme z Národní podmořské a oceánské agentury Spojených států a provádíme výzkumnou expedici, abychom nalezli zdroj hnědého slizu.“

Mohl ji zrovna tak dobře udeřit do tváře. Její chladné sebeovládání zmizelo. Než se stačila vzpamatovat, vyhrkla: „To není možné. Vy přece…“ Zarazila se a hlas se jí vytratil do ztracena.

„My máme být mrtví v důsledku exploze v Bluefields Channel,“ dokončil za ni Pitt.

„Vy jste to věděla?“ zalapala po dechu Renee a přistoupila ke kóji, jako by chtěla Ritu zaškrtit.

„Věděla to,“ přitakal Pitt, jemně uchopil Renee za paži a zadržel ji.

„Ale proč?“ zeptala se Renee naléhavě. „Co jsme udělali, že jsme si zasloužili tak hroznou smrt?“

Rita však již nepromluvila. Výraz v obličeji se jí změnil od překvapení ke hněvu smíšenému s nenávistí. Renee ji toužila udeřit pěstí do obličeje. „Co s ní uděláme?“

„Nic,“ odvětil Pitt s lehkým pokrčením ramen. Věděl, že Ritu už víc neoklame. Ta jim řekla, co jim povědět mohla. „Držte ji zamčenou v kajutě, dokud nedojedeme do Kostariky. Řeknu Rudimu, aby tam zavolal napřed a zařídil, že na ni v přístavu bude čekat policie a převezme si ji.“

Pitta se postupně zmocňovalo vyčerpání. Byl k smrti unavený, to byli ale ostatní rovněž. Avšak stále tu byla jedna nepříjemná věc, kterou musel udělat předtím, než si alespoň na chvíli zdřímne. Rozhlédl se po nějaké pohovce, ale pak si vzpomněl, že Renee všechny podobné věci naházela přes palubu. Natáhl se tedy na palubu, odkud zmizelo maskovací rybářské vybavení, opřel se o přepážku a vyťukal číslo na satelitním telefonu Globalstar.

Sandeckerův hlas zněl rozhněvaně. „Proč jste už dávno nepodali hlášení?“

„Měli jsme napilno,“ odpověděl Pitt. Dalších dvacet minut pak strávil podrobným referováním o posledních událostech. Sandecker poslouchal trpělivě, bez přerušování, až do chvíle, kdy Pitt reprodukoval svou konverzaci s Ritou.

„Co by s tím vším mohl mít Fantom společného?“ otázal se poněkud překvapeně Sandecker.

„Vypadá to, že se snaží nejspíš utajit nějaké tajemství, pro jehož zachování je ochotný povraždit i celou posádku každé lodi, která se náhodou přiblíží k oblasti jeho zájmu.“

„Doslechl jsem se, že má rozsáhlé stavební kontakty s rudou Čínou po celé Nikarague a Panamě.“

„Loren se nedávno při večeři také zmínila o něčem podobném.“

„Nařídím prověřit aktivity Odyssey,“ slíbil Sandecker.

„Mohl byste se také podívat na jména Rita a David Andersonovi a na jachtu s názvem Epona.“

„Předám to hned Yaegerovi.“

„Bude zajímavé zjistit, jak do toho ta žena zapadá.“

„Už jste objevili zdroj hnědého slizu?“

„Lokalizovali jsme místo, kde vyvěrá z mořského dna.“

„Takže to vypadá na přírodní fenomén?“

„Patrick Dodge si to nemyslí.“ Pitt potlačil zívnutí. „Prohlašuje, že není možné, aby všechny ty minerály, tvořící hnědý sliz, takhle unikaly ze dna, jako by je vystřeloval nějaký kanón. Myslí si, že to musí být umělý pramen. Určitě se tu odehrává něco ošklivého, co hraničí se Šedou zónou.“

„Takže jsme zase zpátky na samém začátku,“ povzdechl si Sandecker.

„Ne tak docela,“ opáčil potichu Pitt. „Mám na mysli takovou malou soukromou expedici, kterou bych chtěl provést.“

„Poslal jsem tryskové letadlo NUMA, aby vás vyzvedlo na letišti nedaleko zábavního střediska Rio Colorado Lodge. Přiveze také posádku, která trochu vyspraví Poco Bonito a pak ji dopraví na sever. Gunna, Dodge a Fordovou dopraví letadlo zpátky do Washingtonu. Rád bych, abyste se k nim s Alem připojili.“

„Ještě jsme nesplnili úkol.“

Sandecker se nepřel. Již dávno se přesvědčil, že Pittovo mínění je obvykle správné. „Jaký máš plán?“

Pitt se zadíval přes moře na zelená zalesněná horská úbočí, zdvihající se na pobřeží nad bílými písečnými plážemi. „Domnívám se, že nejlepší by byla expediční plavba proti proudu řeky San Juan k jezeru Nicaragua.“

„Co hodláš najít tak daleko od moře a od zdroje hnědého slizu?“

„Odpovědi,“ řekl Pitt, který už v myšlenkách cestoval po řece. „Odpovědi na všechen tenhle zmatek.“

TŘETÍ ČÁST

– Od Odyssey k Odyssee

24 KAPITOLA

23. SRPNA 2006 Mělčina Navidad

Jestli na hurikánu Lizzie bylo něco pozitivního, pak to byla skutečnost, že odehnal hnědý sliz z mělčiny Navidad pryč. Voda nad korály byla opět modrozelená a dobrých šedesát metrů průzračná. Spolu s čistou vodou se sem vrátily i ryby, jež se opět usadily ve svém starém prostředí, jako by je odtud nikdy nic nevyhnalo.

Sea Sprite byla vystřídána jinou vědeckou lodí, která se ujala výzkumu podmořských staveb. Sea Yesteryear byla původně navržená a zkonstruovaná jako podpůrná loď pro potápění archeologů v mělkých vodách, takže se jen vzácně pracovně ocitala daleko od pobřeží. Mezi její projekty patřil kupříkladu výzkum podvodních ruin alexandrijské knihovny v Egyptě, čínské flotily, potopené japonskými kamikadze nedaleko japonského břehu, či starodávných švédských a ruských obchodních plavidel v Baltském moři. Sloužila ale i k zabezpečení výzkumu a jiných historických událostí, jimž se její vědecký tým právě věnoval.

Disponovala možností čtyřnásobného zakotvení a konfigurací jak pro plnění potápěčských bomb, tak i pro systém potápění na povrchový plyn či vzduch. Bazén uprostřed trupu ve tvaru půlměsíce, neboli vlastně bezedný otvor, byl plně vybaven pro potápěčské aktivity i pro spouštění a vytahování podmořského robotického plavidla. Obsahoval rovněž nástroje k vyzvedávání artefaktů z mořského dna. Celou příďovou sekci lodě zaujímala prostorná laboratoř, vybavená nejmodernější vědeckou technikou pro analýzu a konzervování zachráněných historických předmětů.

Se svými padesáti metry délky byla na výzkumnou loď poměrně krátká, ale zato měla dost široké boky a díky patnácti metrům šíře byla i dost prostorná. Dva dieselové motory jí dodávaly rychlost dvaceti uzlů. Na lodi pracovala posádka čtyř námořníků, kromě nichž bylo na palubě ještě deset vědeckých expertů. Ti, kteří na Sea Yesteryear sloužili, pociťovali hrdost nad tím, že se v dané době podíleli na přepisování námořní historie. A jak nyní postupoval průzkum mělčiny Navidad, všichni cítili, že se ocitli na pokraji zatím největšího vědeckého objevu.

Námořní archeologové, kteří zkoumali kamenné místnosti, si nejprve nebyli dokonce ani jistí, zda jsou opravdu dílem lidských rukou. Tyto prostory také nenabídly nijak veliké množství artefaktů. S výjimkou obsahu kamenného lůžka a velké nádoby pocházely jediné další nálezy až z kuchyně. Jak však pátrání pokračovalo, objevovali další a další archeologické poklady. Mezi odhalení, která učinili geologové, přítomní v týmu vědců, patřila i skutečnost, že celá stavba stála kdysi na otevřeném prostranství na jakémsi pahorku. K tomuto závěru došli, když jemně očistili od inkrustací několik čtverečných centimetrů stěny v ložnici. Zjistili přitom, že stěny nejsou vytesané ve skále, ale složené z kamenů v době, kdy mělčina Navidad čněla ještě jako ostrov nad hladinou.

Dirk stál se sestrou v lodní laboratoři a prohlížel si předměty, jež sem byly opatrně přemístěny a okamžitě ponořeny do mořské vody, aby vyčkaly poněkud zdlouhavého konzervačního procesu. Vzal velice jemně do ruky nádherný zlatý náhrdelník, řetěz, který nalezli právě na onom kamenném lůžku.

„Všechny památky, které jsme objevili na lůžku a v tom hrnci, patřily ženě.“

„Jsou daleko komplikovanější než většina šperků vyráběných dnes,“ poznamenala Summer, obdivujíc řetěz, jehož zlato odráželo sluneční paprsky, které dopadaly dovnitř lodními okénky.

„Dokud je nebudu schopen porovnat s archeologickými záznamy v evropských archivech, musím je datovat do střední doby bronzové.“ Hlas byl tichý, ale zvučný, jako letní deštík dopadající na plechovou střechu. Náležel doktoru Jeffrey Parksovi, který se nosil světem jako ostražitý vlk, s obličejem skloněným a vystrčeným kupředu. Měřil dva metry a chodil neustále shrbený z té své stratosféry. Původně člen školního basketbalového týmu, byl však vyřazen pro vážné poranění kolene, takže pak již nikdy nehrál. Namísto toho se vrhl na studium mořské archeologie, v níž nakonec získal doktorát na téma historická podmořská města. Na současnou expedici ho pozval admirál Sandecker právě pro tuto jeho specializaci.

Parks prošel kolem dlouhého stolu, na němž byly srovnané otevřené nádržky se starými památkami. Zastavil se u tabule, umístěné na lodní přepážce, na níž viselo asi padesát fotografií interiérů starodávné stavby. Zastavil se a gumou na konci tužky poklepal na fotomontáž, znázorňující půdorys památky. „Tohle není žádný zbytek města nebo nějaké pevnosti. Není tu patrný žádný objekt, který by pokračoval vně vámi původně objevené stavby. Můžeme to spíš považovat za sídlo nebo malý palác, ze kterého se nakonec stala hrobka nějaké privilegované ženy. Možná královny nebo princezny, dostatečně bohaté, aby si mohla obstarat vlastní šperky.“

„Škoda, že z ní nic nezůstalo,“ povzdechla si Summer. „Ani zbytky lebky. Dokonce i její zuby jsou pryč.“

Parks se lehce ušklíbl. „Její kosti zmizely už před staletími, spolu s oblečením, brzy poté, co tohle místo zaplavilo moře.“ Přesunul se k velkému snímku, pořízenému předtím, než byly z kamenného lůžka vyzdviženy všechny artefakty. Tužkou poklepal na jednu fotografickou zvětšeninu bronzového brnění. „Musela to být bojovnice, která vodila muže do bitev. Tenhle kyrys na fotce vypadá, že je vyrobený z jednoho kusu a musel se navlékat přes hlavu jako nějaký kovový svetr.“

Summer se pokusila představit si, jak by jí takový kyrys slušel. Někde četla, že Keltové byli na svou dobu velcí postavou, ale tenhle kyrys by byl na její tělo hodně malý. „Jak se tady vůbec ocitla?“

„Nemám tušení,“ odvětil Parks. „Jako tradiční archeolog, který programově nevěří v difuzi, tedy předkolumbovské kontakty mezi Amerikami a zbytkem světa, musím prohlásit, že se zjevně jedná o kolosální švindl, naaranžovaný španělskými podvodníky někdy po roce 1500.“

Summer se zamračila. „Tomu přece nevěříte?“

Parks se jemně usmál. „Vlastně ani ne. Tím spíš po tom, co jsme viděli zde. Ale pokud nebudeme schopni prokázat nade vší pochybnost, jak se všechny ty artefakty dostaly na mělčinu Navidad, otřásl by opačný závěr samými základy světa prastaré historie.“

Summer argumentovala dál. „Bylo přece možné, aby starodávní mořeplavci přepluli oceán.“

„Nikdo neřekl, že by to možné nebylo. Lidé už přepluli Atlantik i Pacifik ve všem, počínaje člunem z hovězí kůže a konče dvoumetrovou plachetnicí. Je tedy zcela dobře možné, že nějaké rybáře z Japonska nebo z Irska mohla bouře zanést až do Ameriky. Archeologové se shodují, že existuje spousta podivných důkazů, svědčících o evropském a asijském vlivu na středoamerickou a jihoamerickou kulturu a architekturu. Ale na téhle straně rybníka nebyl dosud nikdy nalezen jediný předmět, pocházející pozitivně a nezpochybnitelně odtamtud.“

„Náš otec našel přece důkazy o přítomnosti Vikingů ve Spojených státech,“ ohradila se Summer.

„A spolu s Giordinem objevili v Texasu artefakty z alexandrijské knihovny,“ dodal Dirk.

Parks pokrčil rameny. „Přesto zůstává faktem, že artefakty prokazatelně amerického původu dosud nikdo v Evropě či Africe nevykopal.“

„Ale,“ pronesla vítězně Summer, „co stopy po nikotinu a kokainu, nalezené v egyptských mumiích? Tabák a listy koky přece mohly pocházet pouze z Ameriky, nebo ne?“

„Myslel jsem si, že na mě tohle vytáhnete,“ povzdechl si Parks. „Egyptologové se o to mimochodem stále ještě přou.“

Summer v zamyšlení svraštila čelo. „Mohla by se tedy příslušná odpověď nacházet v těchto místnostech pod vodou?“

„Možná že ano,“ připustil Parks. „Naši mořští biologové právě podrobují ty inkrustace ze stěn místností testům a fytochemici analyzují zbytky rostlinného života, aby určili, jak dlouho byly ty prostory pod vodou.“

Summer vypadala jako ztracená v myšlenkách. „Nemohl by pod inkrustacemi být nějaký nápis, něco, co archeologové přehlédli?“

Parks se zasmál. „První Keltové po sobě dosud nikde nezanechali žádnou písemnou památku, jež by zobrazovala jejich kulturu. Nález vytesaného nápisu by byl těžko uvěřitelný, pokud se ovšem nemýlíme v datování tohoto Navinia.“

„Navinium?“

Parks se zadíval na vytištěnou stránku z počítače, na níž byla patrná architektura potopené stavby, jak asi původně vypadala. „Je to dost dobré jméno, nemyslíte?“

„Dost dobré,“ opakoval Dirk. Pohlédl na Summer. „Co kdybychom se hned ráno spolu potopili a po nějakém nápisu se tam přece jen poohlédli? Kromě toho jsem přesvědčený, že by se slušelo, abychom naší kněžce naposledy vzdali úctu.“

„Moc dlouho tam ale nezůstávejte,“ nabádal je Parks. „Kapitán už oznámil, že v poledne zvedne kotvy. Hodlá dopravit všechny zachráněné artefakty co nejdřív do Fort Lauderdale.“

Když vyšli z laboratoře, Summer pohlédla na Dirka se zvědavým zábleskem v oku. „Odkdypak se tě zmocňuje nostalgie?“

„Mé bláznovství má takové praktické pozadí.“

„Ale, a jaké?“ otázala se suše.

Obrátil k ní pohled a prohnaně se usmál. „Mám pocit, že tam zůstalo přehlédnuto něco důležitého.“

Teď, když věděli, kde pátrat, plavali přímo do předsíně. Starodávný příbytek byl nyní prázdný. Přitom ještě včera to tu vypadalo jako v čekárně na letišti. Vědci z výzkumné lodi zde prohledávali každý kout, každou škvíru. Teď, když byl každý nalezený exemplář přenesen na palubu Sea Yesteryear, kde byl pečlivě zakonzervován, vrátili se všichni na loď, kde začali svou kořist třídit a hodnotit. Proto měli Dirk se Summer podmořské prostory jen pro sebe. Když jim nyní archeologové nekoukali přes rameno, nehodlali se dotýkat stěn hedvábnou rukavicí.

Prohlídku zahájili podle plánu ve vstupní komoře. Summer zkoumala jednu stěnu, Dirk si vzal na starost druhou. Povrchový povlak mořských řas a inkrustace odstraňovali měkkým nožem, dokud neobnažili holý kámen. I když si byli vědomi, že v očích pravověrných archeologů se dopouštějí svatokrádeže, pokračovali tak kolem dokola v horizontálních pruzích asi půldruhého metru nad zemí. Jelikož průměrní pravěcí lidé před třemi tisíci lety byli menší postavy, i úroveň jejich očí byla o něco níže. Proto se Dirk a Summer, vycházejíce z tohoto faktu, rozhodli oblast pátrání takto blíže vymezit.

Nicméně i tak postupovali jen velice pomalu. Po hodině planého prohlížení se museli vrátit na Sea Yesteryear, aby si vyměnili téměř prázdné vzduchové bomby. Ačkoliv všechna plavidla NUMA měla na palubě dekompresní komory, Dirk přesto velice pečlivě sledoval dekompresní tabulky a neustále je porovnával s počítačem, aby se vyvarovali potápěčské nemoci.

Dvacet minut poté, co se podruhé potopili a následně přesunuli z předsíně hlouběji do dlouhé chodby, Summer náhle zaťukala rukojetí svého nože do stěny, aby přivolala Dirkovu pozornost. Ten k ní okamžitě připlaval a překvapeně zůstal zírat na očištěnou část stěny, na niž nyní vzrušeně ukazovala.

Summer do usazenin na stěně naškrábala slovo PIKTOGRAMY.

Dirk přikývl a radostně zvedl palec. Pak začali oba horečně prsty v rukavicích očišťovat porostlé kameny. Pracovali opatrně, aby nepoškodili jemnou památku, jež se v pološeru začínala pomalu zjevovat. Konečně se objevil celý obraz vytesaný do kamene. Oba sourozenci zažívali pocit triumfu, že se jim podařilo přelstít profesionální archeology a nyní hleděli na obrazy, jež nespatřilo lidské oko přinejmenším tři tisíce let.

Piktogramy nabízely dlouho hledaný klíč k záhadě potopené stavby. Dirk na obrysy v kameni obrátil světlo baterky, aby byly patrné všechny detaily. Další pátrání odhalilo, že obrazy pokračují po obou stranách chodby ve dvou horizontálních pruzích asi půl metru širokých, zhruba metr a půl nad zemí. Vzor byl podobný úpravě tapiserie z Bayeux, ilustrující bitvu u Hastingsu z roku 1066.

Dirk se Summer se vnášeli ve vodě a téměř nábožně hleděli na rytiny znázorňující muže na plachetnicích. Byli to zvláštní lidé s velkýma okrouhlýma očima a hustými bradkami. Jejich zbraně sestávaly z dlouhých dýk, krátkých, ostře zahnutých mečů a bojových sekyr se zakřiveným břitem. Několik bojovníků pak na zemi jelo osamoceně v lehkých vozech, většina bojovala jako pěšáci.

Rytiny znázorňovaly bojové scény plné brutálního krveprolití a zřejmě popisovaly řadu bitev v déle trvající válce. Byly zde i obrazy žen s obnaženým poprsím, vrhajících do řad nepřátel oštěpy.

Summer lehce přejela rukou po jedné z ženských postav. Otočila se na Dirka a usmála se takovým povýšeným ženským úsměvem.

Ornamentální scény začínaly obrazy lodí opouštějících hořící město. O kousek dále loděmi pohazovala bouře a pak následovaly suchozemské bitvy se zvláštními stvořeními. Blízko podlahy tu z celé flotily zůstala již jen jedna loď, ostatní byly zjevně zničené. Nakonec se ale i ona potopila v bouři. Před koncem série výjevů rytina zobrazovala muže v objetí ženy, chystajícího se odplout na jakémsi prámu s plachtou.

Nalezli tu tedy klasickou kroniku, vytesanou jakýmsi prastarým umělcem do kamene, jež zůstala pod hladinou moře několik tisíc let skrytá lidským očím. Dirk se Summer na sebe rozjařeně pohlédli, upřímně překvapeni nálezem něčeho tak neuvěřitelného a mimořádného, co vlastně nikdy ani nečekali.

Dirk pokynul směrem k východu z nitra útesu. Potápěčské světlo zhaslo. Obrátili se a vydali se k hladině. Opustili drahocenný poklad a zanechali ho těm, kteří sem brzy přijdou celý nález fotograficky zdokumentovat a odhalit piktogramy ve vší jejich kráse a slávě.

25 KAPITOLA

Časně odpoledne proplula Poco Bonito ústím Rio Colorado. Voda se zde měnila z barvy hnědého slizu v zelený odstín říčních řas. Na modré obloze se převalovaly mohutné bílé mraky, z některých z nich jako by se k zemi řinul vodopád světla, jak jimi pronikaly sluneční paprsky. Posádka plavidla NUMA stála na palubě a mávala rybářským člunům, míhajícím se kolem. Díky bzučícím závěsným motorům připomínaly hejno sršňů. Rybáři hrdě vystavovali na odiv své úlovky tarponů, rybáků a barakud. Na jednom člunu, jenž míjel jejich dobitou loď, se slavilo lahvemi piva. Dva z rybářů zvedali do výšky tarpona, který mohl vážit dobrých padesát kilo.

Gunn vedl Bonito pomalu, držel se jednoho břehu řeky, aby se nepletl do cesty menším rybářským loďkám ze sklolaminátu, těsně míjel bójky a sledoval lehce se vinoucí tok řeky. Pootočil kormidelním kolem, takže zamířil přídí kolem střediska Rio Colorado Lodge a za něj, k molu, od nějž vedl květinami lemovaný krytý chodník k velkému domu pod palmovými stromy.

„Vypadá to božsky,“ vydechla Renee s obdivem nad svůdnou krásou tropického pralesa, obklopujícího dům. Ten byl vystavěn z lávových kamenů a měl doškovou střechu z palmových listů.

„Rybářský ráj,“ ozval se z kormidelny Gunn. „Postavil si ho jeden můj kolega z Akademie, Jack McGee. Jestli máte rádi mořské plody, tak tady dostanete exoticky upravené tropické ryby. Za léta shromáždil snad tisícovky receptů z celého světa a napsal o tom dokonce několik knih.“

Pitt vyskočil na molo, chytil lana, která mu hodil Giordino, a uvázal je. V souladu se zněním zákona pak zůstal v blízkosti lodi, dokud celníci nepřišli zkontrolovat jejich doklady. Poškození Poco Bonita vzbudilo u místních úředníků značný údiv. Renee využila svou španělštinu, aby jim předložila vymyšlenou povídačku o tom, jak unikli celé flotile pašeráků drog, stejně krvelačných jako kterýkoliv jejich předchůdce, který kdy plenil pobřeží Španělska.

Jelikož se celý incident odehrál v nikaragujských vodách, pobřežní stráž žádnou písemnou zprávu nevyžadovala. Na druhou stranu však nepříjemný problém představovala Rita Andersonová. Neměla žádné doklady, a jelikož Pitt s Gunnem její přítomnost na palubě netoužili vysvětlovat, Renee ji svázala a opatřila roubíkem a pak ji spolu s Gunnem vtěsnali do příručního skladu strojovny. Celníci prohlédli jejich loď jenom zběžně, zjevně neměli nejmenší chuť si zašpinit nebo pomačkat své nažehlené uniformy právě ve strojovně, zvláště když se tam potkali s Giordinem, který vypadal jako James Dean, když v Giantu právě vylezl z naftového vrtu.

Když celníci vylezli zpátky na molo a vzdálili se z doslechu, Dodge se obrátil na Pitta. „Proč vlastně zacházíme s paní Andersonovou jako se zločincem a vězníme ji? Vždyť jejího manžela zavraždili piráti a pak zajali její loď.“

„Ona není tou osobou, za kterou ji považuješ,“ odpověděla rázně Renee.

Pitt sledoval celníky, jak nastupují do landroveru, odjíždějí z mola a vydávají se po cestě, následkem deště plné bahna. „Renee má pravdu. Paní Andersonová není žádné rukojmí pirátů. Je až po uši namočená do pěkně špinavých aktivit. Admirál Sandecker už kontaktoval kostarické úřady, které souhlasily, že ji zatknou a začnou vyšetřovat. Jejich lidé by tu každou chvíli měli být.“

Renee sestoupila po schůdcích do kajuty. „Měla bych radši připravit naši princeznu na uvěznění.“

Vzápětí, co zmizela v podpalubí, se po cestičce svěžím krokem přiblížil nějaký muž a vstoupil na molo. Jack McGee byl asi pětačtyřicátník s brunátným obličejem, světlými vlasy bez jediné šediny a s knírem barvy á la Wyatt Earp. Šedohnědé oči, posazené daleko od sebe, mu dodávaly vzezření plachého zvířete, neustále vyhlížejícího nějakého dravce. Na sobě měl námořnicky modré krátké kalhoty, květovanou košili a poněkud obnošenou starou námořnickou čepici, která vypadala, že pamatuje ještě druhou světovou válku.

Gunn mu vyšel naproti, potřásl si s ním rukou a pak se oba objali. „Jacku, ty pokaždé, když se vidíme, zestárneš o dobrých deset let.“

„To je proto, že se vídáme vždycky po deseti letech,“ odpověděl McGee Gunnovi zvučným basem.

Gunn se ujal představování. Giordino z průlezu do strojovny jen zamával. „Máme tu ještě jednu členku posádky, se kterou se musíš seznámit, Renee Fordovou. Ta ale právě v podpalubí řeší jeden drobný problém.“

McGee se vědoucně usmál. „S vaším nečekaným hostem?“

Gunn přikývl. „S Ritou Andersonovou, dámou, o níž jsem se zmínil v mobilním telefonu, když jsem ohlašoval, že se tu stavíme.“

„Policejní inspektor Gabriel Ortega je můj starý přítel,“ prohlásil McGee. „Bude chtít, abyste s ním zajeli na stanici a vyplnili nějaké papíry. Přesto určitě zjistíte, že je zdvořilý a ohleduplný.“

„Trpí zdejší vody často pirátstvím?“ chtěl vědět Pitt.

McGee se zasmál a důrazně zavrtěl hlavou. „V Kostarice ne. Ale na severu v Nikarague to jenom kvete.“

„Proč tam ano, a tady ne?“

„Kostarika je úspěšná země Střední Ameriky. Životní úroveň je tu vyšší než ve většině latinskoamerických států. I když to je převážně zemědělský stát, rozvíjí se tu i turistika a země je kupodivu i velkým vývozcem elektroniky a mikroprocesorů. Naproti tomu v Nikarague probíhala třicet let revoluce, která zničila celou infrastrukturu. A když se jejich vláda konečně stabilizovala, většina rebelů, kteří jen vzácně uměli něco jiného než bojovat jako partyzáni, odmítla začít farmařit nebo jít dělat nekvalifikovanou práci. Našli si místo toho pašování drog, které je daleko výnosnější. To vedlo k pirátství, protože si museli nejdřív vybudovat pro pašování kokainu flotilu.“

„Neslyšel jsi nějaké řeči o hnědém slizu?“

McGee lehce zavrtěl hlavou. „Jenom to, že existuje v severních a východních vodách Karibiku. Díky banditům, ztrátám lodí a znečištění vody rybářský průmysl v Nikarague prakticky zašel.“ McGee se obrátil, smekl čepici a pozdravil uniformovaného důstojníka, který vyšel od domku a kráčel po molu. „Ach, Gabrieli, tady jsi.“

„Jacku, starý příteli,“ odpověděl Ortega. „Do jakých nepříjemností ses to zamíchal tentokrát?“

„Já ne,“ zasmál se McGee. „Ale tady mí přátelé ze Států.“

Ačkoliv byl jednoznačně latinskoamerického původu, Ortega jako by z oka vypadl Herculu Poirotovi od Agathy Christie. Měl stejně černé, dozadu ulíznuté vlasy, jemný, bezchybně zastřižený knírek a měkké tmavé oči, jimž nic neuniklo. Mluvil anglicky, jen s jemným španělským přízvukem. Když se při představování usmál, odhalil bělobu dokonalých zubů.

„Váš admirál Sandecker mě už předem o celé situaci informoval,“ prohlásil. „Doufám, že doplníte mé znalosti o další detaily vašeho dobrodružství s piráty.“

Pitt souhlasně kývl. „S tím můžete počítat, inspektore.“

„Kde je ta žena, zachráněná z pirátské lodi?“

„V podpalubí.“ Pittovi se na čele objevila starostlivá vráska. „Ale, co kdybys skočil do kajuty a podíval se, co Renee a našeho hosta zdrželo?“

Giordino si otřel špinavé ruce do hadru a beze slova zmizel v podpalubí. Za necelou minutu se objevil znovu, místo obličeje masku hněvu, tmavé oči zachmuřené. „Rita je pryč a Renee je mrtvá,“ promluvil rozčileně. „Zavražděná.“

26 KAPITOLA

Během prvních okamžiků šoku všichni zůstali nevěřícně stát jako zkamenělí. Tupě zírali na Giordina, jako by nerozuměli, co říká. Trvalo dobrých pět vteřin, než jim došel význam jeho slov.

Pak Dodge vyhrkl. „Co to říkáte?“

„Renee je mrtvá,“ opakoval prostě Giordino. „Rita ji zabila.“

Pitta zaplavil vztek. „Kde je?“ otázal se.

„Rita?“ Giordino vypadal jako někdo, kdo se právě probudil ze zlého snu. „Je pryč.“

„To není možné. Jak by mohla zmizet z lodi, aniž bychom ji viděli?“

„Nemůžu ji najít,“ ozval se Giordino.

„Mohl bych vidět tělo?“ otázal se Ortega s profesionálním klidem.

To už Pitt seskakoval ze žebříku a málem přitom dopadl na Giordina, který sotva stačil uskočit stranou. „Tudy, inspektore. Ženy byly v mé kajutě.“

Pitt cítil v duchu vinu za to, že v Ritě nerozpoznal stvoření, jež je schopné vraždy. Proklínal se, že Renee nedoprovázel a poslal ji samotnou, aby osvobodila svou vražedkyni.

Když Renee uviděl, potichu si pro sebe zamumlal: „Ach, Bože můj, ne!“ Renee ležela na lůžku vysvlečená do naha, s nohama u sebe, rukama rozpaženýma do tvaru kříže. V krajině žaludku měla do kůže vyřezané logo Odyssey, keltského uffingtonského běžícího koně.

Když jí Renee uvolnila lepicí pásku z rukou, Rita se chovala poddajně a poslušně. Avšak jakmile Renee, netušíc smrtelné nebezpečí, když přece jen několik metrů odsud bylo pět mužů, poklekla, aby uvolnila zajatkyni nohy, tato čarodějnice ji oběma rukama prudce udeřila do zátylku. Renee se bez jediného zvuku skácela k zemi.

Rita ji rychle svlékla, uložila na postel a přitiskla jí polštář na obličej. K žádnému zápasu ani nedošlo. Renee už v bezvědomí byla, takže si dušení neuvědomovala. Pak Rita vzala z Pittova neceséru v koupelně nůžtičky a vyryla jimi Renee do břicha znak Odyssey. Od začátku až do konce netrvala celá odporná akce déle než čtyři minuty.

Pak se Rita rychle přemístila do přední sekce lodě, a chráněna před pohledy mužů konverzujících na zádi nástavbou kormidelny, vylezla příďovým průlezem na palubu. Opatrně se přesunula přes zábradlí a v naprosté tichosti, bez jediného šplouchnutí vklouzla do vody. Odtud plavala pod vodou podél vzdálené strany mola, dosáhla země a vplížila se do hustého porostu, pokrývajícího břeh. Právě v okamžiku, kdy Giordino objevil mrtvolu, mizela Rita v džungli.

„Ta žena se nemohla dostat daleko,“ konstatoval Ortega. „Z Rio Colorado nevede žádná silnice. Nemůže ani utéct do džungle, protože tam by nepřežila. Moji muži ji dopadnou dřív, než si sežene nějakou leteckou nebo lodní dopravu.“

„Jediným jejím majetkem jsou bikini, co má na sobě,“ informoval ho Pitt.

„Neukradla žádné oblečení?“

„Šatní skříňka Renee je stále ještě zavřená a její oblečení je rozházené po podlaze,“ poznamenal Gunn s poukazem na kusy oblečení, které sem naházela Rita.

„Má nějaké peníze?“ chtěl vědět Ortega.

Pitt zavrtěl hlavou. „Žádné, pokud ovšem neměla nějaké u sebe Renee, o čemž ale pochybuju.“

„Bez peněz a bez pasu nemá žádnou jinou možnost než utíkat do džungle.“

„To je sotva prostředí, kde nějaká žena oblečená pouze do bikin může přežít,“ poznamenal McGee, stojící ve dveřích.

„Zajistěte, prosím, tuto kajutu,“ požádal Ortega, „a ničeho se nedotýkejte.“

„Copak ji nemůžeme alespoň obléknout?“ dožadoval se Pitt.

„Dokud sem nedorazí moji lidé ze soudního a neprovedou formální ohledání, tak zatím ne.“

„Kdy ji asi budeme moct poslat do Spojených států?“

„Tak za dva dny,“ odpověděl zdvořile Ortega. „Prozatím ale zůstaňte laskavě zde a užívejte si pohostinnosti pana McGeea, dokud vás nebudeme moct vyslechnout a sepsat s vámi protokoly.“ Odmlčel se a pohlédl netečně na Renee. „Pochází z vaší země?“

Dodge se nedokázal na Renee dívat, a tak se odvrátil. „Bydlí v Richmondu ve Virginii,“ zašeptal zajíkavě.

Pitt se ohlédl na Gunna. „Radši bychom měli informovat admirála.“

„Tohle určitě nevezme klidně. Jak ho znám, bude chtít po Kongresu, aby vyhlásil válku a poslal sem oddíly námořní pěchoty.“

Ortega poprvé překvapením vykulil oči. „Tohle že by udělal, seňor?“

„To byla jen taková slovní hříčka,“ uklidňoval ho Pitt. Pak bez ohledu na přání policejního inspektora vzal deku a Renee zakryl.

Rita spěchala džunglí. Držela se v blízkosti řeky, až se ocitla u komplexu Sportovního rybaření Rio Colorado. Odsud sledovala ukazatele k plovárně. Ve svých bikinách se do tohoto prostředí docela hodila, takže celkem hladce zapadla mezi další ženy rybářů, jež se tu povalovaly kolem bazénu, zatímco se jejich manželé oddávali lovu tarponů a ropušnic v řece.

Rita ignorovala zvědavé pohledy plovárenských zřízenců a číšníků. Z jednoho prázdného lehátka popadla osušku a přehodila si ji přes rameno. Pak vstoupila do budovy a vydala se do chodby, vedoucí k jednotlivým místnostem hotelu. Našla jednu, kterou právě služebná uklízela, a vstoupila dovnitř.

„Tome su tiempo.“ Jako by jí ta místnost patřila, pověděla služebné, ať nespěchá.

„Me casi acaban,“ opáčila dívka, sebrala špinavé ručníky, odložila je do vozíku na chodbě a zavřela za sebou dveře.

Rita se posadila ke stolu, zvedla telefon a požádala o vnější linku. Když se v telefonu ozval nějaký hlas, pronesla: „Tady je Flidais.“

„Okamžik, prosím.“

Pak se ozval jiný hlas. „Linka je bezpečná. Můžete mluvit.“

„Flidais?“

„Ano, Epono, jsem tady.“

„Proč voláte veřejnou linkou z hotelu?“

„Máme nečekaný problém.“

„Ano?“

„Jedna výzkumná loď NUMA, která pátrá po zdroji hnědého slizu, se nenechala zmást hologramem a naopak zničila naši jachtu.“

„Chápu,“ odpověděl ženský hlas, který se představil jako Epona, beze stopy jakýchkoliv emocí. „Kde jste teď?“

„Když se jachta potopila, zajali mě lidé z agentury NUMA a uvěznili. Unikla jsem jim a teď sedím v jednom pokoji hlavní budovy Rio Colorado. Je však otázkou minut, než mě místní policie dopadne.“

„Co naše posádka?“

„Někteří byli zabiti. Zbývající unikli helikoptérou a mě tam nechali.“

„To si s nimi vyřídím.“ Hlas se odmlčel. „Vyslýchali vás?“

„Pokusili se, ale vyprávěla jsem jim vymyšlenou historku a představila se jako Rita Andersonová.“

„Držte linku a chvíli počkejte.“

Flidais, alias Rita, přistoupila ke skříni, kde našla květované letní šaty velikosti deset, zatímco ona měla velikost osm. To je dost podobné, pomyslela si. Lepší příliš velké nežli malé. Přetáhla si šaty přes bikini a pak našla šátek, který si uvázala kolem hlavy, aby skryla vlasy. V nejmenším se nerozpakovala ukrást oblečení nějaké cizí ženě ani po sobě zanechat obrovský účet za telefon. Ve srovnání s vraždou Renee vlastně o nic nešlo. Nakonec si navlékla sandály, které jí docela seděly, a nasadila sluneční brýle, ležící na nočním stolku.

Usmála se, když prohledala zásuvky šatníku a objevila v nich kabelku. Otázka, proč ženy nemají žádnou vynalézavost, když se pokoušejí skrýt cennosti, představovala pro Flidais záhadu. Mezi hotelovými zloději bylo přece notoricky známým faktem, že každá žena schovává kabelku a dokonce i peněženku zásadně do zásuvky pod prádlo. Zde také našla osm set amerických dolarů a několik kostarických colónů. Při aktuálním kurzu 369 000 colónů za dolar se většina transakcí v Kostarice prováděla v zahraniční měně.

Pod obrázkem na řidičském průkazu i v pasu stálo jméno Barbara Hackenová. Až na jinou barvu vlasů a několikaletý věkový rozdíl by mohly být považovány za sestry. Flidais opatrně pootevřela dveře, aby viděla, kdyby se blížila pravá obyvatelka pokoje, a v té chvíli se v telefonu znovu ozvala Epona. „Všechno je zařízené, sestro. Posílám své soukromé letadlo, aby vás vyzvedlo na letišti. Až tam dorazíte, bude už čekat na ploše. Můžete se tam nějak dopravit?“

„Hotel by měl mít nějaké auto k přesunu hostů na letiště a z letiště.“

„Třeba se budete muset nějak prokázat, aby vás pustili k letadlu.“

„V tomhle ohledu je všechno zařízené,“ odpověděla Flidais a navlékla si řemen kabelky přes rameno. „Setkám se s vámi a dalšími sestrami za tři dny při slavnostním obřadu.“

Poté zavěsila a vydala se směrem do hotelové haly. Cestou minula dva policisty, kteří se rozhlíželi kolem. Pátrali po ženě, která byla naposledy viděna v bikinách. Přejeli po ní pouze očima, uspokojeni, že se zřejmě jedná o hotelového hosta, a slídili dál. Také ona se opatrně rozhlédla a uviděla Barbaru Hackenovou, jak se sluní u bazénu. Zdálo se, že podřimuje. Když Flidais došla do haly, stál za recepčním pultem majitel rekreačního zařízení, který se na ni široce usmál, když požádala o auto.

„Snad od nás s manželem neodcházíte?“ otázal se.

„Ne,“ odpověděla neurčitě a poškrábala se na nose, aby skryla obličej. ‚Je stále ještě na řece na lovu těch obrů. Jedu na setkání s přáteli, kteří se zastaví na letišti natankovat cestou do Panama City.“

„Takže se uvidíme u večeře?“

„Jistě,“ odpověděla Flidais a odvrátila se. „Kam jinam bych se šla najíst?“

Když dorazila v autě k letištní bráně, řidič zastavil a z nevelké kanceláře vyšel strážný.

„Odjíždíte z Rio Colorado?“ oslovil otevřeným okénkem Flidais.

„Ano, letím do Managuy.“

„Váš pas, prosím.“

Podala mu pas Barbary Hackenové, pohodlně se opřela a zadívala na opačnou stranu.

Strážný postupoval přesně podle předpisů. Dlouho porovnával pasovou fotografii s obličejem Flidais. Vlasy měla skryté pod šátkem, ale několik rusých pramenů jí přece jen vyklouzlo. Toho si však ani nevšiml. Měl zkušenost, že ženy si jen zřídka barví vlasy stejnou barvou, jakou užívaly před měsícem. Obličeje se zdály být podobné, i když za slunečními brýlemi barvu očí nemohl vidět.

„Otevřete, prosím, kufr.“

„Promiňte, ale já žádný kufr nemám. Můj manžel má totiž zítra narozeniny a já mu zapomněla koupit dárek, takže teď jedu na nákupy do Managuy. Vrátit se hodlám zítra ráno.“

Spokojený strážný jí podal pas a mávnutím pustil auto dál.

O pět minut později všichni lidé na letišti a dobrého půldruhého kilometru kolem uctivě zírali, jak se levandulově natřené letadlo, jež se zdálo příliš veliké, než aby mohlo na místním letišti přistát, elegantně sneslo nad korunami palem a hladce dosedlo. Motory okamžitě začaly brzdit, takže letadlo zastavilo asi sto metrů před severním okrajem přistávací plochy. Tam se obrátilo a začalo pojíždět k místu, kde Flidais čekala v autě. Za dalších pět minut již byla na palubě stroje Beriev Be-210, mířícího do Panama City.

27 KAPITOLA

Dva muži, kteří se nenuceně povalovali na palubě člunu, jakému místní vesničané říkali panga, vypadali jako dvojice kterýchkoliv jiných místních rybářů z řeky Rio San Juan. Byli oblečení do pytlovitých bílých šortek, triček a měkkých bílých baseballových čepiček. Přes záď pangy vykukovaly dvě podpěry se šňůrami, lákajícími nějaký úlovek k dnešní večeři.

S výjimkou zkušeného rybáře, který by se nad tím obrázkem pozastavil, by nikoho na břehu nenapadlo, že na šňůrách nejsou háčky. Ve vodách, natolik bohatých rybami, by ve skutečnosti netrvalo déle jak pár vteřin, než by se do návnady nějaký úlovek zakousl.

Skif poháněl přívěsný motor Mariner o třiceti koních, řízený pomocí několika kabelů svedených ke střední konzoli, na níž byl přimontován obyčejný automobilový volant. Panga, sedmimetrové plavidlo s plochým dnem, se v lehkém dešti čile pohybovala po klidné hladině řeky, protékající tropickým pralesem. Oba muži cestovali uprostřed dlouhé dešťové sezóny, začínající v květnu a trvající až do ledna. Vegetace v džungli na březích byla natolik hustá, že se zdálo, jako by všechny rostliny vedly neutuchající boj se svými sousedy o každý paprsek slunce, který se jen občas prodral nekonečnými mraky na obloze.

Pitt s Giordinem zakoupili tuto pangu, na jejíž přídi se skvělo jméno Greek Angel, spolu s benzinem a dalšími zásobami, jen pár hodin poté, co proudové letadlo NUMA s Rudi Gunnem, Patrickem Dodgem a tělem Renee Fordové odletělo do Washingtonu. Opraváři, které stejný aeroplán do Barra Colorado přivezl, vytáhli při odlivu Poco Bonito na břeh a pustili se pilně do oprav, aby ji co nejrychleji zprovoznili na cestu po moři na sever.

Jack McGee pro Pitta s Giordinem uspořádal večírek na rozloučenou a navíc trval na tom, že je vybaví takovým množstvím piva a vína, že by to stačilo na otevření hospody. Rozloučení se zúčastnil také inspektor Ortega, který vyjádřil svůj vděk za jejich spolupráci při vyšetřování a lítost nad nesmyslnou vraždou Renee. Současně dal najevo podráždění a zklamání nad tím, že žena, kterou znali pod jménem Rita Andersonová, jejich razii unikla. Jakmile se Ortegův tým dozvěděl o ztraceném pasu Barbary Hackenové a poté, co vyzpovídali majitele hotelového zařízení a strážného na letišti, bylo jasné, že Rita Kostariku opustila a odletěla do Spojených států. Pitt si navíc doplnil celou skládanku, když se dozvěděl, že letadlo použité k útěku bylo natřené levandulovou barvou. Tato poslední skutečnost Ritu jednoznačně zařazovala do organizace Odyssea. Ortega proto slíbil, že vražedkyni Renee bude stíhat mezinárodním zatykačem a že si vyžádá pomoc amerických úřadů.

Pitt nyní seděl naprosto uvolněně, opřený v křesle před řídicím panelem, a kormidloval loď nohou na volantu. Právě míjeli tiché pitoreskní laguny, jež se otevíraly směrem k řece. Giordino si od McGeea vypůjčil lehátko s polštáři, takže se v něm teď rozkošnicky rozvaloval, nohy spuštěné přes boky lodi, avšak bez ustání ostražitě pozoroval až šestimetrové krokodýly, kteří se slunili v bahně u břehu.

Jelikož znal podmínky deštného pralesa, Giordino se zahalil sítí proti moskytům. I když v turistických průvodcích nebývá právě tato skutečnost zmiňována, v místní části světa jsou tito mrňaví krvežíznivá asi tak stejně četní jako kapky deště. Pitt si naopak chránil kůži postřikem repelentu, aby se neomezoval v pohybu.

Prvních pětatřicet kilometrů je vedlo severozápadním směrem po Rio Colorado, až nakonec dosáhli kalné vody Rio San Juan, která sloužila jako meandrovitě se vinoucí hranice mezi Kostarikou a Nikaraguou. Od tohoto místa je čekalo dalších osmdesát kilometrů proti proudu řeky k městu San Carlos na jezeře Lake Cocibolca, známém spíš pod názvem Jezero Nicaragua.

„Stále ještě jsem neviděl ani náznak nějakých stavebních prací,“ poznamenal Giordino, který si prohlížel břehy dalekohledem.

„Ale viděl,“ oponoval Pitt, který právě pozoroval hnízda pestrých ptáků v koruně stromu, jehož větve dosahovaly až nad hladinu.

Giordino se v lehátku otočil, posunul si brýle proti slunci na nos a zadíval se na Pitta nad jejich obroučkami způsobem, jakým by zíral na bookmakera, který by nabídl sázku sto ku jedné na favorita v příštím dostihu. „Řekni to ještě jednou.“

„Tvoje přítelkyně Micky Levyová. Vzpomínáš si na ni?“

„To jméno mi něco připomíná,“ zamumlal Giordino, stále ještě zmatený.

„Tenkrát při večeři mluvila o plánech na vybudování ‚podzemního mostu‘, systému železničních tunelů, které by napříč Nikaraguou spojovaly oba oceány.“

„Také ale povídala, že projekt se nikdy neuskutečnil, protože Fantom od toho plánu odstoupil.“

„To byla kamufláž.“

„Kamufláž,“ opakoval bezmyšlenkovitě Giordino.

„Poté, co geologové a inženýři, jako kupříkladu tvoje přítelkyně Micky, dokončili průzkum, oficiální představitelé Odyssey trvali na podepsání tajného závazku, že nikdo nikdy nevyzradí informace o plánované stavbě. Fantom je k tomu přinutil tím, že zadržel jejich výplaty do doby, než podepíšou. Pak vyhlásil, že po prostudování všech podkladů došel k závěru, že projekt není prakticky proveditelný a nebyl by ani rentabilní.“

‚Jak tohle všechno víš?“

„Zatelefonoval jsem tvé přítelkyni Micky předtím, než jsme odjeli z Washingtonu. Už předtím mi odfaxovala plány toho projektu,“ odpověděl nedbale Pitt.

„Pokračuj.“

„Zeptal jsem se jí ještě na několik věcí ohledně Fantoma a podzemního mostu. Ona ti o tom neřekla?“

„Počítám, že zapomněla,“ odpověděl zamyšleně Giordino.

„Nicméně jak se ukázalo, Fantom ten plán nikdy opustit nehodlal. Stavitelé z jeho Odyssey ve skutečnosti už celé dva roky zuřivě kopou. Využívají přístav, který jsme právě minuli, kde přistávají lodi a vykládají kontejnery nejspíš s důlním zařízením.“

„Nebyl jsem to já, kdo říkal ‚To musí být šikovný trik, schovat miliony tun vykopané hlíny a kamení‘?“

„Však to šikovný trik také doopravdy je, měl jsi pravdu.“

Giordinovi se náhle rozsvítilo v hlavě. „Hnědý sliz?“

„To je odpověď za milion dolarů,“ souhlasil Pitt. „Satelitní fotografie nikdy neprokázaly žádné stavební aktivity, protože také žádné nebyly vidět. A jediný způsob, jak skrýt miliony tun hlíny a kamení z hloubení podzemního tunelu, je smíchat tento odpad s vodou a pumpovat ho pár kilometrů daleko do moře.“

Giordino otevřel jedno kostarické pivo a pod moskytiérou si ručníkem otřel pot z obličeje. Pak si přitiskl chladnou plechovku k rozpálenému čelu. „Oukej, pane chytráku, proč ale ty tajnosti? Proč by Fantom zacházel tak daleko, jen aby celý projekt udržel v tajnosti? Kde je nějaká výhoda z toho, že všechen materiál a zboží transportuje naprosto tajně?“

Pitt chytil plechovku piva, kterou mu Giordino hodil, a otevřel ji. „Kdybych to věděl, tak se tu teď nekoupeme ve vlastním potu, neproháníme se v tomhle člunu a neobdivujeme se divočině.“

„Co hodláme najít?“

„V první řadě vchod. Nemůžou přece tak dokonale zamaskovat místo, kudy vcházejí a vycházejí dělníci a kudy vozí materiál.“

„A ty myslíš, že to objevíme cestou džunglí na téhle Africké královně?“

Pitt se zasmál. „Ne džunglí, ale pod ní. Podle plánu Micky by měly výkopové práce probíhat pod městem jménem El Castillo, asi v polovině cesty podle řeky.“

„Co je na El Castillu tak zajímavého?“

„Extrémně dlouhé tunely vyžadují vybudování ventilačních šachet, které umožní zásobování dělníků vzduchem, ohřívání nebo chlazení podle potřeby a odvádění výfukových plynů z motorů těžké mechanizace či kouře v případě požáru.“

Giordino poněkud nesvůj pozoroval jednoho ohromného krokodýla, jak sklouzává ze břehu do řeky. Pak se opět zahleděl na neproniknutelnou džungli na severním břehu. „Doufám, že nemáš v plánu se tam potulovat. V tom případě by už zlatého synka matky Giordinově nikdy nikdo neviděl.“

„El Castillo je izolovaná komunita na řece. Nevede sem žádná cesta. Hlavní místní atrakcí tam je stará španělská pevnost.“

„A ty si myslíš, že ventilační šachta bude někde, kde ji všichni obyvatelé města můžou vidět,“ pronesl pochybovačně Giordino. „Mně připadá džungle daleko příhodnější, aby skryla ústí takových průduchů. Je tu tak hustá vegetace, že před letadlem nebo před satelitem něco takového snadno skryje.“

„Většina větráků bude bezesporu v džungli, ale já počítám s tím, že alespoň jeden vchod bude ústit někde v civilizaci, aby ho mohli v případě nebezpečí použít jako nouzový únik.“

Scenerie v okolí řeky byla tak fascinující, že se muži odmlčeli a nechali se unášet krásou vegetace i různých zástupců živočišné říše. Připadali si jako na vodním safari uprostřed panenské nádhery tropické džungle. Pozorovali opice s bílými obličeji, brebentící na jaguáry, číhající pod stromy. Mravenečníci, velcí jako výstavní prasnice, se zvolna prodírali podrostem, udržujíce bezpečnou vzdálenost od kajmanů a krokodýlů na břehu. Tukanové s různobarevnými zobáky a papoušci s pestrým peřím poletovali mezi duhově zbarvenými motýly a orchidejemi. Džungli kolem Rio San Juan popsal Mark Twain, když tudy po řece projížděl, jako ráj na zemi, jako nejčarovnější kout, jaký je možno spatřit.

Pitt udržoval Greek Angel na stálých pohodlných pěti uzlech. Toto nebyly vody, ve kterých by se měl nějak hnát a vytvářet tak vlny, jež by zalévaly břeh řeky s tak dokonale harmonickým prostředím. Místní tři tisíce pohádkových akrů panenského deštného pralesa byly chráněnou oblastí známou pod jménem Indio Maiz Biological Reserve. Svůj domov tady nalézalo tři sta druhů plazů, dvě stě druhů savců a přes šest set druhů ptáků.

Byly čtyři hodiny odpoledne, když odbočili z Rio San Juan do řečiště Rio Bartola a překonali nevelkou vzdálenost k přístavišti Refugio Bartola Lodge a k Výzkumnému středisku. Hotelová budova v srdci džungle obsahovala jedenáct místností opatřených sítěmi proti moskytům se soukromými koupelnami. Pitt s Giordinem si objednali po jednom pokoji.

Když se vysprchovali, zamířili k baru a do restaurace. Pitt si objednal tequilu jakési jemu neznámé značky s ledem. Giordino prohlásil, že viděl přinejmenším tucet filmů o Tarzanovi, hemžících se Angličany na safari, takže se po jejich vzoru rozhodl pro džin. Pitt zaregistroval nějakého tlouštíka v bílém obleku, sedícího osaměle u stolku vedle baru. Neznámý dělal dojem, že je respektovaným místním občanem, tedy někým, kdo by mohl představovat zdroj cenných informací.

Pitt k němu přistoupil. „Promiňte, pane, ale napadlo mě, jestli byste se nechtěl připojit ke mně a k mému příteli.“

Když muž vzhlédl, Pitt uviděl, že je již postarší, možná mu bylo k osmdesátce. Měl zarudlý obličej, ze kterého stékal pot, ale bílý oblek byl jako zázrakem úplně suchý. Otřel si lysou hlavu kapesníkem a přikývl. „Samozřejmě, samozřejmě. Jmenuju se Percy Rathbone. Možná by ale bylo jednodušší, kdybyste si vy přisedli ke mně,“ pravil s poukazem na své tělo, jež bohatě zaplňovalo celé proutěné křeslo.

„Já jsem Dirk Pitt a tady můj přítel je Al Giordino.“

Stisk měl pevný, i když vlhký potem. „Těší mě, že vás poznávám. Posaďte se, posaďte se.“

Pitta pobavil Rathboneův zvyk opakovat slova. „Vypadáte jako člověk, který zná džungli a má ji rád.“

„Je to vidět, je to vidět, že?“ přitakal Rathbone s krátkým zasmáním. „Žiju na břehu řek v Nikarague a v Kostarice celý svůj život. Moje rodina se sem přistěhovala během druhé světové války. Otec pracoval jako agent pro Brity. Sledoval tu Němce, kteří se pokoušeli vybudovat v místních lagunách tajné doky pro opravy ponorek a jejich palivové základny.“

„Jestli se vás můžu zeptat – jak se člověk uživí na takové řece uprostřed divočiny?“

Rathbone na Pitta lišácky pohlédl. „Věřil byste, věřil byste, že plně spoléhám na turistický ruch?“

Pitt si nebyl jistý, jestli mu má věřit, ale tvářil se tak. „Takže vlastníte nějaký místní podnik.“

„Správně, správně. Mám nevelký příjem z rybářů a milovníků přírody, kteří sem přijíždějí navštívit rezervaci. Mezi Managuou a San Juan del Norte vlastním několik dalších podniků. Až se vrátíte domů, pánové, měli byste si vyhledat mou webovou stránku.“

„Ale tenhle hotel přece vlastní a provozují ochránci přírody.“ Nato, alespoň podle Pittova dojmu, Rathbone trochu ztuhl. „Pravda, pravda. Jsem tady na dovolené. Rád si občas oddechnu od svých aktivit a odpočívám tady, mimo dosah našich zákazníků. A co vy, mládenci? Přijeli jste si zarybařit?“

„To, a taky pozorovat život v přírodě. Cestu jsme zahájili v Barra Colorado a nakonec chceme dojet až do Managuy.“

„Nádherný výlet, nádherný výlet,“ poznamenal Rathbone. „Určitě si užijete každičkou minutu. Na celé naší polokouli nic podobného nenajdete.“

Dostavil se číšník s rundou pití a Giordino ji nechal napsat na svůj pokoj. „Povězte mi, pane Rathbone, proč je tahle řeka, která teče prakticky od Pacifiku do Atlantiku, veřejnosti tak málo známá?“

„Řeka byla známá po celém světě až do vybudování Panamského průplavu. Pak Rio San Juan zapadla mezi odpadky historie. Ale už v roce 1524 se po ní plavil španělský konquistador jménem Hernandez de Cordoba. Dostal se až do jezera Nicaragua a na protilehlém břehu tam založil koloniální město Granada. Další Španělé, kteří ho následovali, pak vystavěli v celé Střední Americe spoustu pevností ježících se kanóny, aby odstrašili Francouze a Angličany. Jedna z těch pevností se jmenuje El Castillo a je odsud jenom pár kilometrů proti proudu.“

„Byli Španělé úspěšní?“ otázal se Pitt.

„Opravdu byli, opravdu byli,“ odpověděl Rathbone se živou gestikulací. „Ale ne úplně. Po řece se vydal i Henry Morgan a sir Francis Drake, ale kolem El Castilla až k jezeru se nedostali. O něco víc než sto let později je následoval Horatio Nelson, když byl ještě jen pouhým kapitánem. Vedl po San Juanu celou malou flotilu lodí a napadl El Castillo, které však dosud stojí. Jeho útok tedy evidentně selhal. Byl to jediný neúspěch v jeho kariéře a celý život si tohle ponížení pamatoval.“

„Jakpak to?“ zeptal se Giordino.

„Protože během útoku přišel o oko.“

„O pravé nebo levé?“

Rathbone se na chvíli zamyslel, protože nepochopil, že jde o žert, a nakonec pokrčil rameny.

„To už si nepamatuju.“

Pitt s potěšením usrkl tequily a vychutnával si ji. „Jak dlouho Španělé kontrolovali řeku?“

„Až do časných padesátých let devatenáctého století a do kalifornské zlaté horečky. Tehdy totiž komodor Vanderbilt, železniční a loďařský magnát, zvětřil skvělou příležitost. Dohodl se se Španělskem na poskytování kapacity svých lodí k přepravě dychtivých prospektorů, kteří si u něj objednali lodní lístky z New Yorku a Bostonu na dlouhou cestu do Kalifornie. Jeho pasažéři pak v San Juan del Norte přestoupili ze zámořských parníků na říční lodě a s nimi pluli po řece San Juan a potom přes jezero do La Virgen. Z tohoto místa je čekala už pouze krátká, dvacetikilometrová přeprava nákladními vozy do malého pacifického přístavu San Juan del Surt. Bylo to sice vlastně jen pár přístavních mol, ale zde znovu nasedli na Vanderbiltovy parníky, které je konečně dopravily do San Francisca. Tímto způsobem si cestující nejen ušetřili stovky mil, když nemuseli obeplouvat Hornův mys, ale zkrátili si cestu o dalších tisíc mil tím, že nemuseli zajíždět k panamské šíji na jihu.“

„Kdy ten říční provoz skončil?“ chtěl vědět Pitt.

„Accessory Transit Company, jak svou společnost Vanderbilt nazýval, ztratila smysl, jakmile byl vybudován Panamský průplav. Komodor si v San Juan del Norte vystavěl obrovský dům, který dodnes stojí, i když je teď opuštěný a zarostlý džunglí. Řeka tak zůstala mimo oblast zájmu až do nedávných devadesátých let, kdy se z ní stala turistická atrakce.“

„Zdá se, že místní podmínky byly daleko příhodnější pro vybudování průplavu než v Panamě.“

Rathbone smutně potřásl hlavou. „Zdaleka, zdaleka. Je to ale výsledek komplikované politické hry, prováděné naším prezidentem Teddy Rooseveltem, který nakonec průplav posunul o stovky mil na jih.“

„Stejně by tu ale ještě mohli ten průplav vykopat,“ pronesl zamyšleně Giordino.

„Na to je už moc pozdě. Obchodní zájmy Společnosti Panamského kanálu, ekologové a ochránci životního prostředí, ti všichni by se podobnému projektu bránili zuby nehty. Dokonce i kdyby to nikaragujská vláda požehnala, nikdo by na to nesehnal peníze.“

„Slyšel jsem, že tu byly nějaké plány vykopat železniční tunel skrz Nikaraguu mezi oběma oceány.“

Rathbone se zadíval na řeku. „Celé měsíce se tady kolem řeky šířily různé zvěsti, ale nic z toho se nerealizovalo. Objevili se tu zeměměřiči a s trasírkami se plahočili džunglí. Létala tu také spousta helikoptér. V mých hotelech bydleli geologové a stavaři, pili mou whisky, ale zhruba po roce si sbalili nádobíčko, odjeli domů a tím to všechno skončilo.“

Giordino dopil svůj džin a objednal si další. „Nikdo z nich se už pak nevrátil?“

Rathbone zavrtěl hlavou. „Nikdo, o kom bych věděl.“

„Neřekli nějaký důvod, proč od toho projektu ustoupili?“ vyzvídal Pitt.

Dostalo se mu opět jen zavrtění hlavy. „Zdá se, že nikdo nevěděl o nic víc než já. Prostě jim skončila smlouva, dostali za práci zaplaceno a konec. Všechno to vypadalo trochu tajemně. Jednou, ještě než odjel, jsem opil jednoho inženýra, ale jediné, co jsem z něho vypáčil, bylo přiznání, že on i jeho kolegové jsou zavázáni přísahou mlčenlivosti.“

„Nebyla náhodou hlavním investorem firma Odyssea?“

Rathbone se zatvářil lehce škrobeně. „Ano, ano. Odyssea. Jejich šéf dokonce bydlel v mém hotelovém zařízení v El Castillo. Byl to takový obrovitý chlapík. Musel vážit snad dvě stě kilo. Říkal si Fantom. Byl strašně zvláštní. Nikdy jsem mu vlastně neviděl do obličeje. Pořád měl kolem sebe suitu – většinou ženy.“

„Ženy?“ vzhlédl Giordino.

„Velice atraktivní, ale takové ty ředitelské typy. Velice uzavřené, velice výkonné. Nikdy se s nikým z místních lidí nebavily ani nepřátelily.“

„Jak sem přijeli?“ zeptal se Rathbonea Pitt.

„Přistáli na řece a stejně pak i odletěli. Měli velké obojživelné letadlo, natřené jako nějaká orchidej.“

„Takové levandulově?“

„Myslím, že tak by se to dalo nazvat.“

Giordino zavířil kostkami ledu ve skleničce džinu. „Nikdy vás nenapadlo, proč se celý projekt neuskutečnil?“

„Podle šeptandy, drbů a nejrůznějších klepů existovalo přinejmenším padesát možných důvodů, ale žádný z nich nedával pořádný smysl. Mí přátelé ve vládě v Manague byli stejně překvapeni jako kdokoliv tady kolem řeky. Prohlašují jenom, že to není jejich chyba. Nabídli Odyssee veškeré možné výhody a všechny úlevy, protože ten projekt by výrazně vylepšil celou nikaragujskou ekonomiku. Podle mého soukromého názoru našel Fantom pro svou společnost výhodnější plán, a proto se stáhl.“

V té chvíli jako by sebou škubla země, ve sklenicích zacinkal led a jejich obsah se zčeřil, jako by do nich dopadly nějaké neviditelné kapky. Vrcholky palem v džungli se naklonily jedním směrem, zavřeštěli ptáci a zasténali nějací neviditelní živočichové.

„Zemětřesení,“ prohodil nedbale Giordino.

„Spíš jen takový menší otřes,“ souhlasil Pitt a napil se ze skleničky.

„Vy dva nevypadáte při tom pohybu země nijak vzrušeně,“ poznamenal poněkud překvapeně Rathbone.

„Vyrostli jsme v Kalifornii,“ vysvětloval Giordino.

Pitt si s ním vyměnil pohled. Pak pronesl: „Jsem zvědavý, jestli zažijeme nějaké zemětřesení cestou proti proudu řeky.“

Rathbone vypadal znepokojeně. „Pochybuju. Ty otřesy se objevují zničehonic, ale velice vzácně a většinou ani nezpůsobí žádnou škodu. Domorodci jsou ale pověrčivá cháska. Věří, že se tak vracejí staří bohové jejich předků, aby se pak usadili v džungli.“

Pomalu, s určitými obtížemi, se zvedl z křesla a nejistě zůstal stát. „Pánové, děkuji vám za drink. Byl jsem skutečně potěšen, skutečně potěšen, že jsem si s vámi mohl popovídat. Nicméně se ozývá věk a nutí mě, abych šel brzy do postele. Uvidím se s vámi ještě zítra?“

Také Pitt se zvedl a potřásl Rathboneovi rukou. „Snad ano. Nejspíš si ráno uděláme pěší výlet do okolí a na řeku vyrazíme asi později odpoledne.“

„Rádi bychom strávili den v El Castillo a prohlédli si ruiny staré pevnosti, než vyrazíme k jezeru Nicaragua,“ dodal Giordino.

„Obávám se, že na pevnost se budete moct podívat jenom z dálky,“ upozornil je Rathbone. „Vládní policie tam zakázala přístup jak místním lidem, tak turistům. Tvrdí, že se stav ruin zhoršuje tím, že tam chodí davy návštěvníků. Podle mě je to humbuk. Těm zříceninám škodí daleko víc déšť než pár lidí, co by tam přešlo.“

„Hlídá to místo nikaragujská policie?“

„Je tam víc bezpečnostních opatření než kolem továrny na atomové bomby. Bezpečnostní kamery, strážní psi a třímetrový plot kolem celého objektu, s ostnatým drátem na vršku. Jednou se jeden obyvatel El Castilla, chlapík jménem Jesus Diego, pokusil ze zvědavosti těmi překážkami proniknout. Toho ubožáka pak našli pověšeného na jednom stromě na břehu řeky.“

„Mrtvého?“

„Velice mrtvého.“ Rathbone rychle změnil téma. „Být vámi, moc bych se k tomu místu nepřibližoval.“

„Budeme se řídit podle vaší rady,“ prohlásil Pitt.

„No, pánové, bylo mi potěšením. Dobrou noc.“

Pozorovali, jak se starý muž šourá pryč. Giordino pak prohodil k Pittovi. „Co si o tom myslíš?“

„Zdaleka nejen to, co nám prozradil,“ odpověděl krátce Pitt. „Kupříkladu se ani nezmínil o kontejnerovém přístavu.“

„Také sis všiml jeho jemných rukou?“

„Na sedmdesátníka má příliš jemnou kůži, bez stařeckých skvrn.“

Giordino mezitím pokynul číšníkovi. „Uvědomil sis, jaký měl hlas? Zněl naprosto nepřirozeně, jako by to byla nějaká nahrávka.“

„Pan Rathbone nám evidentně pověsil na nos pár bulíků.“

„Bylo by pěkné vědět, co to hraje za hru.“

Když jim číšník přinesl další rundu nápojů, zeptal se jich, jestli jsou připraveni na večeři. Oba přikývli a následovali ho do jídelny. Když se posadili, Pitt se číšníka zeptal: „Jak se jmenujete?“

„Marcus.“

„Marcusi, míváte tady v džungli často zemětřesení?“

„Och, si, seňor. Před takovými třemi čtyřmi roky to tak ale nebylo. Teprve pak se začalo stěhovat po řece.“

„Otřesy se stěhují?“ zeptal se zaraženě Giordino.

„Si, velmi pomalu.“

„Kterým směrem?“

„Začaly u ústí řeky v blízkosti San Juan del Norte. Teď se otřásá zem v džungli u El Castilla.“

„To tedy rozhodně není žádný záhadný projev Matky přírody.“

Giordino si povzdechl. „Kdepak asi je Šína, královna džungle, když ji člověk potřebuje?“

„Bohové nikdy člověku nedovolí, aby poznal jejich tajemství, rozhodně ne v džungli,“ prohlásil Marcus a rozhlédl se, jako by očekával, že se k němu plíží nějaký vrah. „Nikdo, kdo odejde do džungle, se nevrátí živý.“

„Kdypak začali lidé v džungli mizet?“ zeptal se Pitt.

„Asi tak před rokem se do pralesa vydala jedna univerzitní expedice zkoumat život divoké zvěře a pak zmizela. Nikdy se po ní neobjevila jediná stopa. Džungle stráží svá tajemství dobře.“

Podruhé toho večera na sebe Pitt s Giordinem pohlédli a oba se lehce pousmáli. „Ále, nevím, nevím,“ pronesl zvolna Pitt. „Tajemství mívají takový záhadný zvyk, že se občas odhalují.“

28 KAPITOLA

Pevnost vévodila vrcholku poněkud samostatně stojícího pahorku, který připomínal nejspíš obří mohylu porostlou travou a obklopenou několika druhy stromů. El Castillo de la Inmaculada Conception, Hrad neposkvrněného početí, byl vybudován po vzoru Vaubanova opevnění, s baštami v každém ze čtyř rohů. Byl v překvapivě dobrém stavu, zvláště vzhledem k tomu, jak po čtyři sta let vzdoroval přívalům deště.

„Počítám, že víš,“ poznamenal Giordino, který se položil na záda a zadíval se k nebi posetému hvězdami, „že násilné vniknutí do zakázaných prostor nepatří k našim zvyklostem.“

Pitt se natáhl vedle něho a nočním dalekohledem si prohlížel plot, obklopující pevnost El Castillo. „Nejen to, ale NUMA nám dokonce ani nevyplatí žádný rizikový příplatek.“

„Radši bychom měli zavolat admirálovi a Rudi Gunnovi a podat jim hlášení o posledním vývoji situace. Jakmile se jednou ocitneme v podzemí, mobilní telefon nám bude k ničemu.“

Pitt vytáhl telefon z batohu a začal vyťukávat číslo. „Sandecker je ranní ptáče, takže chodí brzo do postele. Zato Rudi by měl být po ruce, protože jsme tady jednu hodinu za washingtonským časem.“

O pět minut později Pitt domluvil. „Rudi zařídí, že v San Carlos bude stát připravená helikoptéra pro případ, že bychom se museli kvapně stáhnout.“

Giordino obrátil svou pozornost znovu k pevnosti. „Nevidím tam žádné schody, jenom rampy.“

„Kamenné nakloněné roviny byly mnohem výhodnější pro rozmisťování kanónů na hradbách,“ vysvětloval Pitt. „Stavitelé té doby toho věděli o pevnostech stejně jako dnešní architekti o mrakodrapech.“

„Vidíš něco, co by připomínalo ústí ventilační šachty z podzemního tunelu?“

„Musí procházet hlavním cimbuřím.“

Giordino byl rád, že nesvítí měsíc. „Jakpak se dostaneme přes ten plot, kolem bezpečnostních kamer, poplachových zařízení, strážných a psů?“

„Pěkně popořádku. S bezpečnostními opatřeními nemůžeme nic dělat, dokud se nedostaneme přes plot,“ odpověděl Pitt, tiše soustředěný na prohlížení areálu pevnosti.

„A jakpak to provedeme? Je přinejmenším tři metry vysoký.“

„Mohli bychom se přes něj přenést skokem o tyči.“

Giordino pochybovačně pohlédl na Pitta. „To si děláš legraci.“

„Dělám.“ Pitt z batohu vytáhl svinuté lano. „Dokážeš ještě vyšplhat na strom, nebo tě tvá artritida už tolik omezuje v pohybu?“

„Moje stárnoucí klouby nejsou ani zpolovic tak ztuhlé jako ty tvoje.“

Pitt poplácal starého přítele po rameni. „Tak se tedy podíváme, jestli jsou takoví dva staří dědulové ještě schopni odvážných skutků.“

Po snídani v hotelovém zařízení se přesně podle informace, kterou předešlého večera poskytli Rathboneovi, Giordino a Pitt připojili ke skupině asi tuctu turistů, vedených průvodcem do rezervace s volně žijící zvěří, a absolvovali pěší procházku přírodou. Drželi se na konci skupinky a během výletu spolu bez ustání hovořili, aniž by si příliš všímali spousty pestrobarevných ptáků a zvláštních živočichů.

Když se vrátili do hotelu, Pitt vznesl několik diskrétních dotazů ohledně onoho starého muže. Zaměstnanci zařízení mu sdělili, že pokud vědí, Rathbone je jenom jedním z hostů a při příjezdu se vykázal Panamským pasem. Informace, že by vlastnil několik podobných turistických zařízení na horním či dolním úseku řeky, byla pro ně naprosto nová.

V poledne se oba cestovatelé nalodili na Greek Angel, naložili své věci a pár sendvičů z hotelové kuchyně a vyrazili na vodu. Motor naskočil na první škrtnutí startéru a loď zamířila ven z laguny, do hlavního proudu řeky San Juan. Panenská džungle cestou postupně ustoupila otevřenější krajině, z níž vykukovaly zelené pahorky s řídce rostoucími stromy, jakoby pravidelně vysázenými v nějakém velkém umělém parku.

El Castillo bylo vzdálené pouhých šest kilometrů proti proudu. Projeli kolem něho sotva krokem a posledním ohybem řeky v dohledu propluli až celou hodinu poté, co pomalu minuli starou koloniální pevnost, vypínající se nad městem. Na historických ruinách z lávových kamenů rostl mech, vytvářející ohavnou skvrnu v jinak kouzelné krajině. Pitoreskní městečko pod pevností, se střechami z červeného plechu a pestrobarevnými pangami lemujícími říční břeh, připomínalo naopak oázu zvoucí ke spočinutí.

Kromě říční dopravy bylo město El Castillo naprosto odříznuté od ostatního světa. Nevedly sem žádné cesty, nejezdila zde auta, nebylo tu ani žádné letiště. Místní obyvatelé se živili farmařením na okolních kopcích, rybařením a prací na pile nebo v továrně na palmový olej, nacházející se zhruba dvacet kilometrů nahoru po řece.

Pitt s Giordinem si přáli, aby byli viděni, že přijeli k rybářské komunitě a že ji také opustili cestou k jezeru Nicaragua. Připoutali tedy svou pangu u malého mola a přesunuli se asi padesát metrů po blátivé cestě k malému místnímu hotelu s barem a restaurací. Minuli několik vesele natřených dřevěných domků a zamávali třem čerstvě vydrhnutým děvčátkům ve žlutých šatech a s bosýma nohama, hrajícím si na zápraží.

Obložené chleby z kuchyně Refugio Batola se rozhodli šetřit na noční výlet a raději si objednali oběd z čerstvě ulovených ryb, které zapíjeli místním pivem.

Jejich stůl obsluhoval sám majitel podniku jménem Aragon. „Můžu vám doporučit místní rybu gaspar. Rybáři ji moc často neuloví, ale připravená s mou speciální omáčkou je to delikatesa.“

„Gaspar,“ opakoval Giordino. „To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Živoucí relikvie, miliony let stará, s pancéřovými šupinami, čumákem a ostrými zuby. Ujišťuju vás, že nikde si na ní nepochutnáte tak jako tady.“

„Já jsem vždycky pro nějaké gurmánské dobrodružství,“ pravil Pitt. „Přineste nám tedy gaspara.“

„Já se připojuji, i když se značným znepokojením,“ zamumlal Giordino.

„Škoda, že je zakázaný přístup do té pevnosti,“ prohodil konverzačním tónem Pitt. „Slyšel jsem, že tamní muzeum stálo za návštěvu.“

Aragon lehce ztuhl a pohlédl oknem na El Castillo. „Si, seňor, jaká škoda, že ji nemůžete navštívit. Ale vláda ji zavřela, protože byla pro turisty příliš nebezpečná.“

„Zdá se mi docela stabilní,“ poznamenal Giordino.

Aragon pokrčil rameny. „Vím jenom to, co mi pověděli policisté z Managuy.“

„Strážní bydlí ve městě?“ chtěl vědět Pitt.

Aragon zavrtěl hlavou. „Vystavěli si kasárna uvnitř pevnosti, takže je skoro není vidět. Jenom když je střídají noví policisté, které sem z Managuy dopravuje helikoptéra.“

„To nikdo z nich neopouští pevnost? Ani kvůli jídlu, pití nebo zábavě?“

„Ne, seňor. S námi se vůbec nestýkají. Také nedovolí nikomu přiblížit se k plotu blíž než na deset metrů.“

Giordino si nalil pivo z lahve do sklenice. „Slyším poprvé, že stát brání turistům v přístupu do muzea kvůli tomu, že by mohlo spadnout.“

„Zůstanete, pánové, v hotelu přes noc?“ otázal se Aragon.

„Ne, díky,“ odmítl Pitt. „Slyšel jsem, že nad městem jsou v řece peřeje, a rád bych jimi projel ještě před setměním.“

„Když zůstanete v hlavním říčním kanálu, neměli byste mít žádný problém. Pokud jsou lidé opatrní, lodě se tam převrhnou jenom vzácně. To větším problémem pro ty, kteří spadnou do řeky, jsou krokodýlové v klidné vodě.“

„Podáváte ve vaší restauraci také stejky?“ otázal se Pitt.

„Si, seňor, přejete si další jídlo?“

„Ne, jenom bychom si pak chtěli vzít nějaké maso s sebou. Jakmile projedeme peřejemi, utáboříme se tady s přítelem na břehu a připravíme si na ohni večeři.“

Aragon přikývl. „Určitě se ale utábořte kus od břehu, nebo by si na vás mohli pochutnat hladoví krokodýlové.“

„Krmit krokodýly jsem v úmyslu neměl,“ přitakal Pitt se širokým úsměvem na tváři.

Z městečka vyrazili pozdě odpoledne, bez nehody projeli peřejemi nad El Castillo a ocitli se bezpečně z dohledu. Jelikož mezi dvěma zátočinami řeky nebylo vidět žádnou další pangu, zamířili se svou Greek Angel ke břehu, uvolnili přívěsný motor a zatlačili člun tak daleko do bujného podrostu na břehu, až nebyl od řeky vůbec vidět.

Protože bylo stále ještě světlo, nalezli snadno pěšinku mířící zpátky k městu. Pak snědli sendviče a střídavě odpočívali a pospávali až do půlnoci. Poté se za pomoci noktovizoru opatrně vydali na cestu, obezřele minuli několik domků a zamířili do hustého křoví, kde nyní leželi, pozorovali bezpečnostní opatření kolem pevnosti a vrývali si do paměti umístění bezpečnostních televizních kamer.

Spustil se drobný déšť, takže jejich tenké oblečení bylo brzy dokonale promočené. Stát v dešti v tropech bylo podobné jako stát doma ve sprše. Teplota vody byla na kůži asi tak stejně příjemná, jako by někdo něžně nastavil kohoutek.

Když dokončili průzkum, vylezl Pitt, následovaný Giordinem, na strom jatoba, který byl víc než třicet metrů vysoký a jehož kmen měl v průměru jeden a čtvrt metru. Tento strom vyrůstal jen několik metrů od hranice pevnosti a jeho spodní větve dosahovaly daleko přes plot s ostnatým drátem na vrcholu. Giordino přes silnou větev nad sebou přehodil lano a pak se prodíral slabším větvovím, až se ocitl bezpečně za plotem a čtyři metry nad zemí. Zastavil se a pečlivě si začal prohlížet terén pod sebou.

Pitt se chytil lana a přitahoval se rukama, zatímco nohama kráčel po kmeni. Když dosáhl první silné větve, protlačil se mezi větvičkami, až se ocitl v úrovni Giordinových bot. „Vidíš nějaké strážné nebo psy?“ zašeptal.

„Strážní jsou líní,“ odpověděl Giordino. „Pustili psy a nechali je volně pobíhat.“

„Zázrak, že nás dosud nevyčuchali.“

„Moc předbíháš událostem. Už jsem zpozoroval tři z nich, jak stojí a zírají naším směrem. Ojoj, teď už běží sem.“

Ještě než se psi rozštěkali, Pitt sáhl do batohu, popadl stejky z restaurace a hodil je na rampu vedoucí k nejbližší baště. Maso dopadlo s hlasitým mlasknutím, které psi uslyšeli, a okamžitě k němu zamířili.

„Jseš si jistý, že to bude fungovat?“ zamumlal Giordino.

„Ve filmu to funguje vždycky.“

„Tos mě tedy uklidnil,“ zaúpěl Giordino.

Pitt nyní seskočil z větve na zem a zůstal stát. Giordino ho následoval, i když stále pozorně a nedůvěřivě sledoval psy. Ti však zatím ve šťastném deliriu žvýkali syrové maso a oběma vetřelcům nevěnovali nejmenší pozornost.

„Už o tobě nebudu nikdy pochybovat,“ vydechl sotva slyšitelně Giordino.

„Budu si pamatovat, co jsi řekl.“

Pitt vykročil k jedné kamenné rampě a noktovizorem sledoval televizní kameru, aby zjistil, kdy se při otáčení dostane do nejvzdálenějšího směru. Na znamení tichým zapísknutím proběhl Giordino dočasně slepým polem a na čočku kamery nastříkal černou barvu. Pak se oba pohnuli. Na okamžik se zastavili před zavřenou a temnou budovou muzea a zaposlouchali se, jestli neuslyší něco podezřelého. Nad hradbami se sem z hlavního nádvoří, kde se nacházely provizorní ubytovny mužstva, nesly tlumené hlasy. Vklouzli do prostoru, který býval skladištěm. Jeho kamenné stěny byly stále pevné, avšak stropní trámy a střecha již dávno vzaly za své.

Pitt ukázal k centrální věži, jež se vypínala nad zbytek pevnosti. Byla vystavěná jako pyramida s uprostřed odříznutou horní polovinou. „Jestli tu někde opravdu vede ventilační šachta, pak určitě ústí tady,“ konstatoval potichu.

„Je to jediné logické místo,“ souhlasil Giordino. Pak nastražil uši. „Co to je za rámus?“

Pitt se zastavil a zaposlouchal se zbystřenými smysly, s ušima nastraženýma do tmy. Pak kývl směrem, odkud zvuky přicházely. „To bzučení vydávají určitě ventilátory.“

Držíce se stále ve stínu, vyšplhali po úzké kamenné rampě, která vyčnívala ze zdi věže a končila před nevelkými vstupními dveřmi. Opřel se do nich závan chladného vzduchu z poměrně malého otvoru, téměř jako by se náhle ocitli ve větrném tunelu. Pitt se předklonil a vstoupil. Zjistil, že se nalézá vedle dna velké drátěné klece. Vrčení, vydávané lopatkami obrovského větráku, otáčejícího se pod otvorem v kleci, ještě zesílilo, takže jim doslova rvalo ušní bubínky.

„Zatraceně hlučný parchant,“ zakřičel Giordino.

„To proto, že jsme přímo nad ním. Nemít nainstalované tlumiče, bylo by to ještě horší. Takhle je ten randál venku dost mírný.“

„Nikdo ale nic neříkal o větru síly bouře,“ poznamenal Giordino, zatímco zkoumal tloušťku drátěného příklopu.

„Ventilátory jsou navržené tak, aby zajišťovaly určitý, počítačem stanovený objem vzduchu pod efektivním tlakem.“

„Už zase přednáška. Neříkej mi, že jsi absolvoval základní kurz stavby tunelů.“

„Copak jsi zapomněl na to léto mezi semestry na Letecké akademii, kdy jsem pracoval ve stříbrném dole v Leadville v Coloradu?“ odsekl Pitt.

„Na to si vzpomínám,“ připustil s úsměvem Giordino. „Já tenkrát trávil léto jako plavčík v Malibu.“ Zadíval se skrz drátěné pletivo. Z otvoru pod nimi zářilo jakési světlo. Obcházel klec, až narazil na závoru s petlicí. „Je to zamčené zevnitř,“ konstatoval. „Budeme muset tu síť prostřihnout.“

Pitt vytáhl z batohu malé štípací kleště. „Myslel jsem, že je budeme potřebovat, kdybychom narazili na ostnatý drát.“

Giordino je zvedl, aby na ně dopadlo světlo. „Ty by měly vyhovovat. Postav se teď pěkně stranou, ať může mistr tvořit.“

Vypadalo to lehce, ale opak byl pravdou. O dvacet pět minut později z Giordina tekl pot proudem, ale otvor, dost velký, aby se jím protáhli, byl hotov. Vrátil Pittovi kleště, ohnul okraje mřížky od sebe a nahlédl do šachty. Čtverhranný ventilační otvor, kudy byl hnán vzduch z tunelu, byl pět metrů široký. V jednom rohu běžela okrouhlá kovová trubka. Ta představovala přístupovou cestu, protože uvnitř byl žebřík, který mizel kdesi v nekonečné hloubce.

„Tohle určitě slouží údržbářům v případech, kdy ventilační systém potřebuje nějakou opravu,“ nadhodil Pitt dostatečně hlasitě, aby byl přes hukot větráku vůbec slyšet. „Současně to asi slouží i jako nouzový východ pro dělníky v případě zborcení stěn tunelu.“

Giordino se pozadu nasoukal do otvoru šachty a nohama nahmatal první příčky žebříku. Pak se zarazil a kysele pohlédl na Pitta. „Doufám jenom, že toho nebudu litovat.“ Musel přitom křičet. Pak začal sestupovat dolů.

Pitt byl rád, že je šachta osvětlená. Když sestoupil asi sedmnáct metrů, zastavil se a pohlédl pod sebe. Neviděl však stále nic jiného než žebřík, táhnoucí se do nekonečna jako železniční koleje. Nikde v dohledu nebylo vidět dno.

Vytáhl z kapsy papírový kapesník, roztrhl ho vejpůl, oba kusy zmačkal a nacpal si je do uší. Rozčilující hučení větráku se rázem zmírnilo. Vedle hlavního ventilačního systému byly po třiceti metrech instalovány pomocné větráky, které pomáhaly udržovat potřebný tlak k odvětrávání tunelu.

Po určité době, která Giordinovi připadala jako celá věčnost, a poté, co překonal vzdálenost, kterou odhadoval na sto sedmdesát metrů, konečně ukončil sestup a zamával rukou. V dohledu se objevila pata schodiště. Pomalu se na žebříku otočil hlavou dolů a opatrně se posunoval tak dlouho, až se jeho oči ocitly pod úrovní stropu jakési kontrolní místnosti, sloužící zřejmě k detekci a monitorování plynů v ovzduší, oxidu uhelnatého, teploty vzduchu a fungování celého systému větráků.

Pitt s Giordinem se nyní nalézali hluboko pod hlavním ventilátorem, takže spolu mohli hovořit již poměrně potichu. Giordino se otočil opět nohama dolů a oslovil Pitta, který mezitím sklouzl po žebříku až k němu.

„Jak to vypadá?“ otázal se potichu Pitt.

„Žebřík prochází kontrolním centrem, které je umístěné zhruba pět metrů nade dnem tunelu. Před počítačovými obrazovkami tam sedí jeden muž a jedna žena. Naštěstí jsou zády k žebříku. Myslím, že je můžeme dostat dřív, než si uvědomí, že je něco zasáhlo.“

Pitt pohlédl Giordinovi do očí, nyní jen pár centimetrů vzdálených. „Jak to chceš udělat?“

Giordinovy rty se roztáhly do intrikánského úsměvu. „Já si vezmu na starost toho muže. Ty budeš při zneškodňování ženy lepší než já.“

Pitt na něj tvrdě pohlédl. „Ty zbabělče.“

Dále už neotáleli a seskočili tiše ze žebříku na zem. Nikdo si jich nevšiml. Oba operátoři, muž v černé kombinéze a žena v bílém, byli plně zaujatí monitorováním počítačových displejů a ani si nevšimli odrazu obou vetřelců na obrazovkách, dokud nebylo pozdě. Giordino se přiblížil z boku a zasáhl muže pravým hákem do čelisti. Pitt se rozhodl udeřit ženu zezadu do krku těsně pod spodinou lebeční. Oba napadení se složili jen s nepatrným zasténáním.

Pitt se skrčil pod úroveň oken, vytáhl z batohu ruličku lepicí pásky a hodil ji Giordinovi. „Svaž je. Já jim zatím svléknu kombinézy.“

Za necelé tři minuty byli oba operátoři ventilačního systému pouze ve spodním prádle, sešněrováni a opatřeni roubíkem. Nakonec je útočníci nacpali pod pracovní desky, aby nebyli na očích náhodným kolemjdoucím. Pitt si natáhl černou kombinézu, která mu byla docela volná, zatímco na Giordinovi ta bílá praskala ve švech. Na polici našli ochranné helmy a nasadili si je. Pitt si nedbale hodil batoh přes rameno, zatímco Giordino vypadal důležitě s podložkou na psaní a tužkou v ruce. Pak oba postupně slezli po žebříku do vlastního tunelu.

Když se zorientovali a rozhlédli kolem sebe, zůstali bez dechu zírat na obrovskou podívanou. Očima sledovali nekonečnou řadu světel mizející v dáli.

Rozhodně to nebyl obyčejný tunel. A určitě už ne železniční.

29 KAPITOLA

Tunel měl na průřezu podkovovitý tvar a byl daleko větší, než si Pitt s Giordinem vůbec představovali. Pitt si připadal, jako by se ocitl v nějaké fantazii Julese Vernea. Odhadoval, že otvor má tak sedmnáct metrů v průměru, tedy daleko víc než jakýkoliv dosud vybudovaný tunel. Průměr podmořské spojnice mezi Francií a Anglií byl osm metrů, Seikan tunel, spojující Honšu s Hokkajdem, byl široký jedenáct metrů.

Vrčení ventilátorů teď vystřídalo hučení, rozléhající se podzemím. Na ocelových nosnících nad nimi se směrem k východnímu konci tunelu pohyboval nekonečný transportní pás. Namísto třiceti– až padesáticentimetrových kamenů však pás unášel odpad, rozdrcený prakticky na písek.

„Tady máš zdroj toho hnědého slizu,“ poznamenal Pitt. „Rozemelou skálu na prach, aby ten sajrajt mohli trubkou vypumpovat do volného Karibiku.“

Pod transportním pásem běžely koleje a vedle nich betonová vozovka. Pitt poklekl, aby si prohlédl kolejnice a jejich pražce. „Elektrický pohon, jako v newyorském metru.“

„Dej si pozor na třetí kolej,“ varoval ho Giordino. „Bůhví, kolik tam může být voltů.“

„Každých pár kilometrů tu musí mít pomocné generátory, aby poskytovaly energii.“

„Chceš si na koleje položit penci?“ otázal se ho žertem Giordino.

Pitt se narovnal a zadíval se do dálky. „Tyhle koleje ale rozhodně nebudou sloužit žádnému nákladnímu kontejnerovému vlaku, řítícímu se rychlostí nějakých tři sta osmdesát kilometrů v hodině. Kolejnice nemají nijak špičkovou kvalitu a kovové pražce jsou příliš daleko od sebe. Kromě toho, standardní vzdálenost mezi kolejnicemi je sto čtyřicet dva centimetry. Tady jsou od sebe tak devadesát centimetrů, to znamená, že jde o úzkokolejku.“

„Takže slouží k převážení potřebného zařízení a pohonných hmot pro vrtné štíty.“

Pitt povytáhl obočí. „Kde jsi na tohle přišel?“

„Jednou jsem kdesi něco četl o tunelových vrtných zařízeních.“

„Tak to je jedna nula pro tebe. Tenhle tunel byl opravdu proražen tunelovým vrtným štítem, a to pěkně velkým.“

„Třeba hodlají ty koleje později vyměnit,“ přemítal Giordino.

„Proč by ale čekali, až bude tunel hotový? Železniční dělníci a jejich stroje by měli následovat těsně za razicí stěnou, aby ušetřili čas.“ Pitt pomalu a zamyšleně zavrtěl hlavou.

„Tunel téhle velikosti nepostavili pro vlakovou přepravu. Určitě má sloužit jinému účelu.“

Otočili se, protože je právě tiše míjel velký dvoupatrový autobus levandulově barvy, jehož řidič na ně zamával. Raději se odvrátili a předstírali, že o něčem debatují nad Giordinovou psací podložkou. V autobusu seděli dělníci v různobarevných kombinézách a ochranných helmách. Všichni měli brýle proti slunci. Na bocích autobusu Pitt s Giordinem zahlédli nápis Odyssea a logo běžícího koně. Řidič zpomalil, jako by nevěděl, jestli si nechtějí nastoupit, ale Pitt ho mávnutím odmítl.

„Elektrický pohon,“ poznamenal Giordino.

„Což značně snižuje produkci kysličníku uhelnatého.“

Giordino pak přistoupil ke dvěma golfovým vozítkům na bateriový pohon, které vypadaly jako miniaturní sportovní automobily. „To je od nich pěkné, že nám připravili dopravní prostředky.“ Vklouzl za volant. „Kudy?“

Pitt se na chvíli zamyslel. „Pojďme sledovat to vykopané bláto na dopravníkovém pásu. Třeba to bude naše jediná šance, jak prokázat, že se jedná o zdroj hnědého slizu.“

Zdálo se, že se proražený tunel táhne do nekonečna. Silniční provoz sestával výhradně z dopravy horníků, zatímco úzkokolejná železnice transportovala vykopaný materiál a náklad. Na řídicím panelu golfového vozíku byl i tachometr a Giordino se přizpůsobil rychlosti dopravníkového pásu. Cestovali nyní tedy rychlostí těsně pod dvacet kilometrů v hodině.

Pitt soustředil svou pozornost na stropní konstrukci tunelu. Bylo patrné, že jakmile vrtací štít prorazil otvor tunelu, následovali zřejmě horníci s podpůrným a zajišťovacím systémem stropu, sestávajícím z kovových nosníků, kterými posilovali samonosné vlastnosti skály. Poté byla na stěny tunelu pneumaticky pod velkým tlakem nastříkána tenká vrstva cementové omítky. Doprava cementové směsi na velkou vzdálenost se nejspíš prováděla prostřednictvím pomocných pump, pravidelně rozmístěných od vchodu do tunelu po celé jeho délce, až těsně za vrtací soupravu. Pak zřejmě následoval postřik cementovým mlékem pod tlakem, což zabránilo veškerému případnému prosakování spodní vody. Kromě zabezpečení vodotěsnosti, cementová omítka a cementové mléko mohly usnadňovat rovněž případný průtok tekutiny tunelem. I o této eventualitě začínal totiž Pitt uvažovat.

Stropní lampy osvětlovaly prostor tunelu tak jasně, až málem bolely oči. Oba návštěvníci začínali chápat, proč všichni dělníci v autobusu měli brýle proti slunci. Pitt s Giordinem si rovněž jako na povel téměř současně nasadili brýle.

Minula je elektrická lokomotiva, táhnoucí několik otevřených nákladních vagónů s bednami kovových traverz. Vlak jel opačným směrem, k místu ražení tunelu. Posádka vlaku mávala na dva muže v golfovém vozíku a oni mávali v odpověď.

„Všichni jsou tu strašně přátelští,“ poznamenal Giordino.

„Všiml sis, že muži chodí v černých overalech, zatímco ženy v bílých nebo zelených?“

„Fantom musel být v minulosti bytovým dekoratérem.“

„Spíš to slouží jako prostředek identifikace,“ podotkl Pitt.

„Než bych si na sebe natáhl něco levandulového, to bych si snad radši uřízl ucho,“ zamumlal Giordino, který si náhle uvědomil, že vězí v bílém. „Mám ale takový dojem, že mám na sobě nepatřičnou uniformu.“

„Strč si něco pod košili.“

Giordino neodpověděl, ale vyčítavě se na Pitta podíval.

Ten se tvářil střízlivě. „Zajímalo by mě, jestli tihle horníci vědí, jaké jedy pouští do moře.“

„Dozvědí se to,“ podotkl Giordino, „až jim vypadají vlasy a začnou se jim rozpadat vnitřní orgány.“

Postupovali stále dál, přičemž si tady, hluboko pod zemí nebo pod mořem, o to více uvědomovali poněkud nepřirozenou atmosféru. Cestou minuli několik menších příčných chodeb, směřujících vlevo, které vzbudily jejich zvědavost. Každých tisíc metrů se objevila spojnice s dalším paralelním tunelem, o němž Pitt usoudil, že půjde zřejmě o servisní kanál s elektrickým vedením.

„Tady je vysvětlení pro otřesy země, které pociťují lidé na povrchu,“ poznamenal Pitt. „Na tyhle malé tunely nepoužívají razicí štít, ale vrtají je a odstřelují.“

„Zahneme se do něj podívat?“

„Později,“ odpověděl Pitt. „Budeme zatím pokračovat dál a sledovat ten sajrajt na dopravníkovém pásu.“

Giordina udivovala rychlost, jakou se golfový vozík pohyboval. Teď již ujížděli rychlostí osmdesáti kilometrů v hodině a brzy začali předjíždět všechna ostatní vozítka na betonové cestě.

„Radši zpomal,“ varoval ho Pitt. „Nechceme přece vzbudit podezření.“

„Myslíš, že tu mají dopravní policii?“

„To ne, ale sleduje nás Velký bratr,“ opáčil Pitt s diskrétním poukazem na kameru, umístěnou nad stropním osvětlovacím zařízením.

Giordino váhavě přibrzdil a zařadil se za autobus, cestující stejným směrem jako oni. Pitt se zamyslel nad jejich jízdním řádem a došel k závěru, že elektrobusy jezdí ve zhruba dvacetiminutových intervalech a zastavují v místech, kde na ně horníci čekají nebo kde naopak chtějí pasažéři vystoupit. Pohlédl na hodinky. Uvědomil si, že je pouhou otázkou času, kdy na kontrolní stanoviště dorazí spolupracovníci dvojice, která tam nyní leží svázaná na zemi. Zatím nikdo žádný poplach nespustil, neobjevili se ani žádní příslušníci bezpečnostní stráže, kteří by v tunelu po někom pátrali.

„K něčemu se blížíme,“ upozornil Giordino Pitta. Dunivý hluk zesiloval, jak se blížili k zařízení, v němž Pitt okamžitě poznal gigantické čerpadlo. Skála, rozdrcená na prach, se z dopravníkového pásu dostávala do obrovitého bubnu. Odsud ji pumpy o velikosti třípatrových domů tlačily do velkých trubek. Jak bylo Pittovi jasné, tyto roury ústily do moře, kam odváděly hnědý sliz. Část bláta se usazovala na dně a to byla právě ta mělčina, na kterou Poco Bonito najela. Za obřím čerpadlem se nacházely obrovské ocelové dveře.

„Hádanka je stále záhadnější,“ pronesl zamyšleně Pitt. „Ty pumpy jsou až příliš obrovské, daleko výkonnější, než by bylo zapotřebí k vypuzení třeba i desetinásobného objemu vykopané horniny. Určitě slouží ještě něčemu jinému.“

„Až tunel dokončí, nejspíš je rozmontují.“

„Myslím, že ne. Vypadají spíš, že tu jsou nastálo.“

„Zajímalo by mě, co je za těmi kovovými dveřmi,“ poznamenal Giordino.

„Karibik,“ odpověděl Pitt. „Musíme být na kilometry daleko od břehu a hluboko pod hladinou moře.“

Giordino ze dveří nespouštěl oči. „Jak jenom proboha celou tuhle věc vykopali?“

„Začali otevřeným výkopem, kdy vyhloubili portál. Tunel začali prorážet nejdřív pomocí stroje zvaného čelní silniční exkavátor. Když dosáhli potřebné hloubky, dovezli tam velký razicí stroj a v připravené jámě ho smontovali. Odtud zamířili pod mořské dno k východu. Pak museli razicí štít rozmontovat, přenést a opět složit, aby mohli pokračovat opačným směrem na západ.“

„Jak ale dokázali udržet takhle rozsáhlé aktivity v tajnosti?“

„Tím, že horníkům a stavebním dělníkům pořádně zaplatili, aby drželi jazyk za zuby, nebo také možná hrozbami a vydíráním.“

„Podle Rathbonea přece ani neváhali zabít vetřelce. Proč by se měli zdráhat v případě ukecaného dělníka?“

„Ty vetřelce mi radši ani nepřipomínej. Nicméně, potvrdili jsme si svoje podezření,“ pronesl zvolna Pitt. „Hnědý sliz je skutečně vypouštěn do moře v důsledku lidské aktivity, a to bez ohledu na strašlivé následky.“

Giordino pomalu zavrtěl hlavou. „Je to kontaminované smetiště takového měřítka, že to nemá obdoby.“

Pitt znovu zalovil v batohu, vytáhl malý digitální fotoaparát a udělal několik obrázků gigantických čerpadel.

„Nepředpokládám, že z toho svého zázračného košíku dokážeš vyčarovat nějaké jídlo a pití?“ dožadoval se Giordino.

Pitt vytáhl pár výživných tyčinek. „Je mi líto, ale nic lepšího tam není.“

„Copak tam máš ještě?“

„Svůj starý spolehlivý kolt pětačtyřicet.“

„Počítám, že se tedy alespoň budeme moct zastřelit dřív, než nás pověsí,“ poznamenal nevrle Giordino.

„Viděli jsme vše, proč jsme sem přijeli,“ oznámil Pitt. „Je načase vrátit se.“

Giordino stiskl pedál plynu ještě dřív, než Pitt domluvil. „Čím dřív budeme odsud, tím líp. Stejně jsme tady už příliš dlouho.“

Pitt cestou udělal několik fotografií. „Ještě jednu zajížďku. Chci vidět, co je v těch příčných tunelech.“

Giordino postupně zrychloval, ale současně si byl vědom, že návštěva bočních tunelů je jenom částí Pittova plánu. Byl si jistý, že Pitt hodlá navštívit i opačný konec hlavního tunelu a podívat se na vrtací zařízení v činnosti. Zatím fotografoval každý kus vybavení, který míjeli. Nezdokumentovaná nezůstala ani jedna součást zařízení tunelu.

Giordino zahnul do první příčné chodby, aniž by zpomalil, takže zatáčku projeli po dvou kolech. Pitt se jenom pevně chytil, nedůtklivě se na něj podíval, ale nahlas nic neřekl. Pokračovali zhruba dvě stě metrů, když se golfový vozík ocitl v dalším tunelu. Prudce zastavili a dokonale překvapeni se začali rozhlížet.

„To je obdivuhodné,“ zamumlal neslyšně užaslý Giordino.

„Nezastavuj,“ napomenul ho Pitt. „Jeď dál.“

Giordino se bez sebemenších protestů rozjel a pokračoval plnou rychlostí do dalšího tunelu. Nezaváhal a ani nečekal na Pittovu výzvu. Nesundal nohu z plynového pedálu, takže doslova proletěli spojovací chodbou do čtvrtého tunelu. Konečně už nebylo kam pokračovat, takže Giordino musel zabrzdit před vzdálenou stěnou posledního tunelu, i když jen tak tak. Chvilku tam zůstali sedět, rozhlíželi se střídavě doleva a doprava a nemohli se vzpamatovat z nezměrnosti toho, co vidí.

Gigantické proporce sítě podzemních tunelů byly ještě děsivější, když si Pitt s Giordinem užasle, až nevěřícně uvědomili, že se nejedná o izolovanou chodbu, ale o čtyři obrovské, vzájemně pospojované stejně velké tunely.

Giordina něco hned tak snadno neomráčilo, ale zde byl doopravdy prostě ohromen. „To přece nemůže být skutečné,“ pronesl hlasem sotva hlasitějším než šepot.

Pitt se vědomě obrnil před šokující podívanou, jež hrozila zakalit jeho mysl a oslabit jeho koncentraci. Pro takto herkulovskou stavbu muselo být přece nějaké opodstatnění. Jak je jenom možné, že Fantom pod horami Nikaraguy ve vší tajnosti vybudoval čtyři obrovské tunely, aniž si toho mezinárodní zpravodajské agentury nebo média všimly? Jak je možné, že tato stavba mohla víc než čtyři roky nepozorovaně pokračovat?

„Kolik železnic tu chce Fantom provozovat?“ zamumlal stále omráčeně Giordino.

„Tyto tunely nebyly vyhloubeny pro železniční transport nákladů,“ uvažoval Pitt.

„Možná tedy pro vlečnou člunovou dopravu?“

„To by nebylo finančně únosné. Musí v tom být ještě něco jiného.“

„Tady se na konci duhy zaručeně nachází pořádný zlatý důl, aby se celý tenhle podnik vyplatil.“

„Cena navíc nejspíš ještě překročila odhadovaných sedm miliard.“

Jejich hlasy se rozléhaly kompletně prázdným tunelem, kde se neobjevil jediný člověk, jediné vozidlo. Nebýt perfektně oblých tvarů a dokonale hladkých betonových stěn a stropu, mohli si připadat jako v nějaké přírodní jeskyni.

Pitt sklonil hlavu k podlaze. „Tolik tedy ohledně rychlé nákladní dopravy. Tady dokonce odmontovali kolejnice.“

Giordino diskrétně pokynul hlavou směrem k bezpečnostní kameře, připevněné na sloupu a namířené přímo jejich směrem. „Raději bychom se měli trapem vrátit do hlavního tunelu a najít si nějaký jiný dopravní prostředek. Tohle vozítko je moc nápadné.“

„Svatá pravda,“ přitakal Pitt. „Jestli touhle dobou ještě nepřišli na to, že tu mají nevítané vetřelce, tak musí být na hlavu.“

Vrátili se přes tři prázdné tunely a zastavili se až těsně před tím prvním, ze kterého původně přijeli. Ve spojovací chodbě zaparkovali golfový vozík za jednou z kamer a nonšalantně se vydali po cestě, až došli k zastávce, na níž již na autobus čekalo osm horníků. Teprve teď, zblízka a přes sluneční brýle, viděl Pitt jejich oči. Všichni to byli Asiaté.

Pitt dloubl Giordina do boku.

„Vsadím se, že jsou to rudí Číňané,“ zašeptal Pitt.

„O tohle se nesázím.“

Těsně předtím, než u nich zastavil autobus, profičela kolem nich celá flotila golfových vozíků s blikajícími žlutými světly, která zabočila do příčné chodby, ze které před nedávnem vyšli.

„Jakmile najdou náš vozík, bude jim trvat maximálně tak deset vteřin, než si spočítají, že jsme nastoupili do tohoto autobusu,“ poznamenal Giordino.

Pitt upíral oči na vlak, blížící se k nim z východního sektoru tunelu. „Přesně to si myslím také.“ Pozvedl ruku a pokynul řidiči autobusu, aby pokračoval v jízdě, jen co do něj nastoupili čekající dělníci. Dveře se tedy zavřely a autobus odjel.

„Kdypak jsi naposledy naskakoval do jedoucího nákladního vlaku?“ otázal se Giordina, když spěchali přes cestu. Zastavili se, jakoby v ledabylém rozhovoru, a nechali kolem sebe projet lokomotivu. Bylo vidět strojvedoucího v kabině, jak si čte nějaký časopis.

„Před pár lety na poušti Sahara. Tehdy ten vlak vezl nějaké chemikálie do Fort Foureau.“

„Jak si vzpomínám, tak tenkrát jsi málem spadl pod vlak.“

„Nemám rád, když si ze mě děláš šoufky,“ poznamenal Giordino se svěšenými koutky.

Jakmile je lokomotiva minula, rozběhli se podél trati. Pitt mezitím odměřil rychlost vlaku na pětatřicet kilometrů v hodině a oba tomu přizpůsobili intenzitu běhu. Giordino byl na svou velikost dost rychlý. Sklonil hlavu a vyrazil za plochým nákladním vagónem stylem fotbalového útočníka. Jakmile vagón doběhl, popadl zábradlí vedle žebříčku a nechal se strhnout na ložnou plochu vozu. Pitt využil pohybu vlaku podobným způsobem.

Na plošině vagónu stály dva elektromobily pick-up neznámé výroby. Zářily novotou a zjevně byly jen před nedávnem vyložené z lodi. Pitt s Giordinem beze slova otevřeli dvířka a do jedné kabiny vklouzli. Tam se skrčili pod palubní desku. Načasování nemohlo být dokonalejší, protože vzápětí se kolem vlaku prohnala dvě vozítka bezpečnostních sil, jež s blikajícími žlutými světly spěchala za autobusem.

Pitt se tvářil potěšeně. „Takže náš manévr kamery nezaznamenaly, protože jinak by se hnaly po nás, a ne za autobusem.“

„Nejvyšší čas, abychom měli taky trochu štěstí.“

„Zůstaň tady,“ vyzval ho Pitt. „Hned jsem zpátky.“

Otevřel dvířka na straně vzdálené od cesty a spustil se na ruce a na kolena. Plížil se odpředu dozadu a cestou uvolňoval klíny i popruhy, které přidržovaly náklaďáček na místě. Pak se opatrně vrátil zpátky.

Giordino na něj zůstal nechápavě zírat. „Myslím, že ti dokážu číst myšlenky, ale jak se proboha chceš dostat s autem z jedoucího vlaku, nota bene v tunelu, který je na obou koncích slepý?“

„O to se budeme starat, až přijde čas,“ odvětil klidně Pitt.

Na světě neexistuje nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo velký razicí štít na vrtání tunelů.

Aparatura, hloubící tunely pod Nikaraguou od atlantického pobřeží k Pacifiku, měřila na délku sto dvacet metrů. Za ní navíc následovala ještě sto metrů dlouhá kolona doplňkového vybavení.

Neuvěřitelně komplikované monstrum, připomínající nejspíš ještě tak první stupeň rakety Saturn, bylo poháněno elektromotorem s měnitelnou rychlostí, takže odpadlo nebezpečí případného úniku oleje a znečištění. Fantomova vrtná soustava odlupovala ze skály kamenné šupiny několika trvale rotujícími karbidovými řezáky, upevněnými na masivních ocelových hlavicích, schopnými prorazit ve tvrdé skále okrouhlou chodbu o průměru sedmnácti metrů rychlostí padesát metrů za den. Stroj, v němž se otáčely vrtné hlavice, obsahoval i zařízení, vyvíjející nesmírný tlak a tisknoucí tak řezáky proti skále, a dále řadu hydraulických lisů, jež posunovaly celý razicí štít kupředu a zároveň odsouvaly uvolněné kamení.

Mamutí stroj byl členitý a jeho operátor, sedící vpředu, ho mohl dokonce za použití laserového paprsku řídit. Vykopaná skála se přesunovala do zadní části stroje, kde docházelo k jejímu drcení na prach. Ten byl pak unášen transportním pásem na opačný konec tunelu, kde byl pod tlakem hnán do volného moře.

Vlak se zastavil asi dvě ste metrů za razicím štítem pod stropním transportním zařízením, aby zde, ve skladu dílů, vyložil svůj náklad. Do temnoty nad úrovní stropu tunelu se zvedalo několik velkých jeřábů. Vtom z jednoho výtahu vystoupila skupinka žen v bílých overalech a nasedla do autobusu. Pitt se k nim přitočil a zaslechl, jak jedna z nich říká, že prověrka by měla být skončena do osmi hodin, aby bylo možné odeslat zprávu ředitelství nahoře.

To Pittovi nedávalo žádný smysl. Ředitelství? Kde nahoře?

Zdálo se, že nikomu nevadí, jak sjíždí s náklaďáčkem z plošiny vagónu na nákladovou rampu a po ní na betonovou vozovku. Tam zaparkoval za řadou tří dalších elektromobilů.

Giordino se rozhlédl po rušném okolí, kde přinejmenším třicet dělníků obsluhovalo různé stroje. „To bylo až moc snadné.“

„Zatím z toho nejsme úplně venku,“ poznamenal suše Pitt. „Pořád ještě musíme najít cestu ven.“

„Vždycky se můžeme vyšplhat nějakou další ventilační šachtou.“

„Ne, jestli se nacházíme pod jezerem Nicaragua.“

„Co ta cesta, kterou jsme se dostali sem?“

„Na ni můžeme, myslím, klidně zapomenout.“

Giordina plně zaměstnávalo pozorování činnosti razicího štítu. „Oukej, šéfe, jaký je tedy další scénář?“

„Z tohoto tunelu uniknout nemůžeme, protože ještě není hotový. Naší jedinou nadějí je vyklouznout na pacifické straně nějakou ventilační šachtou jednoho z těch tří tunelů.“

„Co když se to ukáže jako neschůdná cesta?“

„Pak budu muset vymyslet nějaký jiný plán.“

Giordino ukázal na východ z překladiště, kde strážní kontrolovali osobní propustky dělníků. „Je čas se ztratit. Určitě nijak zvlášť svým popisům neodpovídáme.“

Pitt pohlédl na jmenovku, kterou měl připevněnou k náprsní kapse kombinézy, a ve tváři se mu objevil pobavený výraz. „To mám tedy problém. Tenhle můj chlapík měřil sto pětapadesát centimetrů a já mám sto osmdesát osm.“

„Co mám ale dělat já?“ přidal se s prohnaným úsměvem Giordino. „Jak mám ukázat dlouhé vlasy a k tomu ještě kozy?“

Pitt opatrně pootevřel dvířka, pohlédl na oba konce odvrácené strany nákladové rampy a zjistil, že v dohledu nikdo není. „Tudy.“

Giordino Pitta následoval a přesunul se po předním sedadle. Oba seskočili na rampu a přikrčeně přeběhli k otevřeným dveřím skladiště. Proklouzli kolem zavřených beden s náhradními díly pro různá zařízení a pro vrtnou soupravu, našli zadní průchod a jím se dostali zpátky k železničním kolejím. Tam se skrčili za řadou vagónků a rozvažovali.

„Pomohlo by nám, kdybychom měli nějaký dopravní prostředek,“ pravil Giordino a znechuceně nakrčil nos.

„Přání otcem myšlenky,“ opáčil Pitt s úsměvem.

Aniž by počkal na Giordina, narovnal se, obešel zezadu vagóny a nenuceně se přiblížil k vozítku bezpečnostních sil, jež teď stálo zaparkované zcela bez dozoru. Usadil se za volantem, nastartoval elektromotor a stiskl pedál plynu. Giordino vklouzl dovnitř protějšími dvířky. Elektřina z baterií začala proudit poháněcí jednotkou předních kol, opatřených přímým diferenciálem, a vozítko se tiše pohnulo kupředu.

Pittovi stále přálo štěstí. Strážní byli natolik zaneprázdnění kontrolou osobních průkazek horníků, že si krádeže svého vozu ani nevšimli. Navíc, nejenže byl provoz elektromobilu naprosto tichý, ale v randálu, jaký produkovala vrtná souprava, dokonce ani neslyšeli volání některých dělníků, kteří se je snažili na krádež upozornit.

Aby vypadali naprosto oficiálně, Giordino sáhl na palubní desku a zapnul otáčející se světlo na předním okraji střechy. Když dorazili k první postranní chodbě, Pitt zabočil ostře doleva, pak manévr zopakoval ještě jednou a zahnul do hlavního tunelu. Nyní směřovali k západnímu portálu.

Pitt předpokládal, že všechny čtyři tunely byly vyhloubeny pod jezerem Nicaragua tak, aby vyústily na úzkém pruhu země, oddělujícím jezero od moře, tedy někde v blízkosti starého přístavu San Juan del Sur. Tady musely být podle něho umístěny ventilátory a odtud mohly tunely pokračovat dál pod moře.

V tom se však Pitt mýlil.

Když ujeli několik kilometrů, přiblížili se k obrovitým čerpadlům, podobným těm, jež spatřili na východním konci sítě tunelů. Zde však tunely náhle končily masivními vraty. Kolem jejich okrajů dovnitř prosakovaly pramínky vody, stékající do tunelu. To byl dostatečný důkaz toho, že tunely v blízkosti San Juan del Sur nepokračují na povrch, ale končí slepě daleko v moři, pod hladinou Tichého oceánu.

30 KAPITOLA

Poté, co dokončil svůj každodenní ranní běh z obytného kondominia Watergate k budově ředitelství agentury NUMA, zamířil admirál Sandecker přímo do své kanceláře. Ani se nestavoval v místní tělocvičně, aby se vysprchoval a převlékl do obleku. Čekal na něj totiž Rudi Gunn s ponurým výrazem v obličeji, který připomínal dravce. Přes rohovinové obroučky brýlí sledoval, jak si Sandecker sedá za stůl a ručníkem si otírá pot z obličeje a z krku.

„Co je nového s Pittem a Giordinem?“

„Za posledních osm hodin od nich nemáme žádnou zprávu.“ Gunn evidentně cítil znepokojení. „Vůbec nic od chvíle, kdy vstoupili do otvoru, který sami popsali jako ventilační šachtu, vedoucí do podzemního tunelu, o němž Pitt předpokládal, že probíhá pod džunglí Nikaraguy od Pacifiku až ke Karibskému moři.“

„Absolutně žádný kontakt?“

„Stále jen mlčení,“ odpověděl Gunn. „Dokud jsou ale v podzemí, není možné s nimi telefonem komunikovat.“

„Tunel, sahající od jednoho moře ke druhému,“ zamumlal pochybovačně Sandecker.

Gunn lehce přikývl. „Pitt si tím byl naprosto jistý. Navíc hlásil, že stavitelem je společnost Odyssea.“

„Odyssea?“ Sandecker pohlédl na Gunna poněkud zmateně. „Zase?“

Gunn znovu kývl.

„Zdá se, že jsou všude.“ Sandecker vstal z křesla a zahleděl se oknem na řeku Potomac. Uviděl svinuté červené plachty svého nevelkého škuneru, kotvícího v jachetním přístavu kousek níž po řece. „Nevím o žádném tunelu, který by někdo kopal skrz Nikaraguu. Objevily se sice určité zvěsti o plánech vybudovat podzemní železniční trať k převážení nákladů superexpresními vlaky. To bylo ale už před několika lety, a pokud vím, tak z toho sešlo.“

Gunn otevřel složku, kterou držel v ruce, vytáhl z ní několik fotografií a rozložil je admirálovi na stole. „Toto jsou satelitní snímky jednoho ospalého místa jménem San Juan del Norte, zabírané v průběhu několika posledních let.“

„Odkud ty fotografie pocházejí?“ otázal se se zájmem Sandecker.

Gunn se usmál. „Hiram Yaeger prověřil svůj archiv satelitních snímků různých výzvědných služeb, které převedl do záznamů NUMA.“

Sandecker si upravil brýle a zadíval se na fotografie. Všímal si přitom i dat, vytištěných na jejich spodním okraji. Po několika minutách vzhlédl. „Před pěti lety vypadal přístav naprosto opuštěně. Zdá se, že se tam později objevila spousta těžkého vybavení a navíc tam vybudovali i přístavní zařízení pro vykládku kontejnerů.“

„Všimněte si ale, že veškeré kontejnery se zásobami a vybavením okamžitě mizí v prefabrikovaných skladištích, odkud se už nikdy následně neobjeví.“

„Je neuvěřitelné, že takhle obrovský podnik mohl tak dlouho unikat pozornosti.“

Gunn položil na stůl vedle fotografií i složku papírů. „Yaegerovi se podařilo získat zprávu o programech a operacích Odyssey. Údaje o jejich finančních transakcích jsou však velice strohé. Vzhledem k tomu, že sídlo ředitelství mají v Brazílii, nemusí zveřejňovat přehledy svých zisků a ztrát.“

„Co jejich akcionáři? Ti přece musí dostávat nějaké každoroční výkazy.“

„Společnost není kótovaná na žádné mezinárodní burze, protože má jen jediného vlastníka – Fantoma.“

„To dokázali financovat celý projekt sami?“ podivil se Sandecker.

„Pokud můžeme soudit, mají k tomu dost zdrojů. Yaeger nicméně věří, že akce takového rozsahu může být spolufinancována Čínou, která mimochodem už v minulosti podporovala Fantomovu aktivitu Rozvoj Střední Ameriky.“

„To zní logicky. Číňané do téhle oblasti investují opravdu masivně, protože si tady chtějí vybudovat sféru vlivu.“

„Dalším faktorem, svědčícím pro utajení celého projektu,“ pokračoval Gunn, „je možnost vyhnout se všem ekologickým, sociálním a ekonomickým dopadům. Opozici nikaragujských aktivistů a jakýkoliv případný problém s právními aspekty může nikaragujská vláda snadno ignorovat, pokud jsou veškeré práce prováděny tajně.“

„Na jakých dalších projektech Fantom s Čínou ještě spolupracuje?“

„Na přístavních zařízeních po obou stranách Panamského průplavu a na mostu přes kanál, který by měl být otevřen příští rok.“

„Proč ale všechny ty tajnosti?“ zamumlal Sandecker, který se mezitím vrátil do křesla. „Co tím chtějí získat?“

Gunn bezradně rozhodil rukama. „Bez podrobnějších informací tápeme pořád v temnotě.“

„Nemůžeme to ale držet pod pokličkou.“

„Máme se spojit se CIA a Pentagonem a říct jim o našem podezření?“ otázal se Gunn.

Sandecker se na chvíli zamyslel. Pak prohlásil: „Ne, půjdeme s tím přímo za prezidentovým poradcem pro národní bezpečnost.“

„Souhlasím,“ vydechl Gunn spokojeně. „Mohlo by se jednat o velice závažný problém.“

„Zatraceně,“ vyhrkl nespokojeně Sandecker. „Kdybychom jenom dostali nějakou zprávu od Pitta s Giordinem. Pak bychom měli alespoň jakousi představu, co se to tam vlastně děje.“

Když Pitt s Giordinem dorazili na konec tunelu, nezbývalo jim než se obrátit a pospíšit si tam, odkud právě přijeli. Čtvrtý tunel se zdál zcela opuštěný a prázdný, bez jakéhokoliv vybavení. Byl tak pustý, jako by ho ani nevytvořili lidé. Na obou jeho koncích stály jen pumpy, strašidelně tiché, jejichž účel byl pro Pitta stále ještě zahalen tajemstvím.

Poněkud hrozivě působila i skutečnost, že se temným tunelem za nimi neřítilo žádné vozítko strážných s blikajícími světly. Nikde též nebyla vidět ani jedna bezpečnostní kamera. Všechny byly zřejmě odstraněné, jakmile byl tunel dokončen.

Odpověď na veškeré tyto záhady se brzy stala zřejmou.

„Už vím, proč se za námi neženou žádní strážní,“ promluvil tiše Giordino.

„Nemáme kam se odsud dostat,“ dopověděl Pitt. „Náš malý výlet do světa fantazie je u konce. Fantomovým strážným zbývá jenom počkat, až začneme trpět hladem a žízní, a pak nás uvítají zpátky v hlavním tunelu, kam se sami přijdeme vzdát v naději, že nám dají nejdříve najíst a teprve pak nás pověsí.“

„Možná nás tu raději nechají shnít.“

„Máš pravdu.“

Pitt si rukávem otřel čelo, osušil pot, který mu náhle začal stékat do očí. „Všiml sis, že teplota v tomhle tunelu je znatelně vyšší než v těch zbývajících?“

„Začínám se tu cítit jako v parní lázni,“ přitakal Giordino s obličejem lesknoucím se potem.

„Vzduch je tu cítit sírou.“

„Když mluvíme o hladu, jak jsme na tom se zásobou výživných tyčinek?“

„Vyprodáno.“

Náhle je oba ve stejný okamžik napadla jedna myšlenka. Obrátili se k sobě a zamumlali společně dvě slova. „Ventilační šachta.“

Giordino náhle vystřízlivěl. „Možná že ne. Ve vnějších tunelech jsem si nad úrovní podlahy nevšiml ani jedné kontrolní stanice.“

„Určitě je odstranili, spolu s kolejnicemi a stropním osvětlením, protože už k odsávání exhalací z podzemních prostor nebyly zapotřebí.“

„Ano, ale žebřík byl zapuštěn přímo do skalnatých stěn šachty. Vsadím celou svou příští měsíční gáži, jestli se jí dožiju, že by je ani nenapadlo ty kovové stupně odstraňovat.“

„Brzo to zjistíme,“ uzavřel Pitt diskusi a Giordino znovu šlápl na pedál. Vozítko vyrazilo kupředu, se světlomety pronikajícími temnotou před nimi.

Ujeli dobrých třicet kilometrů, než Giordino zpozoroval na jedné stěně do skály zapuštěné kovové příčky žebříku. Zastavil asi deset metrů před tímto místem, aby reflektory osvětlovaly poněkud větší část stěny tunelu. „Stupačky vedou nahoru, kde kdysi bývala kontrolní kabina ventilační šachty,“ poznamenal a zamnul si strnisko vousů, jež mu vyrazily na tvářích a na bradě.

Pitt vystoupil z vozítka a začal šplhat po žebříku vzhůru. Od dokončení a vyklizení tunelu uplynul více než rok. Příčky byly díky vlhkosti kluzké a pokryté rzí. Když Pitt dosáhl stropu, narazil na okrouhlý průlez, krytý kovovým příklopem, který bránil přístupu do ventilační šachty. Poklop přidržovala kovová zástrčka.

Pitt jednu paži podvlékl pod kovovou příčkou a oběma rukama se do závory opřel. Ta povolila poměrně snadno. Pak zatlačil ramenem do poklopu a zabral.

Kovový příklop se pohnul snad jenom o milimetr.

„Budeme na to muset být dva,“ zavolal dolů.

Giordino k němu vylezl a zastavil se o jeden stupínek výše, aby vyrovnal rozdíl v jejich tělesné výšce. Bylo to, jako by chtěl vlk měřit sílu s medvědem. S rameny přitisknutými proti těžké kovové desce vší silou zatlačili.

Kryt však jejich snaze stále odolával, povolil jen o pár centimetrů, a dost.

„Paličatý parchant,“ zavrčel Giordino.

„Ale aspoň se to pohnulo. To znamená, že ten příklop není přivařený,“ poznamenal Pitt.

Giordino se ušklíbl. „To ti tedy povím.“

„Na tři.“

Krátce na sebe pohlédli a kývli.

„Jedna,“ odpočítával Pitt, „a dva a tři.“

Oba se opřeli veškerou svou silou. Příklop zprvu chvíli odolával, pak ale zvolna povolil, s hlasitým skřípěním se otevřel a se zazvoněním narazil do stěny ventilační šachty. Muži pohlédli vzhůru do zlověstné temnoty, v níž mizel žebřík, který jim však nyní připomínal schodiště do ráje.

„Rád bych věděl, kde to ústí,“ zamumlal Giordino mezi hlubokými dechy.

„Nemám ponětí, ale zjistíme to.“

Giordino lehce Pittovi stiskl paži. „Počkej. Jestli po nás ti Fantomovi zabijáci půjdou, dáme jim něco, co by mohli sledovat.“

Seskočil ze žebříku a vklouzl do elektrického vozítka bezpečnostní stráže. Stáhl z kalhot pásek a uvázal jím volant, aby přední kola směřovala rovně kupředu. Pak vytáhl přední sedadlo ven, obrátil ho a zaklínil v kabině tak, že stlačovalo pedál plynu až na podlahu. Nakonec otočil klíčkem, zapnul elektromotor a ustoupil stranou.

Vozidlo vyrazilo tunelem a jeho reflektory vrhaly do temnoty tajuplné světelné obrazce. Po asi sto metrech se hlučně otřelo o jednu stěnu, pak se odrazilo od protější strany, a tak divokou jízdou se střídavými nárazy do obou stěn, doprovázenými skřípěním ohýbaného kovu, zmizelo v dálce.

„Rád bych věděl, jak to Fantom bude vysvětlovat likvidátorovi pojišťovny,“ poznamenal Giordino. Otočil se k Pittovi, ten však již mezitím vyrazil vzhůru po žebříku.

Pitt se podivil, jak mu napětím a stresem posledních hodin ztuhly svaly, kterých se nyní co chvíli zmocňovala křeč. Stoupal tedy pomalu a šetřil síly. Beze světla, v absolutní temnotě, pociťoval jemný náznak klaustrofobie. Začal počítat příčky a po každých padesáti se zastavil, aby popadl dech. Stupně byly od sebe třicet centimetrů daleko, takže vzdálenost, kterou překonali, se dala lehce spočítat. Předchozí sestup po žebříku ve směru zemské přitažlivosti z El Castillo do kontrolní místnosti jim ve srovnání s nynější námahou připadal stejně snadný jako plavání ve vaně. U třístého padesátého stupně Pitt zastavil a počkal, až ho Giordino dohoní. „Copak to nikdy neskončí?“ skučel Giordino.

„Promiň mi tu otřepanou frázi,“ ucedil mezi lapáním po dechu Pitt, „ale na konci tunelu je vidět světlo.“

Giordino vzhlédl a v dálce skutečně uviděl matnou zář. Zdálo se, že je přinejmenším deset mil daleko. „Není možné, aby se nám to nějak samo přiblížilo?“

„Můžeme jenom doufat, že se nám to naopak nebude vzdalovat.“ Pak znovu pokračovali ve šplhání, stále více si vědomi nekonečnosti svého putování. Světlo nad jejich hlavami se zvětšovalo a sílilo jen s ukrutnou pomalostí. Po stěnách šachty a na kovové příčky stékala voda. Ruce, kterými se při šplhání vzhůru chápali příček pokrytých rzí, měli brzy rozedřené do krvava. Kůže z dlaní jim mizela jako pod skelným papírem.

Po nekonečně dlouhé době se světlo konečně začalo jasnit a jeho blízkost jim dodala další sílu. Pitt začal dokonce brát příčky po dvou, bez ohledu na ubývající síly. Konec již byl jen pár metrů daleko.

S posledním vzepětím, jímž překonal téměř úplné vyčerpání, dorazil konečně pod kovovou síť, zakrývající horní vstup do šachty. Zde se zarazil, jen namáhavě oddechoval a nechával stékat krev z dlaní a z prstů. „Dokázali jsme to,“ pronesl lapavě.

Giordino ho brzy následoval. „Nemám ale na to, abych se touhle věcí prostříhal,“ zasupěl.

Když trochu opadla celková otupělost a ustoupila bolest svalů, Pitt sáhl do batohu, vytáhl odsud štípací kleště a unaveně začal síť uvolňovat. „Budeme se střídat.“

Pittovi se podařilo přerušit jenom několik drátů, a již nebyl schopen rukojeti kleští pořádně stisknout. Odsunul se stranou a podal nástroj Giordinovi. Tomu díky krvi v dlani kleště málem vyklouzly z ruky. Pittovi se zatajil dech, ale Giordino je na poslední chvíli zachytil, takže nezmizely do temnoty pod nimi.

„Radši je drž pevně,“ poznamenal s křivým úsměvem Pitt. „Určitě bys nechtěl šplhat celou cestu ještě jednou.“

„To bych dříve zemřel,“ ucedil statečně Giordino. Pak se oháněl kleštěmi dobrých deset minut, než se nechal opět vystřídat Pittem.

Trvalo jim téměř hodinu, než se jim podařilo prostříhat dostatečně velký otvor, aby se jím protáhli. Jakmile se Pitt dostal skrze kovovou síť, jež přece jen bránila přístupu zevního světla, jeho zrak oslepilo slunce, zářící všude kolem. Rychle si nasadil tmavé brýle, aby ulevil očím, navyklým na podzemní temnotu. Poté zjistil, že se nachází v okrouhlé místnosti se skleněnými stěnami, sahajícími od podlahy až ke stropu.

Zatímco se Giordino soukal otvorem v mříži, Pitt obcházel místnost a užíval si dokonalého výhledu na rozlehlé jezero a několik blízkých ostrovů.

„Kde jsme to vylezli?“ zeptal se Giordino.

Pitt se otočil a pobaveně na něj pohlédl. „Nebudeš tomu věřit, ale jsme na vrcholku majáku.“

„Maják!“ vyhrkl Sandecker, když mu Pitt telefonem objasňoval situaci. V admirálově hlase se ozývala úleva a radost, že jsou Pitt s Giordinem naživu a v bezpečí.

„Ano, pane,“ odpověděl Pitt. „Fantom ho vybudoval jako ruinu.“

„Ruinu?“

„Budovu, postavenou v podobě zříceniny nějakého starodávného hradu nebo jiné historické budovy,“ vysvětloval Gunn. Naklonil se ke stolnímu mikrofonu.

„Chceš říct, že ten maják byl zřízen proto, aby skryl ventilační šachtu z toho tunelu?“

„Přesně tak,“ odpověděl Pitt.

Sandecker obracel v ruce jeden ze svých slavných doutníků. „Ta vaše historka zní úplně fantasticky.“

„Je ale do posledního písmene pravdivá,“ ujistil ho Pitt.

„Vrtné zařízení, schopné prorážet skálu takovým tempem?“

„Což vysvětluje, že byl Fantom schopen za čtyři roky vyhloubit čtyři tunely, každý dlouhý skoro dvě stě čtyřicet kilometrů.“

„Jestli to ale není určené pro železnici, k jakému účelu to tedy má sloužit?“ podivil se Gunn.

„Jak Al, tak i já nejsme schopni ani přibližného odhadu. Pumpy na obou koncích tunelů naznačují, že by se snad mohly použít k hnaní vody skrz tunely, to ale také nedává moc smysl.“

„Nahrál jsem si vaše hlášení,“ oznámil Sandecker, „a předám ho Yaegerovi, aby je zanalyzoval a předložil nějaké možnosti ještě dříve, než přijedete osobně a vypracujete podrobnou zprávu.“

„Mám také řadu fotografií, které jsem udělal digitálním fotoaparátem.“

„Dobře. Budeme potřebovat každičký důkaz, který jste získali.“

„Dirku?“ ozval se Gunn.

„Ano, Rudi.“

„Lokalizoval jsem vaši polohu na osmačtyřicet kilometrů od San Carlos. Pošlu helikoptéru. Měla by být nad vámi zhruba do dvou hodin.“

„Oba se s Alem už nemůžeme dočkat, až se vykoupeme a dáme si pořádné jídlo.“

„Na takové rozkoše není čas,“ ozval se ostře Sandecker. „Vrtulník vás zaveze přímo na letiště v Manague, kde na vás bude čekat proudový letoun NUMA. Umýt a najíst se můžete, až přiletíte sem.“

„Jste tvrdý muž, admirále.“

„Uč se to,“ odsekl Sandecker s mazaným úšklebkem. „Jednoho dne budeš třeba sedět v mém křesle.“

Pitt ukončil spojení, Sandeckerovými náznaky dokonale zmaten. Usadil se vedle podřimujícího Giordina, z hloubi duše nešťastný, že mu musí sdělit, že se k jídlu rozhodně nijak brzy nedostanou.

31 KAPITOLA

Když Sandecker dokončil rozhovor s Pittem, trpělivě vyčkal, než Gunn zajistí helikoptéru, která by měla vyzvednout jeho ředitele speciálních projektů z falešného majáku. Oba muži pak opustili admirálovu kancelář a sešli o jedno poschodí níže do konferenční místnosti, kam Sandecker svolal schůzku k diskusi o keltských nálezech na mělčině Navidad.

Kolem velikého oválného týkového stolu, připomínajícího palubu lodi, seděli Hiram Yaeger, Dirk a Summer Pittovi a St. Julien Perlmutter. Vedle Summer se usadil doktor John Wesley Chisholm, profesor starověké historie na Pensylvánské univerzitě. Každý aspekt jeho vzhledu byl naprosto průměrný. Průměrná byla jeho výška i váha. Vlasy měl průměrně hnědé, stejně jako oči. Zato však v jeho osobnosti nic průměrného nebylo. Neustále se usmíval a byl nesmírně srdečný a zdvořilý. Také jeho mozek dosahoval výrazně nadprůměrné úrovně.

Všichni přítomní nyní zaujatě sledovali doktora Elswortha Boyda, stojícího před velikým monitorem, na němž se promítaly zvětšené fotografie, který přednášel o artefaktech a kamenných reliéfech, jež byly objeveny na mělčině Navidad. Slovní komentář byl natolik překvapivý a pohádkově neuvěřitelný, že všichni kolem stolu zachovávali posvátné ticho a jen němě naslouchali Boydovu popisu jednotlivých předmětů, jejich datování a určování původu. To vše probral přednášející předtím, než přešel k reliéfům vytesaným do kamene.

Boyd, štíhlý muž s tělem akrobata, šlachovitý a pružný, ve svých čtyřiceti letech plný energie, se držel zpříma, jen občas si odhrnul rusou kadeř z čela a shlížel na své posluchače očima šedýma jako holubí křídla. Emeritní profesor klasické historie na Trinity College v Dublinu zaměřoval svou hlavní pozornost k časným dějinám Keltů. Na každé téma a aspekt keltské společnosti vydal též řadu publikací. Když ho admirál Sandecker pozval do Washingtonu, aby prostudoval artefakty, jež se v současnosti nacházely v procesu konzervace, bez rozmýšlení nastoupil do nejbližšího letadla z Dublinu. Když pak na vlastní oči spatřil historické předměty a fotografie sochařských výtvorů na stěnách, málem se o něj pokoušely mdloby.

Zpočátku Boyd odmítal uvěřit tomu, že nemá před sebou podvrhy nějakého rafinovaného podvodníka, ale po dvaceti hodinách detailního zkoumání se přesvědčil o jejich autentičnosti.

Summer pociťovala příjemné vzrušení, když pozorně naslouchala každému slovu Boydovy přednášky, jež si díky málem již zapomenutému umění těsnopisu zaznamenávala do žlutého poznámkového bloku.

„Na rozdíl od Egypťanů, Řeků a Římanů,“ přednášel Boyd, „byli Keltové většinou historiků tradičně poněkud opomíjeni i přesto, že tvoří jeden ze základních kamenů západní civilizace. Mnohé z našeho dědictví – náboženských, politických, sociálních i literárních tradic – se zrodilo v kultuře Keltů. Stejně tak i průmysl, jelikož to byli právě oni, kteří poprvé vyrobili bronz i železo.“

„Proč si tedy nejsme více vědomi keltského vlivu?“ otázal se Sandecker.

Boyd se zasmál. „V tom tkví problém. Před třemi tisíci lety Keltové předávali veškeré informace, společenské novinky i různé vědomosti pouze ústně. Jejich rituály, zvyky i etické zásady byly tradovány z generace na generaci jenom slovně. To trvalo až do osmého století před Kristem, kdy teprve začali alespoň něco zaznamenávat. Ještě mnohem později, když prakticky celou Evropu zaplavili Římané, byli Keltové považováni za sotva něco jiného než za neotesané barbary. A to málo, co o nich Římané napsali, nebylo rozhodně lichotivé.“

„A přesto byli tak vynalézaví,“ dodal Perlmutter.

„Na rozdíl od mínění mnohých dosahovali Keltové ve své době vyšší úrovně než kupříkladu původní Řekové. Zaostávali za nimi pouze v písemných záznamech a propracované architektuře. Jejich kultura a civilizace vlastně tu řeckou předhonila o celých několik století.“

Yaeger se předklonil v křesle. „Souhlasí tedy vaše datování nalezených artefaktů s výpočtem mého počítače?“

„Na chlup, řekl bych,“ odpověděl Boyd, „pakliže považujeme nějakých plus minus sto let za chronologicky akceptovatelnou odchylku. Věřím také, že ty piktogramy nám poskytují poměrně přesné časové určení existence Navinie.“

Summer se usmála. „To jméno se mi líbí.“

Boyd stiskl dálkový ovladač a na velký monitor, pokrývající celou jednu stěnu místnosti, vyvolal další obrázek. Bylo to trojrozměrné schéma podmořské stavby, jak nejspíš vypadala, když byla čerstvě zbudována. „Tady je zajímavé,“ pokračoval Boyd, „že objevená budova nebyla pouhým obydlím velice významné ženy na úrovni kmenové královny nebo vysoké kněžky, ale že se stala i její hrobkou.“

„Když říkáte ‚vysoká kněžka‘, myslíte tím Druida?“ otázala se Summer.

„Druidku,“ odpověděl s přikývnutím Boyd. „Složité ornamenty a zlato na jejích špercích svědčí o tom, že se vší pravděpodobností zaujímala vysoké místo v posvátném světě keltského druidismu. Zvláště nápadný je v tomto ohledu její bronzový kyrys. Zatím existoval pouze jeden, který patřil ženě, a ten pochází z osmého až jedenáctého století před Kristem. Určitě musela někdy bojovat v nějaké bitvě. Ještě za jejího života ji pravděpodobně uctívali jako bohyni.“

„Žijící bohyni,“ pronesla Summer potichu. „To měla zaručeně zajímavý život.“

„Mně se zdá zajímavé také tohle.“ Boyd vzal do ruky fotografii nohou kamenného pohřebního lůžka, na níž byl patrný vlys v podobě stylizovaného koně. „Tady vidíte sofistikovaný a moderně vyhlížející piktogram běžícího koně. Stejný obraz se pod názvem Bílý kůň z Uffingenu nachází vytesaný do křídové skály v Berkshiru v Anglii. Pochází z prvního století před Kristem a představuje keltskou bohyni koní Eponu. Ta byla uctívaná v celém keltském světě a později se z ní stala Gaul.“

Summer se zadívala na kresbu koně. „Vy myslíte, že ta naše bohyně byla Epona?“

Boyd zavrtěl hlavou. „Ne, myslím, že ne. Epona byla uctívaná jako bohyně koní, mul a oslů během římské éry. Spekuluje se o tom, že o tisíc let dříve mohla být bohyní krásy a plodnosti a že uměla očarovat muže.“

„Kéž bych měla její moc,“ zasmála se Summer.

„Co Druidy zničilo?“ chtěl vědět Dirk.

„Jak Evropu postupně ovládlo křesťanství, keltské náboženství začalo být považováno za barbarské. Zejména ženy se už zdaleka netěšily takové úctě jako za Druidů. Představení církve nemohli dovolit neúctu nebo dokonce odpor vůči autoritě mužů. Především Římané vedli kampaně za potlačení druidského náboženství. Druidky byly nakonec zařazeny do kategorie čarodějnic. Ženy, jež kdysi oplývaly mocí, začaly být náhle považovány za stvoření ďábla a ďáblem ovládaná. Vytlačovány ze společnosti byly zejména ženy z bývalých vládnoucích kruhů, jejichž postavení se měnilo z božských bytostí na podřízené osoby v systému nadále ovládaném muži.“

Gunnův akademický mozek nasával každé slovo Boydovy přednášky. „Samotní Římané však přece uctívali různé pohanské bohy a bohyně. Proč tedy měli takový zájem na zničení druidismu?“

„Protože Římané v Druidech viděli možný zdroj rebelie proti Římu. Navíc se jim hrubě nelíbila druidská primitivní rituální surovost.“

„Jaká forma surovosti?“ otázal se Sandecker.

„Raní Druidové prováděli lidské oběti. Tvrdí se, že jejich pohanský kult neznal žádná barbarská omezení. Posvátné krvavé rituály nebyly u nich nic vzácného. Další nechvalně známá legenda se týká obyčeje známého pod názvem ‚Proutěný muž‘. Římané vypočítávají konkrétní případy, kdy odsouzení muži či ženy byli zavřeni do velké figuríny z rákosí a upáleni.“

Summer však stále nevypadala přesvědčeně. „Opravdu se ví, že se Druidky zúčastňovaly těchto barbarských rituálů?“

Boyd jen neutrálně pokrčil rameny. „Můžeme jenom předpokládat, že za ně byly stejně zodpovědné jako druidští kněží.“

„Což nás vede k otázce, kterou jsme si kladli snad již stokrát,“ ozval se Dirk. „Jak je možné, že vysoce postavená keltská Druidka byla pohřbená na místě, jež bylo kdysi ostrovem v Karibiku, tedy osm tisíc kilometrů daleko od svého evropského domova?“

Boyd se otočil a kývl na Chisholma. „Věřím, že můj kolega John Wesley má na vaši otázku neobvyklou odpověď.“

„Avšak ze všeho nejdříve,“ přerušil ho Sandecker s gestem k Yaegerovi, „zjistili jste s Max, jak se celá ta stavba ocitla sedmnáct metrů pod hladinou moře?“

„Nějaké časné geologické údaje o oblasti Karibského moře prakticky neexistují,“ odpověděl Yaeger, který na stole před sebou rozložil několik papírů. „Víme toho více kupříkladu o prehistorických dopadech meteorů a pohybech země před nějakými miliony roků než o geologických posunech před třemi tisíci lety. Nejkonkrétnější odpověď předních geologů na otázku, proč se původní ostrov změnil v mělčinu Navidad, zní, že se tak stalo díky podmořskému zemětřesení někdy mezi roky jedenáct set a jeden tisíc před Kristem.“

„Jak jste došli právě k tomuto datu?“ zeptal se Perlmutter a poněkud si poposedl v křesle, jež bylo na jeho objem příliš malé.

„Pomocí různých chemických a biologických testů mohou vědci kupříkladu určit, jak je stará inkrustace a jak dlouho se na stěnách pod vodou vytvářela, dále stupeň koroze a poškození nalezených artefaktů nebo konečně stáří okolních korálů.“

Sandecker sáhl do náprsní kapsy pro doutník, avšak když tam žádný nenašel, zaklepal tužkou na stůl. „Různí podvodníci teď začnou vykřikovat, že se našla Atlantida.“

„Atlantida určitě ne.“ Chisholm zavrtěl hlavou a usmál se. „To prohlašuji už celá léta. Podle mého mínění popsal Platón smyšlenou katastrofu na podkladě historického výbuchu sopky Santorini, k němuž skutečně došlo, a to roku šestnáct set padesát před Kristem.“

„Vy si nemyslíte, že Atlantida byla v Karibském moři?“ otázala se poněkud nejapně Summer. „Spousta lidí přece prohlašuje, že tam hluboko pod vodou nalezla potopené cesty i celá města.“

Chisholm nevypadal moc nadšeně. „To jsou všechno jenom geologické formace, nic více. Kdyby Atlantida někde v Karibiku existovala, proč by se tu nenašel alespoň jeden“ – zde se pro větší efekt odmlčel „– přinejmenším jeden jediný artefakt historického původu? Je mi líto, ale Atlantida na téhle straně Atlantiku nikdy neexistovala.“

„Podle paleontologických záznamů z mé knihovny,“ ozval se Yaeger, „byli indiáni kmene Arawaků, které objevili Španělé při příchodu do Nového světa, prvními lidskými bytostmi Západní Indie. Migrovali sem z Jižní Ameriky kolem roku dva tisíce pět set před Kristem, neboli o čtrnáct set let dříve, než byla ve své hrobce pochovaná naše dáma.“

„Někdo se tam jako první objevit musel,“ poznamenal Perlmutter. „Kolumbus ale kupříkladu popisuje, že na březích místních ostrovů viděl opuštěné trupy velkých lodí pocházejících evidentně z Evropy.“

„Nemůžu vám říci, jak se tam dostala,“ konstatoval Chisholm, „ale mohl bych vám říci něco o tom, co byla zač.“

Stiskl vypínač dálkového ovládání a na monitoru se objevil první záběr kamenného reliéfu, který nalezli Dirk se Summer. Scéna znázorňovala flotilu lodí přistávajících u břehu. Plavidla se podobala vikingským dlouhým člunům, byla ale mnohem podsaditější a měla plochá dna, což jim umožňovalo plavit se i po mělkých příbřežních vodách a po řekách. Na jednoduchých stěžních visely čtverhranné plachty, jež se zdály být vyrobené z usní, aby vydržely divoké atlantické větry. Lodní trupy měly vysoké přídě i zádě, aby mohly lépe brázdit rozbouřená moře. Z primitivních zámků na horních okrajích lodního pažení se ježily řady vesel.

„První výjev na kamenné desce znázorňuje lodě, z nichž vystupují bojovníci a vykládají se koně a válečné vozy.“ Znovu stiskl ovladač a provedl filmový střih. „Scéna číslo dvě. Je vidět, jak domácí armáda vystupuje z hlubokého obranného příkopu, který obklopuje citadelu, stojící na příkrém návrší. Na dalším panelu je již vidět, jak se vojáci ženou po planině, aby zaútočili dřív, než se vetřelci stačí plně vylodit. Scéna číslo čtyři ilustruje bitvu, v níž je flotila odrážena.“

„Nebýt všech těch výkopů a toho, že citadela byla zřejmě zbudována ze dřeva, skoro bych řekl, že se jedná o trójskou válku,“ poznamenal Perlmutter.

Chisholm měl náhle v obličeji výraz vlka, sledujícího stádo ovcí, blížících se k jeho doupěti. „Opravdu se díváte na trójskou válku.“

Sandecker skočil na návnadu. „To jsou ale divní Řekové a Trójané. Vždycky jsem si myslel, že ti nosili plnovousy, a ne bujné kníry.“

„To proto, že to žádní Řekové ani Trojané nejsou.“

„Kdo to tedy je?“

„Keltové.“

Na Perlmutterově obličeji se mihl výraz hlubokého uspokojení. „Taky jsem četl Imana Wilkense.“

Chisholm přikývl. „Pak tedy znáte ten pozoruhodný objev, týkající se největšího omylu starověké historie.“

„Mohl byste to, prosím, objasnit i nám, ostatním?“ požádal netrpělivě Sandecker.

„Rád,“ odpověděl Chisholm. „Bitva o Tróju…“

„Ano?“

„Se neodehrála ve Středozemním moři na západním pobřeží Turecka.“

Yaeger na něj zíral upřeně a poněkud zmateně. „Když ne v Turecku, tak tedy kde?“

„V Cambridgi v Anglii,“ odvětil prostě Chisholm, „nedaleko Severního moře.“

32 KAPITOLA

Všichni, vyjma Perlmuttera, hleděli na Chisholma zcela nedůvěřivě.

„Ta skepse ve vašich očích je zřejmá,“ provokoval je Chisholm. „Celý svět byl však dlouhých sto dvacet šest let klamán. Od chvíle, kdy německý obchodník Heinrich Schliemann nadšeně vyhlásil, že díky přesnému popisu v Homérově Iliadě Tróju nalezl. Prohlásil, že starověký kopec jménem Hisarlik představuje ideální místo pro opevněné město Troju.“

„Copak ale většina archeologů a historiků Schliemannův názor nesdílí?“ namítl Gunn.

„Je to stále předmětem žhavých diskusí,“ opáčil Boyd. „Homér je mimochodem mužem mnoha záhad. Neexistuje dokonce ani žádný důkaz, že vůbec kdy doopravdy existoval. Všechny legendy nám říkají, že muž jménem Homér uchopil epické příběhy o velké válce, jež se jako pověsti po staletí tradovaly ústně, a zaznamenal je v sérii dobrodružných eposů, jež se tak staly nejstarším psaným literárním dílem na světě. Nebyl snad ale jen jedním člověkem ze skupiny lidí, kteří v průběhu mnoha desítek let kultivovali Illias a Odysseu, až se obě básně staly největšími klasickými díly historie? Pravdu se nejspíš nikdy nedovíme. Kromě záhady jeho samotné existence, zůstala po něm mimo jiné i obrovská hádanka, zda se trójská válka skutečně odehrála nebo zda je to jen pouhý mýtus. A jestli k ní i v rané době bronzové skutečně došlo, zda byli Řekové skutečnými nepřáteli Trójanů nebo jestli Homér náhodou nepsal o události, jež se odehrála tisíce mil daleko?“

Perlmutter se široce usmíval. Boyd i Chisholm totiž potvrzovali teorii, které sám odedávna věřil. „Až do doby Wilkense nikdo nezvažoval možnost, že Homér nebyl vlastně řecký, ale keltský poeta, jenž popsal legendární bitvu, která se odehrála před čtyřmi sty lety, ale nikoliv ve Středozemním, ale v Severním moři.“

Gunn vypadal, že neví kudy kam. „Pak tedy celé epické putování Odyssea…“

„Se odehrálo v Atlantickém oceánu.“

Summer v hlavě vířily myšlenky o překot. „Chcete tím říct, že to nebyla Helenina tvář, co vyvolalo putování tisíce lodí?“

„Právě jsem se chystal nadhodit možnost,“ zareagoval Boyd s unaveným úsměvem, „že pravdivým důvodem konfliktu nebyl hněv krále, kterému milenec unesl manželku. To by sotva mohl být důvod pro tisícovky mužů, aby kvůli jedné promiskuitní ženě bojovali a umírali, zvláště když zajisté existují krásnější ženy toho jména. Starý moudrý Priamos, král Trójanů, by nikdy neriskoval osud svého města a životy mužů jen proto, aby umožnil svému vzpurnému synovi žít se ženou, jež, pokud pověsti nelžou, opustila svého manžela, aby žila s jiným mužem. Stejně tak se nejednalo ani o pátrání po trójském pokladu. Daleko spíše byl konflikt prozaicky vyvolán snahou o ovládnutí zdrojů měkkého krystalického kovu jménem cín.“

„To byla úplná přednáška o tom, jak se Keltové ocitli v bronzovém a železném věku,“ ozval se Dirk, pozvednuv oči od pečlivě zaznamenávaných poznámek.

Chisholm souhlasně přikývl. „Přesněji řečeno, oni rozvinuli metalurgický průmysl, i když není jisté, kdo konkrétně objevil přesný poměr deseti procent cínu a devadesáti procent mědi, kterážto slitina představovala kov dvakrát tvrdší než cokoliv dosud známého. Nejisté je dokonce i přesné datování. Podle nejlepších odhadů se tak stalo někdy kolem roku dva tisíce před Kristem.“

„Tavení mědi bylo známé v centrálním Turecku již v roce pět tisíc před Kristem,“ pronesl Boyd. „V celém starém světě byl mědi nadbytek. V Evropě a na Středním východě se tento kov doloval ve velkém. Když se však začal vyrábět bronz, nastal problém. Cínová ruda je v přírodě vzácná. Proto se, podobně jako později hledači zlata, i tenkrát rozběhli prospektoři a obchodníci po celém tehdy známém světě a pátrali po cínu. Nakonec objevili rozsáhlá ložiska v jihozápadní Anglii. To už se ale britské keltské kmeny stačily rychle zapojit do těchto aktivit a vybudovaly mezinárodní trh s cínem, který samy dolovaly, tavily do cínových prutů a obchodovaly s nimi.“

„Díky vysoké poptávce si pradávní Britové brzy vybudovali dokonce monopol a vyšroubovali ceny cínu na mezinárodním trhu,“ dodal Chisholm. „I když obchodníci z bohatých zemí, jako kupříkladu z Egypta, si mohli takové ceny stále ještě dovolit, Keltové ze střední Evropy mohli k výměnnému obchodu nabídnout jen rukodělné výrobky a spoustu jantaru. Bez výroby bronzu však měli jen malou naději se vymanit z ryze zemědělské společnosti.“

„Takže se rozhodli, že se spojí a uchvátí Brity dosud ovládané doly,“ dohadoval se Yaeger.

„Přesně,“ přitakal Boayd. „Keltské kmeny z kontinentu vytvořily alianci, která provedla invazi do jižní Anglie, a obsadily doly v oblasti známé pod jménem Troad, později Trója. Hlavním městem tohoto teritoria bylo město zvané Lilium.“

„Takže Achájové nebyli žádní Řekové,“ poznamenal Perlmutter.

Boyd lehce pokynul hlavou. „Achájové byl výraz označující spojence. Trójané se běžně nazývali Dardaneové. Podobně jako Egypt byl znám pod názvem Země faraonů.“

„Počkejte,“ zarazil ho Gunn. „Odkud pak tedy pochází název Egypt?“

„V dobách před Homérem byla tato země nazývána jako Al-Khem, Misr nebo Kemi. Teprve o několik století později řecký historik Hérodot spatřil pyramidy a chrám v Luxoru a začal tuto již upadající říši nazývat Egyptem, podle země popsané v Homérově Illiadě. A od té doby už to jméno Egyptu zůstalo.“

„Jaký důkaz Wilkens uvádí na podporu této teorie?“ chtěl vědět Sandecker.

Boyd se vyčkávavě podíval na Chisholma. „Nechcete se toho ujmout, pane doktore?“

„Vy o tom víte pravděpodobně stejně tolik co já,“ odpověděl s příjemným úsměvem Chisholm.

„Mohl bych se vám do toho vmísit?“ zeptal se Perlmutter. „Také jsem si prostudoval Wilkensovu knihu Kde kdysi stála Trója.“

„Poslužte si,“ souhlasil Boyd.

„Existuje celý kopec důkazů,“ spustil Perlmutter. „Předně, téměř nic z toho, co popisuje Homér ve svých epických dílech, neobstojí při bližším zkoumání. Ani on nikde neoznačuje invazní flotilu jako řeckou. V jedenáctém století před Kristem, kdy měla válka údajně proběhnout, bylo Řecko obydleno jen velice řídce. Neexistovala žádná velká města, jež by dokázala podporovat větší flotilu válečných lodí a jejich posádky. Původní Řekové navíc nebyli žádní velcí mořeplavci. Homérovo líčení lodí a mužů, kteří je vesly hnali přes moře, daleko spíš odpovídá Vikingům o dva tisíce let později. Rovněž tak jeho popis moře připomíná více evropské pobřeží Atlantiku než Středozemní moře.

Neodpovídá ani jeho líčení klimatu. Homér se zmiňuje o prudkých trvalých deštích, mlze a plískanicích. Takové počasí připomíná mnohem více klima Anglie než jižního Turecka, které od Sahary dělí pouze cíp Středozemního moře.“

„Pak je tu ještě rostlinstvo,“ připomněl Boyd.

„Určitě,“ souhlasil se skromným kývnutím Perlmutter. „Většina stromů, o nichž se Homér zmiňuje, se vyskytuje spíše ve vlhkém prostředí Evropy než v daleko sušším klimatu Řecka či Turecka. Téměř výhradně se hovoří o opadavých listnatých stromech, zatímco pro Řeky byly obvyklejší jehličnany. A pak tu máme koně. Keltové koně milovali. Naopak ve starém Řecku bylo válečné užití koní neslýchané. Egypťané a Keltové používali válečné vozy jako bojovou platformu, ne tak Řekové či Římani. Ti dávali přednost pěšímu boji a vozy využívali jen pro dopravu a k závodům.“

„Byly také nějaké rozdíly v jídle?“ dotazoval se Gunn.

„Homér zmiňuje úhoře a ústřice. Úhoři vyplouvají z místa svého zrození v Sargasovém moři a migrují do chladných vod v okolí Evropy. Homér mluví o potápění se za ústřicemi, což je daleko běžnější v oceánech mimo Středozemního moře. Jestliže se Řekové potápěli, pak to bylo pro mořské houby, jež byly v té době v Řecku běžné.“

„Co takoví bohové?“ vmísil se Sandecker. „Illias a Odyssea jsou plné různých božských zásahů jak na trojské, tak na řecké straně.“

„První patřili Keltům. Klasičtí vzdělanci došli k závěru, že bohové, jež Homér ve svém díle zmiňuje, byli původně keltskými bohy a Řekové pozdější doby je po Homérovi teprve zdědili.“ Perlmutter se odmlčel a pak dodal: „Je tu ještě jedna zajímavá věc. Homér zmiňuje, že jak Řekové, tak i Trójané své mrtvé spalují. To je však keltský zvyk. Národy kolem Středozemního moře své zesnulé většinou pohřbívají.“

„To je zajímavá hypotéza,“ poznamenal stále ještě nezviklaný Sandecker, „ale pořád je to pouhá domněnka.“

„Ta nejlepší část teprve přijde.“ Perlmutter ukázal v širokém úsměvu zuby. „Wilkensův nejneobvyklejší objev přesvědčivě dokazuje, že města, ostrovy a národy, o nichž Homér ve svých eposech píše, buď neexistovaly, nebo se jmenovaly úplně jinak. Zeměpis a topografie Illiady prostě nesouhlasí s fakticky existujícími zeměmi a pobřežím Středomoří. Wilkens naopak prokazuje, že Homérova jména měst, krajů a řek mají svůj původ v kontinentální Evropě a v Anglii. Řecká jména nesouhlasí se jmény ani v okolí Tróje, ani v blízkosti království řeckých hrdinů, stejně jako popis prostředí neodpovídá zeměpisné realitě.“

„A seznam pokračuje,“ přidal se Chisholm. „Homér píše, že Menelaos měl rusé vlasy, Odysseus rezavě hnědé a Achilles byl světlovlasý. Někteří bojovníci měli dále podle něho světlou kůži. Žádná z těchto charakteristik neodpovídá národům z okolí Středozemního moře. Skoro jako by se ti lidé objevovali z jiné doby nebo z jiné dimenze.“

„Útočící achájské kmeny přišly z oblastí, kde se vyráběl bronz a jež se nacházely v dnešní Francii, Švédsku, Dánsku, Španělsku, Norsku, Holandsku, Německu a Rakousku. Jejich flotila se nejspíš shromáždila v místech dnešního Cherbourgu a odtud se vydala přes moře Helle, od jehož jména později bylo odvozeno jméno Hellespont v Turecku. Ve skutečnosti se ale jedná o Severní moře. Lodě pak přistály ve velké zátoce, nazývané Thrácké moře. To je na dnešních mapách uvedeno pod jménem Wash v Cambridgeshire. Vody zálivu tedy omývaly pobřeží Východoanglické planiny.“

Boyd přidal další kamínek k Perlmutterově hypotéze. „Homér zmiňuje, že v Tróji a jejím okolí bylo celkem čtrnáct řek. To představuje velice zajímavou shodu se čtrnácti řekami, jež na planině východní Anglie skutečně existují. Wilkens zjistil, že dokonce i po třiceti stoletích se jejich jména velice podobají a mohou být spolu snadno porovnávána. V řečtině Homér kupříkladu zmiňuje řeku Temese. Toto jméno lze snadno přeložit jako Temže.“

„A co Trójané?“ ozval se Sandecker, stále ještě ne zcela přesvědčen.

„Jejich armáda pocházela z celé Anglie, Skotska a Walesu,“ ujal se znovu slova Perlmutter. „Přidali se k nim rovněž bojovníci z Bretaně a Belgie na kontinentu. A teď, když už známe příslušný záliv a planinu, můžeme se zaměřit na bitevní pole a obranné aktivity. Severovýchodě od Cambridge dodnes existují dva hluboké souběžné příkopy. Wilkens věří, že je vybudovali útočníci, podobně jako zákopy za první světové války, aby zabránili obráncům v útocích na jejich tábor a lodě.“

„Kde se tedy nacházela trójská citadela?“ trval na svém Sandecker.

Odpovědi se ujal Perlmutter. „Nejpravděpodobnějším místem se zdá Gog Magog Hills, kde se podařilo vykopat a odhalit mohutné náspy původního kruhového opevnění a hluboké obranné příkopy. Tam se nalezly i zbytky dřevěných palisád a množství bronzových artefaktů. Dále zde byla nalezena spousta pohřebních uren a koster, vykazujících známky zmrzačení.“

„Odkud pochází to jméno Gog Magog?“ zeptala se Summer.

„Před mnoha lety, když místní obyvatelé začínali náhodně objevovat spoustu kostí, začali o tom místu mluvit jako o bitevním poli, kde došlo k obrovskému krveprolití. Připomněli si bibli, kde Ezechiel vyvolává zlé duchy ve válce, rozpoutané králem Gogem z Magogu.“

Sandecker sklouzl očima z Boyda na Chisholma. „Dobře tedy, když jsme si teď vyposlechli, jak byla trójská válka vybojována kvůli cínovým dolům v jižní Anglii, co to má co společného s objevem Summer a Dirka na útesu Navidad?“

Oba učenci si vyměnili pobavené pohledy. Pak se ozval Boyd: „Inu, vlastně všechno, admirále. Když jsme si v rozumné míře jistí, že se trojská válka odehrála v Anglii, můžeme začít spojovat Odysseovo slavné putování s onou příhodou na mělčině Navidad.“

V té chvíli by byl v konferenční místnosti slyšet spadnout na zem i pověstný špendlík.

Ta bomba byla natolik nečekaná, že trvalo dobré půl minuty, než se přítomní zmohli na nějakou reakci.

„Co to říkáte?“ vyhrkl Gunn, který se stále ještě snažil strávit to, co právě slyšel.

Sandecker se zvolna obrátil na Perlmuttera. „St. Juliene, vy také souhlasíte s touhle šíleností?“

„To není vůbec šílené,“ odvětil Perlmutter se širokým úsměvem. „V Homérově epické básni je napsáno, že Odysseus byl králem ostrova jménem Ithaka. Ale tento řecký ostrov neměl nikdy vlastní království ani zde neexistují žádné významnější ruiny. Wilkens tím prokazuje, alespoň podle mého mínění, že Odysseovo království nebylo v Řecku. Jeden belgický soudce z Calais ve Francii, Theophile Cailleux, na základě pečlivého výzkumu tvrdí, že Homérovou Ithakou byl vlastně Cadiz ve Španělsku. A i když se v průběhu třiceti století tamní mořské průlivy zanesly, geologové identifikovali obrysy několika původních ostrovů, jež tvoří nyní součást pevniny. Cailleux a Wilkens rovněž identifikovali většinu přístavů, jež Odysseus navštívil, z nichž však žádný není ve Středozemním moři.“

„S tím musím souhlasit,“ přidal se Yaeger. „Když jsem použil veškeré dostupné informace ohledně Odysseova cestování, Homérův popis, Wilkinsovy a Cailleuxovy teorie, navigační metody bronzového věku, mořské a přílivové proudy, dospěli jsme spolu s Max k seznamu předpokládaných přístavů.“

Yaeger vzal dálkový ovladač a vyťukal na něm číselný kód. Na obrazovce se objevila mapa Severního Atlantiku. Od jižního pobřeží Anglie vedla červená čára podél pobřeží Afriky až ke Kapverdským ostrovům, odkud zamířila do Karibiku. Yaeger laserovým ukazovátkem sledoval Odysseovu cestu z Anglie.

„Odysseus poprvé přistál, když ho moře vyvrhlo na břeh v zemi, kterou on nazývá Zemí lotofágů. Podle Wilkense se jednalo nejspíš o Senegal na západním pobřeží Afriky. Místní lotos patří do čeledi hrachovitých rostlin a domorodci ho jedí od pradávna, jelikož má halucinogenní účinky. Odtud větry zanesly Odyssea na Kapverdské ostrovy, což je možno docela logicky považovat za ostrovy Kyklopů, jelikož Odysseův popis na ně téměř dokonale sedí.“

„Země jednookých stvoření,“ poznamenal s poněkud nuceným úsměvem Sandecker.

„Homér ale nikde ani nenaznačuje, že by ti lidé měli jen jedno oko,“ vysvětloval Yaeger. „Všichni měli dvě oči, pouze Polyfémos měl jen jedno, a ani to neměl uprostřed čela.“

„Jestli si na Odysseu dobře vzpomínám,“ ozval se Gunn, „tak poté, co unikl Kyklopům, ho větry hnaly na západ přes moře k Aiolskému ostrovu.“

Yaeger souhlasně přikývl. „Vezmeme-li v úvahu převládající větry a mořské proudy, odhadoval bych další Odysseovo přistání kdesi na jednom z mnoha ostrovů jižně od Martiniku a severně od Trinidadu. Odsud byla jeho flotila bouří zahnána k zemi Laistrýgonů. Tady popisu odpovídá nevelký ostrov Branwyn, nedaleko Guadeloupu. Vysoké útesy po obou stranách úzkého průlivu, jak je Homér popisuje, na skutečné geografické poměry ostrova dokonale sedí.“

„Právě tady Laistrýgonové zničili Odysseovo loďstvo,“ dodal Perlmutter.

„Jestli to je pravda,“ pokračoval Yaeger, „tak loď, plně naložená trojskými poklady, stále ještě leží v bahně přístavu.“

„Jak se ten přístav jmenuje?“

„Branwyn,“ odpověděl Yaeger, „což je jméno keltské bohyně, jedné ze tří náčelnic jistého starověkého kmene v Británii.“

„Která země vlastní ten ostrov?“ otázal se Dirk.

„Je to soukromý ostrov.“

„Víte, komu patří?“ vyzvídala Summer. „Nějaké rockové hvězdě, slavnému herci nebo snad bohatému obchodníkovi?“

„Nikoliv, Branwyn náleží jedné bohaté ženě.“ Odmlčel se, aby si vyhledal příslušný údaj ve svých poznámkách. „Jmenuje se Epona Eliadeová.“

„Epona je jméno keltské bohyně,“ připomněla Summer. „Tady je určitě nějaká souvislost.“

„Možná větší než jen náhodná,“ připustil Yaeger. „Podívám se na to.“

„Jaký byl další Odysseův přístav?“ chtěl vědět Sandecker.

„Když mu teď z dvanácti lodí zůstala poslední,“ pokračoval Yaeger, „vydal se k ostrovu Kirké, jenž se nazýval Aiaia a který je podle počítačových výpočtů totožný s mělčinou Navidad, tedy místem, které Homér považoval za konec světa.“

„Kirké!“ vyhrkla Summer. „Ta žena, jež žila a nakonec zemřela ve svatyni, kterou jsme nalezli, byla Kirké?“

Yaeger pokrčil rameny. „Co na to můžu říct? Je to všechno pouhý dohad, který je téměř nemožné prokázat.“

„Co ji ale před staletími přivedlo tak daleko přes moře?“ podivil se hlasitě Gunn.

Perlmutter složil ruce na svém statném břichu. „V minulosti se cestovalo mezi kontinenty daleko častěji, než si dnes lidé představují.“

„To jsem zvědav, kam jste umístili Hádés,“ poznamenal Sandecker k Yaegerovi.

„Podle nejlepšího odhadu to mohly být jeskyně Santo Tomás na Kubě.“

Perlmutter se delikátně vysmrkal a pak dodal: „Když opustil Hádés, kde se pak setkal se Sirénami, příšerou Skyllou a obřím vírem Charybdou?“

Yaeger bezmocně pozvedl ruce. „Všechny tyto údaje musím připsat Homérově divoké představivosti. Na téhle straně Atlantiku jim žádná geografická formace neodpovídá.“ Na chvilku se odmlčel a pak znovu začal na mapě sledovat Odysseovu cestu. „Odysseus následně zamířil na východ, až dorazil na ostrov Ógygia, do sídla Kalypso, který je podle Wilkense i podle mého mínění totožný s ostrovem St. Miguel v Azorách.“

„Kalypsó byla půvabná sestra bohyně Kirké,“ poznamenala Summer. „Byly to ženy nejvyšší třídy. A Odysseus a Kalypsó spolu prožili romantickou epizodu v doslova božské zahradě. Předtím měl ovšem poměr s Kirké na jejím ostrově.“

„Správně,“ přitakal Yaeger. „Když Odysseus zanechal na břehu Kalypsó v slzách, stal se díky nepříznivým větrům jeho poslední zajížďkou palác krále Alkinoose, který se podle mne nalézal na ostrově Lanzarote v Kanárském souostroví. Poté, co Odysseus vyprávěl o svých dobrodružstvích královi a jeho rodině, dostal od nich loď, na které konečně dorazil domů na Ithaku.“

„Kam jste umístili Ithaku?“ byl zvědavý Gunn.

„Jak to už přede mnou učinil Cailleux, do Cádizu v jihozápadním Španělsku.“

Kolem stolu se na chvíli rozhostilo ticho, jak všichni v duchu porovnávali podrobnosti klasické pověsti s virtuální teorií. Jak blízko skutečnosti se nacházejí? Pravdu věděl pouze Homér a ten již tři tisíce let nepromluvil.

Dirk se usmál na Summer. „Musíš Odysseovi přiznat alespoň jeho mužné charisma, když dokázal mít poměr se dvěma nejkrásnějšími a nejvlivnějšími ženami své doby. Než přišel a svedl je, byly obě dámy cudné a nepřístupné.“

„Pravdou je,“ vmísil se Chisholm, „že žádná z těch žen nebyla ani bohyní, ani čistou jako padlý sníh. O obou se hovoří jako o půvabných ženách s magickou osobností. Kirké byla kouzelnice, Kalypsó čarodějka. Odysseus tedy, jako obyčejný smrtelník, ani jednu z nich nemohl plně uspokojit. Je možné, že obě byly Druidky, jež se zúčastňovaly všelijakých divokých až perverzních rituálů. Jako takové rovněž provozovaly obřady lidských obětí, jež byly považovány za nezbytné k dosažení věčného života.“

Summer potřásla hlavou. „Stejně je tomu těžké uvěřit.“

„Je to ale pravda,“ odpověděl Chisholm. „O Druidkách bylo známo, že dokážou přimět muže k obětním rituálům a orgiím. A coby vedoucí představitelky ženského kultu měly moc přinutit své vyznavače k jakýmkoliv činům, které si jen zamanuly.“

Yaeger přikývl. „Naštěstí pro nás Druidky už před tisícovkou let vymřely.“

„To je právě omyl,“ zareagoval Chisholm. „Druidismus je stále, i v současnosti, velice živý. Po celé Evropě existují různé kulty, které tyto prastaré rituály neustále praktikují.“

„Snad alespoň s výjimkou lidských obětí,“ podotkl Yaeger s neveselým úsměvem.

„Nikoliv,“ ohradil se vážně Boyd. „I přesto, že se jedná o zločin vraždy, patří lidská oběť i dnes k součástem tajného druidského rituálu.“

Když ostatní odešli, Sandecker zavolal Dirka a Summer do své kanceláře. Jakmile se všichni usadili, bez meškání se pustil přímo k věci.

„Rád bych, abyste se vy dva ujali jednoho archeologického projektu.“

Summer na sebe s Dirkem udiveně pohlédli. Neměli nejmenší tušení, kam admirál míří.

„Přejete si, abychom se vrátili na mělčinu Navidad?“ otázal se Dirk.

„Ne, chci, abyste odletěli do Guadeloupu a prozkoumali přístav na ostrově Branwyn.“

„Nepotřebujeme ale nějaké povolení, když je ten ostrov soukromý?“ chtěla vědět Summer.

„Pokud nevstoupíte na břeh, nejedná se o zakázaný vstup na cizí pozemek.“

Dirk skepticky pohlédl na Sandeckera. „Přejete si, abychom pátrali po pokladech, ztracených Odysseem v zemi Laistrýgonů?“

„Ne, chci, abyste nalezli lodě a jejich náklad. Budete-li úspěšní, byly by to nejstarší objevené lodní vraky na západní polokouli, jež by totálně pozměnily starověkou historii. A jestli reálně existují, přeji si, aby je našla NUMA.“

Summer si nervózně složila ruce na stole před sebou. „Musíte si ale uvědomit, admirále, že pravděpodobnost takového nálezu je asi tak jedna k milionu.“

„I takováhle šance stojí za pokus. Lepší to zkusit než sedět se založenýma rukama a nevědět, jestli by to náhodou nebylo vyšlo.“

„Máte časový plán?“

„Rudi Gunn pro vás zařídí letadlo. Vyrazíte zítra ráno. Až přistanete na letišti nedaleko města Pointe-a-Pitre na Guadeloupu, bude vás tam čekat zástupce agentury NUMA jménem Charles Moreau. Ten pro vás najme loď, jež vás dopraví na ostrov Branwyn, ležící na jih odtamtud. Budete si muset vzít vlastní potápěčské vybavení. Rudi tam letecky nechá dopravit zařízení na pátrání pod mořským dnem, které vám poví, jestli pod blátem a pískem něco leží nebo ne.“

„Proč ale ten spěch?“ divil se Dirk.

„Jakmile se to rozkřikne, a ono to nebude trvat dlouho, budou se hned druhý den na tom ostrově rojit všichni hledači pokladů z celého světa. Chci proto, aby se tam NUMA rychle dostala, prohlédla dno v přístavu a co nejdřív odtamtud zase vypadla. Když budete úspěšní, můžeme se pak domluvit s Francouzi, kterým Guadeloupe patří, na ochraně ostrova. Nějaké dotazy?“

Dirk vzal Summer za ruku. „Co si o tom myslíš?“

„Zní to napínavě.“

„Nějak mě napadlo, že to řekneš,“ pronesl unaveně Dirk. „V kolik hodin máme být na terminálu NUMA, admirále?“

„Raději byste měli vyrazit časně. Letadlo vám odlétá v šest.“

„Ráno?“ podivila se Summer, kterou rázem část nadšení opustila.

Sandecker se bodře ušklíbl. „S trochou štěstí třeba cestou na letiště uslyšíte dokonce kokrhat kohouty.“

33 KAPITOLA

Když schůze skončila, Yaeger sjel výtahem do svého království v desátém patře. Protože nikdy nemiloval vydatné obědy v některé z vyhlášených washingtonských restaurací, přinášel si z domova obyčejnou staromódní jídelní sestavu s ovocem a zeleninou a termosku s mrkvovou šťávou.

Nepatřil mezi ranní ptáčata a také se nikdy nevrhal do práce rovnýma nohama. Také nyní seděl za stolem a usrkával bylinkový čaj, který si uvařil v přístěnku vedle svého stolu. Pak se pohodlně opřel v křesle a pročetl Wall Street Journal, aby zkontroloval stav svých investic. Nakonec noviny odložil a přečetl si zápis z porady v Sandeckerově kanceláři týkající se Pittova a Giordinova objevu v obrovitých podzemních prostorách v Nikarague. Pak spustil program, který písemný záznam zkopíroval do paměti počítače. Ještě jednou usrkl čaje a vyvolal na obrazovku Max.

Ta se postupně zjevila, tentokrát oblečená do krátkých modrých hedvábných šatů se žlutou šerpou v pase, modrými hvězdami a na zádech s emblémem, hlásajícím ZÁZRAČNÁ ŽENA. „Jak se ti líbí tyhle moje hadříky?“ otázala se hlasem sladkým jako sirup.

„Kde jsi to sehnala?“ podivil se Yaeger. „V krabici s kazovým zbožím v Goodwillu?“

„Ve volném čase jsem trochu surfovala po internetu. Objednala jsem si to na účet tvé ženy u Niemana Marcuse.“

„Jak si přeješ.“ Yaeger se usmál. Max byla pouhý holografický obraz, nemohla tedy v žádném případě nic objednávat, nosit ani platit za nějaké materiální předměty. Pobaveně potřásl hlavou nad Maxiným neskutečným, leč vtipným temperamentem. Byly chvíle, kdy ho napadlo, že počítačově vytvořit Max s podobou i osobností vlastní manželky nebyl nejlepší nápad. „Až skončíš s tím producírováním, Zázračná ženo, mám pro tebe menší úkol.“

„Jsem připravená, ó, pane,“ odpověděla v imitaci Barbary Edenové ze staré televizní šou Sním o Jeannie.

Yaeger přetáhl obsah nové nahrávky z disku do paměti Max. „Nemusíš spěchat, ale pověz mi, co z toho vyvozuješ.“

Max na chvilku znehybněla a pak se zeptala. „Co si přeješ vědět?“

„Otázka zní: Jaký možný motiv mají Odyssea a rudá Čína ke kopání tunelů v Nikarague mezi Atlantickým a Tichým oceánem?“

„To je jednoduché. Tenhle hlavolam ani nestačí zahřát mé elektronické obvody.“

Yaeger na ni pohlédl jako na zjevení. „Jak můžeš znát odpověď? Vždyť jsi ještě ten problém ani nezanalyzovala.“

Max s hranou ledabylostí zívla a zakryla si ústa rukou. „Je to tak jednoduché. Nikdy mě nepřestane překvapovat, jak si lidé nevidí dál než na špičku nosu.“

Yaeger si byl téměř jistý, že se dopustil nějaké chyby v programování. Její odpověď byla skutečně až moc rychlá. „Dobře. Tak se ukaž. Už se nemůžu dočkat.“

„Ty tunely byly vybudovány k rychlému přesunu velkého objemu vody.“

„Nemyslím, že by tohle byl nějak oslnivý objev.“ Začínal si být jistý, že Max skutečně poněkud ujíždí. „Několik tunelů vedoucích z oceánu do oceánu a opatřených výkonnými pumpami může sotva vést k jinému závěru.“

„Ach,“ ozvala se Max a pozvedla jednu ruku s nataženým ukazovákem. „Víš ale, proč chtějí těmi tunely čerpat takové množství vody?“

„Kvůli nějakému obřímu odsolovacímu programu, k zavlažování, sakra, já nevím.“

„Jak můžou být lidé tak tupí?“ povzdechla si zoufale Max. „Jsi připraven, můj pane?“

„Když budeš tak laskavá.“

„Tunely byly vybudovány, aby odvedly Jižní rovníkový proud, plynoucí od Afriky do Karibského moře.“

Yaeger se cítil poněkud zmaten. „Jakou ekologickou katastrofu by to způsobilo?“

„Copak to sám nevidíš?“

„V Atlantiku je přece dost vody, aby nahradila ztrátu pár milionů litrů.“

„To není legrace.“

„Co tedy?“

Max v náznaku rezignace zvedla ruce. „Odvedením Jižního rovníkového proudu by výrazně poklesla teplota Golfského proudu, takže ten by byl u Evropy o dobrých pět stupňů chladnější.“

„A?“ vybídl ji Yaeger.

„Pětistupňové ochlazení vody, jež omývá Evropu, by uvalilo na tento kontinent podnebí severní Sibiře.“

Yaeger nedokázal hned pochopit celou hrůznost Maxiných slov ani všechny téměř nepředstavitelné následky. „Jseš si tím jistá?“

„Copak jsem někdy neměla pravdu?“ ohradila se Max.

„Pokles o pět stupňů se mi ale zdá být trochu přehnaný,“ trval Yaeger pochybovačně na svém.

„Můžeme počítat s ochlazením o dva stupně ve chvíli, kdy Golfský proud omývá Floridu. Ale jakmile se k němu z Arktidy přiblíží ledový Labradorský proud a jakmile ten Golfský mine kanadské přímořské provincie, dojde k opravdu dramatické změně teploty vody. Ta následně způsobí pokles teploty v celé Evropě, což povede k narušení všeobecného charakteru počasí a atmosférickým poruchám od Skandinávie až po Středozemní moře.“

Yaegerovi byl náhle celý ten strašlivý plán křišťálově jasný. Velice pomalu zvedl telefon a vyťukal číslo do Sandeckerovy kanceláře. Jeho sekretářka ho okamžitě spojila.

„Přišla Max s nějakou odpovědí?“ otázal se Sandecker. „Přišla.“

„No a?“

„Admirále,“ promluvil Yaeger chraptivým hlasem, „obávám se, že stojíme před hrozící katastrofou.“

34 KAPITOLA

Zatímco čekali na helikoptéru, která měla přes hodinu zpoždění, Giordino spokojeně dřímal, kdežto Pitt si prohlížel dalekohledem jezero Nicaragua, obklopující ze všech stran jejich maják. Západní břeh byl necelých pět kilometrů daleko a na něm rozeznával nevelkou vesnici. Pohledem do mapy se dozvěděl, že se jedná o městečko Rivas. Pak obrátil svou pozornost k majestátnímu velikému ostrovu, jenž měl tvar osmičky a byl vzdálen slabých osm kilometrů na východ. Vypadal docela úrodný a hustě zalesněný. Pitt odhadoval jeho rozlohu na nějakých čtyři sta kilometrů čtverečných.

Podle mapy se jmenoval Isle de Ometepe. Pitt zaměřil dalekohled na dvojici vulkanických vrcholů, jež spojovala úzká šíje asi tři kilometry dlouhá. Sopka na severním okraji ostrova se zvedala do výšky téměř dvou tisíc metrů a vypadala aktivně. Z kráteru na vrcholku vycházel totiž obláček páry, který splýval s vlnícími se mraky na nebi.

Jižní vulkán tvořil dokonalý kužel a choval se naprosto nečinně. Pittovi připadal o dobrých tři sta metrů nižší než jeho severní dvojče. Podle Pittova odhadu čtyři podzemní tunely běžely přesně pod šíjí ostrova, nedaleko základny severní sopky. Napadlo ho, že to by mohlo vysvětlovat neobvyklý vzestup teploty, který spolu s Giordinem zaznamenali ve čtvrtém tunelu.

Letmý pohled do mapy ho poučil, že aktivní sopka se jmenuje Concepcion, zatímco druhý vrchol je Madera. Sklouzl dalekohledem kousek stranou a zcela nečekaně zjistil, že se dívá na cosi, co vypadá jako rozsáhlý průmyslový podnik, nalézající se na jižním svahu Concepcion, přímo nad úzkou spojovací šíjí. Podle jeho odhadu se rozkládal na nějakých dvou stech až dvou stech padesáti hektarech. Připadalo mu, že sem nějak nepatří. Toto místo sotva mohlo představovat praktickou lokalizaci pro nějakou továrnu. Bylo totiž jen těžko možné si představit, že by někdo nalil miliony dolarů do průmyslového komplexu, který je v podstatě izolován od každé významnější možnosti transportu. Pokud ovšem, přemítal, není celý projekt zahalen nějakým tajemstvím.

Pak zaregistroval, jak se od severu blíží letadlo a nalétává na přistávací dráhu, která se táhla napříč přes šíji a dosahovala až k prahu průmyslového komplexu. Letoun obloukem minul vrcholek Madery, přistál a popojel až k veliké budově terminálu na konci dráhy.

Pitt odložil dalekohled. Na tváři mu však zůstal výraz někoho, kdo viděl cosi nedobrého. V zelených očích se mu objevil mrak nefalšovaného soustředění. Z polní lahve kápnul trochu vody na čočky dalekohledu, které nato vyleštil cípem košile, vytažené zpod pracovní kombinézy s logem Odyssey. Pak znovu přiložil dalekohled k očím, jako by se chtěl o něčem stoprocentně ujistit, a zaměřil se tentokrát na letadlo.

Mezi mraky prosvítalo slunce a zalévalo Isle de Ometepe jasným světlem. I když v dalekohledu nebylo letadlo větší než mrňavý mravenec, nemohlo být pochyb, že sluneční paprsky dopadají na trup i křídla levandulově barvy.

„Odyssea,“ zamumlal si pro sebe, přemítaje v duchu. Teprve teď poznal zařízení, umístěné přímo nad tunely. Vysvětlovalo to výtahy, jež s Giordinem zaregistrovali u nákladového nádraží s náhradními díly. Ať měl ten podnik jakýkoliv význam, určitě byl s tunely nějak propojen. Jeho velikost však nicméně svědčila spíše o samostatné existenci.

Klouzal pohledem po budovách, postavených kolem paty sopky, až se zastavil, když narazil na objekt za skladištními budovami, který připomínal rozlehlé přístaviště. Střechy skladiště přístavní hráz sice kryly, ale proti modré obloze jasně rozeznával čtyři nákladní jeřáby. Uvědomil si, že celý komplex žádný zevní transportní systém nepotřebuje, protože je plně soběstačný.

Pak se téměř současně udály tři věci, jež v něm vzbudily obavy z možných problémů.

Maják se najednou rozhoupal jako tanečnice hula hula. Jak před časem pověděl Percymu Rathboneovi, jelikož vyrostl v Kalifornii, byl na zemětřesení zvyklý. Jednou se dokonce ocitl ve třicetipatrové kancelářské budově na Wilshire Boulevardu, když udeřilo zemětřesení a celá stavba se začala kolébat a chvět. Základy budovy však naštěstí spočívaly na obrovitém betonovém válcovém ložisku, zapuštěném právě z těchto důvodů hluboko pod zem. Teď měl podobný pocit, až na to, že se celý maják třásl a potácel jako palmový kmen, do něhož se ze všech stran opírají závany větru.

Pitt se okamžitě obrátil a zaměřil pohled na sopku Concepcion v domněnce, že třeba právě začala soptit. Její vrcholek však vypadal naprosto mírumilovně, bez známek kouře či popela. Sklouzl tedy očima k hladině, kde se objevilo vlnění, jako by kdesi v hlubinách spustil nějaký obří vibrátor. Za jednu minutu, i když se to zdálo trvat celou věčnost, se otřesy zklidnily. Giordino se, celkem podle očekávání, za celou tu dobu nevzbudil.

Druhé nebezpečí představoval malý levandulově zbarvený hlídkový člun, který vyrazil z ostrova a zamířil přímo k majáku. Strážci na jeho palubě si museli být polapenou kořistí jistí. Blížili se totiž docela volným tempem.

Třetí a poslední nebezpečí přicházelo zpod jejich nohou. Život jim, alespoň pro nejbližší chvíle, nejspíš zachránily jemné, sotva slyšitelné zvuky – slabé cinkání kovu o kov, přicházející z šachty, vedoucí do tunelu hluboko pod nimi.

Pitt kopnutím vzbudil Giordina. „Máme návštěvu. Zdá se, že nás vystopovali.“

Giordino byl okamžitě vzhůru. Zpoza opasku pod bílou kombinézou vytáhl automat Pouštní orel kalibr .50. Pitt z batohu vylovil svůj prastarý kolt .48. Pak se skrčil vedle ústí šachty, a aniž by nahlédl dovnitř, zakřičel: „Zůstaňte, kde jste…!“

Co následovalo, bylo naprosto nečekané. V odpověď se totiž ozvala salva výstřelů z automatu, jež vyletěla ústím šachty a pokropila kovovou střechu majáku, v níž udělala tolik děr, že náhle vypadala jako cedník. Salva byla natolik prudká, že Pitt s Giordinem se raději sami zdrželi střelby, aby neriskovali, že jim při vystrčení rukou přes okraj otvoru ustřelí prsty.

Pitt se odplížil k jednomu z oken majáku a pažbou zaútočil na skleněnou tabuli. Sklo bylo silné, takže bylo zapotřebí několika úderů, než se konečně roztříštilo. Většina střepin spadla ven do moře, ale Pitt rychle sáhl otvorem ven a zbývající sklo vtlačil dovnitř. Nohou shrnul střepy na hromadu a pak je skopl přes okraj ústí šachty, v níž zmizely jako záplava ostrých nožů. Zevnitř se ozvaly výkřiky bolesti a palba ustala.

Pitt s Giordinem využili této odmlky a naslepo začali pálit dolů do šachty. Jejich kulky se odrážely od betonových stěn a vyvolávaly hotovou pohromu mezi strážnými z Odyssey, kteří šplhali vzhůru. Bolestivé výkřiky konečně utichly a místo nich se ozvaly odporné tupé zvuky těl narážejících v pádu na stěny a dopadajících na dno tunelu hluboko dole.

„To by mělo do jejich plánů nasypat nějaký ten písek,“ poznamenal Giordino hlasem zcela prostým lítosti a zasunul do pažby nový zásobník.

„Pořád ale můžeme čekat nevítané hosty,“ poznamenal Pitt s poukazem na strážný člun, blížící se k majáku, s přídí zdviženou a s kohoutím ocasem vzedmuté vlny za zádí.

„To bude těsné.“ Giordino ukázal rozbitým oknem na modrou helikoptéru, jež od severu klouzala nad hladinou jezera.

Pitt rychle odhadl vzdálenosti, které měly člun a vrtulník ještě před sebou, a napjatě se usmál. „Helikoptéra je rychlejší. Měla by sem dorazit o půldruhého kilometru před člunem.“

„Můžeme se jenom modlit, aby neměli na palubě raketomet,“ poznamenal Giordino, aby zchladil Pittovu sebejistotu.

„Brzo uvidíme. Připrav se chytit konec zvedacího lana, jakmile nám ho spustí.“

„To by trvalo moc dlouho, kdyby nás vytahovali po jednom,“ namítl Giordino. „Velice důrazně navrhuju, abychom se rozloučili s tímhle majákem společně.“

Pitt přikývl. „Souhlasím s tebou.“

Vyšli spolu na úzký ochoz, obepínající dokola celý vrcholek majáku. Pitt nyní již ve vrtulníku rozeznával typ Bell 430 se dvěma motory Rolls-Royce. Trup byl natřen červenou a žlutou barvou a nesl na bocích nápis MANAGUA AIRWAYS. Upřeně sledoval, jak pilot provádí jednoduché a přímé přiblížení, jednou oblétává maják, zatímco jeho mechanik spouští popruhy na konci zvedacího lana, odvíjeného z bubnu navijáku postranními dveřmi helikoptéry.

Jelikož byl Pitt zhruba o třicet centimetrů vyšší než Giordino, podařilo se mu jako prvnímu zachytit konec lana, opisujícího kruh v proudění vzduchu od rotoru. Okamžitě ho připevnil smyčkou kolem Giordinových ramen.

„Ty máš pevnější kostru než já. Takže váhu poneseš ty, já se tě budu držet.“

Giordino protáhl ruce smyčkou a uchopil lano, zatímco Pitt se ho pevně chytil kolem pasu. Mechanika vrtulníku přes rachot motoru samozřejmě nebylo slyšet, takže na ně mohl jen horečně gestikulovat, že je bude vytahovat postupně.

Jeho varování však přišlo pozdě. Tou dobou již lano stáhlo Pitta s Giordinem z ochozu majáku, takže jak se nyní do vrtulníku opřel závan větru, viseli oba třicet metrů nad vodní hladinou. Pilota náhlý náklon stroje na pravobok v důsledku zatížení společnou vahou obou mužů značně překvapil. Rychle však zareagoval a helikoptéru srovnal, zatímco mechanik sledoval, jak přetížený naviják zvedá svůj mimořádně těžký náklad.

Naštěstí pro všechny zúčastněné blížící se člun žádné rakety nevypálil. Nicméně spustil alespoň staccatovou palbu z velkorážního děla na přídi. Avšak vzhledem k tomu, že člun byl stále ještě značně daleko a navíc dost divoce poskakoval na vlnách, náboje dopadaly přinejmenším padesát metrů od cíle.

Pilot, celý zděšený, že na něj někdo střílí, zapomněl na muže, které přiletěl zachránit, strhl helikoptéru stranou od člunu a zahájil spěšný ústup směrem k bezpečnému pobřeží. Mezitím se stále ještě sedm metrů pod břichem vrtulníku bláznivě točili a kývali Pitt s Giordinem. Giordino měl pocit, že mu upadnou paže. Pitt, který žádnou bolest necítil, však nemohl dělat nic jiného než se křečovitě držet svého druha a křičet na mechanika helikoptéry, aby proboha vytahování lana urychlil.

Pitt viděl agonii v Giordinově obličeji. Po dobu téměř dvou minut, jež byly snad nejdelšími v celém jeho životě, se rozhodoval, jestli se nemá pustit, ale jediný pohled dolů na hladinu, nyní skoro sto sedmdesát metrů pod jeho klátícíma nohama, ho přiměl rychle změnit úmysl.

Pak se již konečně ze vzdálenosti půldruhého metru díval do vyděšených očí mechanika. Ten se obrátil a zakřičel na pilota, který naklonil stroj, aby oba muži mohli vklouznout do nákladového prostoru helikoptéry. Potom se už boční dveře rychle zavřely a zajistily.

Stále ještě šokovaný mechanik zíral na dvojici mužů, natažených na podlaze. „Jste blázni, hombres,“ zavrčel s výrazným španělským přízvukem. „Tenhle lano jenom pro pytel pošty za padesát kilo.“

„On mluví anglicky,“ poznamenal Giordino.

„Ale ne moc dobře,“ přidal se Pitt. „Připomeň mi, abych nezapomněl napsat dobrozdání výrobci těch navijáků.“ Zvedl se na nohy a spěchal do kokpitu, kde se bočním oknem zadíval ven, dokud nenašel hlídkový člun. Ten mezitím vzdal pronásledování a obrátil se zpátky k ostrovu.

„Co to ksakru mělo všechno znamenat?“ naléhal pilot. Byl upřímně rozzlobený. „Ti klauni na nás doopravdy stříleli.“

„Naše štěstí, že měli špatnou mušku.“

„Když jsem bral tuhle zakázku, tak jsem s žádnými problémy nepočítal,“ pronesl pilot, očima stále ostražitě sleduje člun. „Co jste zač, mládenci, a proč po vás ten hlídkový člun šel?“

„Jak je uvedeno v objednávce,“ odpověděl Pitt. „Můj přítel a já jsme od Národní podmořské a oceánské agentury NUMA. Já se jmenuju Dirk Pitt.“

Pilot sundal jednu ruku z řízení a napřáhl ji přes rameno. „Marvin Huey.“

„Vy jste Američan a podle přízvuku hádám z Montany.“

„Skoro jste se trefil. Vyrostl jsem na ranči ve Wyomingu. Dvacet let jsem létal v téhle věci pro vojenské letectvo, a když mi manželka utekla s jedním naftařem, odstěhoval jsem se sem a založil malou společnost.“

Pitt mu potřásl rukou a zběžně se na pilota podíval. Za kontrolním panelem vypadal dost malý a měl řídnoucí rusé vlasy, jež se mu sbíhaly na čele do špičky. Oblečený byl do obnošených džín Levis, květované košile a kovbojských bot. Světle modré oči vypadaly, jako by toho už spoustu viděly. Zdálo se, že je mu tak slabě přes padesát.

Huey se na Pitta stále zvědavě díval. „Ještě jste mi neřekl, proč ten kvapný ústup.“

„Viděli jsme něco, co jsme vidět neměli,“ odpověděl Pitt bez bližšího vysvětlování.

„Co asi tak může být k vidění v opuštěném majáku?“

„Není to tak, jak to vypadá.“

Huey tomu sice nevěřil, ale dál se nevyptával. „Za pětadvacet minut jsme na naší přistávací ploše v Manague.“

„Čím dřív, tím líp.“ Pitt pokynul k prázdnému sedadlu druhého pilota. „Můžu?“

Huey lehce přikývl. „Poslužte si.“

„Předpokládám, že byste nemohl přeletět nad tím ostrovním závodem společnosti Odyssea?“

Huey se nepatrně ohlédl a střelil po Pittovi pohledem, obvykle vyhrazeným pro mentálně vyšinuté. „Děláte si legraci. To místo hlídají přísněji než Oblast 51 u jezera Groom v Nevadě. Nedostanu se ani na osm kilometrů k tomu ostrovu a už po mně vystartuje jejich hlídkové letadlo a zažene mě.“

„Co se to tam dole děje?“

„To nikdo neví. Závod je tak tajný, že Nikaragujci dokonce popírají, že by vůbec existoval. Začalo to jako malinký podnik, který však v posledních pěti letech mohutně expandoval. Jejich bezpečnostní opatření jsou neuvěřitelná. Postavili tam veliká skladiště, o kterých si někteří lidé myslí, že jsou to montážní prostory. Šušká se, že tam je také ubytovací zařízení, ve kterém žije na tři tisíce lidí. Domorodí Nikaragujci kdysi na tomhle ostrově pěstovali kávu a tabák. Jejich největší města, Alta Garcia a Moyogalpa, byla ale stržena a vypálena a vláda přinutila jejich obyvatele, aby se odsud přesídlili do hor na východě.“

„Vláda tedy musela nalít do toho podniku rozsáhlé investice.“

„O tom nic nevím, ale rozhodně je velice vstřícná vůči Odyssee, jen aby jim umožnila vyvíjet činnost bez sebemenší intervence zvenčí.“

„Copak doposavad nikdo bezpečnostními opatřeními Odyssey nepronikl?“ chtěl vědět Pitt.

Huey se tvrdě usmál. „Nikdo, kdo by přežil.“

„To je tak obtížné se tam dostat?“

„Všechny pláže ostrova hlídají vozidla, vybavená nejmodernější sledovací technikou. Kolem ostrova hlídkují čluny a jim pomáhají helikoptéry. Dálkové senzory monitorují každý pohyb na všech pěšinách a cestách vedoucích do komplexu. Říká se, že inženýři z Odyssey vyrobili čidla, schopná ucítit člověka, blížícího se k budovám, a odlišit ho od zvířete.“

„Musí přece existovat nějaké satelitní fotografie!“ trval na svém Pitt.

„Můžete si je koupit třeba od Rusů, ale nepoznáte z nich, co se děje uvnitř těch budov.“

„Pak tu zaručeně koluje řada pověstí.“

„Jistě, spousta. Ale jediná, která má nějaký reálný základ, tvrdí, že to je výzkumný a vývojový komplex. Co ale zkoumají, ví bůh.“

„Určitě se to nějak jmenuje.“

„Jenom tak, jak to nazývají místní.“

„Jak?“ pobízel ho Pitt.

„V angličtině,“ odpověděl Huey konečně, „tomu říkají dům neviditelných.“

„Z nějakého důvodu?“

„Protože prý každý, kdo kdy vešel dovnitř, se už nikdy neobjevil.“

„Copak to místní úřady nikdy nevyšetřovaly?“

Huey zavrtěl hlavou. „Nikaragujští byrokrati zastávají politiku nevměšování. Říká se, že vedení Odyssey si koupilo každého politika, soudce a policejního důstojníka v zemi.“

„Co rudí Číňané? Nejsou v tom nějak zaangažovaní oni?“

„Ti jsou dneska ve Střední Americe všude. Asi před třemi lety uzavřeli s Odysseou kontrakt na vybudování krátkého kanálu skrz západní břeh jezera Nicaragua u Pena Bianca, aby tudy mohly plout oceánské nákladní lodě.“

„Z toho musela místní národní ekonomika pořádně profitovat.“

„Ani ne. Většina lodí, které kanál používají, patří k čínské nákladní flotile.“

„COSCO?“

Huey přikývl. „Jo, to je ono. Všechny jejich lodě kotví u zařízení Odyssey.“

Pitt strávil zbytek cesty pohroužen v mlčení. Jenom si v duchu probíral tisíce různých nesrovnalostí a nejasností ohledně Odyssey, o jejím podivném zakladateli a ještě podivnějších aktivitách. Jakmile Huey přistál s vrtulníkem před hangárem společnosti tři kilometry od Managuy, Pitt sám vystoupil a šel zavolat admirálu Sandeckerovi.

Ten, přesně podle svého zvyku, neztrácel ani slovo. „Copak jste ještě nevyrazili na cestu do Washingtonu?“

„Ne,“ odpověděl ostře Pitt. „A ani vyrazit nehodláme.“

Sandecker pochopil, že Pitt má něco za lubem, a proto couvl. „Předpokládám, že k tomu máte důvod.“

„Víte něco o velikém tajném zařízení Odyssey, na ostrově v jezeře Nicaragua, jež se nachází přímo nad podzemními tunely?“

„Jediná informace o aktivitách Odyssey v této oblasti hovoří o kanálu mezi jezerem a mořským břehem, který má sloužit tomu, aby zámořské nákladní lodi mohly proplouvat až do jezera.“ Sandecker se odmlčel.

„Když o tom teď přemýšlím, tak ta zpráva mluví dost neurčitě o nějakých přístavních zařízeních, jež Nikaragujci staví v přístavním městě Granada, pár kilometrů od Managuy.“

„Ta vaše zpráva byla vágní proto, že ona přístavní zařízení byla vybudována v komplexu společnosti Odyssea na ostrově Ometepe a slouží pouze pro jejich soukromé účely.“

„Co máš teď v plánu?“ chtěl vědět Sandecker, který jako by už četl Pittovy myšlenky.

„Navrhuji, abychom se s Alem vydali do toho jejich podniku a zjistili, o co tam jde.“

Sandecker zaváhal. „Potom, co jste jen tak tak unikli z těch tunelů, se mi zdá, že příliš pokoušíte své štěstí.“

„V nezákonném vstupu jsme prostě dobří.“

„To není k smíchu,“ ostře odsekl Sandecker. „Musí mít určitě velice přísná bezpečnostní opatření. Jak se tam hodláte vetřít?“

„Dostaneme se tam z vody.“

„Nemyslíš, že tam budou mít i podvodní senzory?“

„Vlastně by mě překvapilo,“ odpověděl trochu pompézně Pitt, „kdyby je tam neměli.“

35 KAPITOLA

Deset minut poté, co domluvil s Pittem, zíral admirál Sandecker nevěřícně na Hirama Yaegera. „Jste si tím jistí? Vaše údaje musí být chybné.“

Ale Yaeger trval na svém. „Max není stoprocentně neomylná, ale v tomto případě jsem přesvědčen, že má absolutní pravdu.“

„To je k nevíře,“ poznamenal Gunn, když si pročetl zprávu od Max.

Sandecker pomalu zavrtěl hlavou, neschopen srovnat se s tím, co se právě dozvěděl. „Říkáte, že tunely byly vybudované proto, aby odvedly Jižní rovníkový proud, což následně sníží teplotu Golfského proudu.“

„Podle Maxina počítačového modelu bude chladnější o pět stupňů v okamžiku, kdy dosáhne pobřeží Evropy.“

Gunn vzhlédl od potištěných listů. „Účinek na evropské klima by byl katastrofální. Celý kontinent by na osm měsíců v roce úplně zamrzl.“

„Nezapomínejme ani na účinek Golfského proudu na východní pobřeží Spojených států a na přímořské provincie Kanady,“ dodal Sandecker. „Každý stát východně od Mississippi a na atlantickém pobřeží by trpěl stejnými mrazy jako Evropa.“

Nato se ozval Gunn. „To je pěkně radostná perspektiva.“

„Přesuny teplé povrchové vody Atlantiku jsou podmíněny změnami teploty a slanosti vody,“ vysvětloval Yaeger. „Teplá voda z tropů se přesouvá k severu, kde se míchá s chladnou vodou z Arktidy, houstne a jihovýchodně od Grónska klesá do hloubky. Tomu se říká vertikální termocirkulační proudění. Pak se voda postupně znovu ohřívá a v blízkosti evropského břehu stoupá k hladině. Náhlý pokles teploty Golfského proudu by rovněž mohl způsobit kolaps této vertikální termocirkulace, což by mohlo celou krizi na několik staletí ještě zhoršit.“

„Jaký by byl bezprostřední efekt těchto změn?“ zeptal se Sandecker. Yaeger rozložil několik papírů na stůl před Sandeckera a začal rekapitulovat jednotlivé údaje.

„Spustila by se nepředstavitelná vlna smrti a zmaru. Zpočátku by pomřely tisíce bezdomovců na omrzliny a podchlazení. Mnoho dalších by následovalo v krátkosti poté, co by se vyčerpaly zásoby paliv, po nichž by se enormně zvýšila poptávka. Doslova by zamrzla potřebná lodní doprava, protože by se řeky pokryly ledem. Také veškeré přístavy na Baltu a v Severním moři by zamrzly, což by zastavilo tankery přivážející ropu a tekutý plyn používaný k vytápění, o lodích dovážejících potraviny ani nemluvě. Většina zemědělské produkce by se snížila zhruba o polovinu. Nedostatek potravin by se ještě zvýšil zkrácením vegetačního období. Také automobilový transport by byl výrazně omezen díky namrzání silnic, přívalům sněhu a nedostatku pohonných hmot. Letiště a železnice by byly na celé týdny zcela paralyzovány. Lidé by se stali náchylnější k chřipkám, nachlazením a zápalu plic. Prakticky přes noc by se zastavil turistický průmysl. Evropskou ekonomiku by zachvátil totální chaos, bez naděje na nějaké zlepšení. A to všechno je jenom polovina všech těch hrůz.“

„Tolik tedy ohledně pěstování francouzských vín a holandských tulipánů,“ zamumlal Gunn.

„Co zemní plyn, proudící plynovody ze Středního východu a z Ruska?“ otázal se Sandecker. „Nemohl by se jeho přísun urychlit, aby kompenzoval ostatní ztráty?“

„To by představovalo pouhou kapku v moři, uvážíme-li objem požadavků. Kromě toho je třeba kalkulovat i s omezením potřebné elektrické energie v důsledku očekávaných sněhových bouří. Max odhaduje, že bez topení by se v celé Evropě ocitlo přinejmenším třicet milionů domácností.“

Gunn vzhlédl od svých poznámek. „Povídal jsi ale, že je to jenom polovička hrůz.“

„Další katastrofy a utrpení by se dostavily po zvýšení teplot na jaře,“ pokračoval Yaeger. „Celkový hrůzný scénář navíc ještě potencují husté deště a prudké větry. Výsledkem budou těžké rozsáhlé záplavy. Řeky budou přetékat vodou z tajícího sněhu, vylijí se z břehů a zaplaví tisíce vesnic a měst, zničí množství důležitých mostů, stejně jako miliony domů. Laviny a sesuvy půdy pohřbí celá města a zničí rozsáhlé úseky dálnic. Ztráty na životech se při takovýchto kataklysmatech ani nedají odhadnout.“

Gunn se Sandeckerem zůstali chvíli zticha. Pak Sandecker promluvil.

„Proč?“ otázal se stručně.

Gunn pronesl myšlenku, která se neustále vtírala všem přítomným. „Co ale mohou Fantom a rudá Čína takovým krutým plánem získat?“

Yaeger jen obrátil v bezradném gestu ruce dlaněmi vzhůru. „Na tuhle otázku musí Max teprve odpovědět.“

„Nekontroluje Fantom náhodou dodávku zemního plynu do Evropy?“ nadhodil Sandecker.

„Položili jsme si stejnou otázku a prověřili jsme všechny větší producenty plynu, zásobující kontinent,“ odpověděl Yaeger. „Odpověď byla negativní. Odyssea nemá nikde na světě žádný podíl na zásobách nebo těžbě plynu a ropy. Jedinými minerály, v nichž má Fantom obchodní zájmy, jsou platina, paladium, iridium a rhodium. Vlastní zásoby a doly na těžbu těchto prvků v Jižní Africe, Brazílii, Rusku a Peru. Měl by prakticky monopol, kdyby se mu podařilo získat kontrolu nad Hallovým dolem na Novém Zélandě, ve kterém se těží tolik, kolik ve všech ostatních zemích dohromady, ale vlastník tohoto dolu, Westmoreland Hall, prodat odmítl.“

„Jestli si ještě pamatuju středoškolskou látku z chemie,“ pronesl pomalu Sandecker, „tak platina se užívá nejvíc na výrobu elektrod, jako třeba v automobilových svíčkách, a pak na šperky.“

„Vzhledem k vysoké tepelné odolnosti je po ní poptávka rovněž v chemických laboratořích.“

„Stále ještě nevidím žádnou souvislost mezi dolováním a jeho záměrem poslat Evropu do doby ledové.“

„Nějaké vysvětlení tu ale být musí,“ podotkl Gunn. „Návratnost investic do vybudování těch tunelů musí být astronomická, aby se ty práce vyplatily. Jestliže tedy nebude mít příjem ze zvýšené poptávky po energiích, co jiného by mohl získat?“

Sandecker se otočil a zamyšleně se zahleděl oknem na řeku Potomac. Nakonec se obrátil do místnosti a spočinul zrakem na Yaegerovi. „Ty pumpy, poháněné nesmírným tlakem vody, nemohly by se využít jako zdroj elektřiny? Jestliže ano, pak by nejspíš dokázaly pokrýt spotřebu celé Střední Ameriky.“

Yaeger odpověděl: „Pitt se ale o žádných generátorech nezmiňuje. On i Giordino by určitě něco takového poznali.“

Sandecker nyní upřel své autoritativní modré oči na Gunna. „Jsi informován o té rošťárně, kterou ti dva chtějí provést?“

„Ne, nejsem.“ Gunn neohroženě opětoval Sandeckerův pohled. „Měl jsem dojem, že se vrací letadlem do Washingtonu.“

„Nastala změna plánu.“

„Ale?“

„Sdělili mně, že plánují tajnou inspekci onoho tajemného zařízení Odyssey na ostrově uprostřed jezera Nicaragua.“

„Vy jste jim k tomu dal povolení?“ pronesl Gunn s mazaným úsměvem.

„Odkdy si myslíš, že by ode mě přijali zamítavé stanovisko?“

„Třeba přijdou s nějakou odpovědí na naše dilema.“

„Třeba,“ připustil pochmurně Sandecker. „Nebo se třeba také nechají zabít.“

ČTVRTÁ ČÁST

– Klíč

36 KAPITOLA

30. SRPNA 2006 Ostrov Branwyn, Guadeloupe

Na ostrov Branwyn, jeden z hlavních ostrovů Guadeloupu v Karibském moři, pětadvacet kilometrů jižně od Basse-Terre, začala přilétat soukromá i podniková proudová letadla. Exoticky vyhlížející minibusy s luxusními interiéry, natřené levandulovou barvou, popojely blíže k letadlu, aby naložily pasažéry. Řidiči naskládali do autobusů zavazadla a pak již odvezli cestující do elegantních apartmá v luxusním podzemním azylu, jenž sloužil výhradně pro soukromé Fantomovy hosty. Všichni nově příchozí byly ženy. Žádnou z nich nedoprovázel ani přítel, ani obchodní společník.

Všechny přiletěly samy.

Poslední letadlo přistálo v šest večer. Byl to známý Beriev Be-210 patřící Fantomově společnosti. Fantom, jediný cestující muž, pomalu sestoupil po schůdcích. Se svým obrovitým břichem se nástupními dvířky letadla sotva protlačil. Za ním následovala nosítka s nějakým tělem, kompletně zakrytým přikrývkou. Fantom, oděný ve svém typickém bílém obleku, se pak usadil na zadním sedadle automobilu a nalil si z baru sklenku Beaujolais.

Řidič, který Fantoma vozil již v minulosti, byl vždycky znovu ohromen, jak je jeho zákazník při své objemnosti pohyblivý. Teď se na chvíli zarazil a zvědavě sledoval, jak nosiči bez velkých ceremonií pokládají lehátko s nehybnou postavou na ložnou plochu pick-upu, bez ohledu na prudký déšť, který se právě spustil.

Na jižním konci ostrova byla v korálovém útesu a ve skále vytesána mísovitá formace sto metrů v průměru, připomínající obří kotel. Nejnižší místo prolákliny bylo vyhloubeno ještě o dalších deset metrů, tedy dost hluboko, aby žádná projíždějící loď nebo člun nemohly sledovat, co se děje uvnitř.

Na dně prohlubně stálo třicet přes čtyři metry vysokých obelisků, pravidelně rozestavených po devadesáti centimetrech od sebe. Jednalo se o kopii mystického monolitického památníku ve Stonehenge, což v překladu znamená kamenný kruh. Balvany byly dva metry široké a necelý metr tlusté. Jejich kuželovitě vrcholy nesly tři sta patnáct centimetrů dlouhé překlady, tvarované do kruhovitého zakřivení.

Vnitřní kruh ve tvaru podkovy, známý pod jménem Trilithons, sestával z pěti samostatně čnících obelisků, rovněž s překlady na vrcholech. Na rozdíl od tvrdozrnného pískovce, z něhož pochází originální Stonehenge v Anglii, postavený mezi léty 2550 až 1600 před Kristem, byl celý místní areál vytesán z černé lávy.

Avšak hlavním rozdílem mezi starověkou a touto novou stavbou byl obrovský mramorový blok, ozdobený a přitesaný do podoby sarkofágu. Nacházel se uprostřed vnitřního podkovovitého prostoru, zhruba tři metry nad zemí, kam se dalo dostat po schodišti, jež ústilo na jakousi terasu, obkružující monolit s ozdobně vytesanými obrazy cválajícího uffingtonského koně na stěnách.

V noci osvětlovaly interiér celé prolákliny skryté reflektory, vrhající světla levandulově barvy, jež klouzaly po kamenných pilířích, zatímco do temné noční oblohy se zabodávaly svazky laserových paprsků, vycházející zpoza zevního kamenného kruhu. Tato iluminace však svítila jen krátce zvečera a později zhasla.

Několik minut před půlnocí, jako na nějaký povel, přestalo pršet. Když se světla opět rozzářila, zdobilo celou rozlohu střední části Trilithonsu třicet žen v šatech naaranžovaných do umně skládaných záhybů. Toto splývavé oblečení, známé z antického Řecka pod názvem peplos, zakrývalo ženám lýtka i nohy a hýřilo všemi duhovými barvami, takže ani dvě řízy neměly stejný vzhled. Hlavy žen zdobily dlouhé rudé příčesky, jejich obličeje, krky a paže pak stříbrné vločky. Stříbrný make-up dodával jejich tvářím výraz masek, takže všechny vypadaly jako sestry, příslušnice jedné krve.

Stály tam v naprosté tichosti a hleděly na postavu, nacházející se na vrcholu mramorového bloku. Byl to muž. Jediné, co z něj však mohly vidět, byla horní polovina obličeje. Celé tělo, bradu a ústa měl pevně zahalené černým hedvábím. Vypadal na pokročilého padesátníka, se spoustou šedivých vlasů. Nos i bradu měl velice ostré, hluboce zbrázděný obličej byl temně opálený. Doširoka otevřenýma až vystouplýma očima těkal po paprscích světla a po vrcholcích kamenných sloupů. Byl totiž jakoby srostlý s mramorovým monolitem, nemohl ani pohnout hlavou. Mohl se dívat jediným směrem, a to přímo vzhůru, kde s viditelnou hrůzou sledoval, jak do černé noční oblohy míří prst laserového paprsku.

Vířící světla náhle potemněla, zatímco laserové paprsky kolem středového mramorového monumentu zářily dál. Za okamžik se všechna světla znovu rozsvítila a začala opět vířit. Minutu se dokonce zdálo, že se nic nezměnilo, vzápětí se však jako zázrakem zjevila postava další ženy ve zlaté tunice. Hlavu jí kryla záplava rudých vlasů, dlouhých a zářivě lesklých, padajících ve volných vlnách až k pasu. Kůži na obličeji, krku i pažích měla třpytivě perleťově bílou. Byla štíhlá, s dokonalým tělem. S kočičí elegancí vystoupala po schodech na mramorový blok, který nyní zjevně připomínal oltář.

Pozvedla ruce k nebi a začala monotónně přednášet: „Ó, dcero Odyssea a Kirké, nechť je život odebrán těm, jež ho nejsou hodni. Opíjejte se majetkem a poklady mužů, kteří se nás pokoušejí zotročit. Nehledej muže prosté bohatství a moci. Jakmile však nalezneš ty pravé, využij jejich majetku, zbav je jejich přání, vypleň jejich poklady a vstup do jejich světa.“

Nato pozvedly ruce i ostatní ženy a sborem se přidaly: „Velké je sesterstvo, neboť my jsme oporami světa, slavné jsou dcery Odyssea a Kirké, neboť velebená jest jejich cesta.“

Modlitba se opakovala, nabývala na hlasitosti, až se nakonec opět ztišila téměř do šepotu a vztyčené paže poklesly.

Žena, stojící proti vyděšenému muži na mramorovém oltáři, sáhla do záhybů své tuniky, vytáhla odtud dýku a pozvedla ji nad hlavu. Ostatní ženy vystoupily po schodech a těsně obklopily budoucí pohanskou oběť. Jako na povel, i ony najednou vytáhly dýky a zvedly je nad hlavu.

Znovu se ozvala žena, vystupující jako nejvyšší kněžka: „Zde leží ten, který neměl být zrozen.“

S těmito slovy zabořila dýku do prsou vyděšeného muže, připoutaného k oltáři. Pak pozvedla dýku, z jejíž čepele stékala nyní již krev, ukročila stranou, načež před nebožáka předstupovaly jedna žena za druhou a zabodávaly svou dýku do bezmocného těla.

Skupina žen pak sestoupila po schodech dolů a zastavila se pod sloupy. Všechny držely své dýky, jako by nabízely nějaký vzácný dar. Na okamžik zavládlo naprosté ticho a pak se ozval monotónní hlas: „Před očima našich bohů slavně vítězíme.“

Vtom laserový paprsek i vířící světla zhasly, zahalujíce pohanský chrám vraždy do tmy.

Následujícího dne celý svět strnul ohromen zprávou, že mediální magnát Westmoreland Hall pravděpodobně utonul poté, co se vydal za útesy u svého luxusního jamajského plážového obydlí a vzápětí zmizel. Hall šel, jako každé ráno, plavat sám. Bylo o něm známo, že má ve zvyku vydávat se na hloubku až za úroveň útesů, odkud se pak nechával příbojem unášet úzkou mezerou mezi skalisky zpět k pláži. Nebylo jasné, jestli se Hall utopil, byl napaden žralokem nebo zemřel přirozenou smrtí, jelikož jeho tělo nebylo nalezeno, ani při intenzivním pátrání jamajských úřadů.

Jeho nekrolog uváděl:

Hall, zakladatel důlní říše, vlastnící na Novém Zélandě nejrozsáhlejší ložiska platiny a dalších pěti příbuzných kovů, byl velice pracovitým ředitelem, jenž dosáhl úspěchu díky tomu, že převzal doly, které se nacházely na pokraji bankrotu, a změnil je v prosperující podniky. Následně na ně získal půjčku na pořízení nových akvizic v Kanadě a Indonésii. Byl vdovcem, svou manželku ztratil při autonehodě před třemi lety. Hall zanechal syna Myrona, úspěšného umělce, a dceru Rowenu, která jako výkonná zástupkyně ředitele nyní převezme předsednictví v představenstvu i řízení každodenních aktivit celého konglomerátu.

Podle většiny ekonomů Wall Street akcie Hall Enterprises překvapivě vzrostly o deset bodů poté, co se rozšířila zpráva o smrti jejího zakladatele. Ve většině podobných případů akcie totiž klesají. V této souvislosti makléři přiznávají rozsáhlé nákupy několika neznámými zájemci. Většina expertů z oboru předpokládá, že Rowena Westmorelandová prodá otcův podnik společnosti Odyssea, ježto je známo, že zakladatel tohoto podniku, pan Fantom, jí učinil nabídku, dalece převyšující ostatní podání.

Zádušní mše pro přátele a rodinu se bude konat v Christchurch Cathedral ve středu ve 2 hodiny odpoledne.

O deset dní později se v ekonomické části světových deníků objevila poznámka:

Pan Fantom z Odyssea Corporation zakoupil za neuvedenou sumu společnost Hall Mining Company od rodiny nedávno zesnulého Westmorelanda Halla. Předsedkyně představenstva a vlastník většinového podílu akcií Rowena Westmorelandová bude pokračovat ve vedení společnosti jako její výkonná ředitelka.

Nebyla však uvedena ani zmínka o tom, že veškeré zásoby zpracované platiny byly zakoupeny společností Ling Ho Limited z Pekingu, která je nechala čínskou nákladní lodí převézt do průmyslového centra na pobřeží provincie Fukien.

37 KAPITOLA

Vítr přicházejíci z rozlehlých plání Tichého oceánu mírně čeřil hladinu jezera. Ačkoliv jezero bylo dost veliké, vodní proudy zde byly minimální a teplota dosahovala příjemných šestadvaceti stupňů. Ticho nad temnými vodami rušilo pouze drsné vrčení motoru proudového vodního skútru. Prakticky nepostřehnutelný lidským okem, uháněl nocí rychlostí osmdesát kilometrů v hodině. Byl zcela neviditelný dokonce i pro radar, vzhledem k plášti z měkké gumy, jenž absorboval rádiové vlny a pohlcoval i paprsky radaru.

Tento dopravní prostředek Polaris Virage TX řídil Pitt. Giordino trůnil na zadním sedadle, s batohem plným potřebného vybavení v příďovém zavazadlovém prostoru. Vedle potápěčské výstroje vezli s sebou ještě kombinézy, jež si přinesli z Odyssey. Tentokrát však fotografie na identifikačních štítcích odpovídaly jejich tvářím. Giordinův obličej byl poněkud upravený, aby alespoň zhruba připomínal jakousi ženštinu. Zatímco čekali, než jim z Washingtonu dopraví jejich potápěčskou výstroj, zašli do fotoateliéru a zařídili, aby původní fotografie na průkazkách v laminátových pouzdrech byly nahrazeny novými. Majitel salónu jim za práci účtoval pořádně vysokou cenu, ale zato se na nic neptal.

Když propluli podél břehu na straně ostrova pod sopkou Madera, minuli skalnatou šíji. Přitom se drželi dobrého půldruhého kilometru od písčité pláže, táhnoucí se mezi oběma horami. Světla komplexu na pozadí černé Mount Concepcion jasně zářila. Tady se žádné zatemnění nepoužívalo. Vedení Odyssey se díky ochraně svých strážných a sítí výstražných zařízení zjevně cítilo bezpečně a klidně.

Když se přiblížili k přístavní oblasti, kde kotvila lampami jasně osvětlená kontejnerová loď s velkým nápisem COSCO na boku, Pitt vodní skútr zpomalil. Oba cestující zaregistrovali, že jeřáby právě vykládají kontejnery na nákladní auta, seřazená pod lodním trupem. Nakládáno nebylo nic. Pitt si již začínal myslet, že celý komplex je něco více než pouhé výzkumné a vývojové středisko. Určitě má nějaký vztah k tunelům, probíhajícím pod ním.

Sandecker nakonec jejich misi rámcově odsouhlasil. Yaeger s Gunnem poučili Pitta a Giordina o účelu tunelů, takže se všichni shodli, že je nezbytné dozvědět se nějakou bližší informaci o celém komplexu, neboť jen tak budou snad schopni pochopit Fantomovy motivy pro jeho snahu pokrýt celou Evropu ledem.

Virage TX byl natřen matnou tmavošedou barvou, jež dokonale splývala s černou vodou. Na rozdíl od různých špionážních filmů, ve kterých se agenti prohánějí v přiléhavých černých kombinézách, je v praxi daleko vhodnější tmavošedá kamufláž, jelikož je v záři hvězd méně patrná. Původní tříválcový motor skútru byl techniky NUMA upraven tak, že dodával výkon sto sedmdesáti koní. Také byly modifikovány tlumiče zvuku, takže motor byl o devadesát procent tišší.

Když teď uháněli po černé hladině, bylo v podstatě nejhlasitějším zvukem pleskání vln o příď a jen tiché brumlání tlumiče. Cestovatelé dosáhli zevního okraje Isle de Ometepe za půl hodiny od chvíle, kdy vyrazili z opuštěného přístaviště jižně od Granady.

Pitt trochu stáhl plynovou páku, zatímco Giordino pečlivě sledoval ruční detektor radarových paprsků. „Jak to vypadá?“ zeptal se ho Pitt.

„Paprsek radaru nás klidně přejel a ani se nezastavil. Takže nás určitě nevidí.“

„To byl od nás dobrý nápad, když jsme se rozhodli dokončit konec cesty pod vodou,“ poznamenal Pitt a pokývl směrem ke dvojici světlometů, pátrajících po hladině do vzdálenosti pěti set metrů od břehu.

„Podle mě je to asi čtyři sta metrů.“

„Náš hloubkoměr hlásí jen něco přes sedm metrů. Musíme být mimo hlavní kanál.“

„Je čas opustit loď a namočit se,“ pravil Giordino s poukazem na hlídkový člun, který se vynořil zpoza dlouhého přístavního mola.

Jelikož už byli oblečení do neoprenu, stačilo jen rychle navléknout potápěčskou výzbroj a vytáhnout ze zavazadlového prostoru připravenou výbavu. Virage byl stabilní prostředek, takže si na něm mohli vzájemně pohodlně pomoci navléknout kyslíkové přístroje s uzavřeným okruhem, stejné, jaké používá armáda pro potápění v mělkých vodách. Rychle provedli kontrolu, načež Giordino vklouzl do vody. Pitt ještě upevnil řízení skútru na přímý kurz směrem k západnímu břehu jezera, posunul plynovou páku a následoval Giordina. Ani jeden z nich se pak už po jejich dopravním prostředku neohlédl a oba se ponořili pod hladinu. I když používali komunikační zařízení, rozhodně nehodlali riskovat, že by se v inkoustově černé temnotě vzájemně ztratili. Proto si k opaskům se zátěží přivázali konce třímetrové šňůry.

Pitt dával přednost dýchacímu přístroji s uzavřeným okruhem. Polozavřený okruh byl sice ve větších hloubkách účinnější, ale zato z něho na hladinu unikaly vzduchové bubliny, jež prozrazovaly polohu potápěče. Uzavřený systém, v němž se používal stoprocentní kyslík, byl vskutku jediným potápěčským přístrojem, který unikání bublin bránil, takže byl oblíbený zejména při tajných vojenských podhladinových akcích. Jeho efektivní bezproblémové využívání vyžadovalo speciální trénink, avšak Pitt ani Giordino nebyli žádní nováčci, jelikož ho používali již dobrých dvacet let.

Ani jeden z nich nyní nemluvil. Giordino se držel za Pittem, který rozsvítil tužkovou vodotěsnou baterku, jejíž stíněné paprsky nebyly tedy z hladiny téměř vidět. V jejím světle však Pitt sledoval, jak se dno propadá do hloubky, což svědčilo o tom, že se blíží do hlavního plavebního kanálu. Vyrovnal hloubku, zkontroloval podle kompasu směr a začal kopat ploutvemi směrem k přístavišti Odyssey. Z poměrně velké dálky oba muži slyšeli vodou zesílený zvuk otáčející se dvojice šroubů hlídkového člunu.

Spoléhajíce se na kompas a údaje GPS mířili do oblasti pod hlavním přístavním molem v místech, kde vyčnívalo od břehu do jezera. Plavali zvolna, ale stejným a vytrvalým tempem. Voda nad nimi postupně světlala, jak se blížili k reflektorům, zalévajícím celý přístavní areál. Zaznamenávali rovněž i žlutavé paprsky otáčejících se světlometů, jež se míhaly nad hladinou.

Voda se stávala průhlednější a žlutá záře nad hladinou jasnější. Po dalších sto metrech už rozeznávali mihotající se stíny pilotů mola. Proklouzli podél obrovitého trupu lodi COSCO, přičemž se však drželi dost daleko, aby je nemohl zahlédnout nějaký zevlující námořník. V přístavu nyní již všechny aktivity ustaly. Velké jeřáby se zastavily, skladiště se zavřela, náklaďáky odjely.

Pitt náhle ucítil, jak se mu napjala kůže v zátylku. Postřehl totiž ve vodě jakýsi pohyb a vtom se již z temnoty vynořilo něco obrovského, ocasem se otřelo o Pittovo rameno a vzápětí znovu zmizelo. Pitt na místě znehybněl, takže Giordino ucítil, jak lano, jež je poutalo k sobě, náhle povolilo.

„Co se děje?“ otázal se ho Giordino.

„Myslím, že nás sleduje nějaký dravec.“

„Žralok?“

„Samec žraloka jezera Nicaragua, s tuponosým čumákem, velký a šedivý, asi tak dva a půl až třímetrový.“

„Sladkovodní žraloci taky koušou?“

„Ukaž mi nějakého, který není masožravý.“

Pitt opsal světlem baterky kruh, ale v poměrně kalné vodě nebylo vidět dál než na tři metry. „Radši bychom měli srazit vozy dohromady.“

Giordino rychle pochopil, přesunul se po bok Pittovi a obrátil se tak, že nyní byli k sobě otočeni zády, takže zrakem kontrolovali celých tři sta šedesát stupňů. Jako by si vzájemně četli myšlenky, oba vytáhli potápěčské nože, které měli dosud připevněné k lýtkům, a drželi je jako meče připravené k boji.

Nepřítel se brzy vrátil, pomalu kolem nich začal kroužit a každým okruhem byl blíž a blíž. V matném světle baterky se jeho šedá kůže hrozivě leskla. Odporná obrovská obluda na ně hleděla jedním černým okem velikosti kávového hrníčku a v jejích širokých čelistech byly vidět řady trojúhelníkových pilovitých zubů, připomínajících vyceněné tesáky psa. Náhle se útočník ostře obrátil a přiblížil se, aby si mohl lépe prohlédnout tu zvláštní rybu se všemi těmi podivnými přívěsky. Něco podobného dosud ještě neviděl a rozhodně to nepřipomínalo jeho obvyklou kořist. Vypadalo to, že se hltavá obluda rozmýšlí, zda ty dvě podivné ryby, které vnikly do jejího revíru, představují chutné sousto nebo ne. Zdálo se jí určitě zvláštní, že její přítomnost je nepobídla k útěku.

Pitt věděl, že zlověstný zabiják ještě není k útoku připraven. Tlamu měl jen zčásti otevřenou a stále ještě neodhalovat hrozivé zuby. Pitt se rozhodl, že nejlepší obranou bude útok. Vyrazil proti zvířeti, rozmáchl se nožem a seknutím zasáhl nos žraloka, jediné zranitelné místo jinak odolného těla.

Žralok sebou mrskl stranou, ale z nosu se mu valila krev. Náhlý odpor neznámého tvora, který původně sliboval snadný cíl, ho překvapil a rozzuřil. Obrátil se, na okamžik znehybněl, potom však mávl ocasní ploutví a mrtvolně tiše, zato však bleskově vyrazil po dvojici mužů, s jasným úmyslem zabít.

Pitt měl v zásobě už jen poslední trik. Namířil paprsek z baterky přímo do pravého žraločího oka. Neočekávaný záblesk světla zvíře alespoň na okamžik oslepil, takže zahnulo doprava, nicméně s čelistmi stále otevřenými, aby se zakously do masa a kostí. Pitt prudce kopl nohama, stočil se stranou, a když ho žralok míjel, odstrčil jej tlakem do prsních ploutví. Rozevřené čelisti sklaply naprázdno. Vtom už Pitt znovu vyrazil nožem a zasáhl bestii do mrtvolně strnulého černého oka.

Teď se mohly stát dvě věci. Žralok, vydrážděný bolestí i vztekem, mohl buď bez dalšího váhání zaútočit, nebo se mohl eventuálně otočit, boj vzdát a napolo slepý se vydat za snadnější kořistí.

Naštěstí si zvolil tu druhou alternativu, odplul a už se nevrátil.

„Právě jsme se mohli stát specialitou na jídelním lístku,“ poznamenal Giordino poněkud zastřeným hlasem, z něhož však stále ještě zaznívalo napětí.

„Mě by asi strávil, ale tebe by nejspíše vyplivl, protože bys mu nechutnal,“ opáčil Pitt.

„Už se nikdy nedovíme, jestli má rád italské jídlo.“

„Pojďme odsud vypadnout, než se náš přítel vrátí.“

Znovu se vydali na cestu, nyní však opatrněji než před chvílí. Pocítili úlevu, když se přiblížili k přístavním světlům, která jim nyní poskytovala viditelnost na dobrých deset metrů. Konečně dorazili k pilotům přístaviště, vpluli mezi ně a pak se vynořili. Nad hlavou měli dřevěnou podlahu přístavního mola, pod níž si na chvíli vydechli a počkali, jestli nespustili nějaké bezpečnostní senzory. Během několika následujících minut se však shora žádný zvuk blížící se stráže neozval.

Pitt řekl: „Budeme sledovat tohle molo až ke břehu a tam se znova vynoříme.“

Tentokrát plaval jako první Giordino, Pitt mu byl v patách. Dno se rychle zvedalo. Plavci s potěšením zjistili, že je pokryto pískem a prosto skalisek. Stále ještě skryti pod molem, které je krylo před přístavními světly, svlékli ze sebe potápěčskou výstroj a neoprenové obleky, otevřeli vodotěsné pytle a vytáhli z nich kombinézy s logem Odyssey a helmy. Obuli si ponožky a boty, zkontrolovali umístění identifikačních plastikových kartiček na hrudi a pak opatrně vykročili na volné prostranství.

V malém domku vedle dlážděné cesty, vedoucí kolem vchodu na přístaviště, seděl osamocený strážný. Čučel na televizní program, kde běžel jeden starý americký film ve španělštině. Pitt se rozhlédl po okolí, ale nikoho jiného neviděl.

„Vyzkoušíme svůj zjev?“ nadhodil k Giordinovi, kterému nyní stál tváří v tvář poprvé od chvíle, kdy se ponořili do vody.

„Chceš vidět, jaká bude jeho reakce, až ho budeme míjet?“

„Teď nebo nikdy. Je to příležitost, jak se přesvědčit, jestli se budeme moci volně pohybovat po areálu.“

Ležérním krokem se tedy vydali kolem strážnice. Hlídač, oblečený do kombinézy společnosti v černé barvě, zaregistroval jejich pohyb a vyšel z domku ven. „La parada!“ vykřikl zamračeně.

„La parada?“ opakoval Giordino nechápavě.

„To znamená stát.“

„Para que está usted aqui? Usted debe estar en sus cuartos.“

„Tady máš příležitost blýsknout se svou španělštinou,“ prohodil Giordino a prsty pevně sevřel pažbu zbraně schované pod kombinézou.

„Jakoupak španělštinou,“ opáčil dobromyslně Pitt. „Většinu toho, co jsem se na střední škole naučil, jsem už dávno zapomněl.“

„Zkus tedy hádat. Copak nám asi povídal?“

„Chce vědět, co tu děláme. Pak říkal, že bychom měli být na své ubytovně.“

„To není špatné,“ ušklíbl se Giordino. Přistoupil o několik kroků ke strážnému, zjevně bez nejmenších starostí. „Yo no hablo elespaňol,“ řekl vysokou fistulí, v poněkud ubohé snaze napodobit ženský hlas.

„Velice pěkné,“ vrátil mu Pitt pochvalu.

„Byl jsem jednou v Tijuaně.“ Giordino přistoupil těsně ke strážnému a bezmocně pokrčil rameny. „My jsme Kanaďani.“

Strážný se při pohledu na Giordina zamračil. Kdyby v tu chvíli bylo možné číst mu v mysli, pak by se člověk zaručeně dozvěděl, že ta ženská v bílém overalu je to nejošklivější stvoření, jaké kdy viděl. Pak ale nevlídný výraz vystřídal úsměv. „Ach, sí, Kanaďani, já hovořím anglicky.“ Slovo anglicky pronesl jako Englais.

„Já vím, že bychom měli být v kasárnách,“ připojil se Pitt také s úsměvem. „Chtěli jsme se ale jenom trošku projít, než půjdeme spát.“

„Ne, ne, to se nesmí, amigos,“ vyhrkl hlídač. „Po osmé hodině vy nesmíte mimo oblast, která je vám vyhražená.“

Pitt udělal bezmocné gesto rukama. „Promiň, amigo, povídali jsme a nevšimli si, že jsme zabrousili někam jinam. Teď jsme se ale úplně ztratili. Můžeš nás nasměrovat zpátky ke kasárnám?“

Strážný k oběma přistoupil, baterkou si posvítil na jejich jmenovky a pečlivě si je prohlédl. „Vy jste z výkopových prací?“

„Sí, jsme z výkopů. Náš vedoucí nás poslal nahoru na pár dní si odpočinout.“

„Rozumím, seňor, ale teď se musíte vrátit na ubytovnu. Taková jsou tady pravidla. Pokračujte po téhle cestě a u vodárny zahněte doleva. Vaše budova je třicet metrů vlevo.“

„Gracias, amigo,“ poděkoval Pitt. „Už jdeme.“

Hlídač, spokojen s tím, že Pitt s Giordinem nejsou žádní vetřelci, se vrátil do svého domku.

Giordino poznamenal: „Tak jsme prošli prvním testem.“

„Nejlepší ale bude, když se do svítání někde schováme. Není moc zdravé courat se v noci venku. Jsme moc nápadní. Příští strážný by nemusel být tak přátelský.“

Podle pokynů hlídače došli k dlouhé řadě budov. Pohybovali se ve stínu na okraji palmového hájku a pečlivě si prohlíželi vchody do ubytoven zaměstnanců Odyssey.

Žádná budova neměla hlídače, s výjimkou páté v řadě. Tu strážili dva hlídači u vchodu, zatímco další dva obcházeli vysoký plot kolem.

„Ať tam bydlí kdokoliv, určitě není v Odyssee moc oblíbený,“ poznamenal Pitt. „Vypadá to spíš jako vězení.“

„Obyvatelé tam jsou určitě drženi nedobrovolně.“

„Souhlas.“

„Takže se vloupáme do některého z ostatních baráků, které nikdo nehlídá.“

Pitt zavrtěl hlavou. „Ne, vlezeme právě do tohoto. Chtěl bych si promluvit s lidmi, které drží uvnitř. Od nich bychom se toho o Odyssee mohli dozvědět víc.“

„Dovnitř se ale jenom nějakou levnou fintou určitě nedostaneme.“

„Tamhle kousek vedle je nějaká menší kůlna. Pojďme to obejít. Budeme se držet pořád ve stínu a uvidíme.“

„Ty si nikdy nezvolíš tu lehčí cestu,“ zasténal Giordino, který na Pittově tváři ve světle pouličního osvětlení zahlédl nepřístupný a zamyšlený výraz.

„Když je to moc jednoduché, tak to není žádná zábava,“ odpověděl vážně Pitt.

Jako lupiči, kradoucí se někde v sousedství, se oba plížili lesíkem, využívajíce krytu tenkých zkroucených kmenů, až konečně dospěli na okraj hájku. V předklonu přeběhli dalších asi třicet metrů a dosáhli stínu nevelkého přístavku. Prosmýkli se kolem rohu a narazili na postranní dveře. Ty byly otevřené, takže vklouzli dovnitř. Za pomoci tužkových baterek obhlédli interiér a zjistili, že se ocitli v garáži čisticího metařského vozu.

I v matném světle Pitt viděl, jak se Giordinovi v širokém úsměvu zableskly zuby. „Počítám, že jsme narazili na poklad.“

„Myslíš si to samé, co si myslím já?“

„Myslím,“ ujistil ho Pitt. „Nastartujeme ten vůz a pošleme ho ulicí, ale s jedním menším vylepšením, aby lépe upoutal pozornost strážných.“

„Což bude?“

„Zapálíme ho.“

„Tvůj nevyzpytatelný mozek mě snad nikdy nepřestane udivovat.“

„To je dar.“

Během deseti minut rozlili dobrých dvanáct litrů benzinu z dvaceti, které v garáži našli. Pitt se pak vyšplhal do kabiny a zapnul zapalování, zatímco Giordino stál u vrat, připraven je otevřít. Motor naštěstí jen jednou zakašlal, ale naskočil a dál už běžel docela tiše. Automobil měl standardní čtyřrychlostní převodovku. Stál teď za vraty, připraven vyrazit na dvojku. Pit se rozhodl jedničku vynechat, aby auto dostalo větší rychlost. S ohněm čekali co nejdéle, aby se vyvarovali výbuchu benzinových par uvnitř garáže. Pitt pootočil volantem mohutného stroje, aby zamířil po cestě k řadě zaparkovaných náklaďáků. Giordino otevřel dvojitá vrata a přeběhl ke kanystru s benzinem. Vyšplíchl ještě zbytek jeho obsahu do kabiny a připravil si zapalovač pro acetylenové hořáky.

„Začátek představení,“ pronesl krátce.

Pitt, stojící v otevřených dvířkách před kabinou, zařadil páku na dvojku a seskočil z auta. Giordino otevřel naplno přívod acetylenu i kyslíku, stiskl zapalovač a z hubice hořáku vytryskl půlmetrový plamen. Ozvalo se hlasité bafnutí, jak celý automobil vzplanul v jediné ohnivé kouli těsně předtím, než vyrazil z garáže ven.

Vzápětí se již hnal po ulici jako kometa, s divoce rotujícími kartáči, jež vířily oblaka prachu a špíny, aby asi po padesáti metrech vrazil bokem do prvního náklaďáku, který skončil na palmovém kmeni. Pak za hrozivého skřípání trhaného plechu a drceného skla čelně narazil do dalšího nákladního auta v řadě a poslal ho proti sousedním vozům. Teprve pak se čisticí vůz konečně zastavil, zaklíněný mezi náklaďáky, a k obloze z něj šlehaly plameny s hustými oblaky černého kouře.

Dva strážní venku před budovou na místě strnuli a jenom nevěřícně zírali na náhlé vzplanutí ohně. Teprve po chvíli konečně začali jednat, ovšem pod dojmem, že se v kabině čisticího vozu stále ještě nachází řidič. Kvapně opustili svá stanoviště a rozběhli se po cestě, následováni svými kolegy zevnitř budovy.

Pitt s Giordinem využili okamžiku zmatku, který byl soustředěn do okolí planoucího vozidla. Pitt proklouzl skrze vrata v plotě, otevřeným vchodem vnikl do budovy a padl na podlahu, následován Giordinem. Ten nebyl schopen včas zastavit, takže o Pitta klopýtl a svalil se na něj.

„Budeš muset zhubnout,“ zamručel Pitt.

Giordino mu rychle pomohl na nohy. „Kam teď, náš génie?“

Pitt neodpověděl, ale když viděl, že vzduch je čistý, vyrazil dlouhou chodbou do nitra domu. Dveře po obou stranách byly opatřeny závorami. Zastavil se před třetími z nich a otočil se na Giordina. „Tohle je zase tvoje specialita,“ řekl a ustoupil stranou.

Giordino se po něm jen trochu podrážděně podíval, pak se zaklonil a kopnutím dveře napůl vyvrátil z pantů. Pak se opřel ramenem a úkol dokončil. Dveře Italovu náporu neodolaly a s hlasitým bouchnutím dopadly na podlahu.

Pitt vstoupil do místnosti, kde nalezl muže a ženu, kteří seděli vzpřímeně na lůžku, s výrazem děsu ve tváři, doslova zkamenělí v šoku z dvou neznámých cizinců.

„Promiňte, že sem tak vpadáme,“ pronesl tiše Pitt, „ale potřebujeme nějaké místo, kde bychom se mohli schovat.“ Ještě mluvil, když Giordino už nasazoval dveře zpátky na jejich místo.

„Kam nás odvedete?“ zeptala se žena s hrdelním německým přízvukem, zjevně na pokraji paniky, a přitáhla si přikrývku kolem ramen noční košile. Okrouhlý, zarudlý obličej s velikýma hnědýma očima, stříbrné vlasy stažené do drdolu, to vše vyvolávalo dojem babičky, kterou ve skutečnosti také nejspíše byla. I když její tělo zakrývalo prostěradlo a lehký přehoz, Pitt si uvědomil, že by se do šatů štíhlé velikosti šestnáct určitě nevešla.

„Nikam. My nejsme ti, za které nás máte.“

„Jste ale jedni z nich.“

„Nikoliv, madam,“ ujišťoval ji Pitt ve snaze zmírnit její hrůzu. „Nejsme zaměstnanci Odyssey.“

„Kdo potom proboha jste?“ ozval se muž, který se jen zvolna vzpamatovával. Když se vztyčil na posteli, měl na sobě staromódní noční košili. Přes ramena si přehodil podobně staromódní žinylkový župan. Na rozdíl od své ženy byl vysoký a hubený jak bič. Jeho šedé vlasy dosahovaly přinejmenším sedm centimetrů výše než Pittova hlava. Bílou kůži obličeje, ostrý jehlanovitý nos a sevřené rty doplňoval tenký knírek.

„Jmenuju se Dirk Pitt. Tady můj přítel je Al Giordino. Pracujeme pro vládu Spojených států a jsme tady, abychom zjistili, proč je existence tohoto podniku tak pečlivě chráněným tajemstvím.“

„Jak jste se dostali na ostrov?“ zeptala se žena.

„Z vody,“ odpověděl bez dalších podrobností Pitt. „Do vaší budovy jsme pronikli poté, co jsme zaranžovali malé rozptýlení pro strážné.“ Jak mluvil, ozval se jekot blížící se sirény, který vnikal do chodby stále ještě otevřeným vchodem. „Dosud jsem nepotkal nikoho, kdo by odolal pokušení podívat se na pořádný oheň.“

„Proč jste si vybral právě náš pokoj?“

„Čistě náhodou, žádný jiný důvod jsme neměli.“

„Jestli laskavě dovolíte,“ poznamenal Giordino, „tak bychom tu s vámi rádi přečkali noc. Za svítání bychom zmizeli.“

Žena se pozorně na Giordina zahleděla a přejela jeho bílou kombinézu od hlavy k patě pohledem plným podezření. „Vy ale nejste žádná žena.“

Giordino odpověděl s širokým úsměvem ve tváři. „Díkybohu ne, ale jak jsem se ocitl v ženské uniformě příslušníků Odyssey, je dlouhá a nudná historie.“

„Proč bychom vám měli věřit?“

„Nenapadá mě jediný rozumný důvod.“

„Vadilo by vám, kdybyste nám řekli, proč jste zavření v téhle budově?“ otázal se Pitt.

„Omluvte nás,“ ozvala se žena, která se konečně vzpamatovala. „Můj manžel a já jsme velice zmatení. On je doktor Klaus Lowenhardt a já jsem jeho žena, doktorka Hilda Lowenhardtová. Zamykají nás tady jenom na noc. V průběhu dne pracujeme pod přísným dohledem stráží v laboratoři.“

Pitta pobavila formálnost jejich představování. „Jak jste se sem dostali?“

„Prováděli jsme výzkumnou činnost pro Technický výzkumný institut v Cáchách v Německu, když nám jeden agent pana Fantoma, zastupující společnost Odyssea, nabídl, abychom sem pro ně přijeli pracovat jako konzultanti. Moje žena a já jsme jediní ze čtyřiceti vrcholných světových vědců našeho oboru, kteří se nechali zlákat obrovskými penězi a příslibem financování našeho výzkumu poté, co tady svou práci dokončíme a vrátíme se domů. Řekli nám, že poletíme do Kanady, což byla samozřejmě lež. Když naše letadlo přistálo, ocitli jsme se na ostrově uprostřed pustiny. Od té chvíle jsme všichni nuceni pracovat jako nějací otroci.“

„Kdy jste sem přišli?“

„Před pěti lety.“

„Jaký druh výzkumu tu musíte provádět?“

„Naší akademickou disciplínou je energie palivových článků.“

„To je důvod, proč bylo toto zařízení vystavěno, k výzkumu palivových článků?“

Klaus Lowenhardt přikývl. „Odyssea zahájila výstavbu tohoto podniku téměř před šesti lety.“

„Co kontakt s vnějším světem?“

„Nemáme povoleno telefonovat se svými rodinami nebo přáteli,“ odpověděla Hilda, „smíme odsud jenom psát, ale všechno je podrobeno přísné cenzuře.“

„Být pět let vzdálen od všech nejdražších je hodně dlouhá doba. Proč jste nezabrzdili ten váš výzkum nějakou zpomalovací taktikou nebo sabotážemi?“

Hilda vážně zavrtěla hlavou. „Protože pohrozili smrtí každému, kdo bude ohrožovat výzkum.“

„A navíc ztrátou životů našich blízkých doma v Německu,“ dodal Klaus. „Neměli jsme jinou možnost, než vyvinout opravdu horlivou snahu. Navíc jsme měli i upřímný zájem pokračovat ve své dosavadní vědecké práci, ve snaze vytvořit čistý a efektivní energetický zdroj pro potřeby lidí celého světa.“

„Z jednoho muže, který neměl žádnou rodinu, udělali exemplární příklad,“ pokračovala Hilda. „V noci ho mučili a ve dne musel pracovat. Jednoho rána ho našli v pokoji oběšeného na elektrickém vedení. Všichni ale víme, že byl zavražděn.“

„Myslíte, že ho zavraždili na rozkaz představitelů Odyssey?“

„Byl popraven,“ opravil ho Lowenhardt. Smutně se usmál a ukázal ke stropu. „Podívejte se sám, pane Pitte. Copak by tohle elektrické vedení, což je vlastně jenom drát se žárovkou, uneslo dospělého muže?“

„Chápu, co myslíte,“ přiznal Pitt.

„Děláme, co nám řeknou,“ pravila Hilda tiše, „cokoliv, aby náš syn, naše dvě dcery a pět vnoučat nedošli úhony. A ostatní tady jsou na tom stejně.“

„Dosáhli jste s vašimi kolegy nějakého pokroku ve výzkumu technologie palivových článků?“ chtěl vědět Pitt.

Hilda a Klaus se na sebe podívali s tázavým výrazem v obličejích. Pak se ozval Klaus. „Copak se svět o našem úspěchu nedozvěděl?“

„Jakém úspěchu?“

„Spolu s dalšími kolegy se nám podařilo vyvinout zdroj energie, sestávající ze čpavku produkujícího dusík a kyslíku z ovzduší, který vydává značné množství elektrické energie při velice nízkých nákladech. Navíc, jedinou zplodinou tohoto procesu je čistá voda.“

„Já myslel, že praktické a efektivní palivové články budou ještě desítky let utopií,“ podotkl Giordino.

„Palivové články, používající k výrobě elektřiny kyslík a vodík, nedosažitelné skutečně jsou. Kyslík je možno brát z ovzduší. Ale vodík není tak volně k dispozici a musí být tedy skladován jako palivo. Avšak díky našemu štěstí a téměř zázračnému objevu se nám podařilo zahájit cestu k ekologicky čistému zdroji energie, která je už teď k dispozici milionům lidí.“

„Mluvíte, jako by se ta elektřina už vyráběla,“ podotkl Giordino.

„Celý proces byl vyvinut a ověřen už před více než rokem.“ Lowenhardt se na něj podíval způsobem, jakým člověk většinou pozoruje vesnického idiota. „Výroba začala okamžitě po ověřovacích zkouškách. O tom jistě víte…“

Oba vědci si konečně uvědomili, že zmatený výraz nepochopení ve tvářích Pitta a Giordina je nefalšovaný. „To je pro nás novinka,“ pronesl Pitt poněkud skepticky. „Nejsem si vědom, že by byl k dispozici nějaký nový zázračný zdroj energie třeba pro automobily.“

„Já také ne,“ přidal se Giordino.

„Tomu nerozumíme. Bylo nám řečeno, že jeden podnik v Číně vyrobil již několik milionů článků.“

„Je mi líto, že vás musím zklamat, ale váš významný objev je pro okolní svět stále ještě tajemstvím,“ řekl chápavě Pitt. „Můžeme si jenom myslet, že Číňani zatím z nějakého nepochopitelného důvodu vyrábějí tyto články na sklad.“

„Co to ale má společného s těmi tunely?“ zamumlal Giordino, který se zatím zmateně pokoušel dát si dvě a dvě dohromady.

Pitt se posadil na židli a zamyšleně se zadíval na vzorek na ošlapaném koberci. Po chvíli konečně zvedl hlavu. „Admirál povídal, že Yaegerův počítač přišel se závěrem, že cílem tunelů je snížit teplotu Golfského proudu a vystavit tak Evropu a východní část Spojených států každý rok osmiměsíční kruté zimě.“ Pak se otočil na Lowenhardtovy. „Ta vaše zázračná nová energetická technologie – je ji možno použít také pro automobily?“

„V současné době ne. Ale po čase, po dalším výzkumu a vylepšení systému, budou tyto články produkovat dostatek energie pro všechny dopravní prostředky, včetně letadel a vlaků. Už jsme završili fázi konkrétního návrhu. Teď je před námi poslední etapa konstrukce a pak už budeme pouze ověřovat prototypy.“

„Co ta hračka, která se už vyrábí, dokáže?“ chtěl vědět Pitt.

Klaus sebou při slově hračka trhl. „Macha je soběstačný generátor, jenž dokáže úsporně produkovat elektrickou energii pro každou domácnost, kancelář, školu nebo dílnu kdekoliv na světě. Problém znečištění prostředí přitom naprosto odpadá. Nyní tedy takový rodinný domek, bez ohledu na velikost, může mít svůj vlastní zdroj elektřiny, ať už se nalézá ve městě nebo někde v pustině.“

„Vy tomu říkáte Macha?“

„Fantom sám přišel s tím jménem, když viděl první funkční jednotku. Macha, jak nás informoval, byla keltská bohyně obratnosti, známá i jako královna přízraků.“

„Znovu Keltové,“ zamumlal Giordino.

„Zápletka houstne,“ pronesl filozoficky Pitt.

„Blíží se stráž,“ varoval Giordino ze svého stanoviště u dveří. „Vypadá to, že jsou dva.“ Opřel se celou vahou o dveře.

Místnost nyní ztichla, takže byly dobře slyšet hlasy strážných, přicházejících chodbou a kontrolujících dveře zajatých vědců. Konečně se jejich kroky zastavily u nich.

V očích Lowenhardtových se náhle objevil výraz vyděšených králíků, kteří slyší vytí kojotů. Pak si všimli, že v rukou Pitta i Giordina se jakoby zázrakem objevily zbraně, a uvědomili si, že oba jejich návštěvníci mají situaci pod kontrolou.

„Este puerta aparece daňada.“

„Povídá, že dveře se zdají být poškozené,“ zašeptal Pitt.

Jeden ze strážných zalomcoval petlicí a opřel se do dveří. Ty se však díky Giordinovu tlaku z druhé strany ani nepohnuly.

„Separece seguro,“ ozval se druhý hlas.

„Zdají se pevné,“ tlumočil Pitt.

„Lo tendremos reparadospor la maňana.“

„Říkají, že to ráno nechají opravit.“

Pak hlasy i kroky utichly, jak strážní pokračovali dál chodbou.

Pitt se otočil a dlouhým tvrdým pohledem se zadíval na Lowenhardtovy. „My se chystáme opustit tento ostrov a vy musíte jít s námi.“

„Myslíš, že to je moudré?“ otázal se ho Giordino.

„Maximálně účelné,“ řekl Pitt. „Tihle lidé představují klíč k celé záhadě. Vzhledem k tomu, co všechno vědí, nemusíme riskovat, že nás někdo načapá, jak slídíme po místním zařízení, přičemž bychom se stejně nedozvěděli ani třetinu toho, co vědí tihle vědci.“

„Ne, ne!“ vyhrkla Hilda. „Neodvážíme se odsud odejít. Jakmile místní bezpečnostní služba zjistí, že jsme zmizeli, ti bídáci z Odyssey se okamžitě pomstí a zabijí naše děti.“

Pitt ji vzal za ruku a jemně ji stiskl. „Vaše rodina dostane ochranu. Slibuju vám, že se jim nestane nic zlého.“

„Pořád si ještě nejsem jistý,“ pokračoval Giordino, uvažující o stávajících okolnostech i následcích. „Jakmile jsme opustili náš vodní skútr, zůstal nám pouze jeden možný způsob, jak se odsud dostat – pokusit se ukrást nějaký člun nebo letadlo. Jejich ostraha by jakoukoliv helikoptéru, která by se nás pokusila vyzvednout, určitě sestřelila. Realizovat tenhle plán ve společnosti dalších dvou starších lidí nebude nic jednoduchého.“

Pitt se znovu obrátil na oba vědce. „Ještě jste nezvážili jednu věc. Jakmile totiž přestanete být užiteční, vy i vaši kolegové budete muset být eliminováni. Fantom si nemůže dovolit riskovat, že někdo z vás vyjeví světu, co se tady děje.“

Na tváři Klause Lowenhardta se konečně objevilo plné pochopení, ale stále ještě se nemohl přimět, aby bezvýhradně přijal Pittova slova. „Určitě ne všichni z nás. To je ďábelská představa. Neodvážili by se nás zabít. Svět by určitě odhalil pravdu.“

„Ne, jestliže by kupříkladu letadlo, odvážející vás do civilizace, nějak záhadně havarovalo nad mořem. S výjimkou vyšetřování samotného neštěstí by se nikdo nikdy nedozvěděl, co se doopravdy stalo.“

Klaus pohlédl na manželku a objal ji kolem ramen. „Obávám se, že pan Pitt má pravdu. Fantom si nemůže dovolit nechat nás naživu.“

„Jakmile všechno vypovíte novinářům, Fantom se pak už neodváží ublížit komukoliv z vašeho vědeckého týmu. Všechny právní instituce vašich zemí by se spojily a vrhly se na Fantoma i jeho říši Odysseu, a to se všemi prostředky mezinárodního práva. Věřte mi, že máte jedinou možnost – odejít s námi.“

„Můžete nám zaručit, že nás odsud bezpečně dostanete?“ otázala se poněkud váhavě Hilda.

Pitt se zatvářil mimořádně znepokojeně. „Nemůžu vám slíbit něco, co nejsem schopen zaručit s jistotou. Když ale zůstanete tady, bezpochyby zemřete.“

Klaus stiskl manželce rameno. „Tak, maminko, vypadá to jako šance, že bychom mohli znovu vidět naše drahé.“

Zvedla hlavu a políbila ho na tvář. „Půjdeme tedy s vámi.“

„Vracejí se,“ oznámil Giordino, který držel ucho na dveřích.

„Oblečte se laskavě,“ vyzval Pitt Lowenhardtovy, „můj přítel a já se zatím postaráme o strážné.“ Pak se obrátil zády k oběma vědcům, kteří se začali soukat do šatů. Připojil se k Giordinovi, postavil se na protější stranu dveří a vytáhl svůj kolt .45.

Vteřiny plynuly, jak se strážní pomalu blížili ze vzdáleného konce chodby. Pitt s Giordinem trpělivě čekali na okamžik, kdy stanou před dveřmi jejich pokoje. Pak Giordino trhnutím dveře otevřel a poslal je k zemi. Příslušníci ostrahy byli příliš překvapení, než aby stačili zareagovat a bránit se. Byli vtaženi dovnitř, kde vzápětí hleděli do ústí dvou hrozivě velkých automatických pistolí.

„En el piso, rápidamente!“ vyštěkl Pitt. Právě jim rozkázal, aby si lehli na podlahu. Giordino mezitím již začal trhat prostěradla na pruhy. Pak rychle oba stále ještě otřesené strážné odzbrojili, svázali a umlčeli roubíky.

Za pět minut již Pitt s Klausem, Hildou a Giordinem, který průvod uzavíral, proklouzli nestráženými vraty v plotě na ulici, kde se zamíchali do davu členů ostrahy a hasičů, kteří stále ještě postávali kolem hořícího zametacího vozu, a pak nepozorovaně vklouzli do stínů lesíku.

38 KAPITOLA

Měli před sebou dlouhou cestu. Hangáry na konci rozjezdové dráhy v úžině mezi dvěma horami byly na opačném konci areálu, asi půldruhého kilometru od vězeňské ubytovny Lowenhardtových. Kromě satelitních fotografií se uprchlíci mohli nyní řídit i podle pokynů obou vědců, kteří znali uspořádání jednotlivých ulic.

Klaus Lowenhardt trochu zpomalil, aby si mohl potichu promluvit s Giordinem. „Má ten váš přítel skutečně situaci pod kontrolou?“

„Řekněme spíš, že Dirk je člověk nekonečných schopností, který se dokáže z většiny nepříjemných situací vymluvit nebo vyvléknout.“

„Vy mu tedy věříte.“ To bylo spíše konstatování než otázka.

„Celým svým životem. Znám ho už skoro čtyřicet let a ještě nikdy mě nezklamal.“

„On je zpravodajský agent?“

„To těžko.“ Giordino nedokázal potlačit krátké zasmání. „Dirk je námořní inženýr. Je ředitelem zvláštních operací Národní podmořské a oceánské agentury NUMA. Já jsem jeho zástupce.“

„Bůh nám pomáhej,“ zamumlal Lowenhardt. „Kdybych věděl, že nejste vysoce trénovaní tajní agenti CIA, nikdy bych s vámi nešel a neriskoval tak život manželky.“

„Vaše životy se nemohly ocitnout v lepších rukou,“ ujišťoval ho Giordino hlasem sice tichým, ale ocelově pevným.

Pitt se přesunoval od jedné budovy ke druhé a snažil se stále držet ve stínu, co nejdál od světla pouličních lamp a reflektorů na střechách domů. Nebyla to snadná cesta. Celý areál byl jasně osvětlen. Reflektory byly instalovány na každé budově, podél všech ulic, aby co možná odradily každého, kdo by se snad chtěl pokusit o útěk. Vzhledem k nadbytku osvětlení používal také Pitt, když pátral po případných strážných, kteří by se mohli někde skrývat, spíše dalekohled než noktovizor.

„Ulice se zdají překvapivě prázdné, žádnou ochranku nevidím,“ zamumlal.

„To proto, že bezpečnostní stráž přes noc vypouští psy,“ vysvětlovala Hilda.

Giordino se náhle zastavil. „O psech jste nic neříkala.“

„Nikdo se mě na ně neptal,“ odsekla.

„Vsadil bych se, že to jsou dobrmani,“ zaúpěl Giordino. „Nenávidím dobrmany.“

„Máme štěstí, že jsme se dostali takhle daleko,“ pronesl upřímně Pitt. „Odteď musíme být dvojnásob opatrní.“

„A přitom jim zaručeně právě došlo maso,“ remcal Giordino.

Pitt se již chystal sklonit dalekohled, když si všiml vysokého plotu z pletiva, na jehož vrcholu se táhly kotouče ostnatého drátu. V dopadajícím světle byli jasně vidět dva muži, strážící vrata přes cestu, jež vedla na letištní plochu. Pitt zaostřil dalekohled a podíval se znovu. Teď zjistil, že to nejsou muži, ale ženy v modrých kombinézách. Před vraty volně pobíhali dva psi s čenichy u země. Byli to skutečně dobrmani, takže se musel pro sebe Giordinově věštbě usmát.

„Před námi je cesta na letištní plochu přehražená plotem,“ oznámil a předal dalekohled Giordinovi.

Ten se zadíval naznačeným směrem. „Všiml sis, že pár metrů před tím vysokým je ještě jeden, daleko menší plot?“

„Nepochybně k ochraně psů.“

„Aby se z nich nestaly škvarky.“ Giordino se odmlčel a pečlivě si prohlédl plot do vzdálenosti jednoho sta metrů na obě strany od vrat. „V hlavním plotu je nejspíše dost proudu, aby to usmažilo bizona.“ Giordino se odmlčel, aby se poohlédl po okolí. „A v dohledu žádný volný čisticí vůz.“

Náhle se pohnula země a v celém areálu se rozlehlo hluboké zahřmění. Rozkývaly se stromy, rozdrnčely tabulky v oknech. Byl to podobný otřes, jaký už jednou zažili na řece a pak uvnitř majáku. Tentokrát trvalo zemětřesení déle, teprve po víc než minutě se zem zklidnila. Dobrmani se zuřivě rozštěkali, zatímco strážní se jen poněkud bezcílně motali kolem. Pokud byli psi takhle vzrušení, nepřicházelo v úvahu připlížit se nepozorovaně ke strážným.

„Už jsme ty otřesy země zažili dříve,“ prohodil Pitt ke Klausovi. „Pocházejí ze sopečné činnosti?“

„Nepřímo,“ odpověděl suše. „Jeden z kolegů v našem výzkumném týmu, doktor Alfred Honoma, geofyzik, kterého vylákali z havajské univerzity, je specialistou na sopky. Podle něj nemají otřesy nic společného se stoupáním rozžhavené lávy trhlinami ve skále. Upozorňuje naopak na hrozící nebezpečí náhlého sesuvu úbočí sopky, což by způsobilo katastrofální kolaps celé jedné stěny hory.“

„Jak dlouho se už ty otřesy objevují?“ otázal se Pitt.

„Začaly asi před rokem,“ odpověděla Hilda. „Jsou však stále častější, takže se nyní objevují ani ne v hodinových intervalech.“

„Současně jsou i silnější,“ dodal Klaus. „Podle doktora Honomy vyvolává nějaký neznámý fenomén pod horou posuny zemského povrchu.“

Pitt kývl na Giordina. „Čtvrtý tunel prochází přímo pod sopkou.“

Giordino jen mlčky kývl na souhlas.

„Přišel doktor Honoma s nějakou předpovědí, kdy k tomu sesuvu dojde?“ chtěl vědět Pitt.

„Domnívá se, že konečná katastrofa může nastat kdykoliv.“

„Jaké by byly následky?“ zeptal se Giordino.

„Má-li doktor Honoma pravdu,“ odpověděl Klaus, „pak by obrovský sesuv celého úbočí sopky uvolnil několik kubických kilometrů skály, jež by sklouzla po svahu směrem k jezeru rychlostí sto padesáti kilometrů v hodině.“

„To by při dopadu do jezera vyvolalo obrovskou vlnu,“ poznamenal Pitt.

„Ano, vlny by mohly docela snadno zaplavit každou vesnici či město na břehu jezera.“

„Co zařízení Odyssey?“

„Jelikož se nachází z větší části na úbočí sopky, výbuch by celý tento areál smetl a pohřbil pod tunami kamení.“ Klaus se odmlčel a pak smutně dodal: „A všechny lidi s ním.“

„Copak si vedení Odyssey toho nebezpečí není vědomo?“

„Povolali vlastní geology, kteří tvrdí, že zborcení celého svahu hory je nesmírně vzácné a dojde k němu jen asi jednou za deset tisíc let. Jak jsem slyšel, tak Fantom vzkázal, že žádné nebezpečí nehrozí a aby na podobné řeči nikdo nebral zřetel.“

„Fantom si nedělá příliš starostí o dobro svých zaměstnanců,“ poznamenal Pitt ve vzpomínce na incident na palubě Ocean Wandereru.

Náhle všichni znehybněli a zvedli oči k nebi posázenému hvězdami, odkud se ozýval neklamný zvuk rotorů helikoptéry, přilétající směrem od pevninského letiště. Díky světlometům svítícím ze země bylo jasně vidět, že její trup má levandulovou barvu. Všichni stáli nehybně, tiskli se ke zdi budovy a pozorovali, jak se k nim vrtulník blíží.

„Hledají nás,“ zašeptal skřípavým hlasem vyděšený Klaus Lowenhardt a objal manželku kolem ramen.

„To není pravděpodobné,“ ujišťoval ho Pitt. „Pilot nekrouží, což by určitě dělal, kdyby po někom pátral. Zatím po nás ještě nejdou.“

Vrtulník přeletěl přímo nad nimi, ani ne sedmdesát metrů nad zemí. Giordino měl pocit, že by ho mohl zasáhnout dobře mířeným kamenem. Každou vteřinu se ale mohla rozsvítit přistávací světla a ozářit je jako baterka namířená na krysy ve stodole. Usmálo se však na ně štěstí. Pilot přistávací reflektory nezapnul, dokud je bezpečně nepřeletěl. Ostře se naklonil a zamířil ke střeše stavby, jež vypadala jako prosklená budova kanceláří, chvíli se nad ní vznášel a pak si sedl.

Pitt si znovu vzal od Giordina dalekohled a namířil ho na přistávající stroj, jehož vrtule již postupně zpomalovaly. Otevřely se dveře kabiny a kolem schůdků se shromáždilo několik osob v levandulových kombinézách. Z helikoptéry vystoupila jakási žena ve zlaté kombinéze. Pitt jemně doostřil, až měl dokonale jasný obraz. Nemohl si samozřejmě být stoprocentně jistý, ale byl by se vsadil o svůj celoroční plat, že osoba, jež právě vystoupila, je žena, která si říká Rita Andersonová.

Obličej se mu zkřivil zlostí, když podával dalekohled zpátky Giordinovi. „Podívej se pozorně na tu královnu ve zlatém.“

Giordino se na ni zahleděl a sledoval, jak se svou suitou odchází k výtahu, vedoucímu ze střechy dolů. „Naše přítelkyně z jachty,“ pronesl tichým nenávistným hlasem. „Ta, co zavraždila Renee. Království za pušku.“

„Nemůžeme s ní nic dělat,“ pronesl lítostivě Pitt. „Naší nejvyšší prioritou je dostat Lowenhardtovy pěkně vcelku do Washingtonu.“

„Když o tom mluvíme, jakpak se asi dostaneme přes elektrický plot, kolem dobrmanů a dvou ozbrojených strážných?“

„Ne skrz, ale nad ním,“ odpověděl Pitt potichu, jak zvažoval nezbytná rizika.

Lowenhardtovi stáli beze slova. V podstatě nevěděli, co si z probíhajícího rozhovoru mají vybrat. Giordino sledoval Pittův pohled směrem k vrtulníku, sedícímu na ploché střeše budovy necelý blok daleko. Obličej jeho přítele byl klidný a soustředěný. Bez jediného slova, v naprosté tichosti mezi nimi zrál plán. Pitt pozvedl dalekohled a pozorně se zadíval na budovu.

„Velitelství celého podniku,“ pronesl. „Vypadá, že ho nehlídají.“

„Nemají důvod zavírat lidi, kteří jsou uvnitř. Všichni pracovníci jsou přece loajálními zaměstnanci Odyssey.“

„A netrpí paranoiou, že by se tam hlavním vchodem mohli dostat nějací nezvaní hosté.“ Pitt sklonil dalekohled. Piloti následovali Ritu do výtahu, takže se zdálo, že helikoptéra tam stojí opuštěná. „Lepší příležitost mít už nikdy nebudeme.“

„Já tedy nevidím žádnou příležitost v tom, vpadnout do rušné kanceláře s představou, že se nám podaří oklamat dobrých dvě stě lidí a proklouzneme do desátého patra, kde ukradneme helikoptéru, aniž by někdo pojal podezření.“

„Možná by mohlo pomoct, kdybych ti sehnal nějakou levandulovou kombinézu.“

Giordino vrhl na Pitta pohled, po kterém by zvadla i sekvoj. „Už jsem toho udělal daleko víc, než byla moje povinnost. Budeš si muset vymyslet něco jiného.“

Pitt přistoupil k Lowenhardtovým, kteří tam stáli a objímali se kolem ramen. Vypadali ustaraně, ale ne vystrašeně. „Teď vejdeme do budovy ředitelství a dostaneme se na střechu, kde si přivlastníme helikoptéru,“ oznámil jim Pitt. „Držte se blízko mě. Kdybychom se dostali do nějakých problémů, okamžitě si lehněte na zem. Nechci, abyste nám překáželi ve střelbě. Naší největší nadějí je chovat se drze. Al a já se pokusíme předstírat, že vás dva eskortujeme k výslechu nebo něco takového. Jakmile se dostaneme na střechu, pospěšte si hned do vrtulníku, sedněte si dovnitř a připoutejte se. Start bude třeba hodně drsný.“

Klaus s Hildou mu vážně slíbili, že ho do písmene poslechnou. Neměli také na vybranou.

Kráčeli po kraji cesty, až dorazili ke schodům, vedoucím ke vchodovým dveřím velitelství. Projíždějící náklaďák je osvítil svými reflektory, řidič si jich však ani nevšiml. Dvě ženy, jedna v levandulově, druhá v bílé kombinéze, stály přímo před vrátnicí a kouřily. Tentokrát šel v čele Giordino, který se zdvořile usmál a prošel velkými dveřmi do haly. Tam v rozhovoru postávalo několik žen a jeden muž. Jen málokdo se po nich ohlédl, když je Pitt se svým konvojem míjel, a nikdo neprojevil ani sebemenší podezření.

Giordino se choval, jako by to zde znal odjakživa, a nahnal svou skupinu do výtahu, ještě než se zavřel. Nastoupil jako poslední, ale než stačil stisknout knoflík pro střechu, vklouzla dovnitř atraktivní blondýna v levandulově kombinéze, naklonila se přes něj a zmáčkla tlačítko pro osmé patro.

Pak se otočila a pozorně se zadívala na Lowenhardtovy. Viditelně se zarazila a v očích se jí objevil ostražitý výraz. „Kam vedete tyhle lidi?“ zeptala se anglicky.

Giordino zaváhal, náhle nejistý, jak se má zachovat. Vtom Pitt neohroženě pokročil vedle Giordina a lámanou španělštinou pronesl: „Perdónenos para inglés no parlante.“ (Odpusťte, anglicky nemluvíme.)

V očích blondýnky se zablesklo. „S vámi se nebavím!“ odsekla škodolibě. „Mluvila jsem s dámou.“

Giordino se ocitl uprostřed této výměny, ale bál se promluvit, aby neprozradil své pohlaví. Když se konečně ozval, vyloudil ze sebe vysoký skřípavý zvuk, který uvnitř výtahu zněl velice zvláštně a dutě.

„Já trochu mluvím inglés.“

V odpověď se mu dostalo pronikavého pohledu. Prohlížela si jeho obličej, a jak si všimla stopy po vousech, oči se jí překvapeně rozšířily. Vztáhla k Giordinovi ruku a přejela mu po tváři. „Vy jste muž!“ vyhrkla. Otočila se jako na obrtlíku a pokusila se zmáčknout knoflík, aby výtah zastavil hned v příštím poschodí. Pitt jí však srazil ruku.

Představitelka Odyssey pohlédla na Pitta nevěřícně. „Co si to dovolujete?“

Ten se ďábelsky usmál a pravil: „Udělala jste na mě tak hluboký dojem, že jsem se rozhodl unést vás do lepšího světa.“

„Jste šílený!“

„Asi jako liška.“ Výtah se zastavil v osmém patře, ale Pitt stiskl tlačítko ZAVŘÍT DVEŘE. Ty se neotevřely, motor znovu zahučel a klec se dala do pohybu vzhůru, do poslední zastávky na střeše.

„Co se to tu děje?“ Poprvé se pořádně podívala na Lowenhardtovy, kteří vypadali, že se docela baví. Obličej blondýnky se zachmuřil. „Tyhle lidi znám. V noci by měli být zavřeni na své ubytovně. Kam je vedete?“

„Do nejbližší koupelny,“ odpověděl nonšalantně Pitt.

Neznámá žena nevěděla, jestli se má pokusit zastavit výtah nebo začít křičet. Dokonale zmatená, podlehla svému ženskému instinktu a otevřela ústa k výkřiku. Pitt však nezaváhal a pravou pěstí ji zasáhl do brady. Sesula se k zemi jako pytel mokré mouky. Giordino ji ale popadl pod paží ještě předtím, než dopadla na zem. Strčil ji do rohu, kde bude z dohledu, až se dveře výtahu otevřou.

„Proč jste jí prostě nedal jenom roubík?“ zeptala se Hilda, šokovaná z toho, jak brutálně se Pitt chová k ženám.

„Protože by mi ukousla ruku a já necítil dost kavalírství na to, abych jí to dovolil.“

S nervy drásající pomalostí urazil výtah posledních několik metrů, až konečně dosáhl poslední zastávky v desátém patře, odkud byl přístup na střechu. Když hladce zastavil, dveře se odsunuly do stran a cestující vystoupili.

Narazili přímo na čtyřčlennou skupinu uniformovaných příslušníků ostrahy, kteří stáli částečně skryti za velkou klimatizační jednotkou.

Atmosféra v Sandeckerově apartmá ve střešní nástavbě ve Watergate ve Washingtonu byla stejnou mírou chladná jako úzkostná. Admirál přecházel sem a tam, v závoji modrého kouře ze svého mamutího, speciálně vyrobeného doutníku. Někteří muži se chovali jako gentlemani, a když byly přítomné dámy, nezahalovali je tabákovými výpary. To však pro Sandeckera neplatilo. Ženy se buď s jeho ošklivým zlozvykem smířily, nebo je nezval. A i přes tento handicap vstupovaly svobodné washingtonské dámy přes jeho práh až překvapivě často.

Admirál byl totiž považován za prestižní partii, jelikož byl vdovec a měl pouze jednu dceru a tři vnoučata, všechny žijící v Hongkongu, takže měl stále plno pozvánek na večeře. Šťastnou náhodou, nebo naopak nešťastnou, to podle úhlu pohledu, býval opakovaně představován právě svobodným dámám, toužícím po vdavkách či alespoň po poměru. A admirál kupodivu dokázal klamat a kličkovat až mezi pěti ženami najednou, což mu dovolovalo jeho bláznivé zaujetí pro zdravý způsob života.

Dámou dnešního večera byla kongresmanka Bertha Gardová, která nastoupila do úřadu po svém zesnulém manželovi Marcusovi. Právě teď seděla na balkoně, usrkávala jemné portské a pozorovala světla velkoměsta. Byla oblečená do stylových krátkých černých koktejlek, protože z kraje večera byla spolu s admirálem na nějaké party. Teď s pobavením sledovala jeho nervozitu.

„Proč si nesedneš, Jime, než ošlapeš ten koberec?“

Zastavil se, přistoupil k ní a položil jí ruku na tvář. „Odpusť mi, že se ti nevěnuju, ale mám starost o své dva muže dole v Nikarague.“ Ztěžka se posadil vedle ní. „Co kdybych ti prozradil, že celé naše východní pobřeží a Evropu očekávají tak kruté zimy, jaké jsme dosud nezažili?“

„Špatný rok dokážeme přece přečkat.“

„Já ale mluvím o staletích.“

Odložila skleničku na stolek v patiu. „To přece nepřichází při globálním oteplování v úvahu.“

„I přes globální oteplování,“ pravil pevně.

Vtom zazvonil telefon, který si šel vzít do pracovny.

„Ano?“

„Tady Rudi, admirále,“ ozval se Gunnův hlas. „Stále žádné novinky.“

„Ozvali se vůbec?“

„Neslyšeli jsme je od chvíle, kdy vyrazili na vodním skútru z Granady.“

„To se mi nelíbí,“ zamumlal Sandecker. „Touhle dobou už bychom od nich měli mít nějakou zprávu.“

„Měli jsme radši tuhle práci nechat zpravodajcům,“ poznamenal Gunn.

„Souhlasím, to by ale Dirka ani Ala nezastavilo.“

„Oni to dokážou,“ pravil s jistotou Gunn. „Vždycky to přece dokázali.“

„Jistě,“ povzdechl si ztěžka Sandecker. „Jednou je ale zákon pravděpodobnosti dostihne a jejich štěstí vyprší.“

39 KAPITOLA

Když strážní spatřili vystupovat z výtahu skupinu cizích lidí, byli stejně překvapeni jako příchozí. Ve skupině ochranky byli tři muži oblečení do modrých kombinéz, čtvrtá žena měla zelenou uniformu. Pitt usoudil, že právě ona má z nich nejvyšší hodnost. Na rozdíl od ostatních také neměla útočnou pušku, ale pouze automatickou pistoli na opasku. Pitt se rychle chopil iniciativy a přistoupil k ženě.

„Vy to tady máte na povel?“ otázal se jí chladným a autoritativním hlasem.

Žena, momentálně zaražená, na něj zůstala hledět. „Velím tady. Ale co vy tu děláte?“

S úlevou si oddechl, že mluví anglicky, a pokynul na Lowenhardtovy. „Našli jsme tyhle dva, jak se toulají po čtvrtém patře. Zdá se, že nikdo neví, jak se tam dostali. Řekli nám, abychom je předali ochrance na střeše. To jste vy.“

Žena si prohlížela Lowenhardtovy, kteří hleděli na Pitta s narůstajícím šokem a strachem v očích.

„Já tyhle lidi znám. Jsou to vědci, kteří pracují na projektu. Měli by být ale zavřeni ve své ubytovně.“

„Došlo tam k jakýmsi nepokojům – hořelo nějaké auto. Určitě utekli během toho zmatku.“

Velitelka stráží vypadala poněkud zmateně, ale nezeptala se, jak se Lowenhardtovi dostali do budovy ředitelství. „Kdo vám řekl, abyste je přivedl na střechu?“

„Nějaká žena v levandulově kombinéze,“ pokrčil Pitt rameny.

Tři strážní, s puškami v pohotovostní poloze, se viditelně uvolnili. Zdálo se, že historce věří, i když jejich velitelka stále ještě vypadala trochu pochybovačně. „Jaké je vaše pracovní zařazení?“

Giordino popošel několik kroků blíž k helikoptéře a lehce odvrátil hlavu, jako by ji obdivoval. Pitt dále hleděl ženě přímo do očí. „Pracujeme v tunelech. Náš nadřízený nás poslal na dvoudenní oddech na vzduch.“ Koutkem oka sledoval, jak se Giordino pomalu a nepozorovaně posunuje za záda strážných.

Tahle historka již jednou fungovala, takže doufal, že zaúčinkuje i tentokrát. Stalo se. Žena přikývla.

„To ale pořád nevysvětluje, co děláte teď v noci na velitelství.“

„Dostali jsme rozkaz se zítra vrátit a měli jsme se tady stavit po propustky.“

Tohle nevyšlo. „Jaké propustky? O žádných propustkách pro pracovníky z tunelů nic nevím. Měly by stačit vaše jmenovky.“

„Dělám jenom to, co nám řekli,“ odpověděl poněkud podrážděně Pitt. „Tak chcete si převzít ty vězně nebo ne?“

Než mohla odpovědět, měl už Giordino v ruce svou velkou pistoli. Jediným bleskovým pohybem švihl hlavní po hlavě prvního strážného a vzápětí zasáhl do hlavy i jeho kolegu. Třetí strážný rychle oddálil ruce od pušky, když viděl, že mu Giordinův automat ráže .50 míří přímo mezi oči.

„Takhle je to mnohem lepší,“ poznamenal tiše Pitt. Obrátil se k Giordinovi a usmál se na něj. „Skvělý výkon.“

Giordino úsměv opětoval. „To si myslím.“

„Vezmi jim zbraně.“

Ženina ruka se kradmo blížila k pouzdru s pistolí.

Pitt poznamenal: „Být vámi, tak to nedělám.“

Její obličej byl nyní maskou hněvu, ale byla dost chytrá na to, aby poznala, že situace je proti ní. Pozvedla tedy ruce a nechala si od Giordina odebrat zbraň. „Co jste zač?“ zasyčela.

„Byl bych moc rád, kdyby se mě na tohle lidi už přestali vyptávat.“ Pitt pokynul doposud stojícímu strážnému. „Svlékněte si uniformu. Rychle.“

Strážný rozepnul zip na přední straně kombinézy a vystoupil z ní. Pitt udělal to samé se svou černou kombinézou a pak vklouzl do modré.

„Lehněte si na zem vedle svých mužů,“ rozkázal Pitt ženě a polosvlečenému členovi ochranky.

„Co hodláš dělat?“ zeptal se Giordino.

„Jako všechny aerolinky, ani já nemám rád poloprázdná letadla.“

Giordino bez dalšího dotazování hned věděl, co má Pitt za lubem. Postavil se před ležící zajatce tak, aby viděli na ústí jeho hlavně, mířící střídavě každému na hlavu. Pak pohlédl na Lowenhardtovy. „Je čas nastupovat,“ pronesl rozhodně.

Poslušně a bez protestů se oba starší manželé vyšplhali do kabiny. Pitt se mezitím vydal k výtahu, jehož dveře se za pár vteřin zavřely, a on zmizel.

V kancelářském komplexu na desátém poschodí pod střechou se nacházela spousta nádherných místností. Levandulové apartmá, jak byly prostory příhodně pojmenovány, vypadalo, jako by je zaplavila přílivová vlna této barvy. Rozlehlé stropy lemoval levandulový okraj, v prostorných kopulích byly vymalovány scény ilustrující podivné náboženské rituály a tance žen v květovaných šatech, na jejich pozadí se skvěla jezera obklopená lesy a tajemnými horami. Obrovský koberec, sahající ode zdi ke zdi, samozřejmě rovněž levandulové barvy, s jen občasnými zlatými skvrnami, byl vysoký téměř až po kotníky. Nábytek byl vytesán z bílého mramoru do tvaru trůnů, tak často se vyskytujících na řeckých vázách. Na sedadlech ležely levandulově zbarvené podušky. Lustry pokrývala zářivá levandule, křišťálové přívěsky kolem žárovek měly stejnou barvu. Také stěny byly vyzdobeny totožně zbarvenými tapetami, tentokrát sametovými. Ze stejného těžkého materiálu byly i vysoké nařasené závěsy. Prostor působil celkově smyslným, exotickým, dekadentním dojmem, připomínajícím snovou fantazii. Omračující účinek na oko pozorovatele byl větší, než by kdo mohl očekávat.

Na dlouhém mramorovém gauči seděly dvě ženy, pohodlně opřené v bohatých polštářích. Mezi nimi se nacházel umělecky tvarovaný skleněný stůl s nádobou na šampaňské, v níž se chladila láhev značkového vína s obvyklou levandulovou vinětou. Jedna z žen byla zahalena do zlatého hávu, druhá měla na sobě purpurové oblečení. Obě měly úplně totožné dlouhé rudé vlasy, jako by používaly stejný přeliv i stejného kadeřníka. Kdyby se nehýbaly, mohly být klidně považovány za součást poněkud drsné výzdoby.

Žena v purpuru usrkla šampaňské ze skleničky tulipánovitého tvaru a pronesla naprosto monotónním hlasem: „Časový harmonogram plníme přesně podle plánu. Deset milionů palivových článků Macha bude k dispozici do maloprodeje v době, kdy začne poprvé sněžit. Poté naši čínští přátelé spustí montážní linky naplno. Koncem léta ale budou v provozu i další továrny, které budou měsíčně chrlit dva miliony článků.“

„Jsou připraveny i distribuční kanály?“ ujišťovala se mimořádně krásná žena ve zlatém oblečení.

„Zakoupená či pronajatá skladiště v Evropě a na severovýchodě Spojených států už přijímají zásilky dodávané loděmi čínské flotily.“

„Měli jsme štěstí, že Druantia dokázala vklouznout na místo svého otce a uspokojit naši zoufalou potřebu platiny.“

„Bez její pomoci bychom nikdy nedokázali požadavky pokrýt.“

„Přijedeš včas na otevření tunelů?“

Dáma v purpuru přikývla. „Podle našich vědců k tomu dojde desátého září. Spočítali, že bude trvat šedesát dní, než se podaří snížit teplotu Golfského proudu natolik, aby v severních zeměpisných šířkách zavládla tuhá zima.“

Dáma ve zlatém se usmála a nalila si další sklenku šampaňského. „Pak je všechno v pořádku.“

Její kolegyně přikývla a pozvedla skleničku. „Na tebe, Epono, jež se brzy staneš nejmocnější ženou v celé světové historii.“

„A na tebe, Flidais, která jsi to vlastně způsobila.“

Pitt rozumně a správně předpokládal, že hlavní kanceláře budou v desátém patře pod střechou. Sekretářky a úředníci odešli již před půl hodinou, takže když vystoupil z výtahu, chodby zely prázdnotou. Jelikož měl nyní na sobě modrou kombinézu ostrahy, bez problémů prošel kolem dvou dalších strážných, kteří mu věnovali jen velice zběžnou pozornost. Vešel do předpokoje hlavního apartmá. Tam už žádná ochranka nebyla, takže velice tiše zatlačil do dveří, vklouzl dovnitř a opatrně za sebou přidržel dveře. Když se obrátil, ztuhl údivem nad záplavou výzdoby.

Z vedlejší místnosti slyšel nějaké hlasy, proto se vtiskl za levandulový závěs, pověšený nad klenutým průchodem, který byl přidržován zlatými šerpami. Uvnitř seděly na luxusním gauči dvě ženy. Pitt se rozhlédl po nápadně přepychovém apartmá, vedle kterého by, alespoň podle něho, i ten nejfantastičtější bordel vypadal jako kůlnička někde u trati. Obě ženy byly samy. Vystoupil tedy zpoza závěsu a stanul uprostřed vchodu. Se zalíbením spočíval pohledem na krásných ženách, které pokračovaly v konverzaci, aniž by se otočily a vetřelce objevily.

„Hodláš odjet brzy?“ otázala se Flidais Epony.

„Za pár dní. Musím se postarat o drobný problém ve Washingtonu. Jeden kongresový výbor tam prošetřuje naše důlní operace v Montaně. Přední politici toho státu jsou rozčilení, protože odtud veškerou iridiovou rudu vyvážíme a nedodáváme nic pro potřeby amerických podniků nebo vlády.“

Epona se pohodlně opřela do polštářů. „A co ty, drahá přítelkyně, co ty máš na programu?“

„Najala jsem jednu mezinárodní pátrací agenturu, aby vystopovala dva muže, kteří pronikli přes naši ochrannou síť a potloukali se po tunelech, aby pak nakonec unikli větrací šachtou v majáku.“

„Máš nějakou představu o jejich totožnosti?“

„Domnívám se, že jde o příslušníky Národní podmořské a oceánské agentury. Zřejmě jsou to ti samí, kterým jsem unikla poté, co zničili naši jachtu.“

„Myslíš, že narušili naše snahy o zachování tajemství?“

Flidais zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Nebo alespoň ještě ne. Naši agenti zatím nehlásí sebemenší známky toho, že by americké zpravodajské agentury pátraly po tunelech. V tomto ohledu stále panuje podivný klid. Jako by ti ďáblové z NUMA zmizeli z povrchu zemského.“

„Nemusíme se nějak zbytečně strachovat. Pro Američany je už příliš pozdě na to, aby mohli nějak zasáhnout. A kromě toho není v nejmenším jisté, že vůbec odhalili skutečný význam těch tunelů. Už jen pouhých osm dní, a tunely se otevřou a budou přečerpávat Jižní rovníkový proud přímo do Pacifiku.“

„Jenom doufám, že jsou potichu opravdu proto, že si nedali dvě a dvě dohromady a neuvědomili si to nebezpečí.“

„To by vysvětlovalo jejich nečinnost.“

„Na druhou stranu,“ pokračovala Epona zamyšleně, „člověk by si myslel, že se budou snažit pomstít smrt členky své posádky.“

„Ta poprava byla nezbytná,“ ujistila ji Flidais.

„Nesouhlasím,“ ozval se Pitt. „Chladnokrevná vražda není nikdy nezbytná.“

Čas se na chvíli jako by zastavil. Sklenička šampaňského, kterou Epona držela v pečlivě manikúrovaných prstech, upadla tiše na koberec. Hlavy obou žen se otočily tak prudce, že se jejich dlouhé vlasy zavlnily jako bič. Z očí pod dlouhými řasami jim vyšlehl oheň překvapení až podráždění nad tím, že si je jeden z členů ostrahy dovolil bez vyzvání vyrušit. Teprve pak následoval výraz toho pravého údivu, to když zahlédli kolt v Pittově ruce, kterým na ně mířil.

Pitt zachytil Eponino mrknutí po nevelkém zlatém dálkovém ovladači, ležícím na koberci pod stolem. Její noha se začala pohybovat tím směrem. „To není chytrý nápad, má drahá,“ poznamenal suše.

Noha se zastavila, prsty jen několik centimetrů od tlačítek. Pak nohu zase pomalu stáhla zpátky.

V tom okamžiku Flidais Pitta poznala. „Vy!“ vykřikla.

„Ahoj, Rito, nebo jak si vlastně říkáte.“ Očima přejel po místnosti. „Zdá se, že jste povýšila.“

Jantarově hnědé oči na něj hleděly s výrazem ledového vzteku. „Jak jste se sem dostal?“

„Nelíbí se vám snad můj model?“ otázal se Pitt, předvádějící se v roli manekýna. „Je kouzelné, jak dokáže otevírat dveře.“

„Flidais, kdo je ten člověk?“ zeptala se Epona, pozorujíc Pitta jako nějaký exemplář v zoo.

„Jmenuji se Dirk Pitt. S vaší přítelkyní jsme se setkali u východního pobřeží Nikaraguy. Jak si vzpomínám, měla tehdy na sobě žluté bikinky a vlastnila elegantní jachtu.“

„Kterou jste zničil,“ zasyčela Flidais jako kobra.

„Nevzpomínám si, že byste nám dala na vybranou.“

„Co chcete?“ vložila se do jejich rozhovoru Epona. Upírala na něj jantarové oči se zlatými skvrnami.

„Myslím, že by bylo fér, aby se Flidais, jmenuje-li se tak doopravdy, zodpovídala ze svých zločinů.“

„Smím se vás zeptat, co máte na mysli?“ otázala se ho s nevyzpytatelným pohledem.

Tahle žena je třída, napadlo Pitta, nic ji nepoleká, dokonce ani namířená zbraň. „Vezmu ji s sebou na malý výlet na sever.“

„Prostě jen tak.“

Pitt přikývl. „Prostě jen tak.“

„Co když odmítnu,“ zavrčela opovržlivě Flidais.

„Řekněme, že v tom případě by se vám nelíbily důsledky.“

„Když neudělám, co říkáte, tak mě zabijete. Je to tak?“

Přitiskl ústí hlavně svého koltu .45 k její tváři, těsně vedle levého oka. „Ne, jenom vám vystřelím oči. Budete žít, ale až do smrti slepá a ohavná jak hřích.“

„Jste krutý a vulgární, konečně jako většina mužů,“ pravila pobouřeně Epona. „Nic jiného bych od vás neočekávala.“

„Je příjemné vědět, že jsem tak krásnou a chytrou dámu nezklamal.“

„Nemusíte se chovat tak blahosklonně, pane Pitte.“

„Já se k vám nechovám blahosklonně, Epono, já jsem k vám jenom shovívavý.“ Potěšeně si pomyslel, že tímhle se k ní přiblížil. „Snad se někdy setkáme za příjemnějších okolností.“

„Moc s tím nepočítejte, pane Pitte. Nevidím ve vašem budoucím životě příliš šťastných dnů.“

„To je zvláštní, nevypadáte jako cikánka.“

Jemným tlakem pistole do zad Flidais pobídl a pak ji následoval z pokoje. Ve dveřích se zastavil a otočil se zpátky na Eponu. „Abych nezapomněl, myslím, že by nebylo moc chytré otevřít ty vaše tunely, odvést do nich Jižní rovníkový proud a vystavit tak Evropu ledové zimě. Znám spoustu lidí, kterým by se to nelíbilo.“

Uchopil Flidais za paži a svižně, i když s nijak přílišným spěchem, ji vedl klenutým průchodem, chodbou a nakonec s ní vstoupil do výtahu. Jakmile se ocitli uvnitř, Flidais se narovnala a rukou si uhladila splývavou róbu. „Vy nejste jenom neurvalý, pane Pitte, vy jste navíc ještě i nesmírně hloupý.“

„Och, jakpak to?“

„Nikdy se vám nepodaří tuto budovu opustit. V každém patře je ochranka. Nemáte nejmenší šanci projít halou, aniž by vás někdo zadržel.“

„Kdo říkal něco o hale?“

Oči Flidais se údivem rozšířily, když se výtah rozjel vzhůru a po chvíli zastavil na střeše. Pitt ji vystrčil ven. „Nechci na vás moc pospíchat, ale brzy tu bude horko.“

Povšimla si na zemi ležících strážných, nad nimiž stál Giordino s útočnou puškou v ruce, kterou nonšalantně přejížděl od jedné jejich hlavy ke druhé. Pak jí pohled sklouzl k helikoptéře a rázem si uvědomila, že jakákoliv naděje na případnou intervenci ze strany bezpečnostní služby se rozplynula. Ve snaze najít alespoň nějakou šanci, vyhrkla s planoucím pohledem: „Helikoptéru ale řídit zaručeně nedokážete.“

Pitt trpělivě opáčil: „Je mi líto, že vás musím zklamat, ale jak já, tak i tady Giordino tohoto ptáčka řídit umíme.“

Giordino přejel pohledem po Flidais, zaregistroval její elegantní plášť a nepříjemně se usmál. „Vidím, že jsi našel Ritu. To jsi ji vyzvedl na večírku?“

„Na večírku pro dvě se značkovým šampaňským. Jmenuje se Flidais. Pojede s námi. Dávej na ni pozor.“

„Dám na ni sakramentský pozor,“ odvětil Giordino ledovým hlasem.

Když Pitt nastupoval do vrtulníku, krátce na Flidais pohlédl. Oči jí pohasly. Její dosavadní klid a absence strachu se nyní změnily v malomyslnost.

Zběžně zkontroloval helikoptéru zvenčí a pak se již vyšplhal do kokpitu, kde se usadil do sedadla pilota. Byl to model McDonnell-Douglas Explorer se dvěma proudovými motory Pratt & Whittney, vyrobený MD Helicopters v Mese v Arizoně. S potěšením si všiml, že se jedná o stroj s protirotačním zařízením, který nevyžaduje stabilizační vrtulku.

Ujistil se, že ventil paliva je otevřený, a uvolnil zámek páky kombinovaného řízení a kniplu cykliky. Pak, s pedály a pákami volně pohyblivými, zapojil spínač elektrických obvodů, nastavil maximální hustotu palivové směsi a stiskl hlavní startér. Ten se pohnul a oba motory se začaly rozbíhat, až postupně dosáhly klidových otáček. Nakonec se Pitt ještě přesvědčil, že všechny varovné signální kontrolky zhasly.

Vyklonil se z okénka a přes hluk obou motorů zakřičel na Giordina. „Na palubu!“

Giordino nebyl tolik zdvořilý jako Pitt. Flidais doslova zvedl ze země a hodil ji do kabiny jako nějaké zavazadlo. Pak nastoupil sám a zavřel za sebou velké posuvné dveře. Vnitřek kabiny byl stylový a elegantní, se čtyřmi velkými koženými křesly, doplněnými ovládacími panely z krásného ořechového dřeva. Jeden z nich obsahoval kompaktní kancelářské vybavení s počítačem, faxem a satelitním videofonem. Panel mezi protějšími křesly skrýval bar s křišťálovými karafami a sklenicemi.

Lowenhardtovi seděli upoutáni bezpečnostními pásy a beze slova hleděli na Flidais, která stále ještě ležela na podlaze, kam ji Giordino pohodil. Teď ji uchopil za paže, pozvedl ji a posadil do křesla, kde jí rovněž zapnul pás. Otočnou pušku podal Lowenhardtovi.

„Jestli jenom pohne malíčkem, zastřelte ji.“

Jelikož Klaus pochopitelně své bývalé věznitele nijak nemiloval, nyní si tu příležitost vychutnával.

„Naši agenti na vás budou čekat v momentě, když přistanete v Manague,“ pronesla opovržlivě Flidais.

„To je příjemné, že to víme.“

Giordino se rychle otočil, vešel do kokpitu a sklouzl na křeslo druhého pilota. Pitt se pohledem na dveře výtahu přesvědčil, že jsou stále zavřené. Stráže byly touhle dobou už určitě varovány onou druhou ženou v apartmá, ale nejspíše čekají, že uprchlíci půjdou dolů. Na střeše se začnou rojit asi až za chvíli. Uchopil páku kombinovaného řízení a vrtulník se zvedl ze země. Pak zatlačil knipl cykliky kupředu, helikoptéra sklonila nos a odlepila se od střechy. Pitt rychle přidával plyn, až dosáhl maximální rychlosti tří set kilometrů v hodině, kterou se pak přehnali nad celým areálem Odyssey směrem k přistávací dráze, táhnoucí se mezi dvěma sopečnými horami. Jakmile se přiblížili svahům vulkánu Madera, naklonil Explorer, zčásti horu obletěl, pak klesl až na deset metrů nad korunami stromů a v této výšce překročil pobřeží a vydal se nad vody jezera.

„Doufám, že nemíříš do Managuy,“ poznamenal Giordino, když si nasadil sluchátka. „Její královská Výsost povídala, že tam na nás čekají její nohsledi.“

„Tomu bych se ani nedivil,“ odpověděl se širokým úsměvem Pitt. „Proto také míříme na západ nad Tichý oceán, a teprve pak zahneme k jihu na San José v Kostarice.“

„Máme dost benzinu?“

„Až nasadíme cestovní rychlost, měli bychom to zvládnout s rezervou takových osmi, deseti litrů.“

Pitt letěl těsně nad hladinou, čímž se držel z dosahu radarů Odyssey. Nakonec překonal i úzký proužek země, tvořící západní břeh jezera.

Letěl nejprve téměř dvacet kilometrů nad oceánem a teprve pak pomalu zahnul k jihu a nabral výšku. Giordino nastavil kurz na San José a po celý zbytek letu starostlivě pozoroval ukazatel paliva.

Obloha byla lehce zatažená, ne tolik, aby z mraků pršelo, ale dost na to, aby nebylo vidět hvězdy. Pitt byl unavený, opotřebovaný víc, než si kdy vzpomínal. Předal řízení Giordinovi, svezl se do sedadla, zavřel oči a zhluboka vzdychl. Přesto tu byla ještě jedna záležitost, kterou musel vyřídit dříve, než se oddá luxusu vytouženého spánku. Z vodotěsného obalu vytáhl mobilní telefon a vytočil Sandeckerovo soukromé číslo.

Admirálův hlas se ozval prakticky vzápětí. „Ano!“

„Jsme venku,“ oznámil unaveným hlasem Pitt.

„Už bylo načase.“

„Objevil se tu drobný důvod, abychom náš výlet poněkud rozšířili.“

„Kde jste teď?“

„V ukradené helikoptéře na cestě do San José v Kostarice.“

Sandecker se odmlčel, než tuto informaci strávil. „Necítili jste potřebu prohlédnout si celý ten podnik za světla?“

„Podařil se nám průlom,“ vysvětloval Pitt, který se musel všemožně snažit, aby neusnul.

„Shromáždili jste všechny údaje, které potřebujeme?“ otázal se netrpělivě Sandecker.

„Máme všechno,“ ujistil ho Pitt. „S pomocí vědců, z nichž vlastně udělal své zajatce, se Fantom dopracoval k technologii palivových článků, v nichž používá místo vodíku dusík. Rudá Čína mezitím už vyrobila miliony elektrických jednotek produkujících teplo, které budou distribuovány a prodávány, jakmile se otevřou tunely a východní pobřeží Ameriky a Evropu zasáhne letošní zimu pořádný mráz.“

„To mi chceš říct, že celý ten šílený projekt byl vyvinut jenom kvůli prodeji palivových článků?“ vybuchl nevěřícně Sandecker.

„Mluvíme o stovkách miliard dolarů, pomineme-li tu obrovskou moc, pramenící z vlastnictví monopolu. Bez ohledu, jak se na to podíváte, jakmile napadne první sníh, bude mít Fantom celosvětovou ekonomiku v hrsti.“

„Jseš si jistý, že se Fantomovi skutečně podařilo ten problém vyřešit, když se o to zatím marně pokoušely nejlepší mozky světa?“ pochyboval stále Sandecker.

„Právě ty nejlepší mozky vlastní Fantom,“ namítl Pitt. „Uslyšíte to sám od dvou z těch, kteří se na projektu podíleli.“

„Máte je s sebou?“ ožil Sandecker.

„Sedí těsně za mnou, společně se ženou, která zavraždila Renee Fordovou.“

Sandecker vypadal jako pálkař, který právě se zavřenýma očima dokončil home run. „Tu máte také?“

„Najměte pro nás letadlo v San José v Kostarice a zítra touhle dobou vám ji položíme do klína.“

„Nechám hned Rudiho, aby to zařídil,“ slíbil Sandecker. V hlase se mu ozývala radost a vzrušení. „Jakmile přistanete, přijďte všichni do mé kanceláře.“

Žádná odpověď se ale už neozvala.

„Dirku, jsi tam ještě?“

Pitt blaženě usnul a ani si neuvědomil, že spojení ukončil.

40 KAPITOLA

Proudový letoun společnosti Air Canada poněkud poskakoval při průletu hustým mrakem, v jehož hladkých bílých křivkách se však začínaly odrážet oranžové paprsky zapadajícího slunce. Když letadlo zahájilo pomalý sestup směrem ke Guadeloupu, Summer se dívala z okénka a pozorovala, jak se hluboká, tmavá, modropurpurová voda hluboko dole postupně mění nejprve do světle modré a pak do tyrkysově zelené, zatímco letadlo přelétalo nad útesy a lagunou. Vedle ní, na sedadle do uličky, seděl Dirk, který právě studoval mapu moře v okolí Isles des Saintes, skupiny ostrovů jižně od Guadeloupu.

Summer s rostoucí zvědavostí pozorovala, jak se dva hlavní ostrovy, Basse-Terre a Grande-Terre, opticky spojují ve tvar obrovského motýla. Basse-Terre představoval západní křídlo, tvořené hustými zalesněnými kopci a horami. Dešťový prales, obklopený svěžími kapradinami, ukrývá několik největších vodopádů Karibiku, stékajících ze samého vrcholu ostrova, La Sourfiere, doutnajícího vulkánu, dosahujícího výšky šestnáct set metrů. Oba ostrovy, jejichž úhrnná plocha se rovná zhruba rozloze Lucemburska, od sebe dělí úzký průliv zvaný Riviere Salee, zcela vyplněný kořenovníkovým porostem.

Východní křídlo motýla, Grande-Terre, je úplně jiné. Na ostrově převládá plochý terén s nevysokými kopci. Většina půdy je obdělaná. Převážně tu roste cukrová třtina, pro tři místní lihovary hlavní surovina na výrobu slavného guadeloupského jemného rumu.

Summer poskočilo srdce blahem, když spatřila ostrovní pláže s bílým nebo naopak černým pískem, romanticky obklopené kymácejícími se palmami, a těšila se, až je navštíví. Avšak v hloubi mysli si připouštěla, že se nejspíše jedná jen o zbožné přání. Jakmile totiž s Dirkem dokončí pátrání po ztracené flotile Odysseových lodí, admirál Sandecker je nepochybně okamžitě povolá zpátky, aniž by jim povolil několik dní odpočinku a potěšení. Proto se v duchu odhodlávala zůstat, bez ohledu na případný admirálův hněv.

Letadlo opsalo široký oblouk, kterým se dostalo nad Pointe-a-Pitre, hlavní město Guadeloupu. Nyní se vznášeli nad střechami z červených tašek, mezi nimiž se nápadně vyjímaly domy pokryté rezavým plechem. Příjemné město zdobilo pitoreskní náměstí, lemované venkovními obchody a kavárničkami na chodnících. Úzké uličky se zdály být rušné a plné života i lidí spěchajících domů na večeři. Jenom málo z nich jezdilo autem. Spousta jich chodila pěšky, většina však používala motorky nebo skútry. V domech přístavního města se s poblikáváním začínala rozsvěcet světla. Lodě připlouvaly ke břehu, kde je rybáři připoutávali po návratu z celodenního mořského lovu.

Pilot nalétl na přiblížení k letišti Guadeloupe Pole Caraibes. Zarachotil podvozek, který se po vysunutí zajistil, a s hučením se vysunuly klapky. Na chvíli se v okénku ještě objevil poslední paprsek slunce a pak už letoun s obvyklým drncnutím dosedl na přistávací dráhu. Kola se s protestem dotkla asfaltu a motory se s pronikavým ječením rozběhly na zpětný chod, aby letadlo zastavily předtím, než začne pojíždět k letištnímu terminálu. Summer měla tyto chvíle časného večera v tropech ráda. Tou dobou se většinou zvedla mořská bríza, která odvála poslední zbytky denního horka a vlhkosti. Milovala vůni vlhké vegetace po dešti a všudypřítomné aroma tropických květů.

„Jak jsi na tom s francouzštinou?“ otázal se Dirk Summer, když sestupovali po schůdcích z letadla na letištní plochu.

„Asi tak stejně jako ty se svahilštinou,“ opáčila, celá zářící v květované sukni živých barev a odpovídající blůze. „Proč se ptáš?“

„Anglicky tu mluví jenom turisti. Místní hovoří francouzsky nebo francouzsko-kreolským dialektem.“

„Jelikož ale žádný z nás ve škole cizí jazyk neměl, budeme se muset domlouvat posunky.“

Dirk se na sestru dlouze podíval a zasmál se. Pak jí podal malou knížku. „Tady máš anglicko-francouzský slovník. Budu se na tebe obracet jako na překladatelku.“

Vešli do budovy terminálu a následovali své první spolucestující k přepážce zdravotní a imigrační kontroly. Imigrační úředník na ně pohlédl a vzal do ruky jejich pasy. „Jste v Guadeloupu obchodně nebo na dovolené?“ otázal se plynnou angličtinou.

Summer pokrčila svůj pikantní nosík směrem k Dirkovi. „Na dovolené,“ odpověděla a blýskla prstenem na levé ruce, který vypadal jako diamantový. „Jsme tu na líbánkách.“

Úředník jí drze přejel očima po ňadrech, přikývl, souhlasně se usmál a pak otiskl razítko na dosud prázdné stránky pasů. „Příjemný pobyt.“ Pronesl to tónem hraničícím až s nestoudností.

Jakmile se ocitli z doslechu, Dirk se zeptal: „Co má znamenat všechno to povídání o líbánkách? A kde jsi vzala ten prsten?“

„Napadlo mě, že hrát si na novomanžele by bylo dost slušné krytí,“ odpověděla. „A ten drahokam na prstenu je sklo. Stál mě celých osm dolarů.“

„Jenom doufám, že si ho nikdo nebude prohlížet moc zblízka, nebo mě budou považovat za nejlakomějšího manžela na světě.“

Přesunuli se k zavazadlovému pásu, kde však museli čekat celých dvacet minut, než dorazily jejich kufry. Uložili je na vozík, přešli přes celnici a vstoupili do příjezdové haly, ve které stálo celkem asi třicet lidí, čekajících na přátele či příbuzné. Jakýsi drobný mužík v bílém obleku a s kreolsky středně tmavou pokožkou držel v ruce ceduli s nápisem: PITT.

„To jsme my,“ přihlásil se Dirk. „Tohle je Summer a já jsem Dirk Pitt.“

„Charles Moreau.“ Mužík napřáhl ruku. Oči měl černé jako inkoust a nos tak ostrý, že ho snad mohl používat jako zbraň. Temenem hlavy dosahoval sotva k Summeřiným ramenům a tělo měl štíhlé jako mladík. „Váš let měl jenom desetiminutové zpoždění. To je tady skoro rekord.“ Pak se uklonil, vzal Summer za ruku a dotkl se rty jejích prstů dokonale kontinentálním způsobem. „Admirál Sandecker mě upozornil, že jste velice pohledný pár.“

„Předpokládám, že vám současně řekl, že jsme bratr a sestra.“

„Jistě. Je v tom nějaký problém?“

Dirk pohlédl na Summer, která se s předstíranou nevinností usmála. „Jenom jsem chtěla, aby to bylo jasné.“

Summer a Moreau vyšli bok po boku z haly, zatímco Dirk za nimi tlačil vozík se zavazadly. Vtom ze strany, ale naplno narazila do Dirka jakási atraktivní žena s vlasy černými jako havran v tradičním kreolském oblečení – s živě žlutooranžovou kostkovanou maxisukní, stejně zbarvenou čelenkou a bílou krajkovou blůzou, s bolerkem a šátkem přehozeným přes jedno rameno. Jelikož byl Dirk zkušený cestovatel, okamžitě se přesvědčil, že má svoji peněženku stále ještě v kapse.

Dívka se zastavila a třela si naražené rameno. „Moc se omlouvám. Byla to moje vina.“

„Nejste zraněná?“ otázal se starostlivě Dirk.

„Teď alespoň vím, jaké to je, když člověk narazí do stromu.“ Pak k němu vzhlédla a otevřeně se usmála. „Jmenuju se Simone Raizetová. Třeba se ještě někdy setkáme.“

„Možná,“ odpověděl Dirk, aniž by se však představil.

Neznámá se obrátila na Summer a poznamenala: „Máte velice pohledného a okouzlujícího muže.“

„Občas takový umí být,“ odpověděla Summer se stopou sarkasmu.

Žena se pak otočila a vešla do budovy terminálu.

„Co si o tom myslíš?“ otázal se Dirk pobaveně.

„Nemůžeš říct, že by nebyla drzá,“ zamumlala Summer.

„To je podivné,“ ozval se Moreau. „Snaží se vzbudit dojem, že tady žije. Já se ale na tomhle ostrově narodil a nikdy jsem ji neviděl.“

Summer se zatvářila trochu znepokojeně. „Jestli chcete znát můj názor, tak ta vaše srážka byla naplánovaná.“

„Souhlasím,“ přitakal Dirk. „Něco tím sledovala, jen nevím co. Ale naše setkání rozhodně nevypadalo náhodně.“

Moreau je vedl přes ulici na parkoviště, kde stanul vedle sedanu BMW 525. Stiskl tlačítko centrálního zamykání a otevřel zavazadlový prostor. Dirk tam uložil kufry a pak všichni nasedli. Moreau vyrazil na cestu vedoucí do Pointe-a-Pitre.

„Rezervoval jsem pro vás malé apartmá se dvěma ložnicemi v hotelu Canella Beach, jednom z našich nejoblíbenějších. V takovém by se nejspíš ubytoval pár mladých lidí, kteří musí počítat. Podle instrukcí admirála Sandeckera máte být během celého pátrání po pokladu nenápadní.“

„Historického pokladu,“ opravila ho Summer.

„Má pravdu,“ přitakal Dirk. „Kdyby se proslechlo, že NUMA vyrazila za pokladem, okamžitě by tu bylo plno lidí.“

„A navíc by vás vyhostili z ostrovů,“ dodal Moreau. „Naše vláda má velice přísné zákony na ochranu podmořských historických památek.“

„Jestli budeme úspěšní, pak vaši lidé zdědí epochální objev,“ slíbila Summer.

„Což představuje další důvod, proč držet vaši expedici v tajnosti.“

„Znáte se s admirálem dlouho?“

„S Jamesem jsme se potkali před mnoha lety, ještě když jsem pracoval jako guadeloupský konzul v New Yorku. Od té doby, co jsem odešel do důchodu, me příležitostně najímá pro potřeby NUMA v této oblasti Karibiku nebo v nejbližším okolí.“

Moreau svižně řídil mezi svěže zelenými kopečky a mířil k přístavu. Objížděl město po jihovýchodním pobřeží Grande-Terre, dokud nedorazil na předměstí města Gosier. Tam odbočil na úzkou blátivou cestu, která se vinula a oklikou se vracela zpátky k hlavnímu silničnímu tahu.

Summer vyhlížela okénkem a obdivovala domky, posazené uprostřed šťavnatých, skvěle udržovaných zahrad. „Děláte s námi vyhlídkovou trasu?“

„Od chvíle, kdy jsme vyrazili z letiště, se za námi drží nějaký taxík,“ vysvětloval Moreau. „Chci se přesvědčit, jestli nás doopravdy sleduje.“

Dirk se otočil a pohlédl zadním okénkem za sebe. „Ten zelený ford?“

„Právě ten.“

Moreau opustil obytnou oblast a prosmýkl se kolem souvislé řady autobusů, turistů na skútrech a flotily městských taxíků. Řidič zeleného fordu se snažil udržet kontakt, ale pomalý provoz na silnici ho zdržoval. Moreau se zkušeně provlékl kolem dvou autobusů, blokujících obě strany cesty. Pak zabočil ostře doprava, do úzké uličky mezi řadami domků, jejichž poněkud zvláštní architektura byla typickým příkladem francouzského koloniálního stylu. Po chvíli zahnul doleva, pak ještě jednou, až se nakonec znovu objevil u hlavní silnice. Taxík za nimi k projetí kolem autobusů využil pěšinu vedle cesty, za chvíli je opět dojel a znovu se nalepil na zadní nárazník Moreauova auta.

„Zajímáme ho, to je jisté,“ poznamenal Dirk.

„Tak se podíváme, jestli ho dokážu setřást,“ řekl Moreau.

Počkal, dokud se neobjevila mezera v jinak souvislém provozu. Pak vyrazil, ale namísto aby zahnul a zařadil se, přejel napříč přes hlavní silnici a vyrazil na protější vedlejší cestu. Řidič taxíku musel zastavit a trvalo dobrých třicet vteřin, než se řada skútrů, aut a autobusů opět přerušila, aby mohl projet a pokračovat v pronásledování.

Když se Moreau za zatáčkou ztratil taxíku z dohledu, odbočil ostře na příjezdovou cestu jednoho z domů a za velkým keřem oleandru zaparkoval. Zanedlouho kolem nich vysokou rychlostí profrčel zelený taxík a zmizel v oblaku prachu. Počkali ještě několik minut, pak Moreau vycouval, vrátil se a zařadil do dopravy na hlavní silnici.

„Zbavili jsme se ho, ale obávám se, že pouze dočasně.“

„Třeba použije stejný trik a bude na nás někde čekat,“ nadhodil Dirk.

„To pochybuju,“ pronesla přesvědčivě Summer. „Vsadím se, že nás stále ještě pronásleduje po té vedlejší cestě.“

„Prohrála bys,“ zasmál se po chvíli Dirk a ukázal předním sklem na zelený ford, zaparkovaný na krajnici, jehož řidič vzrušeně mluvil do mobilního telefonu. „Zastavte vedle něj, Charlesi.“

Moreau se k němu pomalu přiblížil zezadu, pak ale náhle vklouzl po bok taxíku a zastavil jen několik centimetrů od něj. Dirk se naklonil z otevřeného okénka a zabušil na jeho dvířka. „Nehledáte nás?“

Vylekaný řidič se jen jednou letmo podíval do Dirkova široce se usmívajícího obličeje, upustil telefon, dupl na plyn a prudce vyrazil po cestě lemované palmami směrem k městu Sainte-Anne. Kola jeho auta se na krajnici protáčela, až od nich odletovaly kamínky, dokud se vůz nedostal na asfalt, po němž se rozjel s kvílením pneumatik. Moreau zajel ke kraji, zastavil a všichni pak sledovali, jak zelený taxík mizí v řadě aut před nimi.

„Ta dáma na letišti a teď tohle,“ pronesl potichu Moreau. „Koho by mohli tolik zajímat dva zástupci NUMA, kteří se sem přijeli potápět?“

„Slovo poklad je silné afrodiziakum a šíří se jako epidemie,“ pravila Summer. „Zřejmě se sem informace o našich plánech dostala ještě rychleji než my sami.“

Dirk zamyšleně hleděl do dálky, do míst, kde viděl zelený taxík naposledy. „Zítra, až vyrazíme lodí na ostrov Branwyn, už budeme s jistotou vědět, kdo že nás to sleduje.“

„Znáte ostrov Branwyn?“ otázala se Summer Moreaua.

„Dost na to, abych věděl, že je nebezpečné se mu přibližovat,“ opáčil tiše Moreau. „Dřív se mu říkalo Isle de Rouge, což francouzsky znamená rudý, protože ho tvoří načervenalá vulkanická půda. Nový majitel ho ale přejmenoval. Slyšel jsem, že Branwyn je jméno jedné keltské bohyně, známé jako Venuše Severního moře a patronka lásky a krásy. Mezi poněkud pověrčivějšími domorodci naopak má to místo pověst ostrova smrti.“

Dirk si s potěšením uvědomoval čerstvou voňavou brízu, jež vála otevřeným okénkem do auta. „Kvůli nebezpečným útesům nebo prudkému příboji?“

„Ne,“ odpověděl Moreau a přibrzdil, aby dvě děti v barevném oblečení mohly přejít přes cestu. „Ten člověk, co ostrov teď vlastní, nemá rád vetřelce.“

„Podle údajů našeho počítačového střediska,“ vmísila se Summer, „je majitelkou ostrova žena jménem Epona Eliadeová.“

„To je velice záhadná osoba. Pokud víme, dosud nikdy na půdu Basse-Terre ani Grande-Terre nevkročila.“

Summer si odhrnula vlasy, které měla díky vlhkosti stále lepkavější. „Slečna Eliadeová musí ale mít nějakého správce, když si na Branwynu udržuje elegantní dům.“

„Podle satelitních snímků je tam letiště, pár budov, takový zvláštní kruh z vysokých kamenných sloupů a hezký dům,“ prozradil jim Moreau. „Říká se, že rybáři a turisté, kteří se na ostrově pokusili přistát, byli později nalezeni mrtví. Obvykle je vyvrhlo moře na pláže Basse-Terre o řadu kilometrů dál.“

„Co policejní vyšetřování?“

Moreau pomalu zavrtěl hlavou. V rostoucím šeru teď zapnul světla. „Nikdy nenašli žádný důkaz zločinu a rovněž tak nikdo nedokázal, že kdy skutečně na ten ostrov vkročili.“

„Copak soudní patolog nedokázal určit příčinu jejich smrti?“

Moreau se zasmál. „Mrtvoly obvykle ohledával místní doktor, nebo dokonce i zubař, který byl nablízku, když se těla nalezla. Díky posmrtnému rozkladu by byla stejně jakákoliv spekulace těžko dokazatelná. Většinou bylo za příčinu smrti prohlášeno utonutí.“ Pak ještě dodal: „Nicméně se objevily zvěsti, že oběti měly vyříznutá srdce.“

„To zní morbidně,“ ozvala se Summer.

„Spíše to budou takové pokroucené fámy,“ řekl Dirk.

„Tím spíš by se člověk měl držet od toho ostrova dál.“

„To ale není možné, jestliže tam v přístavu hodláme provést průzkum dna.“

„Jenom si dávejte pořádný pozor,“ varoval je Moreau. „Dám vám číslo svého mobilu. Kdybyste zaznamenali nějaké hrozící nebezpečí, okamžitě mi zavolejte. Poslal bych tam nejdéle do deseti minut policejní člun.“

Moreau pokračoval po silnici ještě něco přes tři kilometry, pak zabočil na příjezdovou cestu k hotelu a zastavil před vchodem. Přispěchal dveřník, který pomohl Summer z vozu. Dirk obešel auto zezadu a otevřel kufr, aby mohl nosič vzít zavazadla i potápěčské vybavení, odnést je do hotelu a nakonec dopravit do jejich apartmá.

„Jste v pohodlném dosahu různých restaurací, obchodů i zábavních klubů,“ informoval je Moreau. „Vyzvednu vás zítra ráno v devět a zavezu do přístavu, kde jsem vám pronajal člun. Zařízení na prohlížení profilu dna, detektor podmořského kovu i trysková sonda, které sem nechal z Floridy letadlem poslat fregatní kapitán Rudi Gunn, jsou na palubě připraveny k použití. Nechal jsem tam přimontovat také malý kompresor k pohonu bagrovacího zařízení a tryskové sondy.“

„Jste velice pečlivý,“ zalichotil mu Dirk.

„Jsme vám vděčni za vaši pomoc a laskavost,“ přidala se Summer, když jí znovu galantně políbil ruku.

„A díky za tu zajímavou cestu z letiště,“ dodal Dirk, když si s Moreauem potřásl pravicí.

„To nebyla až tak ryze moje zásluha,“ odpověděl Moreau s náznakem úsměvu. Pak se ale zatvářil vážně. „Buďte, prosím, opatrní. Děje se tu něco, čemu zatím nerozumíme. Nechtěl bych, abyste skončili jako ti ostatní.“

Dirk se Summer stanuli v hotelových dveřích a sledovali, jak Moreau projíždí přední branou. „Co si o tom všem myslíš?“ otázala se Summer.

„Nemám nejmenší představu,“ odpověděl zvolna Dirk. „Dal bych ale svoji pravou ruku za to, aby tu byl táta s Alem.“

41 KAPITOLA

Když Pitt s Giordinem vystoupili z letadla, očekával je tentokrát podstatně jiný uvítací výbor. Žádná půvabná kongresmanka, žádný starý klasický automobil. Letoun obklopili uniformovaní příslušníci bezpečnostní služby z nedaleké vojenské základny. Z aut tu byl přítomný černý městský lincoln, tyrkysově natřený Navigator, patřící zjevně agentuře NUMA, a konečně jedna neoznačená dodávka.

Ve chvíli, kdy Pitt s Giordinem vstoupili na plochu, stál vedle Navigatoru Rudi Gunn. „Rád bych věděl, jestli se někdy dočkám sprchy a pořádného stejku,“ zaúpěl Giordino, kterého napadlo, že Sandecker Gunna poslal, aby je hned dopravil na velitelství NUMA.

„Přitom nemůžeme nikomu, kromě sebe, dávat vinu za to, že jsme se do toho blázince namočili,“ povzdechl si Pitt.

„Ušetřete mě toho žalostného úpění,“ okřikl je s úsměvem Gunn. „Určitě vás potěší, když vám povím, že admirál vás nechce vidět až do zítřejšího odpoledne. Schůzka je naplánovaná do Bílého domu na druhou hodinu. Budou vás zpovídat prezidentovi poradci.“

Z letadla teď vystoupili Lowenhardtovi, kteří přistoupili k Pittovi a Giordinovi. Hilda se postavila na špičky a políbila Pitta na obě tváře, zatímco Klaus pevně třásl Giordinovi rukou. „Jak vám můžeme vůbec poděkovat?“ vypravila ze sebe Hilda přiškrceným hlasem.

„Dlužíme vám víc, než budeme kdy schopni oplatit,“ přidal se Klaus, který se rozzářil, jakmile zahlédl budovy Washingtonu.

Pitt ho objal kolem ramen. „Tady se o vás postarají a taky mě ujistili, že vaše děti budou pod dokonalou ochranou a že je sem co nejrychleji letecky dopraví.“

„Slibuju vám, že se vašim lidem z naší strany dostane plné spolupráce. Rádi se s vašimi vědci podělíme o všechny své vědomosti ohledně technologie dusíkových palivových článků.“ Obrátil se ke své ženě. „Mám pravdu, Hildo?“

„Jistě, Klausi,“ odpověděla s úsměvem. „Náš objev bude darem pro celý svět.“

Rozloučili se a pak agent FBI Lowenhardtovy odvedl do lincolnu, který je měl odvézt do bezpečného domu ve Washingtonu.

Pitt, Giordino a Gunn sledovali, jak další dva statní agenti FBI vynášejí z útrob letadla Flidais, náramky připoutanou k nosítkům, a nakládají ji do dodávky. Pohlédla na Pitta s výrazem absolutního hnusu. On se na ni v odpověď usmál, zamával jí a ještě dříve, než se za ní zaklaply dveře, jí slíbil: „Budu vám do vězení posílat buchty.“

Pak spolu s Giordinem nastoupil do Navigatoru NUMA. Gunn si sedl za volant. Přejeli přes asfaltovou plochu ke stráženým vratům, Gunn ukázal hlídce svůj průkaz a ta je mávnutím propustila. Zabočili vlevo do ulice lemované stromy a zamířili k nejbližšímu mostu přes Potomac.

„Snad si teď budeme moct alespoň na chvíli oddechnout,“ pronesl žádostivě Giordino, svezl se na zadním sedadle a přivřel oči. Rozhodl se zcela ignorovat okolní malebnou zeleň a stromy plně obsypané listím. „Mohl jsem být doma už před čtyřmi dny, popíjet víno a večeřet s nějakou krásnou mladou dámou, ale ne, tys musel trvat na tom, že tam zůstaneme a pronikneme do Fantomovy svatyně.“

„Nevzpomínám si, že bych tě musel nějak zvlášť prosit,“ odsekl Pitt bez sebemenší známky omluvy.

„Zastihl jsi mě ve chvilce hloupé slabosti.“

„Jen si nic nenamlouvej. Jestli dostatečně rychle využijí všechny naše informace, tak jsme pomohli zachránit Spojené státy i Evropu před pořádně hnusným počasím.“

„Kdo ale Odyssee zabrání uvést do provozu jejich tunely?“ otázal se Giordino. „Nikaragujská vláda, tým amerických Speciálních jednotek, planý apel OSN? Evropští diplomati budou diskutovat, až zčernají v obličeji, zatímco se jejich země změní v kus ledu. Nikdo z nich ale nebude mít tolik kuráže Odysseu rázně a definitivně zarazit dříve, než bude pozdě.“

Pitt věděl, že se Giordino příliš nemýlí. „Máš nejspíše pravdu, ale celá věc je teď už mimo nás. My alespoň spustili poplach. Víc dělat nemůžeme.“

Gunn přejel most směrem do Alexandrie, kde Giordino v nájemním domě vlastnil byt. „Určitě jste admirálovi udělali radost. Teď je miláčkem Bílého domu. Váš objev je pochopitelně zatím držen pod pokličkou, takže jen co prezidentův poradce pro národní bezpečnost přijde s nějakým plánem, jak zastavit Fantoma, Odysseu a hlavně jejich zatracené operace, rozpoutá se peklo. A jakmile se o tom dozvědí reportéři, okamžitě se toho chytí a NUMA bude mít mediální žně.“

„Tak to má být,“ zamumlal lhostejně Giordino. „Zavezeš mě domů jako prvního?“

„Protože jsi nejblíž,“ přitakal Gunn. „Pak najedu na dálnici Mount Vernon a vysadím Dirka u jeho hangáru.“

O pár minut později vytáhl unavený Giordino své zavazadlo z kufru auta a vydal se po schodech k domu, jenž býval skladištěm, postaveným během Občanské války, ale později byl přebudován v luxusní samostatné byty. Na vrcholu schodiště se ještě otočil, zamával a pak zmizel v budově.

Po krátké cestě podél řeky Potomac projel Gunn vraty Národního letiště Ronalda Reagana a vyrazil po prašné cestě ke starému Pittovu hangáru, stojícímu pár set metrů od konce rozjezdové dráhy. Postavili ho začátkem třicátých let pro letouny jedné již dávno zaniklé letecké společnosti a Pittovi se podařilo prosadit, aby konstrukce byla prohlášena za historickou pamětihodnost, kterou koupil a přebudoval, takže mu nyní sloužila jako místo, kde bydlel a kde uchovával a opatroval svou sbírku klasických automobilů a letadel.

„Vyzvedneš mě na tu schůzku?“ otázal se Pitt, když vystupoval z auta.

Gunn zavrtěl hlavou a nepatrně se usmál. „Já nejsem mezi pozvanými. Přijede pro tebe auto Tajné služby.“

Pitt se otočil a na speciálním bezpečnostním zařízení namačkal sérii tajných kódů. Navigator mezitím pokračoval v cestě, za zadním nárazníkem jemný oblak zvířeného prachu. Pitt otevřel dveře, jež vypadaly pořádně omšelé věkem, s popraskanými a odlupujícími se zbytky barvy, a vstoupil dovnitř.

Ten pohled ho nikdy nepřestal vzrušovat. Vypadalo to tady jako v elegantní výstavní síni prodejce luxusních vozů. Všechny vnitřní stěny, kruhový strop i podlaha byly natřené čistě na bílo, což jenom zdůrazňovalo oslňující přehlídku živých barev celé flotily asi třiceti klasických automobilů. Kromě Marmonu V-16 zde byl k vidění Duesenberg z roku 1929, Stutz 1932, Cord L-29, rovněž z roku 1929, a Pierce-Arrow, vyrobený v roce 1936, i s továrnou dodávaným přívěsem. V další řadě bok po boku parkoval Ford-žihadlo z roku 1936, Dirkovo sportovní auto Meteor a jasně červený J2X Allard z roku 1953. V pozadí hangáru se nacházely dva letouny, Ford Trimotor ze začátku třicátých let a proudový Messerschmitt 262 z druhé světové války. Celé jedné stěně vévodil dlouhý Pullmanův vagón s ozdobným nápisem MANHATTAN LIMITED na boku. Jedinými předměty, které sem zdánlivě nepatřily, byla kabina z plachetnice připevněná na gumovém prámu a dále koupací vana s přívěsným motorem, upevněným na jednom konci.

Pitt vyšplhal po točitých železných schodech do bytu, který se táhl podél severní stěny hangáru. Své zavazadlo a potápěčské vybavení nesl unaveně na ramenou. Interiér bytu připomínal pro změnu prodejní prostor starožitnictví, specializovaného na námořní tematiku. Nábytek pocházel ze starých plachetnic, na stěnách v obývacím pokoji visely obrazy moře, na policích stály modely lodí. Podlaha byla zhotovena z týkového dřeva paluby jednoho parníku, který ztroskotal u ostrova Kauai na Havaji.

Pitt rozbalil zavazadlo a špinavé oblečení naházel na kupu vedle automatické pračky a sušičky, svlékl, co měl na sobě, a přidal věci na stejnou hromadu. Pak vděčně vstoupil do sprchy vyrobené z týkového dřeva, pustil tak teplou vodu, jak jen dokázal snést, namydlil se a vydrhnul tak důkladně, že ho až svědila kůže. Když skončil s očistou, vysušil se ručníkem, přešel k posteli, lehl na pokrývku a okamžitě usnul.

Už padal soumrak, když si Loren Smithová otevřela svým klíčem a pustila se do hangáru. Vystoupala po schodech do bytu, kde se rozhlédla po Pittovi. Od Rudi Gunna věděla, že je doma. Teď ho našla, jak leží nahý na posteli, pohroužen do hlubokého spánku. Rty se jí zvlnily smyslným úsměvem, pak se ale sklonila nad jeho tělem a přetáhla přes ně přikrývku.

Když se Pitt probral ze šestihodinového spánku, uviděl ve střešním světlíku nad sebou hvězdy. Navíc jeho nozdry zachytily vůni stejku, vycházející zřejmě z kuchyně. Když konečně zaznamenal, že mu tělo kryje pokrývka, usmál se pro sebe, protože najisto věděl, že v bytě je Loren. Vstal, natáhl si krátké kalhoty barvy khaki, květovanou hedvábnou košili a vklouzl do sandálů.

Loren vypadala v přiléhavých šortkách a pruhované hedvábné blůze rozkošně. Paže i nohy měla díky opalování na střeše svého bytu celé snědé. Potichu vzdechla, když ji Pitt objal kolem pasu, stiskl a přitulil se obličejem k jejímu krku.

„Teď ne,“ protestovala s předstíranou nevolí. „Mám práci.“

„Jak jsi věděla, že sním celých posledních pět dní o stejku?“

„Nemusím být psycholog, abych věděla, že to je to jediné, co kdy jíš. Teď si sedni a našťouchej brambory.“

Pitt ji poslechl a posadil se ke stolu, který byl vyříznut z dřevěného nákladového krytu jedné staré lodi, pak namořen a konečně naleštěn. V míse rozmačkal na kaši brambory a lžící je rozdělil na dva talíře, na nichž už ležely dva šťavnaté stejky. Loren naservírovala ještě salát César a pak se už usadila k jídlu. Pitt otevřel vychlazenou láhev Chardonnay Martin Ray.

„Slyšela jsem, že jste měli s Alem tentokrát nepříjemnou práci,“ prohodila, zatímco krájela svůj stejk.

„Pár odřenin, ale nic, co by vyžadovalo lékařskou péči.“

Když mu pohlédla do očí, střetla se fialová se zelenou. Její obličej byl něžný, ale přitom vyzařoval vážnost. „Už jsi dost starý na to, aby ses pouštěl do takových dobrodružství. Je načase zpomalit.“

„Mám jít do penze a pětkrát týdně si v klubu zahrát golf? Myslím, že ne.“

„Nemusíš odcházet do důchodu, ale existují přece i výzkumné expedice, které nejsou ani z poloviny tak nebezpečné jako ty, které jsi absolvoval. Takové bys mohl vést.“

Nalil jí skleničku, opřel se v křesle a pozoroval, jak po troškách upíjí. Prohlížel si půvabné rysy jejího obličeje, vlasy, jemné uši, elegantně tvarovaný nos, pevnou bradu a vysoké lícní kosti. Mohla mít kteréhokoliv muže ve Washingtonu, od členů prezidentova kabinetu, přes senátory a kongresmany, až po bohaté lobbisty, soudce, různé obchodní magnáty či zahraniční prominenty, ale ona za posledních dvacet let, s výjimkou jen několika krátkých aférek, nemilovala nikoho jiného než Pitta. Opouštěla ho a opět se k němu vracela, znovu a znovu. Nyní byla již starší, kolem očí měla jemné vrásky a její postava, i přes usilovné cvičení, již postrádala některé z oněch dřívějších pevných tvarů. Nicméně však, i kdyby se ocitla v místnosti plné krásných děvčat, každičké mužské oko by stále ještě spočinulo na ní. Doposud nikdy nemusela soupeřit o pozornost.

„Jistě, mohl bych se více zdržovat doma,“ pronesl zvolna Pitt. „To bych ale k tomu musel mít nějaký důvod.“

Loren, jako kdyby ho neslyšela, pravila: „Moje volební období v Kongresu také brzy skončí a víš, co jsem ohlásila – že se o další termín už nebudu ucházet.“

„Myslela jsi na to, co budeš dělat, až budeš volná?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „Dostala jsem pár nabídek, abych vedla několik organizací, a přinejmenším čtyři lobbisté a tři právnické firmy mi nabídli, abych se dala k nim. Já bych ale nejraději odešla do důchodu, trochu cestovala, sepsala knihu o zákulisí Kongresu, kterou jsem vždycky toužila napsat, a strávila trošku více času malováním.“

„Minula ses povoláním,“ poznamenal Pitt, natáhl se přes stůl a dotkl se její ruky. „Ty tvoje krajinky jsou velice profesionální.“

„A co ty?“ zeptala se ho, i když se domnívala, že odpověď zná. „Budete se dál s Alem štvát, zahrávat si se smrtí a pokoušet se zachránit všechny oceány světa?“

„Nemůžu mluvit za Ala, ale pro mě to skončilo. Nechám si narůst bílé fousy a budu si hrát se svými starými auty, dokud mě neodvezou na kolečkovém křesle do domova důchodců.“

Loren se zasmála. „Nějak si to nedovedu představit.“

„Doufal jsem, že by ses ke mně mohla připojit.“

Celá ztuhla a podívala se na něj doširoka rozevřenýma očima. „Co to říkáš?“

Pitt ji vzal za ruku a pevně ji stiskl. „Říkám, Loren Smithová, že podle mě nastal čas, abych tě požádal o ruku.“

Zůstala na něj nevěřícně hledět. „Ty bys… o tomhle bys přece nežertoval,“ pronesla přiškrceným hlasem.

„Jsem smrtelně vážný,“ odpověděl a všiml si, že se jí fialové oči zalily slzami. „Miluju tě, miluju tě už celou věčnost, a chtěl bych, aby ses stala mojí ženou.“

Zůstala tam sedět, železná lady Sněmovny reprezentantů, žena, která nikdy necouvla před žádným politickým nátlakem, dáma, jež byla stejně silná, a možná ještě silnější než kterýkoliv muž ve Washingtonu. Nakonec stáhla ruku, spolu s druhou si ji přiložila k očím a nekontrolované se rozvzlykala.

Pitt obešel stůl a stiskl ji kolem ramen. „Promiň, nechtěl jsem tě rozrušit.“

Vzhlédla s očima plnýma slz. „Ty blázne, copak opravdu nevíš, jak dlouho jsem na tahle slova čekala?“

Pitt byl překvapený. „Kdykoliv dříve jsme o tomhle námětu hovořili, vždycky jsi tvrdila, že svatba nepřichází v úvahu, protože jsme oba už ženatí se svou prací.“

„Copak věříš všemu, co ti která žena řekne?“

Pitt ji zlehka zvedl do náručí a jemně ji políbil na rty. „Odpusť mi, že jsem byl tak zpozdilý a hloupý. Ta moje otázka ale stále ještě platí. Vdáš se za mě?“

Loren ho objala kolem krku a zaplavila jeho obličej polibky. „Ano, ty blázne,“ vyhrkla v zápalu vytržení. „Ano, ano, ano!“

42 KAPITOLA

Když se ráno probudil, Loren už odjela do svého bytu, aby se vysprchovala a převlékla na další celodenní bitvu v Kongresu. Pitt stále ještě cítil pocit blaha z vášnivých objetí jejích paží, kterými ho po celou noc pevně tiskla. I když měl dnes schůzku v Bílém domě, necítil se ani trochu na to, aby se navlékl do společenského obleku a hrál si na úředníka. Kromě toho byl rozhodnut odejít do důchodu, takže už necítil potřebu dělat na prezidentovy poradce nějaký dojem. Oblékl si tedy volné kalhoty, golfovou košili a sportovní sako.

Když vyšel z hangáru, už na něj čekal další černý lincoln s příslušníkem Tajné služby za volantem. Řidič, chlapík se širokými rameny i silný v pase, ani nepromluvil, ani se nepohnul a nechal Pitta, aby si sám otevřel zadní dvířka. Celá následující cesta k Alovu bytu proběhla mlčky.

Když se Giordino usadil vedle Pitta a vůz znovu vyrazil, bylo brzy zřejmé, že řidič nejede do Bílého domu obvyklou cestou. Giordino se naklonil přes přední opěradlo. „Promiňte, kámo, ale nejedete nějakou zajížďkou?“

Řidič se dál díval přímo před sebe a neodpověděl.

Giordino se uvážlivě obrátil na Pitta. „Tenhle chlapík je ale hotová drbna.“

„Zeptej se ho, kam nás veze.“

„Tak co?“ promluvil Giordino přímo do řidičova ucha. „Když tedy nejedeme do Bílého domu, kam nás vezete?“

Stále žádná odpověď. Řidič prostě Giordina ignoroval a dál řídil jako nějaký robot.

„Co myslíš?“ zamumlal Giordino. „Neměli bychom mu na příštích semaforech zabodnout do ucha sekáček na led a tohle auto unést?“

„Jak si můžeme být jistí, že skutečně patří k Tajné službě?“ nadhodil Pitt.

Řidičova tvář ve zpětném zrcátku zůstala netečná. Natáhl pouze přes rameno ruku s průkazkou příslušníka Tajné služby.

Giordino si legitimaci prohlédl. „Je pravý. Se jménem Otis McGonigle musí být.“

„Jsem vlastně rád, že nejedeme do Bílého domu,“ pravil Pitt s okázale znuděným zívnutím. „Lidé jsou tam tak bezvýrazní a nudní. A co hůř, jsou přesvědčeni, že bez nich by šla celá země ke dnu.“

„Zvlášť ti patolízalové, co chrání prezidenta,“ dodal Giordino.

„Myslíš ty panáky, co postávají kolem, každý s rádiem v uchu a se slunečními brýlemi, které už třicet roků nejsou v módě?“

„Právě ty.“

Stále ještě nedosáhli žádné reakce, dokonce ani podrážděného škubnutí.

Nato se tedy Pitt s Giordinem vzdali pokusů agenta vydráždit a zbytek cesty seděli v klidu. McGonigle zastavil před těžkými kovanými vraty. Uniformovaný příslušník policie Bílého domu řidiče poznal, vešel do strážnice a stiskl vypínač. Vrata se otevřela a automobil sjel po rampě do tunelu. Pitt o těchto tunelech hluboko pod Washingtonem věděl. Vedly do téměř všech vládních budov v okolí Kapitolu. Předcházející prezident Clinton je často využíval při svých nájezdech do městských nočních podniků.

Po ujetí vzdálenosti, kterou Pitt odhadoval na půldruhého kilometru, zastavil McGonigle před vchodem do jednoho výtahu a otevřel zadní dvířka auta.

„Oukej, pánové, jsme na místě.“

„Ono to mluví,“ pronesl překvapeně Giordino a rozhlédl se po tunelu. „Ale jak? Žádného břichomluvce tu nevidím.“

„Vy dva se do Komediálního klubu nikdy nedostanete,“ zamumlal McGonigle, který se odmítl nechat zatáhnout do hry. Když se dveře výtahu otevřely, ustoupil stranou. „Budu očekávat váš návrat se zatajeným dechem.“

„Já nevím proč, ale líbíte se mi,“ přiznal Giordino, plácl agenta do zad a nastoupil do výtahu. Odpovědi se nedočkal, protože dveře se zavřely dřív, než agent mohl zareagovat.

Výtahová klec nevyrazila vzhůru, ale vydala se místo toho dolů, do hloubky snad čtyř set metrů. Tam zpomalila, zastavila a nehlučně se otevřela. Před nimi stál ozbrojený příslušník námořní pěchoty v uniformě, který strážil ocelové dveře. Pečlivě Pitta a Giordina zkontroloval a porovnal jejich obličeje s fotografiemi. Teprve když byl spokojen, namačkal na tlačítku na stěně nějaký kód a vchod se rozevřel. Beze slova jim pokynul, aby šli dál.

Když ho poslechli, zjistili, že se nalézají v dlouhé konferenční místnosti, kde bylo dost komunikačního zařízení i pro takové větší válečné velitelství. Celé tři stěny pokrývaly televizní monitory, mapy a fotografie. Z křesla u stolu vstal Sandecker a pozdravil se s nimi.

„Musím říct, že vám dvěma se tentokrát skutečně podařilo otevřít Pandořinu skříňku.“

„Doufám, že výsledky našeho pátrání se ukázaly být užitečné,“ pronesl skromně Pitt.

„Slovo užitečné je velmi slabé.“ Otočil se, protože k nim právě přistoupil vysoký šedovlasý muž v černém proužkovaném obleku s rudou vázankou. „Myslím, že znáte prezidentova poradce pro národní bezpečnost Maxe Seymoura.“

Pitt stiskl nabízenou ruku. „Čas od času jsem ho vídal na nedělním odpoledním barbecue mého táty.“

„Senátor Pitt a já se známe už léta,“ poznamenal vřele Seymour. „Jak se daří vaší krásné matce?“

„Až na artritidu je v pořádku,“ odpověděl Pitt.

Sandecker rychle dokončil představování dalších tří mužů, stojících na konci dlouhého stolu. Byli to Jack Martin, vědecký poradce Bílého domu, Jim Hecht, zástupce ředitele CIA, a generál Arnold Stack, jehož přesné pracovní zařazení v Bílém domě nebylo nikdy plně objasněno. Všichni se posadili a Sandecker požádal Pitta, aby je seznámil s tím, co s Giordinem nalezli v podzemních tunelech a pak ve výzkumném zařízení Odyssey na Isle de Ometepe.

Když sekretářka ohlásila, že je magnetofon připraven, Pitt spustil. Co chvíli se však obracel i na Giordina, aby ho doplnil. Společně tak popsali široké spektrum událostí a scén, kterých byli svědky, a k tomu formulovali i své závěry. Jejich hlášení nepřerušil jediný dotaz až do chvíle, kdy skončili vylíčením svého útěku z ostrova s Lowenhardtovými a s vražedkyní z Odyssey.

I poté prezidentovým mužům chvíli trvalo, než dokázali strávit celou obludnost hrozící katastrofy. Max Seymour pohlédl s ledovým úsměvem přes stůl na Jima Hechta ze CIA. „Zdá se, že tvoji lidé v tomhle neuspěli, Jime.“

Hecht, celý nesvůj, pokrčil rameny. „Z Bílého domu jsme neobdrželi pokyn ke speciálnímu pátrání. A my sami jsme neviděli důvod k vyslání agentů, protože satelitní fotografie nezachytily nic podezřelého, co by ohrožovalo bezpečnost Spojených států.“

„Co to vývojové zařízení na Ometepe?“

„To jsme prověřovali,“ odpověděl Hecht, Seymourovými otázkami už viditelně rozladěn. „Zjistili jsme, že se zabývá výzkumem alternativních zdrojů energie. Naši analytici neshledali nic, co by svědčilo o tom, že Odyssea zkoumá či vyvíjí smrtící nebo jiné ničivé zbraně. Takže jsme to pustili ze zřetele, protože naším hlavním úkolem je pozorovat a vyhodnocovat známky penetrace Číny do Střední Ameriky, zejména do oblasti kanálu.“

Nato se ozval Jack Martin. „Shledávám poněkud znepokojujícím, že naši nejlepší vědci jsou stále ještě roky vzdálení od výroby efektivního palivového článku. Odyssea tady učinila významný vědecký objev a Čína již navíc miliony těchto jednotek vyrábí.“

„Nemůžeme být stále ve všem nejlepší na světě,“ prohlásil konejšivě generál Stack. Kývl k Giordinovi a Pittovi. „Tvrdíte, že Odyssea nalákala několik předních světových vědců, pracujících na výzkumu palivových článků, odvezla je do svého zařízení v Nikarague a tam je donutila vyvinout použitelný a efektivní produkt.“

Pitt přikývl. „Správně.“

„Mohu jmenovat přinejmenším čtyři naše vědce, kteří opustili univerzitní výzkumné laboratoře a v tichosti zmizeli,“ podotkl Martin.

Hecht pohlédl na Pitta. „Jste si jistý, že Lowenhardtovi budou spolupracovat a předají nám technická data, nezbytná pro znovusestrojení jejich nového dusíkového palivového článku?“

„Vyjádřili jednoznačný a plný souhlas, jakmile jsem jim slíbil, že jejich děti dopravíme do Spojených států a budeme je ochraňovat.“

„To byla správná myšlenka,“ ozval se Sandecker a zablýsklo se mu v očích, „i když jsi tím samozřejmě překročil svou pravomoc.“

„Zdálo se mi, že to můžu čestně slíbit,“ odpověděl Pitt se lstivým úšklebkem.

Jack Martin si bezmyšlenkovitě čmáral do bloku. „Jakmile se vzpamatují ze svých útrap a odpočinou si, začneme je vyslýchat.“ Pohlédl přitom přes stůl na Pitta. „Co vám prozradili o principu fungování toho článku?“

„Jenom to, že když zjistili, že vodík je jako palivo nepraktický, začali experimentovat s dusíkem, protože tento plyn představuje osmasedmdesát procent zemské atmosféry. Extrahovali ho ze vzduchu spolu s kyslíkem a důmyslně tak vytvořili palivový článek, který je trvale soběstačný díky zásobování plyny z ovzduší, přičemž jediným odpadovým produktem je voda. Podle Klause se jim podařilo vyrobit geniálně jednoduchý článek z pouhých osmi součástí. Právě díky této jednoduchosti byli Číňané schopni vyprodukovat takové množství článků za tak krátkou dobu.“

Generál Stack se tvářil ponuře. „Takové obrovské kvantum za relativně nepatrný časový úsek je stejně ale ohromující výkon.“

„Tak masivní produkce si však musela vyžádat značné kvantum platiny na anody, kterými se rozkládají plyny na protony a elektrony,“ podotkl Martin.

Tentokrát odpověděl Hecht: „V posledních deseti letech Odyssea soustředila do svých rukou osmdesát procent platinových dolů po celém světě. Což velice vážně dopadlo kupříkladu na automobilový průmysl, který tento kov používá na výrobu několika dílů.“

„Jakmile dostaneme od Lowenhardtových plány,“ pronesl Seymour, „bude naším hlavním problémem sehnat dostatek platiny, abychom stačili konkurovat čínské produkci.“

„Povídali, že stále ještě nevyvinuli palivovou jednotku vhodnou k pohánění automobilů,“ ozval se Giordino.

Martin poznamenal: „S využitím znalostí Lowenhardtových a s maximálním vynaloženým úsilím bychom mohli právě v téhle oblasti Odysseu a Číňany předhonit.“

„To rozhodně stojí za pokus,“ souhlasil generál Stack, „zvláště teď, když je dokončen základní výzkum a celá technologie nám vlastně spadla do klína.“

„Což nás přivádí k rozhodnutí, co provést s Odysseou a těmi jejich tunely,“ pokračoval Stack s očima upřenýma na Saymoura na protější straně stolu.

„Poslat zvláštní jednotky, aby zablokovaly pár tunelů, není totéž jako vyslat vojáky, aby zkrotili nějakého diktátora s arzenálem jaderných, biologických a chemických zbraní, jako kupříkladu Saddáma v Iráku,“ vysvětloval Seymour. „Nemohu, pánové, s čistým svědomím poradit prezidentovi použití síly.“

„Avšak důsledky příšerného mrazu nad třicátou rovnoběžkou mohou být stejně smrtící jako ty zbraně.“

„Max má pravdu,“ řekl Martin. „Přesvědčit zbytek světa o hrozícím nebezpečí bude prakticky neproveditelné.“

„Bez ohledu na to, jak k tomu dilematu přistoupíte,“ ozval se Sandecker, „ty tunely musí být v každém případě zablokovány, a to dost rychle. Jakmile se jednou otevřou a miliony litrů vody se začnou valit z Atlantiku do Tichého oceánu, bude neskonale obtížnější je zničit.“

„Co tam takhle potají vyslat malý tým s výbušninami, aby se o to postaral?“

„Nikdy se jim nepodaří proniknout bezpečnostní ochranou Odyssey,“ namítl Giordino.

„Ty s Dirkem jste se přece dostali tam i ven,“ připomněl Sandecker.

„Protože jsme nenesli tuny výbušnin, které k takovému úkolu budou zapotřebí.“

Pitt vstal z křesla a vydal se na obhlídku místnosti. Studoval přitom monitory a mapy na stěnách. Zvláštní pozornost věnoval velké satelitní fotografii, zachycující zařízení Odyssey R&D na Ometepe. Naklonil se blíž a zaměřil se hlavně na svahy hory Mount Concepcion. Právě tehdy se mu v hlavě začal rodit určitý nápad. Nakonec se otočil a vrátil se ke stolu.

„Mohly by to dokázat B-dvaapadesátky, které by na určená místa shodily náklad tisícikilových bomb,“ navrhl Stack.

„Nemůžeme přece jen tak bombardovat spřátelené země,“ ozval se Seymour, „ať už čelíme jakkoliv vážné hrozbě.“

„Takže ale připouštíš, že uvržení země do hlubokého mrazu představuje pro národní bezpečnost hrozbu,“ tlačil ho ke zdi Stack.

„Část toho konstatování je samozřejmě pravdivá,“ odvětil unaveně Seymour. „Jenom tvrdím, že musí existovat nějaké logické řešení, které by z prezidenta a vlády Spojených států neudělalo v očích všech národů světa zrůdy.“

„A přitom nesmíme zapomenout,“ dodal opatrně, s náznakem úsměvu, „na politické následky našeho případného špatného rozhodnutí z pohledu výsledků příštích voleb.“

„Mohl by tu existovat ještě jeden způsob,“ pronesl zvolna Pitt, s pohledem stále ještě upřeným na satelitní snímek. „Způsob, který by uspokojil všechny zúčastněné.“

„Dobře, pane Pitte,“ pronesl pochybovačně generál Stack, „jak tedy zničíme ty tunely, aniž bychom tam museli vyslat zvláštní jednotky nebo letku bombardérů?“

Pitt měl nyní bezvýhradnou pozornost všech přítomných. „Navrhuji, abychom přenechali celý úkol matce přírodě.“

Dál na něj hleděli v očekávání vysvětlení. Některé z nich dokonce napadlo, že snad přišel o rozum. Mlčení prolomil až vědec Martin.

„Mohl byste to, prosím, trochu objasnit?“

„Podle geologů se úbočí sopky Concepcion na ostrově Ometepe pomalu pohybuje. Toto sklouzávání je bezpochyby důsledkem výkopových prací na tunelech, probíhajících pod patou vulkánu. Když jsme se s Alem dostali do blízkosti jádra sopky, zaznamenali jsme také podstatný vzestup teploty.“

„Bylo tam víc než osmatřicet stupňů,“ doplnil Giordino.

„Lowenhardtovi nám pověděli, že jeden ze zajatých vědců, nějaký doktor Honoma z Havajské univerzity…“

„To je jeden z těch, které máme na našem seznamu zmizelých,“ přerušil ho Martin.

„Takže, ten doktor Honoma předpověděl, že může kdykoliv v budoucnu dojít k masivnímu sesuvu, což by způsobilo zřícení celé jedné stěny sopky se všemi katastrofálními následky.“

„Jak rozsáhlé by ty katastrofální důsledky byly?“ otázal se generál, stále ještě ne úplně přesvědčený přednesenou zprávou.

„Celé výzkumné zařízení Odyssey a všechny jeho obyvatele by zavalily miliony tun skály, které by navíc vyvolaly přílivovou vlnu na jezeře, jež by smetla každičké město či vesnici na jeho březích.“

„To tedy rozhodně není řešení, jaké bychom zvažovali,“ promluvil Hecht.

Seymour se na Pitta dlouze a přemítavě podíval. „Jestli máte pravdu v tom, co říkáte, tak ta hora sama by mohla udělat práci za nás a ty tunely zničit.“

„To je jeden možný scénář.“

„To znamená, že můžeme jenom zůstat v klidu sedět a vyčkávat.“

„Geologové však ještě příliš mnoho zhroucených sopek nezažili, takže nejsou schopni ani odhadnout dobu, kdy ke katastrofě dojde. Čekání tedy může trvat několik dní, stejně jako několik let. Pak by ale mohlo být na nějaké odvrácení mrazivých změn pozdě.“

„Nemůžeme jen tak nečinně sedět,“ ozval se ostrým tónem Stack, „a dívat se, jak tunely začínají fungovat.“

„Mohli bychom sedět se založenýma rukama,“ oponoval Pitt, „ale je tu ještě jiná možnost.“

„Mohl bys nám laskavě povědět, co máš na mysli?“ ozval se Sandecker netrpělivě.

„Informujte nikaragujskou vládu, že naši vědci zaregistrovali na satelitních snímcích pokračující sesuv sopky Concepcion a obávají se, že celá jedna její strana se může každou hodinu zřítit. Pořádně je vyděste. Vysvětlete jim, že lidské oběti se budou počítat na tisíce, a pak jim nabídněte návnadu.“

Seymour se zatvářil zmateně. „Návnadu?“

„Navrhněte jim masivní pomoc pro všechno osazenstvo tohoto zařízení i pro obyvatele břehů jezera a nabídněte jejich evakuaci do vyšších poloh. Jakmile se lidé ocitnou v bezpečí, můžete nechat třeba z výšky sedmnácti kilometrů na úbočí sopky svrhnout bombu, ta vyvolá kolaps vulkánu, a tedy zničení tunelů, přičemž se nikdo nic nedoví.“

Sandecker se opřel v křesle a zamyšleně se zahleděl na stůl před sebou. „Zní to až moc prostě, příliš jednoduše na tak ohromnou událost.“

„Z toho, co o té oblasti vím,“ promluvil Martin, „je Mount Concepcion skutečně stále činná sopka. To znamená, že bomba by skutečně mohla vyvolat její erupci.“

„Bomba svržená do kráteru by erupci vyvolat mohla,“ přidal se Pitt. „Bylo by ale jistější, kdyby k řízené explozi došlo dole pod jejím úbočím.“

Generál Stack se poprvé za celou poradu usmál. „Věřím, že na návrhu pana Pitta něco je. Logiku tomu dává právě jednoduchost celého plánu. Navrhuji, abychom prozkoumali konkrétní možnosti.“

„Co dělníci v podzemních tunelech?“ otázal se Seymour. „Ti by neměli nejmenší naději včas utéct.“

„O ně se nebojte,“ vmísil se Giordino. „Ti odtamtud odejdou minimálně čtyřiadvacet hodin předtím, než tunely začnou fungovat.“

„Nesmíme ale ztrácet čas,“ varoval Pitt přítomné. „Na vedení Odyssey jsem vyslechl konverzaci mezi dvěma ženami, během níž se zmínily, že k otevření tunelů dojde za osm dní. To bylo před třemi dny. Takže nám jich zbývá už jenom pět.“

Hecht vyslal nad okrajem brýlí pohled k Seymourovi. „Je to na tobě, Maxi, abys celou akci rozjel. Než to spustíme, potřebujeme prezidentův souhlas.“

„Ten budu mít nejdéle do hodiny,“ ujistil je Seymour. „Mým dalším úkolem ale bude přesvědčit ministra zahraničí Hamptona, aby okamžitě zahájil jednání s nikaragujskou vládou, která musí povolit vstup našich záchranářů na své území.“ Pohlédl na Stacka. „A na vás, generále, spoléhám, že zahájíte a povedete evakuaci.“ Další na řadě byl Jack Martin. „Jacku, tvým úkolem bude pořádně vyděsit nikaragujskou vládu, že nebezpečí katastrofy je skutečné a aktuální.“

„V tomhle vám můžu pomoct,“ přihlásil se Sandecker. „Mám velice blízké vztahy se dvěma jejich předními oceánology.“

Nakonec obrátil Seymour svou pozornost k Pittovi a Giordinovi. „U vás, pánové, máme veliký dluh. Moc bych si přál vědět, jak bychom ho mohli splatit.“

„Něco by tu bylo,“ odpověděl Pitt s úsměvem a vyměnil si pohled s Giordinem. „Existuje jeden agent Tajné služby, kterého známe po jménem Otis McGonigle. Al i já bychom byli rádi, kdyby mohl být povýšen.“

Seymour pokrčil rameny. „Myslím, že to můžu zařídit. Máte pro svůj návrh nějaký zvláštní důvod?“

„Podle našich vlastních zkušeností dělá Tajné službě čest,“ odpověděl Giordino.

„Je tu ještě jedna laskavost,“ pokračoval Pitt s pohledem na Hechta. „Moc rád bych nahlédl do složky, kterou vedete na Fantoma a konsorcium Odyssea.“

Hecht přikývl. „Nechám ji dopravit kurýrem na velitelství NUMA. Myslíte si, že tam najdete něco, co by mohlo v současné situaci pomoct?“

„Já nevím,“ přiznal Pitt upřímně. „Rozhodně se o to ale chci pokusit.“

„Mí analytici ale již veškerý ten materiál pečlivě prostudovali a nic z toho nevytěžili.“

„Možná, ale opravdu jenom možná,“ opáčil Pitt, „se mi podaří narazit na něco, co jim uniklo.“

43 KAPITOLA

Moreau, oblečený do bílých šortek, bílé košile s rozhalenkou a vysokých podkolenek, už čekal, když Dirk se Summer přesně v devět sešli do hotelové haly. Ve sportovních pytlech si nesli potápěčské vybavení. Dveřník jim uložil zavazadla do kufru auta, načež všichni nastoupili do BMW 525. Hlavy jim právě skrápěl lehký déšť, pocházející z jediného mraku na jinak modrém nebi. Lehký větřík sotva pohyboval listy palem.

K molu, u něhož byla zakotvená Moreauem pronajatá loď, to bylo asi tři kilometry po vinuté silnici. Nakonec auto najelo na úzkou kamennou přístavní hráz. Táhla se od břehu nejprve žlutozelenou vodou, jež, jak se prohlubovala, přecházela do modrozelené barvy. Moreau zastavil nad lodí, která se tulila k molu jako mladá kachnička k matce. Místo peří chránily její laminátový trup před nárazy do kamenů mola tlumiče. Loď se jemně pohupovala v drobném vlnění, přicházejícím sem z laguny. Na zádi měla jméno vyvedené zlatými písmeny: DEAR HEART.

Byla to pěkná malá plachetnice, jednostěžňová šalupa s hlavní plachtou i kosatkou dosahující až k vrcholu stěžně. Na délku měřila osm a půl, na šířku tři metry a ponor měla pouhý jeden a čtvrt metru. Mohla vystavit celkem téměř šestatřicet metrů plachet a navíc ji poháněl malý pomocný dieselový motor o síle deseti koní. V kajutě se mohli pohodlně vyspat dva lidé, dále tu byl záchod, sprcha a malý kuchyňský kout. Jak Moreau slíbil, v kokpitu byl instalován a připraven k použití Fisherův detektor kovů i Kleinův přístroj na průzkum dna. Dirk spustil na palubu žebřík, převzal pytle, které mu z mola podal Moreau, a odnesl je do kajuty.

„Šťastnou plavbu,“ popřál Moreau Summer. „Budu mít svůj mobil pořád u sebe. Zavolejte, prosím, jestli narazíte na nějaký problém.“

„Zavoláme,“ odpověděla Summer sebejistě. Pak svižně sklouzla po žebříku k Dirkovi, který již začal připravovat loď k odplutí. Nastartoval motor, Moreau na jeho znamení odvázal poutací lana a hodil je na palubu. Pak zůstal stát na molu a dál se tvářil vážně, zatímco diesel s hlasitým bafáním posunoval lodičku přes lagunu směrem k moři.

Jakmile minuli poslední bóji, Dirk šel vztyčit hlavní plachtu i kosatku, zatímco Summer kormidlovala. Plachtovina byla karmínově rudá, což se proti modré obloze pěkně vyjímalo. Nejprve sebou plácala, ale jak se do ní opřel vítr, vypnula se a začala pořádně táhnout. Loď se rozletěla i přes rostoucí vlny, valící se sem od břehu. Dirk se rozhlédl po její palubě. Všechno bylo vydrhnuté a zářivě čisté. Dear Heart nevypadala starší než maximálně jeden rok, všechny bronzové a chromované součástky ve slunci jenom svítily a také paluba byla čerstvě umytá.

Byla to elegantní a rychlá plachetnice. Klouzala vodou a proplétala se vlnami jako kočka běžící po louce. Příležitostný poryv větru občas zčeřil modrou hladinu a pokryl vlny krajkou pěny, vzápětí se však pokaždé znovu ocitli v klidné vodě. Před příďovým čelenem se moře rozprostíralo jako gigantický koberec.

„Jak je daleko na Branwyn?“ otázala se Summer, obratně naklánějíc plachetnici na bok nad ubíhající hladinu, aby získala další uzel rychlosti.

„Asi čtyřicet dva kilometry,“ odpověděl Dirk. „Zamiř s ní na jih. Nějaký přesný kurz není zapotřebí. Ten ostrov má na východním konci nápadný maják.“

Dirk si svlékl košili a jenom v šortkách seřídil plachty. Také Summer vyklouzla z šatů a oblékla si zelené bikiny s květinovým vzorem. Jistýma rukama pevně svírala kormidelní kolo a zručně vedla loď přes vrcholky i údolí vln. Jedním okem pozorovala ostrovy vynořující se na horizontu, druhým sledovala kompas.

Její splývavé rusé vlasy jí poletovaly za hlavou a celkovým svým zjevem připomínala námořníka, který se vydal na jednodenní výlet z Newport Beach na Catalina Island. Po hodině plavby přiložila jednou rukou k očím dalekohled a zadívala se do dáli. „Myslím, že vidím maják,“ ohlásila a ukázala rukou.

Dirk sledoval naznačený směr. Maják sice nerozeznával, ale skvrna na obzoru se brzy změnila v obrys nevysokého ostrova. „To bude Branwyn. Veď loď přímo k němu. Přístav leží na jeho jižním pobřeží.“

Z vody před přídí se zvedlo hejno létajících ryb a rozprchlo se na všechny strany. Několik z nich ještě chvíli poletovalo podél lodi, zjevně v očekávání něčeho k jídlu. Po chvíli je vystřídalo pět delfínů, kteří dováděli kolem plachetnice jako klauni koledující si o potlesk.

Ostrov bylo nyní již jasně vidět, nacházel se ve vzdálenosti přibližně pět kilometrů. Nejnápadnější byl maják a pak jakási třípatrová budova, stojící na blízké pláži. Dirk zaměřil dalekohled na dům. V dohledu nebyl jediný člověk, okenice byly zavřené. Od písečné pláže do moře vybíhalo molo, ale u něj nebyla žádná loď.

Vyměnili si místa. Dirk převzal kormidlo, zatímco Summer se přemístila na příď, kde se zavěsila do lanoví a pozorovala ostrov. Byl ohavný, jak už některé ostrovy bývají. Žádný hustý podrost plný tropických květin, žádné palmy sklánějící se nad pláží. Většina ostrovů má svou typickou vůni. Jejich aroma tvoří zatuchlá vegetace, tropické rostliny, stejně jako pachy lidí a jejich vaření, ostrý odér kouře z vypálených polí, smíchaný s vůní kopry a kokosového oleje. Tento ostrov vydával štiplavou esenci smrti, jako by zapáchal samotným ďáblem. Summeřiny uši zachytily vzdálené burácení příboje, narážejícího do útesů, jež obkružovaly lagunu před domem. Nyní uviděla i nízkou stavbu na konci dlouhé rozjezdové plochy, ta nejspíš sloužila jako hangár. Ale stejně jako Dirk, ani ona na ostrově nezpozorovala jedinou známku života. Branwyn ze všeho nejvíc připomínal opuštěný hřbitov.

Dirk se držel v bezpečné vzdálenosti od útesů a ostražitě pozoroval okolní vodu, čirou a průzračnou jako v koupelnové vaně. Po chvíli se objevilo dno, hladké, písčité, prosté korálu. Každých pár vteřin Dirk kontroloval hloubkoměr, aby se ujistil, že dno nezačalo náhle stoupat. Pevnou rukou třímal kormidlo a obeplouval s plachetnicí ostrov, dokud nedosáhl jeho jižního konce. Nahlédl do mapy a lehce upravil kurz, aby po chvíli, stále za kontroly hloubkoměru, zahnul do kanálu. Když projížděl stometrovou mezerou v zevní hradbě útesů, doposud mírně se vlnící moře se zde poněkud zčeřilo.

Ten vjezd byl trochu riskantní. Proud ho tlačil na levobok. Dirka ale okamžitě napadlo, že pro Odyssea a jeho druhy, kteří měli za sebou plavbu přes celý Atlantik, muselo být překonání této poslední překážky hračkou. Při zvládání místních bouřlivých vod měli navíc výhodu v tom, že mohli použít vesla. Dirk mohl nastartovat motor, ale rozhodl se, že podobně jako aviatik, který má možnost přistát s letadlem pomocí autopilota, provede manévr raději ručně sám, s využitím vlastních zkušeností.

Jakmile projeli úžinou, voda se zklidnila a Dirk pozoroval, jak pod kýlem pomalu míjí dno. Předal opět kormidlo Summer a sám šel stáhnout plachty. Teprve pak spustil malý diesel a zahájil prohlídku vnitřního přístavu.

Byl poměrně malý, necelých devět set metrů dlouhý a z poloviny tak široký. Summer se nahýbala přes zábradlí a pátrala na dně po nějakých nepravidelnostech. Dirk pomalu křižoval přístavem sem a tam, ve snaze seznámit se s místními proudy a vžít se do představy, že stojí na palubě jedné z Odysseových lodí a jako starověký námořník přemýšlí, kde nejspíše zakotvit.

Nakonec se rozhodl pro místo, které bylo před převládajícími větry chráněno masivem písečného pahorku, zvedajícího se dobrých třicet metrů nad úroveň hladiny. Vypnul motor a stisknutím tlačítka v kokpitu zapnul naviják, který spustil příďovou kotvu.

„Tohle místo vypadá stejně nadějně jako kterékoliv jiné. Tady se potopíme a začneme s prohlídkou dna.“

„Je to tu ploché jako podlaha v tanečním sále,“ namítla Summer. „Zatím jsem neviděla jedinou nerovnost nebo nepravidelný obrys. Je ale jasné, že dřevo z keltských lodních vraků by shnilo už před tisícovkou let. Cokoliv zůstalo, je určitě zakryté pískem dna.“

„Pojďme do vody. Já prozkoumám hutnost písku a usazenin na dně. Ty můžeš plavat kolem a provést vizuální obhlídku.“

Když se oblékli do potápěčské výstroje, Dirk se nejdříve přesvědčil, že kotva pevně drží na dně a nehrozí tedy, že by se loď mohla uvolnit. Ne že by se v přístavu dostala daleko. Jelikož si nemuseli navlékat neopren jako ochranu před chladem nebo před ostrými korály, skočili přes zábradlí do tři metry hluboké vody jen v plavkách. Voda byla čistá skoro jako sklo. Viditelnost dosahovala téměř sedmdesáti metrů, teplota příjemných zhruba třiceti stupňů, prostě perfektní podmínky pro potápění.

O čtyřicet minut později Dirk vyšplhal po žebříku na palubu, svlékl ze sebe kyslíkovou bombu a odložil pás se zátěží. Právě dokončil sondáž v hlubších vrstvách dna, pátraje tam po tvrdším bahně, avšak jediné, co nalezl, bylo pět metrů písku, pod nímž se nacházelo skalnaté podloží. Několik minut zůstal sedět na palubě a jen pozoroval, jak bubliny ze Summeřina dýchacího přístroje obkružují loď. Zanedlouho se na žebříku objevila i ona. Sehnula se a opatrně položila na palubu jakýsi předmět pokrytý korály. Pak se narovnala, přičemž na týkovou palubu z jejího potápěčského vybavení stékaly potůčky vody, a pak z něho vyklouzla.

„Co to máš?“ chtěl vědět Dirk.

„Já nevím, ale na kus kamene se mi to zdá příliš těžké. Našla jsem to asi sto metrů od břehu, jak to trčí ze dna.“

Dirk se rozhlédl po pobřeží, jež se stále zdálo liduprázdné. Přesto měl takový divný pocit kolem žaludku, jako by je někdo pozoroval. Zvedl vylovený předmět a potápěčským nožem ho jemně začal čistit od inkrustací. Předmět se brzy začal podobat nějakému ptáku s roztaženými křídly.

„Vypadá to jako orel nebo labuť,“ poznamenal. Pak špička nože zajela poněkud hlouběji a ve vrypu se ukázala stříbřitá barva. „Tady máš důvod, proč je to tak těžké. Je to olověný odlitek.“

Summer uchopila předmět a zadívala se na křídla a doprava otočenou hlavu se zobákem. „Nemohlo by to pocházet od starých Keltů?“

„Skutečnost, že je to vytvořeno z olova, je dobré znamení. Doktor Chisholm mi prozradil, že vedle cínu byly cornwallské doly proslulé těžbou olova. Označila jsi místo, kde jsi ten předmět našla?“

Přikývla. „Nechala jsem tam v písku zabodnutou sondu s malou oranžovou vlaječkou.“

„Jak je to odsud daleko?“

„Asi sedmnáct metrů tímhle směrem,“ mávla rukou.

„Oukej, než začneme bagrovat dno nebo odstraňovat písek tryskou, zkontrolujeme tu oblast detektorem kovu. Jestli tam je nějaký pochovaný vrak, postranní sonar nám moc nepomůže.“

„Možná jsme měli Rudiho požádat, aby nám sem poslal magnetometr.“

Dirk se usmál. „Magnetometr prokáže magnetické pole železa nebo oceli. Odysseus se ale plavil dlouho před dobou železnou. Detektor kovu naproti tomu odhalí jak železo, tak i většinu dalších kovů, včetně zlata a bronzu.“

Summer zapnula Fisherův pulzní detektor 10, zatímco Dirk připojil kabel od přístroje a nízkofrekvenčního displeje k vlečné hlavici obsahující senzor. Pak hlavici spustil do vody na přiměřeně dlouhém tažném laně, aby loď při pomalém pohybu netáhla senzor po dně. Posledním úkonem bylo vyzvednutí kotvy.

„Připravená?“ otázal se.

„Hotovo,“ odpověděla Summer.

Dirk nahodil motor a pak křižoval nad úzkými paralelními pruhy zkoumané oblasti dna, dokud nenarazil na anomálii. Po pouhých patnácti minutách se začala jehla přístroje trhavě pohybovat a v Summeřiných sluchátkách se ozvalo zabzučení.

„Na něco jsme narazili,“ oznámila.

Pak se ozvalo ostré pípnutí a současně krátce poskočila jehla, to senzor právě proplul nad sondou, kterou Summer označila místo svého nálezu.

„Máš nějakou jasnou hodnotu?“ zeptal se Dirk.

Summer už už chtěla odpovědět záporně, když se jehla divoce rozkmitala na znamení toho, že kýl lodi právě pluje nad nějakým kovovým předmětem nebo předměty. „Tam dole pod námi je pěkně velký objekt. Jaký máme kurz?“

„Z východu na západ,“ odpověděl Dirk, který již stačil zaznamenat koordináty podle GPS systému.

„Přejeď nad tím místem ještě jednou, tentokrát ze severu na jih.“

Dirk poslechl. Nejprve poodjel asi sto metrů a teprve pak otočil Dear Heart o devadesát stupňů a vydal se severojižním směrem. Jak ukazatel, tak i zvuková signalizace zareagovaly opět stejně divoce. Summer poznamenala příslušné hodnoty do zápisníku a vzhlédla k Dirkovi u kormidla.

„Cíl je lineární, asi sedmnáct metrů dlouhý s širokým bipolárním odrazem. Vypadá, že má nevelkou, ale rozptýlenou hmotu, jaká by se dala přibližně očekávat u potopené plachetnice.“

„Zdá se, že se nalézá v oblasti předpokládaného místa vraku. Měli bychom to zkontrolovat.“

„Jak je tady hluboko?“

„Jenom tři metry.“

Dirk znovu opatrně obrátil loď, vypnul motor a nechal se snášet proudem. Když se údaje na GPS rovnaly koordinátám místu anomálie, spustil kotvu. Pak zapnul kompresor.

Oba si navlékli potápěčské vybavení a z opačných boků lodi vklouzli do vody. Dirk otevřel ventil vodní trysky, kterou zastrčil do písku, jako děti strkají hubici hadice do země, když chtějí vyhloubit díru. Po pěti pokusech, při nichž nenarazil na nic pevného, náhle ucítil, jak se sonda opřela o nějaký pevný objekt, nacházející se asi metr pod písečným dnem. Ještě několik pokusů a vytvořil tak mřížku, v jejímž zevním rohu stála Summeřina kovová tyč s praporkem.

„Něco tam dole určitě je,“ pronesl, když se vynořil nad hladinu a vyplivl náustek dýchacího přístroje. „A má to zhruba velikost starověké lodě.“

„Může to být cokoliv,“ mírnila ho celkem rozumně Summer, „od vraku rybářské lodi až po nějaký odpad svržený přes palubu.“

„To poznáme, jakmile sacím bagrem vyhloubíme díru.“

Vydali se zpátky k lodi, napojili tlakovou hadici k bagrovacímu zařízení a spustili je do vody. Dirk se nabídl na špinavou práci při vlastním hloubení a Summer zůstala na palubě u kompresoru.

Dirk tedy ve vodě vlekl za sebou hadici, na jejímž konci byla připevněná kovová hubice, jež odsávala písek ze dna a odváděla ho do druhé trubky, kterou položil několik metrů stranou, aby nasátou špínu co nejvíce rozptýlil. Jakmile se bagr zavrtal do dna, fungoval jako vysavač. Písek byl měkký, takže za necelých dvacet minut zel ve dně kráter metr a čtvrt v průměru a skoro metr hluboký. Za chvíli ve zhruba sto dvaceti centimetrech narazil na nějaký okrouhlý předmět, v němž poznal starý terakotový džbán na olej, podobný, jaký ukazoval na fotografii doktor Boyd během konference v NUMA. Velice opatrně odsál zbytky písku, až mohl nádobu z jámy vylovit. Pak se znovu vrátil k práci.

Následoval terakotový hrníček, pak dva další. Poté se objevil jílec a velice zkorodovaná čepel meče. Už se téměř chystal skončit a odnést své trofeje na loď, když náhle odstranil nános z jakési okrouhlé baňaté nádoby se dvěma výčnělky. Když odhalil zhruba polovinu předmětu, srdce mu rozčilením poskočilo z šedesáti na stovku za minutu. Poznal totiž to, co Homér popisoval jako helmu bronzového věku s rohy.

Dirk dokončil uvolňování starého artefaktu z místa, na kterém spočíval tři tisíce let, a opatrně ho položil na žlutý písek vedle ostatních nálezů. Stát ve vyhloubené jámě, uprostřed vířícího písku, bylo dost únavné. Byl pod vodou už skoro padesát minut a navíc se mu podařilo to, proč sem přijeli – nalézt důkaz, že Odysseova flotila ztroskotala v Západní Indii, a nikoliv ve Středozemním moři. Jeho zásoba vzduchu byla prakticky vyčerpaná, a přestože mohl klidně vydýchat i celý zbytek kyslíkové bomby a pak se pohodlně jen na jeden výdech vynořit ty tři metry k hladině, bylo načase skončit. Ještě musel bezpečně vynést objevené předměty na palubu Dear Heart. Nejprve jemně uchopil přilbu, jako by přenášel novorozeně, a vydal se k hladině.

Summer už na něj u palubního žebříčku čekala, aby mu pomohla svléknout kyslíkovou bombu a pás se zátěží. Dirk však zvedl z vody helmu a opatrně ji podal Summer. „Vem to,“ vyzval ji, „ale zacházej s tím jemně. Je pořádně zkorodovaná.“ Ještě než mohla odpovědět, už opět zmizel pod vodou, aby přinesl další artefakty.

Když po chvíli opět šplhal na palubu, Summer už vyprázdnila chladicí box na nápoje, naplnila ho slanou vodou a do něho ukládala vylovené předměty, aby je co nejvíce ochránila. „To je senzace,“ opakovala snad už potřetí. „Nemůžu ani uvěřit tomu, co vidím. Přilba, pravá starodávná bronzová přilba.“

„Měli jsme nesmírné štěstí,“ poznamenal Dirk, „že jsme ji našli tak brzy.“

„Takže to jsou zbytky Odysseovy flotily.“

„Nebudeme mít jistotu, dokud neprovedou identifikaci takoví experti jako doktor Boyd a doktor Chisholm. Naštěstí byly ty předměty pochovány v sedimentu, který je celé dlouhé roky poměrně dobře chránil.“

Po lehkém obědě a asi hodinovém odpočinku začala Summer z předmětů odstraňovat zevní vrstvy mořského kamene tak jemně, aby je neporušila. Dirk se vydal pokračovat ve vykopávkách.

Tentokrát objevil čtyři měděné pruty a jeden prut cínu. Měly zvláštní tvar, na koncích byly vyduté, což byl další významný důkaz, že pocházejí z bronzového věku. Pak našel kamenné kladivo. Ve sto čtyřiceti centimetrech narazil na úlomky dřevěných prken a trámů. Jeden úsek trámu byl asi šedesát centimetrů dlouhý a na šířku měřil dvanáct centimetrů. Třeba, napadlo Dirka, bude dendrochronologická laboratoř schopna podle letokruhů zjistit stáří stromu, z něhož to dřevo pocházelo. Než odnosil nalezené předměty na loď a vytáhl na palubu sací bagr, bylo pozdní odpoledne.

Na lodi našel Summer, jak pozoruje nádherný západ slunce, s mraky zbarvenými do rudooranžova obrovskou ohnivou sluneční koulí, pomalu mizící za obzorem. Odtrhla se od kouzelné podívané a šla mu pomoct s potápěčskou výzbrojí. „Jestli otevřeš láhev vína, tak já připravím večeři.“

„Co takhle malý koktejl na oslavu?“ navrhl s úsměvem Dirk. „V hotelu jsem koupil láhev dobrého guadeloupského rumu. Máme zázvorové pivo, takže bych nám namíchal rumové Collinse.“

„Nebudou ale moci být chlazené. Vyhodila jsem z chladicího boxu všechen led, abych tam mohla uložit artefakty, které jsi přinesl na palubu.“

„Teď, když jsme narazili na hotovou studnici památek,“ navrhoval Dirk, „mohli bychom se zítra porozhlédnout po dalších korábech Odysseovy flotily.“

Summer zamyšleně hleděla do vody, jež se teď, když slunce zmizelo za horizontem, zbarvila temně modře. „Ráda bych věděla, kolik je tam dole pokladů.“

„Třeba tam už není vůbec nic.“

V Summeřiných očích se objevily pochybnosti. „Proč si to myslíš?“

„Nejsem si jistý, ale domnívám se, že místo, kde jsem dneska pracoval, už bylo v minulosti narušené.“

„Narušené?“ otázala se skepticky. „Kým narušené?“

Dirk se rozpovídal a celý nesvůj přitom pozoroval budovy na ostrově. „Zdálo se mi, že těmi artefakty hýbaly spíš lidské ruce než mořské proudy a písek. Skoro vypadaly, jako by byly nahrnuty jeden na druhý, takže to nevypadalo jako dílo přírody.“

„O to se budeme zajímat zítra,“ uzavřela diskusi Summer a odvrátila se od kouzelného soumraku. „Mám hlad a žízeň. Pospěš si s těmi rumovými collinsy.“

Byla už tma, když Summer ohřála ústřicovou polévku a dovařila dva humry, které ulovila během potápění. Jako zákusek servírovala banány Foster. Po jídle se oba sourozenci natáhli na palubu, dívali se na hvězdy a povídali si až skoro do půlnoci, za šplouchání vln o bok plachetnice.

Jako dvojčata si byli Dirk se Summer velice blízcí, ale na rozdíl od jednovaječných dvojčat se každý z nich ve svém volném čase věnoval něčemu jinému. Summer se scházívala s mladým kariérním diplomatem z ministerstva zahraničí, kterému ji představil její dědeček senátor. Dirk se naopak příliš nevázal, neuzavíral žádné bližší vztahy a dával přednost poznávání širokého spektra dívek, lišících se jak zjevem, tak typem osobnosti a zálibami. Ačkoliv byl synem svého otce, stejné zájmy s ním nesdílel. Pravda, oba měli zálibu ve starých autech a letadlech, oba milovali moře. Tím však veškerá podobnost končila. Dirk se rád zúčastňoval motokrosu a závodů motorových člunů. Těšilo ho zkoumání hranic vlastních možností. Jeho otec naopak nikdy netoužil vyniknout v individuálních soutěžích a daleko víc miloval sporty, jež vyžadovaly týmové úsilí. Takže zatímco mladý Dirk startoval na Havajské univerzitě v dráhových či krasových soutěžích jednotlivců, jeho otec hrál americký fotbal, v němž se stal hvězdným zadákem družstva Letecké akademie.

Nakonec, po vyčerpávající diskusi o Odysseovi a jeho putování, se oba Pittovi rozhodli, že je čas jít spát. Summer se odebrala do kajuty, kde se natáhla do jedné kóje, zatímco Dirk se rozhodl zůstat na palubě a vyspat se na polštářích kokpitu pod hvězdným nebem.

Ve čtyři hodiny ráno bylo moře černé jako obsidián. Spustil se lehký déšť a hvězdy zakryly mraky. Byla taková tma, že člověk mohl udělat krok z paluby do vody, což by si uvědomil, teprve až by se ozvalo šplouchnutí. Dirk si jen přes sebe přetáhl pláštěnku a spokojeně se vrátil do říše snů.

Nevzbudil ho ani hluk lodního motoru, protože nepřipluli lodí. Přišli z vody, úplně potichu, jako duchové vznášející se v noci Halloweenu kolem hrobů. Byli čtyři, tři muži a jedna žena. Dirk neslyšel ani lehké našlapování bosých nohou na žebříčku na zádi, který zapomněl vytáhnout na palubu. Aniž by si to uvědomil, vstup návštěvníkům na palubu tak pořádně ulehčil.

Různí lidé, jsouce uprostřed noci vzbuzeni vetřelci, reagují rozličným způsobem. Dirk však neměl na žádnou reakci čas. Na rozdíl od svého otce se teprve musel naučit, že se nemůže spoléhat na štěstí nebo osud, ale že je nutné vždycky se řídit skautským heslem: Buď připraven. Než se totiž stačil vzpamatovat, záhadní cizinci byli na palubě Dear Heart, omotali mu hlavu pláštěnkou a vzápětí mu na temeno dopadla rána. Nikdy se nedoví, jestli to byla baseballová pálka, hůl nebo obušek, ale ať už to bylo cokoliv, stačilo ho to bezpečně poslat do hluboké černé jámy bezvědomí.

44 KAPITOLA

Přípravy k evakuaci ostrova Isle de Ometepe se konečně rozeběhly. Ministru zahraničí Georgi Hamptonovi trvalo čtyři dny, než přesvědčil nikaragujského prezidenta Raula Ortize, že americké záměry jsou čistě humanitární. Nakonec mu slíbil, že jen co se dokončí odsun obyvatel, americké jednotky se kompletně stáhnou ze země. Jack Martin a admirál Sandecker se zase soustředili na nikaragujské vědce, kteří, jakmile byli plně informováni o hrozící katastrofě, plně celou akci podpořili.

Jak se dalo očekávat, proti rušení držby se postavili místní úředníci, vesměs podplacení Fantomem. Skupina nejbližších spojenců Číny dostala dokonce přímé rozkazy, na jejichž základě vyvolala ozbrojené nepokoje. Jak však už na konferenci Martin navrhoval, podařilo se mu ve spolupráci se Sandeckerem místní vedoucí představitele vystrašit k smrti vylíčením potenciální katastrofy a odhadem mrtvých do vzdálenosti půldruhého kilometru od břehů jezera. Veškerá opozice se tedy rychle rozpustila ve vlně paniky.

Generál Stack, v úzké spolupráci s generálem Juanem Moregou, náčelníkem nikaragujských vojenských sil, měl už tou dobou k dispozici kompletní speciální záchranářské jednotky, takže jakmile dostal svolení, mohl se bleskově pustit do akce. Zabavil všechny čluny na jezeře k odsunu obyvatel měst a vesnic, z nichž nevedly žádné větší cesty použitelné k evakuaci. Zbytek lidí přepravily vojenské náklaďáky a americké helikoptéry. Ve stejnou dobu se shromáždily Speciální jednotky k útoku na zařízení Odyssey.

Nikdo v nejmenším nepochyboval, že se obranné síly Odyssey budou všemožně snažit uchovat celý projekt a všechny ilegálně zadržované vědce v tajnosti. Objevily se dokonce i obavy, že Fantom může vědce i zavraždit a jejich těla odklidit tak, aby po nich nezůstala ani stopa. Generál Stack tyto obavy sice chápal, ale riziko smrti tisíců lidí a rozvrácená ekonomika za biliony dolarů byly podle něho jednoznačně větším nebezpečím než případná vražda několika desítek vědců. Vydal alespoň rozkaz, že celé zařízení je třeba vyklidit co nejrychleji, včetně vědců, pokud budou stále ještě na ostrově.

Pitta dal k dispozici podplukovníku Bonapartu Nashovi, kterému jeho blízcí říkali Bony. Nash, jako velitel průzkumného týmu námořní pěchoty, uvítal Pitta s Giordinem na dočasné evakuační základně helikoptér na opačné – západní straně jezera u městečka jménem San Jorge. Nash měl nakrátko ostříhané světlé vlasy, tělo samý sval, které získal díky dlouhým hodinám cvičení, a kulatou jemnou tvář s přátelskýma modrýma očima, v nichž se však skrývala i dostatečná houževnatost.

„Jsem opravdu rád, že vás poznávám, pane Pitte, pane Giordino. Byl jsem už informován o vaší kvalifikaci v rámci NUMA. Musím říct, že to na mě udělalo dojem. Věřím, že byste mě a mé muže mohli dovést na místo, kde jsou drženi zajatí vědci.“

„To můžeme,“ ujistil ho Pitt.

„Pochopil jsem nicméně, že jste tam byli pouze jednou.“

„Když jsme to místo našli v noci,“ odvětil trochu podrážděně Giordino, „za jasného dne ho najdeme taky.“

Nash rozložil na malý stolek satelitní snímky zařízení. „Mám k dispozici pět vrtulníků CH 45 Chinook, z nichž každý unese třicet mužů. Stanovil jsem plán, podle něhož jeden přistane u letištního terminálu, druhý u přístavu, třetí v sousedství budovy, kterou jste označili za velitelství ostrahy, a čtvrtý v areálu parku mezi řadami skladišť. Vy dva poletíte se mnou v páté helikoptéře, abyste identifikovali budovu, ve které zadržují vědce.“

„Jestli můžu něco navrhnout,“ ozval se Pitt. Vytáhl z náprsní kapsy květované košile pero a poklepal jím na stavbu v ulici lemované palmami. „Tohle je budova ředitelství. Můžete přistát na její střeše a zajmout nejvyšší vedení Odyssey dřív, než budou mít čas uletět ve své vlastní helikoptéře.“

„Jak to víte?“ podivil se Nash a zamyslel se.

„Al a já jsme jim odtud ukradli vrtulník, když jsme se před šesti dny snažili uniknout zajetí.“

„V té budově mají minimálně deset strážných, se kterými si budou muset vaši lidé poradit,“ dodal Giordino.

Nash na ně hleděl s rostoucím respektem, ale stále si nebyl zcela jistý, jestli jim má plně věřit.

„Když jste odtamtud utíkali, byli tam nějací členové ochranky?“

Pitt vycítil Nashovu zdrženlivost. „Ano, čtyři.“

Giordino se rovněž dovtípil. „Přemoci je bylo jako vzít dítěti cukrátko.“

„Říkali mi, že vy dva jste námořní inženýři,“ poznamenal zmatený Nash.

„To děláme taky,“ přitakal pohotově Giordino.

„Dobře, když říkáte.“ Nash lehce znepokojeně potřásl hlavou. „Tak tedy, nemohu vám dát žádnou zbraň. Pojedete s námi jenom jako průvodci. Veškerý boj přenecháte mně a mým mužům.“

Pitt se s Giordinem na sebe podívali se zajiskřením v oku. Pittův automat .45 a Giordinův .50 se skrývaly bezpečně vzadu za opasky jejich kalhot, skryté pod volnými tropickými košilemi.

„Kdybychom se tedy dostali do nějakých problémů,“ navrhoval Giordino, „budeme po nich házet kamení, dokud nás vaši muži nezachrání.“

Nash si nebyl příliš jistý, jestli se mu tihle dva srandisti líbí. Zvedl zápěstí a pohlédl na hodinky. „Odlétáme za deset minut. Vy pojedete se mnou. Jakmile přistaneme, snažte se, abychom trefili do té správné budovy. Nesmíme ztratit ani minutu nějakým blouděním po okolí, zvláště máme-li zachránit zajatce dřív, než je strážní z Odyssey povraždí.“

Pitt přikývl. „To je logické.“

Přesně za deset minut seděli Al s Pittem připoutáni v sedadlech velké transportní helikoptéry Chinook, přímo vedle podplukovníka Nashe. Doprovázelo je třicet mohutných, tichých, cílevědomých chlapů, oblečených do maskovacích bojových uniforem s neprůstřelnými vestami, hrozivě velkými puškami, jež připomínaly zbraně z nějakého fantastického filmu, a s několika ručními raketomety.

„Tvrdí chlápci,“ pravil uznale Giordino.

„Jsem rád, že jsou na naší straně,“ souhlasil Pitt.

Pilot zvedl helikoptéru ze země a zamířil s ní přes pláž nad jezero. Ke komplexu Odyssey to bylo jen krátkých pětadvacet kilometrů. Celá operace byla založena na momentu překvapení. Plán podplukovníka Nashe spočíval v přemožení ochranky, záchraně zajatců a pak evakuaci stovek dělníků ve člunech, které už byly na cestě přes jezero k ostrovu Ometepe. Jakmile všichni lidé opustí bezpečně ostrov a uchýlí se na vyvýšená místa na březích, Nash dá signál pilotovi bombardéru B-52, který dosud křižuje ve výšce dvaceti tisíc metrů nad jezerem, aby shodil na základnu hory obrovskou bombu, která způsobí masivní otřes a pronikne do hloubi země, čímž uvolní z úbočí sopky lavinu, jež zavalí tunely a smete výzkumné a vývojové zařízení z ostrova do vod jezera.

Pittovi připadalo, že sotva odstartovali, už vrtulník zarazil, zůstal se chvíli vznášet a pak zvolna přistál. Nash se svými muži vyskočili ze sedadel a otevřenými dveřmi se vyhrnuli ven. Okamžitě začal křičet na strážné u vrat v drátěném plotě kolem ubytoven zajatců, aby odhodili zbraně.

Zbývající čtyři helikoptéry přivítala během přistání jen sporadická střelba členů ochranky, kteří netušili, že se ocitli tváří v tvář elitním jednotkám. Když však zjistili, že je jakýkoliv odpor marný, vzdali se tak rychle, jak jen stačili odložit zbraně a zvednout ruce nad hlavu. Byli najati k ochraně zařízení, a ne aby odolávali profesionálním silám. Nikdo z nich si také nepřál spáchat sebevraždu.

Pitt, s Giordinem přímo v patách, proběhl vraty a rozrazil přední dveře do budovy ještě před Nashem a jeho jednotkou. Členové vnitřní stráže, přestože zaručeně slyšeli zvenčí výstřely, byli jako zkamenělí, když zjistili, že náhle hledí do ústí dvou velkých automatických zbraní. Teprve pak si stačili uvědomit, co se děje. Ztuhli ani ne tak důsledkem šoku jako strachem.

Nash byl značně překvapen, když zjistil, že Pitt s Giordinem mají v ruce zbraně, což ho rozčílilo téměř do nepříčetnosti. „Dejte mi ty pistole!“ rozkázal.

Oba muži ho ignorovali a namísto toho začali rozkopávat dveře jednotlivých cel. První, druhé, třetí, čtvrté. Všechny byly ale prázdné. Pitt se otočil a rozběhl se ke strážným, které právě Nashovi muži vyváděli z budovy. Popadl nejbližšího z cizinců a přitiskl mu k nosu svůj kolt.

„Anglicky?“

„Ne, seňor.“

„Dónde están los cientificos?“

Členovi ostrahy se rozšířily oči, jak zašilhal na hlaveň, jež se mu zarývala do nosu. „Ellos fueron tomados lejos a da darsenay colocados en eltrans-bordador.“

„Co se děje?“ naléhal Nash. „Kde jsou zajatci?“

Pitt uvolnil tlak koltu na mužův nos, který už začal krvácet. „Zeptal jsem se ho, kde jsou vědci. Odpověděl, že je odvedli do přístavu a naložili na trajekt.“

„Vypadá to, jako by je chtěli odvézt na jezero a tam je i s trajektem potopit,“ poznamenal zasmušile Giordino.

Pitt pohlédl na Nashe. „Potřebujeme helikoptéru s vašimi lidmi, abychom je dostihli dřív, než ti pacholci z Odyssey otevřou záklopky ve dně a loď potopí.“

Nash zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale to nemůžu. Mám rozkaz zajistit základnu a evakuovat všechen personál. Nemůžu postrádat ani jednoho muže, ani jeden vrtulník.“

„Ti lidé jsou ale životně důležití pro naše národní zájmy,“ argumentoval Pitt. „Mají v ruce klíč k úplně nové energetické technologii.“

Nashův obličej byl tvrdý jako skála. „Mé rozkazy platí.“

„Tak nám alespoň půjčte granátomet a my se vydáme za těmi únosci sami.“

„Víte dobře, že civilistům žádnou zbraň vydat nemůžu.“

„Moc jste nám pomohl,“ utrousil kysele Giordino. „Na debaty s takovým paličákem ale nemáme čas.“ Giordino pokynul ke golfovému vozíku, podobnému těm, které používali v tunelech. „Jestli je nedoženeme v přístavu, tak se nám třeba povede zabavit nějaký hlídkový člun Odyssey.“

Pitt věnoval Nashovi znechucený pohled a rozběhl se s Giordinem k vozítku. O osm minut později již, s Giordinem za volantem, vjížděli do přístavu. V Pittově obličeji se mihl ztrápený výraz, když zahlédl trajekt, plovoucí už po jezeře a následovaný jedním strážním člunem.

„Příliš pozdě,“ povzdechl si Giordino. „Vzali si i hlídkový člun, aby se dostali zpátky, až pošlou tu bárku ke dnu.“

Pitt přeběhl na opačnou stranu přístavního mola, kde objevil malý člun s přívěsným motorem, uvázaný k pilotům necelých dvacet metrů daleko. „Pojď honem, Good Ship Lollipop čeká.“ Pak vyrazili tryskem k plavidlu.

Byl to šestimetrový Boston Whaler s motorem Mercury o sto padesáti koních. Zatímco Giordino odvazoval lana, Pitt nastartoval. Sotva Giordino stačil odhodit poslední úvazky, Pitt posunul plynové páky až na doraz kupředu, takže se malý člun zvedl nad vlny, jako by ho někdo nakopl, a vyrazil za záďovou vlnou trajektu i hlídkového člunu.

„Co budeme dělat, až je doženeme?“ zakřičel Giordino nad řevem motorů.

„Až přijde čas, něco vymyslím,“ zakřičel Pitt v odpověď.

Giordino pozoroval, jak se vzdálenost mezi loděmi rychle krátí. „Radši bys měl na něco přijít sakramentsky rychle. Mají útočné pušky proti našim špuntovkám a hlídkový člun má navíc na přídi odporně vyhlížející dělo.“

„Co třeba tohle,“ pronesl Pitt nahlas. „Objedu je, takže se trajekt ocitne mezi námi a tím člunem. To výrazně omezí jejich palebné pole. My se pak přiblížíme k trajektu a skočíme na palubu.“

„Už jsem slyšel horší plány,“ pronesl zasmušile Giordino, „ale ne v posledních deseti letech.“

„Vypadá to, že na horní palubě vedle kormidelny jsou dva, maximálně tři strážní. Vezmi si můj kolt a zahraj si na dvourevolverového desperáta. Jestli je vystrašíš, třeba zvednou ruce a vzdají se.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Pitt zatočil kormidelním kolem a opsal s Whalerem široký oblouk, kterým minul hlídkový člun, ještě než se jeho posádka vzpamatovala a stačila připravit dělo ke střelbě. Člun poskakoval po vlnách za zádí trajektu, až se ocitl v údolí vlny, takže salva kulek přeletěla neškodně vysoko nad hlavami pronásledovatelů. Giordino v odpověď mačkal spouště obou zbraní tak rychle, jak jen to dokázal. Tyto výstřely členy ochranky překvapily. Jeden se skácel na palubu se zásahem do nohy. Druhý se otočil kolem osy a rukou si chytil rameno. Třetí skutečně odhodil zbraň a zvedl ruce nad hlavu.

„Vidíš,“ poznamenal Pitt, „říkal jsem ti to.“

„Jistě, ale když jsem nejdřív dva z nich vyřadil z boje.“

Dvacet metrů před trajektem Pitt ubral plyn a kormidlem lehce pohnul doprava. Se zručností, získanou dlouhými lety praxe, přirazil s Whalerem jemně k boku trajektu. Giordino ho však na palubu předběhl, a když ho Pitt následoval, Giordino už odzbrojoval členy ochranky. „Máš tam nový zásobník.“ S těmito slovy hodil Pittovi svůj automat ráže .50. „Vem si ho!“

Pitt ho popadl, proklouzl otevřeným světlíkem a sklouzl po schůdcích. Jakmile se nohama dotkl podlahy chodby, ze strojovny se ozvalo zadunění, které otřáslo celým trajektem. Jeden ze strážných odpálil detonátorem nálož, která vyrvala ve dně trajektu otvor. Tlaková vlna Pitta povalila, ale okamžitě se vzpamatoval, rozběhl se hlavní chodbou a cestou rozkopával dveře kabin.

„Ven, rychle ven!“ křičel na vystrašené vědce, kteří byli dosud zamčeni uvnitř. „Tahle loď se potápí!“ Začal je postrkovat ke schůdkům vedoucím na palubu. Zastavil jednoho muže s šedivými vlasy a vousy. „Je tu ještě někdo další?“

„Několik z nás zamkli do skladiště na konci chodby.“

Ještě než vědec domluvil, Pitt už útočil na dveře skladu. Voda mu v té chvíli dosahovala již ke kotníkům. Dveře byly však příliš pevné, než aby se daly vykopnout. „Ustupte stranou od dveří!“ zakřičel proto, zamířil Giordinův ruční kanón a vypálil. Těžký náboj rozdrtil zámek, takže Pitt pak už jen vyrazil dveře ramenem. Uvnitř stálo deset vyděšených lidí, šest mužů a čtyři ženy. „Pohněte se, všichni! Opusťte loď, než se potopí!“

Když vystrkal posledního ze zajatců po žebříku nahoru a chystal se je následovat, zacloumal s ním ještě větší výbuch a mrštil jím pozadu proti lodní přepážce. Náraz mu vyrazil dech z plic, takže jen zalapal po dechu, zatímco v týlu mu naskočila boule a on na chvilku ztratil vědomí. Když se po dvou minutách probral, zjistil, že sedí až po prsa ve vodě. Bolestně se postavil a začal namáhavě zdolávat jeden schod za druhým.

Zbývala maximálně minuta, než se celý trajekt potopí na dno jezera. Přes hučení valící se vody byl slyšet zvláštní hlasitý zvuk. Co se stalo s těmi lidmi, které zachránil a nasměroval na palubu? Neutopili se? Nepostříleli je členové ochranky z hlídkového člunu jako bezmocné ryby v sudu? A co se stalo s Alem? Byl na palubě, aby pomohl zachráněným? Pitt, stále ještě otřesený z nárazu na lodní přepážku, sebral poslední zbytky sil a vysoukal se rameny a hrudníkem na palubu trajektu.

Záď trajektu se právě potápěla, voda se přelévala po palubě a zaplavovala otevřené světlíky. Obrovský hluk v jeho uších zesílil a vtom uviděl Giordina, jak visí v nějakém popruhu, skoro jako by se vznášel ve vzduchu. Teprve pak uviděl helikoptéru. Díky bohu, že Nash změnil názor, napadlo ho poněkud mlhavě.

Popadl Giordina kolem pasu a jeho silné svalnaté ruce ho chytily v podpaží. Trajekt vyklouzl zpod jeho nohou a zmizel pod hladinou právě ve chvíli, kdy se vznesl do vzduchu.

„Co vědci?“ vydechl namáhavě k Giordinovi. Ve vodě nebylo nikoho vidět.

„Všichni vyzdviženi na palubu vrtulníku,“ zakřičel Giordino v odpověď, aby byl slyšet i přes hučení větru a řev vrtulí. „Jakmile se Nash a jeho mládenci ukázali, ochranka to vzdala a uprchla v hlídkovém člunu.“

„Byli z ostrova evakuováni všichni?“ otázal se Pitt Nashe, který k němu přistoupil a poklekl vedle něho.

„Dokonce jsme odtamtud odvezli i toulavé kočky a psy,“ odpověděl Nash se spokojeným úsměvem. „Ukončili jsme celou operaci dříve, takže jsme se pak vydali za vámi. Když jste se neobjevil s ostatními lidmi, mysleli jsme, že jste po smrti. My všichni, kromě tady Ala. Než jsem ho mohl zarazit, spustil se na zvedacím laně na palubu trajektu. Teprve pak jsme vás zahlédli, jak se soukáte ze světlíku.“

„Měl jsem štěstí, že jste se objevili v pravou chvíli.“

„Kolik času zbývá do finále?“ zeptal se Giordino.

„Jakmile jsme evakuovali všechny obyvatele z Ometepe, naložili jsme je na náklaďáky a autobusy a odvezli do vyšších poloh, spolu se všemi lidmi, kteří bydlí do tří kilometrů od břehu jezera.“ Nash se odmlčel, aby zkontroloval na hodinkách čas. „Odhaduji, že potrvá ještě tak pětatřicet minut, než se i poslední z nich dostanou do bezpečí. Jakmile obdržím hlášení, že je všechno v pořádku, dám pilotovi rozkaz shodit bombu.“

„Nesetkaly se náhodou vaše oddíly s malou armádou uniformovaných žen, které se postavily na odpor?“ dotazoval se Pitt.

Nash na něj zvědavě pohlédl a usmál se. „V takových legračních hábitech?“

„Levandulově a zelené barvy?“

„Bojovaly jako Amazonky,“ odpověděl Nash stále ještě nevěřícně. „Tři mí lidé byli zraněni, když se zpočátku zdráhali střílet na ženy. Ale protože ony střílely na ně, nezbylo nám tedy než palbu opětovat.“

Jak helikoptéra přelétala nad areálem Odyssey, Giordino se zahleděl dolů na budovu ředitelství. Dům měl rozbitá okna a z desátého patra se valil kouř. „Kolik jste jich zastřelili?“

„Napočítali jsme minimálně devět těl.“ Nash stále vypadal nechápavě. „Většina těch žen byly fešandy, opravdové krásky. Pro mé muže to bylo těžké. Jsem si jistý, že někteří z nich z toho budou mít psychické problémy, až se vrátí domů. Nebyli totiž vycvičeni, aby stříleli proti civilistkám.“

„Neměla náhodou některá z nich na sobě zlatou kombinézu?“ chtěl vědět Pitt.

Nash se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Ne, nevzpomínám si, že bych viděl někoho podobného.“ Odmlčel se. „Neměla rudé vlasy?“

„Ano, její vlasy byly rudé.“

„Stejně jako vlasy všech dalších, jež zemřely. Každá měla rudý přeliv. Bojovaly ale jako nějací šílení fanatici. To bylo neskutečné.“

Helikoptéra se zůstala vznášet nad ostrovem. Nash dostal hlášení, že evakuace je úspěšně dokončena, téměř na minutu přesně podle předpokladů. Bez dalšího váhání tedy vydal povolení pro B-52 svrhnout bombu.

Bombardér byl tak vysoko na nebi, že nemohli vidět, tím méně kontrolovat, trasu bomby z dvaceti tisíc metrů. Stejně tak neviděli ani její dopad na úbočí sopky nad zařízením Odyssey a její průnik pod zem. Jen několik vteřin poté se však ze svahů Mount Concepcion ozval hlasitý rachot. Výbuch připomínal spíše hlasité prásknutí než ostré zadunění explodující bomby po dopadu na zem. Vzápětí následoval další zvuk podobný hřmění, to když se úbočí sopky uvolnilo od vrcholu a začalo sklouzávat a hroutit se. Postupně nabíralo na rychlosti, až nakonec dosáhlo neuvěřitelných sto třiceti kilometrů v hodině.

Při pohledu ze vzduchu to vypadalo, jako by celý výzkumný a vývojový komplex se všemi svými budovami, přístavními hrázemi a letištním terminálem klouzal do vln jezera, připomínaje obrovskou minci, vrženou nějakou gigantickou rukou. K obloze se vyvalila oblaka trosek a prachu a až do výše sedmdesáti metrů se zvedla ohromná vodní vlna. Její hřeben se začal zavíjet a ona se překvapivou rychlostí rozletěla po jezeře, aby nakonec narazila do břehů a zaplavila všechno, co jí stálo v cestě. Teprve pak dosáhla nejvyššího bodu, váhavě se zastavila a téměř neochotně se vrátila zpět do jezera.

Za chvilku, během níž by se sotva stačily obrátit dvě stránky v knize, celé výzkumné středisko vytvořené Fantomem, jeho ženský direktoriát a celá říše Odyssey zmizely i spolu se zborcenými tunely.

Jižní rovníkový proud nebude odveden do Pacifiku, Golfský proud tedy bude dále téci tak, jak to činí již miliony let, a Evropu či Severní Ameriku nesevře věčná ledová pokrývka, přinejmenším do příští doby ledové.

45 KAPITOLA

Závojem temné mlhy začala pronikat jasná bílá zář. Hvězdy, jež se mu rojily v hlavě, pobledly a Dirk se pomalu začal probouzet k vědomí. Díky vlhku cítil ze všeho nejdříve zimu. Stále ještě omráčen bolestí v hlavě se namáhavě zvedl na loktech a rozhlédl se.

Zjistil, že se nalézá v malé obdélníkové místnosti, zhruba jeden a půl krát jeden metr. Strop, podlaha a tři stěny byly ze solidního betonu, čtvrtou stěnu tvořily rezaté kovové dveře, které zevnitř neměly kliku. Ve stropě cely bylo zapuštěné malé okénko, ne větší než dezertní talířek. Tudy se dovnitř dostávalo světlo a slabě ozařovalo jeho malý šedivý svět. Nebyla zde žádná pryčna ani deka, jen díra v podlaze jako záchod.

Ještě nikdy neměl takovou kocovinu, která by se mohla rovnat intenzitě bušení v hlavě, jaké právě pociťoval. Nad levým uchem cítil bouli, velkou jako myš od počítače. Vztyčení se do vzpřímené polohy vyžadovalo značné úsilí. Když už z žádného jiného důvodu, tak pouze aby ukojil svou zvědavost, se opřel do dveří. Stejně tak se mohl snažit pohnout kmenem vzrostlého dubu. Když se v noci ukládal na palubě lodi k spánku, měl na sobě jen krátké kalhoty a tričko. Pohledem zjistil, že kalhoty i tričko zmizely a místo toho má navlečený bílý hedvábný župan. Toto oblečení bylo vzhledem k prostředí natolik nepatřičné, že si význam tohoto převleku nedokázal představit.

Pak se jeho myšlenky zatoulaly k Summer. Co se s ní stalo? Kde je? Poslední, co si pamatoval, byl srpek měsíce nad mořem a pak už na palubě lodi usnul. Bolest hlavy teď konečně začínala pomalu ustupovat.

Uvědomil si, že ho někdo musel praštit přes hlavu, odvézt na břeh a zamknout do této cely. Co se ale stalo se Summer? Do duše se mu začalo vkrádat zoufalství. Jeho situace vypadala beznadějně. Zamčený v téhle betonové krabici nemohl dělat vůbec nic. Útěk se zdál nemožný.

Bylo zhruba pozdní odpoledne, když Dirk zaslechl nějaký hluk přede dveřmi cely. Následovalo cvaknutí, zámek se otočil a dveře se otevřely směrem ven do chodby. Tam stála světlovlasá žena s modrýma očima, oblečená do zelené kombinézy. V ruce držela velkou automatickou pistoli, kterou mu mířila přímo na prsa.

„Půjdete se mnou,“ pronesla tiše, bez stopy hrubosti v hlase.

Za jiných okolností by ji Dirk nejspíš shledal docela atraktivní, ale tady vypadala stejně nebezpečně jako Zlá Čarodějnice Západu. „Kampak?“ otázal se.

Postrčila ho hlavní do zad, ale neodpověděla. Vedla ho dlouhou chodbou podél řady kovových dveří. Dirka napadlo, jestli za některými z nich nedrží Summer. Na konci chodby došli ke schodišti, po kterém se bez dalšího pobízení vydal vzhůru. Nahoře prošli dveřmi do mramorem dlážděné předsíně se stěnami zdobenými miliony mozaikových zlatých dlaždiček. Křesla v místnosti byla pokryta kůží levandulově barvy a stoly byly zdobeny intarziemi z levandulově zbarveného dřeva. Celá tato výzdoba mu připadala trochu příliš vyumělkovaná.

Jeho průvodkyně ho dovedla k obrovitým pozlaceným dveřím. Zaťukala na ně, a když se zevnitř otevřely, ustoupila stranou a pokynula Dirkovi, aby vstoupil.

Toho udivil pohled na čtyři půvabné ženy s rozpuštěnými rudými vlasy, oděné do zlatých rób, které seděly kolem dlouhého konferenčního stolu, vytesaného z jednoho kusu červeného korálu. U stolu seděla i Summer, jen v bílém plášti. Pokročil k ní a uchopil ji za ramena.

„Jsi v pořádku?“

Summer se pomalu otočila a pohlédla na něj, jako by byla v transu. „V pořádku? Ano, jsem v pořádku.“

Bylo jasné, že je těžce nadrogovaná. „Co to s tebou udělali?“

„Posaďte se, pane Pitte, prosím,“ rozkázala žena, oblečená do zlatého pláště, sedící v čele stolu. Když promluvila, její hlas byl tichý, melodický, ale se stopou arogance.

Dirk za sebou ucítil nějaký pohyb. Žena, která ho sem doprovodila, se stáhla ven z místnosti a zavřela za sebou dveře. Na okamžik ho napadlo, že i přes početní ženskou přesilu by je dovedl zaměstnat natolik, aby se Summer utekli. Pak si ale uvědomil, že ta je tak utlumená, že by ani utíkat nemohla. Pomalu si tedy podal židli a posadil se na opačnou stranu stolu. „Mohl bych se vás zeptat, co s námi hodláte udělat?“

„Mohl,“ odpověděla žena, která zřejmě předsedala. Pak ale sklouzla zrakem stranou a zaměřila se na ženu po své pravici. „Prohledala jsi jejich člun?“

„Ano, Epono. Našli jsme tam potápěčské vybavení a podmořský detekční přístroj.“

„Omlouvám se, že jsme sem tak vnikli,“ ozval se Dirk, „ale mysleli jsme, že ostrov je opuštěný.“

Epona na něj upřela pohled, oči měla přitom tvrdé a ledové. „My se umíme vyrovnat s lidmi, kteří nedovoleně vstupují na náš pozemek.“

„Byli jsme na archeologické expedici a pátrali jsme po starodávných lodních vracích. Nic víc.“

Epona pohlédla na Summer a pak na Dirka. „My víme, po čem pátráte. Vaše sestra velice dobře spolupracovala a podala nám podrobnou zprávu.“

„Poté, co jste ji nadrogovali,“ odsekl Dirk, plný vzteku, takže se jen tak tak na tu ženu nevrhl přes stůl.

Ona jako by četla jeho myšlenky. „Na nějaký odpor ani nepomýšlejte, pane Pitte. Členové mé ochranky reagují bleskově.“

Dirk se přinutil zklidnit a jednat nevzrušeně. „Takže, copak vám Summer pověděla?“

„Že vy a ona pracujete pro Národní podmořskou a oceánskou agenturu NUMA a že zde pátráte po Odysseově ztracené flotile, která byla podle Homéra potopena Laistrýgony.“

„Je vidět, že jste četla Homéra.“

„Já žiju a dýchám s keltským Homérem, nikoliv řeckým.“

„Pak tedy znáte pravdivý příběh o Tróji a o Odysseově zpáteční cestě přes oceán.“

„To je také důvod, proč jsme, moje sestry a já, tady. Před deseti lety, po dlouhém výzkumu, jsme došly k závěru, že s Trójany nebojovali Řekové, ale Keltové, a to nikoliv pro lásku krásné Heleny, ale kvůli cornwallským ložiskům cínu na výrobu bronzu. Stejně jako vy jsme zpětně sledovali Odysseovu cestu přes Atlantik. Možná by vás zajímalo, že jeho lodě nezničily velké balvany, které by po něm vrhali Laistrýgonové, ale že jejich zkázu způsobil hurikán.“

„Co poklady z té potopené flotily?“

„Ty jsme před osmi lety vyzvedli a vybudovali za ně finanční impérium Odyssea.“

Dirk seděl docela klidně, ale ruce, které svíral pod stolem, se mu chvěly. V hlavě se mu rozblikalo varovné světýlko. Tato žena třeba uchrání život Summer, ale za svou osobu pochyboval, že se dočká příštího východu slunce. „Můžu se zeptat, z čeho se ten poklad skládal?“

Epona pokrčila rameny. „Nevidím důvod, proč to skrývat. Naše úspěchy nejsou žádným tajemstvím. Záchranný tým vylovil více než dvě tuny zlatých předmětů, pancířů, soch a dalších dekorativních keltských objektů. Všechno to byla mistrovská kovotepecká díla. Ty, spolu s tisícovkami dalších historických artefaktů, jsme prodali na veřejných světových trzích. Celkem jsme utržili něco přes sedm set milionů dolarů.“

„Nebylo to riskantní?“ otázal se Dirk. „Copak třeba Francie, která vlastní Guadeloupe, Řekové nebo evropské národy, jimž kdysi vládli Keltové, nevystoupili se svými nároky na vlastnictví toho pokladu?“

„Podařilo se nám to udržet v tajnosti. Všichni kupci historických artefaktů si přáli zůstat v anonymitě a veškeré transakce byly provedeny tajně, včetně prodeje zlata, které bylo uloženo v trezorech v Číně.“

„Myslíte samozřejmě Čínskou lidovou republiku.“

„Samozřejmě.“

„Co samotná záchranná operace a potápěči? Jistě očekávali nějaký podíl z nálezného, takže bylo asi obtížné zajistit si jejich mlčení.“

„Ti nedostali nic,“ odpověděla Epona se sardonickým výrazem úst, „a celé tajemství zemřelo s nimi.“

Dirk narážku pochopil. „Vy jste je zavraždili?“ pronesl spíše jako konstatování než jako otázku.

„Prostě řekněme, že se připojili k těm členům Odysseovy družiny, kteří byli ztraceni,“ pronesla poněkud váhavě a záhadně se přitom usmála. „Nikdo, kdo kdy vkročil na tento ostrov, o tom ještě nevyprávěl. Dokonce ani turisté, kteří zakotvili v zátoce přístavu, nebo rybáři, kteří byli moc zvědaví. Nikdo z nich nemohl později vyprávět, co tu viděl.“

„Zatím jsem ale neviděl nic, pro co by stálo za to zemřít.“

„Také neuvidíte.“

Dirk pocítil momentální neklid. „Proč všechno to ďábelské chování? Proč vraždíte nevinné lidi? Odkud vy, sociopati, vlastně pocházíte a co chcete vůbec dokázat?“

V Eponině hlase se ozval slabý hněvivý nádech. „Máte docela pravdu, pane Pitte. Mé sestry a já jsme sociopatky. Řídíme svůj život a osud bez emocí. Proto jsme se dostaly tak daleko a dosáhly toho tolik za několik málo posledních let. Kdyby sociopati dostali příležitost, ovládli by svět. Nejsou totiž zatíženi žádnými mravními zásadami, nejsou ovlivňováni či zadržováni nějakou etikou. Absolutní absence emocí dosažení cílů ještě usnadňuje. Sociopati využívají nejvyšší úrovně intelektu a na ničem jiném jim nezáleží. Ano, pane Pitte, jsem sociopatka, stejně jako celý náš sbor božích sester.“

„Sbor božích sester,“ opakoval pomalu Dirk s důrazem na každém slově. „Takže vy jste se povýšily na božstvo. Zůstat obyčejnými smrtelníky vám nestačí.“

„Všichni velcí vůdcové v historii byli sociopati a několik z nich málem ovládlo celý svět.“

„Jako třeba Hitler, Stalin, Atila hunský nebo Napoleon. Psychiatrické ústavy jsou plné těch, kteří trpí iluzí vlastní vznešenosti.“

„Ti všichni neuspěli, protože přecenili své síly. My takovou chybu udělat nehodláme.“

Dirk se rozhlédl po všech těch krásných ženách, sedících kolem stolu. Nemohl si nepovšimnout, že vlasy jeho sestry jsou stejné barvy jako všech ostatních. „Přestože máte vlasy stejného odstínu, nemůžete být přece všechny pokrevní příbuzné.“

„Ne, my vlastně nejsme vůbec příbuzné.“

„Když říkáte my, koho tím myslíte?“

„Ženy našeho sboru. My, pane Pitte, jsme vyznavačkami druidského náboženství. Následujeme již dávno zapomenuté učení keltských Druidů, předávané po staletí z generace na generaci.“

„Starodávní Druidové však byli spíše mýtem než skutečností.“

Koutky Eponiných úst se podrážděně stáhly. „Existovali déle než pět tisíc let.“

„Ve skutečnosti se Druidové stali pouhým podkladem pro různé legendy. Až do prvního století před Kristem neexistoval jediný záznam ani o jejich náboženství, ani o rituálech.“

„Žádné písemné záznamy snad, ale jejich vědomosti a sféry moci se předávaly ústně po celé stovky generací. Druidové pocházeli z raných keltských kmenů. V noci se shromažďovali kolem táborových ohňů a svým lidem nabízeli sny štěstí uprostřed každodenního boje o holé přežití. Položili základy k mysticismu, filozofii i způsobu vnímání světa. Měli dostatek talentu, aby vytvořili náboženství, jež inspirovalo a poučilo celý keltský svět. Pracovali jako lékaři, kouzelníci, jasnovidci, mystikové, poradci, a což bylo možná vůbec nejdůležitější, jako učitelé, kteří dokázali vzbudit touhu po vědění. Díky jim se západním světem začal šířit vyšší stupeň inteligence. Aby se mohli stát Druidy, studovali mladí mužové a ženy třeba i dvacet let, dokud z nich nebyly doslova chodící encyklopedie. Řek Diogenes prohlásil, že Druidové byli nejvzdělanější filozofové na světě. Řada Druidů byly ženy, jež se staly bohyněmi a byly uctívány po celou éru keltské kultury.“

Dirk pokrčil rameny. „Druidismus byl patetickou iluzí. Navíc byl špatný. Praktikoval lidské oběti a vy dokonce i dnes klidně někoho zavraždíte a jdete si po svých, jako by ta oběť nikdy neexistovala. Druidismus zanikl před celými staletími, jenomže se s tím nechcete smířit.“

„Jako většina mužů, i vy máte místo mozku kámen. Druidismus, jakkoliv je jeho koncept starý, je dnes stejně živý a relevantní, jako byl před pěti tisíci lety. Neuvědomujete si totiž, pane Pitte, že zažíváme období jeho renesance. Jelikož druidismus je obdařen nadčasovou moudrostí, spiritualitou a charismatem, dochází na celém světě k jeho znovuzrození.“

„Patří do něj stále i lidské oběti?“

„Jestliže si je rituál žádá.“

V Dirkovi vzbuzovala odpor myšlenka, že tyto ženy tomu všemu snad doopravdy věří a dokáží se spoluúčastnit třeba i religiózní oběti, maskující obyčejnou vraždu. Začínalo mu docházet, že když se mu nepodaří popadnout Summer a utéct z ostrova, čeká podobný osud nejspíš i je oba. Zahleděl se na vyleštěnou desku stolu a snažil se dát dohromady. Všiml si dlouhé kovové tyče na záclony, které by mohl využít jako zbraně.

Epona se odmlčela. „Z věrnosti zásadám druidismu jsme moje sestry a já pomohly vybudovat impozantní podnik, který dosahuje do všech částí světa a zahrnuje nemovitosti, stavebnictví a obchod s parcelami, tedy oblasti, v nichž tradičně dominují muži. My však zjistily, že kolektivně je dokážeme v každém ohledu snadno přelstít. Ano, vybudovaly jsme říši tak mocnou, že zanedlouho budeme díky rozvoji nové technologie energetických článků kontrolovat ekonomiku celého západního světa.“

„Tato technologie může být přece časem napodobena. Nikdo, dokonce ani vaše říše, nedokáže udržet monopol věčně. Existuje příliš mnoho velkých mozků a příliš peněz, jež jim umožní váš model dokonce ještě vylepšit.“

Epona promluvila vyrovnaným tónem. „Ti všichni zůstali stát na startovní čáře. Jakmile se totiž naše operace rozběhne, bude už pozdě.“

„Obávám se, že nevím, o čem mluvíte. Jaká operace?“

„Vaši přátelé v NUMA to vědí.“

Dirk ji poslouchal jen na půl ucha. Zaujalo ho totiž, že žádná z žen rozsazených kolem stolu ještě nepromluvila. Seděly tam nehnutě jako nějaké voskové figuríny. Pozorně si je prohlížel, aby zjistil, jestli nejsou po vlivem drog, ale žádnu takovou známku nezaznamenal. Uvědomil si, že jsou bezmezně pod vlivem Epony. Vypadaly, téměř jako by absolvovaly vymývání mozků.

„V každém případě mě tedy neinformovali. O té operaci, o níž mluvíte, nevím vůbec nic.“

„Pod mým vedením pan Fantom…“ Zarazila se. „O něm jste slyšel?“

„Jenom to, co jsem si přečetl v novinách,“ lhal Dirk. „Je to prý bohatý excentrik, něco jako Howard Hughes.“

„Pan Fantom je v pozadí úspěchu Odyssey. Vše, čeho jsme dosáhli, se podařilo díky jeho mimořádné inteligenci.“

„Já měl za to, že mozkem celého podniku jste vy.“

„Mé sestry i já pouze realizujeme pokyny pana Fantoma.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vstoupila žena v zelené kombinéze. Obešla stůl, podala Eponě kousek papíru a zase zmizela. Epona začala pročítat zprávu a výraz jejího obličeje se změnil od arogance až k hrůze. Vypadala náhle, jako by ji něco zasáhlo, a jednou rukou si dokonce zakryla ústa. Nakonec poněkud omámeně oznámila hlasem přiškrceným emocemi. „To je zpráva z naší kanceláře v Manague. Výzkumné středisko na Ometepe i tunely byly zničeny výbuchem sopky Concepcion.“

Novinka byla přijata s patrnou úzkostí a překvapením. „Jsou zničené? Úplně zničené?“ ozvala se zcela nevěřícně jedna z žen.

Epona pomalu přikývla. „Bylo to už potvrzeno. Středisko teď leží na dně jezera Nicaragua.“

„Všichni zemřeli?“ otázala se další. „Nikdo nepřežil?“

„Dělníci byli zachráněni flotilou člunů na jezeře a helikoptérami Speciálních jednotek Spojených států, jež napadly ředitelství podniku. Všechny naše sestry, které hrdinsky bránily budovu ústředí, byly zabity.“

Epona vstala a odstoupila od křesla. Uchopila Summer pod paží a přiměla ji také vstát. Pak spolu trochu trhaně zamířily ke dveřím, skoro jako by jedna z nich kráčela ve snách a druhá v noční můře. U dveří se Epona otočila, rudé rty roztažené do lstivého úsměvu. Nepatrně pokynula hlavou směrem k Dirkovi.

„Užijte si posledních pár hodin na zemi, pane Pitte.“

Pak se dveře otevřely a dovnitř napochodoval strážný. V momentě, kdy Dirk vyskočil, překotil židli a s vražedným výrazem v očích udělal první pohyb směrem k Eponě, mu přitiskl hlaveň pistole ke spánku. Dirk se uprostřed pohybu zastavil, přestože se dusil pocitem marnosti.

„A rozlučte se se svou sestrou. Z její společnosti se už těšit nebudete,“ dodala Epona.

Pak objala Summer kolem ramen a odvedla ji z místnosti ven.

46 KAPITOLA

Slunce se opíralo do asfaltu před terminálem soukromých letadel na letišti v Manague, zatímco Pitt s Giordinem stáli v zastřešeném patiu a sledovali přistání proudového letadla Citation agentury NUMA. Pilot zavedl stroj k poslední odbočce a začal pojíždět zpět k budově terminálu. Jakmile stroj zarazil, otevřela se v trupu dvířka a na plochu vyskočil Rudi Gunn.

„Ale ne,“ zanaříkal Giordino. „Už to cítím. Zase nepojedeme domů.“

Gunn k nim nezamířil, ale naopak je pohybem vyzval, aby oni přišli k němu. Když ho uposlechli, oslovil je: „Nastupte si, nemáme moc času.“

Pitt s Giordinem bez jediného slova komentáře naložili své objemné tašky do zavazadlového prostoru. Sotva se stačili usadit v kabině a připoutat, turbíny motorů opět nabraly otáčky a letadlo se vydalo po ranveji a vzhůru.

„Jenom mi neříkej,“ poznamenal suše Giordino, „že v Nikarague strávíme věčnost.“

„Proč ten spěch?“ ozval se i Pitt.

„Dirk se Summer zmizeli,“ oznámil bez dlouhých úvodů Gunn.

„Zmizeli,“ opakoval Pitt a v očích se mu náhle objevil záblesk obav. „Kde?“

„Na Guadeloupu. Admirál je vyslal na jeden ostrov, aby pátrali po zbytcích Odysseovy flotily, která se tam měla potopit při jeho zpáteční cestě z Tróji.“

„Pokračuj.“

„Pan Charles Moreau, který je naším zástupcem pro tuto oblast Karibiku, včera večer volal a oznámil, že ztratil jakékoliv spojení s tvým synem a dcerou. Opakované pokusy spojit se s nimi byly neúspěšné.“

„Nebyla tam nějaká bouře?“

Gunn zavrtěl hlavou. „Počasí bylo ideální. Moreau si pronajal letadlo a přeletěl nad ostrovem Branwyn, kam Dirk se Summer mířili. Jejich člun ale také zmizel a ani na ostrově, ani v jeho okolí po nich není ani stopy.“

Pitt měl pocit, že mu hrudník sevřela obrovská tíha. Děsivou představu, že by jeho děti mohly být zraněné nebo dokonce mrtvé, si dosud nikdy nepřipustil. I teď ani na okamžik nedokázal uvěřit, že by se jim stalo něco špatného. Pak však pohlédl do neobvykle zamlklé tváře Giordina a uviděl v ní obraz nefalšovaných starostí.

„A právě tam míříme,“ pronesl Pitt, jako by konstatoval fakt.

Gunn přikývl. „Přistaneme na letišti v Guadeloupu. Moreau zařídil, že tam na nás bude čekat vrtulník, který nás dopraví přímo na ostrov Branwyn.“

„Existuje nějaká domněnka, co se s nimi mohlo stát?“ zeptal se Giordino.

„Jediné, co víme, je obsah Moreauova hlášení.“

„Co ten ostrov? Jsou tam nějací obyvatelé? Rybářská vesnice?“

Na Gunnově obličeji se objevil vážný výraz. „Ten ostrov vlastní soukromá osoba.“

„Kdo to je?“

„Žena jménem Epona Eliadeová.“

V Pittových opálově zelených očích se mihlo překvapení. „Epona, samozřejmě, to bude ona.“

„Hiram Yaeger provedl podrobné pátrání v počítačové databázi. Zjistil o ní, že patří k vrcholným představitelům společnosti Odyssea a je údajně pravou rukou samotného Fantoma.“ Zarazil se a pohlédl tázavě na Pitta. „Ty ji znáš?“

„Krátce jsme se spolu setkali, když jsme tady s Alem zachraňovali Lowenhardtovy a unášeli Flidais. Vypadala, že je v hierarchii Odyssey dost vysoko. Jak jsem pochopil, během bojů o výzkumné středisko Odyssey ona zabita nebyla.“

„Zřejmě vyklouzla ještě předtím, než bylo středisko zničeno. Admirál Sandecker požádal CIA, aby po ní zahájila pátrání. Jeden z agentů ohlásil, že satelit zachytil její soukromé letadlo těsně před přistáním na letišti ostrova Branwyn.“

Pitt jen s obtížemi ovládl svůj strach. Pak s tichou jistotou, s absolutním přesvědčením pronesl: „Jestli je Epona zodpovědná za cokoliv, co se Summer nebo Dirkovi stalo zlého, tak se nedožije penze.“

Soumrak už přešel ve tmu, když letadlo NUMA přistálo na Guadeloupu a vydalo se pojížděním k soukromému hangáru. Jakmile Pitt, Giordino a Gunn vystoupili z kabiny, Moreau je už spolu s hrstkou pozemního personálu očekával. Představil se jim a rychle je odvedl zhruba o pětadvacet metrů dál, kde čekal vrtulník.

„Ale, to je starý Bellův JetRanger,“ poznamenal Giordino a obdivně přejel pohledem po skvěle udržovaném starém stroji. „Už hodně dlouho jsem ho neviděl.“

„Používají ho na vyhlídkové lety pro turisty,“ vysvětloval Moreau. „Nic jiného jsem tak narychlo nesehnal.“

„Ten nám bude bezvadně vyhovovat,“ ujistil ho Pitt.

Hodil svůj cestovní pytel dovnitř a nastoupil. Okamžitě se přesunul do kokpitu, kde si krátce promluvil s pilotem, asi šedesátníkem, který měl nalétáno pěkných pár tisíc hodin na přinejmenším dvou desítkách různých typů letadel. Poté, co mu na rakovinu zemřela žena a on odešel z místa vedoucího pilota jedné větší letecké společnosti, Gordy Shepard se přestěhoval na Guadeloupe a na částečný úvazek vozil turisty letadlem po ostrovech. Pečlivě upravené šedivé vlasy ladily s jeho černýma očima.

„To je manévr, o který jsem se už dlouho nepokoušel,“ poznamenal Shepard poté, co vyslechl Pittovy instrukce. „Myslím ale, že to pro vás dokážu.“

„Jestli ne,“ opáčil Pitt s napjatým úsměvem, „pak můj přítel a já dopadneme do vody rychlostí dělové koule.“

Venku ještě Gunn poděkoval Moreauovi, pak už ale zavřel dvířka a vrtule rotoru se začaly zvolna otáčet, postupně zrychlovaly, až konečně pilot zvedl stroj ze země.

Překonat pětačtyřicet kilometrů z letiště nad ostrov trvalo necelých patnáct minut. Podle Pittova přání se stroj od okamžiku, kdy se ocitli nad vodou, pohyboval bez navigačních světel. Letět v noci nad mořem je jako sedět se zavázanýma očima v kumbálu oblepeném izolační páskou. Shepard ale využil k navigaci maják na ostrově a letěl spolehlivě přímo k jižnímu pobřeží.

Vzadu v oddělení cestujících mezitím Pitt s Giordinem otevřeli plátěný vak a navlékli se do neoprenových obleků a gumových bot. Nic jiného si nebrali, žádné potápěčské vybavení, ploutve ani masky, pouze pás se závažím k vyrovnání vztlaku potápěčského oblečení. Jediný předmět, který si Pitt s sebou vzal, byl satelitní telefon, uzavřený ve vodotěsném sáčku a pevně přichycený k opasku. Pak se oba muži přesunuli do zadní části helikoptéry a otevřeli nákladový poklop.

Pitt kývl na Gunna. „Oukej, Rudi, zavolám, kdybychom potřebovali odtamtud narychlo vypadnout.“

Gunn zvedl do výše svůj telefon a usmál se. „Nepustím ho z ruky, dokud mi nedáš vědět, že mám tebe, Ala i děti evakuovat z ostrova.“

I když Pitt tak zcela nesdílel Gunnův optimismus, byl za projev důvěry vděčný. Zvedl palubní telefon z vertikálního držáku na stěně kabiny a ohlásil pilotovi: „Tady vzadu jsme připraveni.“

„Přichystejte se,“ odpověděl Shepard. „Za tři minuty poletíme nad přístavem. Jste si jistí, že je tam dost vody na to vaše potápění?“

„Na skákání do vody,“ opravil ho Pitt. „Jestli jste naprogramoval správné koordináty podle GPS a dodržíte je, pak by tam mělo být dost vody, abychom nenarazili do dna.“

„Udělám, co budu moci,“ ujistil ho Shepard. „Až vyskočíte, tak tady s vaším přítelem panem Gunnem budeme předstírat, že míříme na sousední ostrov, a teprve pak se vrátíme zpátky, abychom počkali na vaše zavolání.“

„Vy se vyznáte.“

„Přeju vám, chlapci, hodně štěstí,“ ozval se ještě v telefonu Shepard, než ukončil komunikaci s kabinou cestujících. Narovnal se v sedadle, obě ruce i nohy pevně na ovládacích pákách, pozorně soustředěný na následující manévr.

Ostrov vypadal celý temný, jako by byl opuštěný, s jediným majákovým světlem, vycházejícím z vrcholu kovové konstrukce. Pitt sotva dokázal rozeznat nezřetelné obrysy budov a na mírném svahu uprostřed ostrova repliku Stonehenge. Bude to ošidný manévr, ale Shepard vypadal stejně klidně jako nějaký mafián na Kentucky Derby, který ví, že nejrychlejší kůň zaručeně nevyhraje, protože jeho žokeje sám podplatil.

Shepard vedl starého Bell JetRangera směrem od moře přímo nad středem kanálu do přístavu. Vzadu v kabině stáli Pitt s Giordinem připraveni vedle otevřeného zavazadlového poklopu.

Helikoptéra letěla rychlostí zhruba sto dvacet uzlů, když se Shepardovy ruce rozkmitaly na řízení a postavily stroj doslova na ocas. Vrtulník se prakticky zastavil a natočil mírně doprava, takže Pitt s Giordinem mohli bez problémů vyskočit do tmy. Pak Shepard helikoptéru srovnal a znovu nabral rychlost. Velkým obloukem ostrov obletěl a zamířil na volné moře. Celý manévr proběhl bez nejmenších zádrhelů a zcela plynule. Kterýkoliv pozorovatel na ostrově mohl sotva postřehnout, že se helikoptéra ve skutečnosti zastavila.

Pitt s Giordinem proletěli se zadrženým dechem deset metrů a pak dopadli na hladinu. I když se snažili letět rovně nohama napřed, náhlý náklon helikoptéry jim čistý skok pokazil. Ve vzduchu se začali otáčet, takže se raději skrčili do klubíčka, aby do vodní hladiny nenarazili naplocho, čímž by se mohli zranit nebo si minimálně vyrazit dech a ztratit vědomí. Když dopadli na hladinu a potopili se do tří metrů, větší část nárazu absorbovaly neoprenové obleky.

S pocitem, že právě proběhli uličkou, v níž je hejno sadistů mlátilo hlava nehlava kusy prken, se několika tempy vynořili nad hladinu právě včas, aby viděli, jak se rozsvěcuje dvojice světlometů, přejíždí nad hladinou, až konečně nachází svůj cíl — helikoptéru, kterou ozařuje jako nějakou vánoční ozdobu. Shepard byl ale starý profesionál, který létal už ve Vietnamu. Předpokládal, co bude následovat. Strhl tedy stroj prudce k hladině, právě v okamžiku, kdy noc rozřízla salva výstřelů z automatu, jež pokropila oblast zhruba třicet metrů za zadní vrtulí. Vzápětí helikoptéra ostře zatočila a vyrazila směrem vzhůru. Další salva šla opět mimo.

Shepard věděl, že jeho starožitnost moc dlouho lovce odrážet nedokáže, už proto ne, že se ho reflektory drží jako pijavice. Předvídaje příští krok ostrovních střelců, zarazil náhle let helikoptéry kupředu a zůstal se s ní chvíli vznášet na místě. Ostřelovači mezitím posunuli svůj cíl do předpokládané trajektorie vrtulníku, takže Shepard je znovu přechytračil a salva tentokrát proletěla dobrých patnáct metrů před kokpitem.

Shepard skoro neuvěřitelně získal téměř osm set metrů a již se z nebezpečné zóny téměř odpoutával, když ho dostihly výstřely na rozloučenou, proděravěly trup stroje, prolétly kokpitem a roztříštily přední okno. Jedna kulka zasáhla Shepardovu paži a jako čistý průstřel pronikla jeho bicepsem. Naštěstí nezasáhla kost. Gunn se vrhl dopředu k zemi, takže utrpěl jen povrchní škrábnutí na temeni kulkou, která by mu ustřelila půlku lebky, kdyby byl včas neuhnul.

Pitt z vody s ulehčením sledoval, jak se helikoptéra vzdaluje z dostřelu ostrovních střelců a mizí ve tmě. Aniž by věděl, že pilot i Gunn byli zraněni, bylo mu jasné, že dokud koncentrovaná střelba bude ovládat nebe nad ostrovem, vrtulník se nevrátí.

„Nemůžeme je sem volat, dokud nezlikvidujeme ty dva světlomety,“ poznamenal Giordino, který ležel líně ve vodě na zádech, jako by se vyvaloval v bazénu u svého bytu.

„O tenhle drobný problém se budeme zajímat, až zjistíme, co se stalo se Summer a s Dirkem.“ Pitt přitom pozoroval ostrov a hlas měl pevný jako někdo, kdo vidí i to, co je ostatním skryto. Vtom paprsky světla z obou reflektorů klesly a začaly pátrat po hladině přístavu.

Oba muži se urychleně potopili, aniž by ztráceli čas a dech varováním toho druhého. Protože byli spolu svázáni letitými instinkty, věděli bezpečně, co každý z nich udělá. V hloubce tří metrů se Pitt obrátil na záda a pozoroval hladinu nad sebou. Viděl, jak nad vodou září jasná iluminace, dosahující intenzity slunce. Teprve když se světlo posunulo dál, mohli se oba vynořit a nadechnout. Byli pod vodou víc než minutu, ale ani jeden z nich nelapal po dechu, jelikož si oba již dávno osvojili techniku zadržování dechu při potápění do velkých hloubek bez dýchacích přístrojů.

Když paprsky světla odtančily stranou, mohli se konečně pořádně nadechnout a znovu potopit. Unaveně sledovali pohyby světlometů a odhadovali rychlost pohybu paprsků po hladině, aby synchronizovali chvíle k nadechnutí. Pak začali pomalu plavat ke břehu, vzdálenému asi sto metrů. Světlomety konečně zhasly a oni mohli pokračovat dál už na hladině. O deset minut později se nohama dotkli písčitého dna. Postavili se, odložili pásy se zátěží a pomalu se odplížili do stínu skalnatého břehu. Tam si chvíli oddechli a zhodnotili situaci.

„Tak kam?“ zeptal se šeptem Giordino.

„Dostali jsme se na jih od domu a zhruba dvě stě metrů východně od té repliky Stonehenge,“ odpověděl stejně tiše Pitt.

„Vyhozené peníze,“ ozval se Giordino.

„Cože?“

„Falešné hrady a napodobeniny starodávných staveb jsou považovány za vyhozené peníze, nepamatuješ?“

„Tohle mám vryté v mozku dostatečně hluboko,“ zamumlal Pitt. „Jdeme. Prohlédneme si to tady, najdeme světlomety a vyřadíme je z provozu. Nebylo by příjemné, kdyby nás odhalili jako párek králíků.“

Najít dvojici světlometů jim trvalo osm minut. Ve tmě o ně skoro klopýtli. Jenom jejich černé potápěčské oblečení, které je v noci činilo téměř neviditelnými, je zachránilo před tím, že je obsluha reflektorů neodhalila. Naštěstí ještě včas rozeznali obrys jednoho muže, ležícího na zádech na písku, a druhého, který nočním dalekohledem pozoroval moře. Jelikož hlídači neočekávali, že by se vetřelci mohli ke stojanu, na němž byly světlomety umístěny, připlížit zezadu, nebyli ani moc ostražití.

Giordino vyrazil ze tmy dost potichu, ale zaskřípání podrážky jeho gumových bot ho prozradilo. Muž s nočním dalekohledem se otočil právě včas, aby zahlédl, jak se na něj z noci řítí nějaký stín. Popadl automat, který stál opřený o stojan světlometu vedle něj, a namířil hlaveň proti Giordinovi. Spoušť však už stisknout nestačil. Z opačné strany k němu totiž přiskočil Pitt, který se pohyboval pět metrů před Giordinem. Vytrhl pušku strážnému z ruky a její pažbou ho udeřil do hlavy. V té chvíli byl už Giordino u druhého muže, který dosud relaxoval na zemi, a jednou dobře mířenou ranou na čelist ho uspal do bezvědomí.

„Nemáš teď příjemný pocit, když jsme ozbrojení?“ prohodil lehkomyslně Giordino, když odzbrojil druhého strážce a jednu pušku podal Pittovi.

Pitt se nezdržoval odpovídáním, protože už otvíral přední skleněné kryty světlometů a potichu drtil kovová vlákna. „Pojďme se teď podívat na dům. Pak na ty tvoje vyhozené peníze.“

Měsíc sice nesvítil, ale přesto se pohybovali velice pomalu a opatrně, i když sotva viděli, kam šlapou. Naštěstí tvrdá podrážka gumových bot chránila jejich nohy před ostrými korálovými skalisky, vyčnívajícími z jemného písku. Pod palmami našli kapradí, které pak táhli za sebou a zametali stopy. Jestli se nedostanou z ostrova před příchodem dne, budou si muset najít nějaký úkryt, dokud pro ně Moreau s Gunnem nezařídí nějaký odvoz.

Dům byla velká koloniální stavba, obehnaná kolem dokola širokou verandou. Opatrně na tuto verandu vstoupili a díky gumovým botám se potichu přesunovali podél domu. Narazili na okno, které bylo zakryté na ochranu před hurikánem prkny, mezi nimiž štěrbinou vycházelo světlo. Pitt se na všech čtyřech k oknu připlížil a nahlédl dovnitř. Místnost byla úplně prázdná, bez jediného kusu nábytku. Uvnitř to vypadalo jako v domě, v němž už léta nikdo nežije.

Pitt tudíž neviděl důvod k dalšímu skrývání, proto se postavil a promluvil na Giordina normálním hlasem. „Tohle místo je opuštěné, a to už delší čas.“

Rozpaky na Giordinově tváři nebyly ve tmě vidět. „To nedává smysl. Vlastník exotického ostrova v Západní Indii, který nebydlí v jediném místním domě. Jaký je tedy účel vlastnictví takového ostrova?“

„Moreau říkal, že v určitých obdobích roku sem přilétá letadlo s lidmi. Musí mít tedy ještě nějaké jiné prostory, kde se ubytují návštěvy.“

„To bude určitě v podzemí,“ odpověděl Giordino. „Jedinými stavbami nad terénem jsou dům, ta imitace za vyhozené peníze a malý hangár k údržbě letadel.“

„Proč tedy pak to ozbrojené přivítání?“ přemítal Pitt nahlas. „Copak se to Epona pokouší skrýt?“

V odpověď se ozvala podivná hudba, následovaná záplavou barevných světel, jež se rozzářily kolem místního Stonehenge.

Dveře Dirkovy cely zařinčely, jak se prudce otevřely a s třeskotem narazily do zdi. Odpolední vedro jen pomalu skomíralo, takže v cele bylo stále horko jako v peci. Žena, která ho hlídala, mu pohybem hlavně poručila vyjít na chodbu. Dirk ucítil náhlý chlad, jako by vkročil do ledničky. Na pažích i na zádech mu vyskočila husí kůže. Věděl, že ptát se na něco stráže je zbytečné. Ta mu nic zajímavého neřekne.

Tentokrát ho nezavedli do žádné exoticky zařízené místnosti, ale prošli dveřmi do dlouhé betonové chodby, která se zdánlivě táhla do nekonečna. Kráčeli po ní snad půldruhého kilometru, než se dostali k vinutému schodišti, jež podle Dirka vedlo vzhůru dobrá čtyři poschodí. Na jeho vrcholu vedlo odpočívadlo pod kamennou klenbou k velkému křeslu připomínajícímu trůn, jež bylo ozářeno tlumeným zlatavým světlem. Z temnoty vystoupily dvě ženy v modrých pláštích a připoutaly ho ke kovovým kruhům na nohách křesla. Pak mu jedna z žen uvázala kolem úst černou hedvábnou pásku. Nakonec všechny tři postavy splynuly s tmou.

Náhle se rozzářila záplava levandulově zbarvených světel, jejichž paprsky začaly bloudit po interiéru vyhloubeného kamenného amfiteátru, vybudovaného však bez míst k sezení. Následně vyrazil k černé obloze svazek laserových paprsků, jenž ozářil několik sloupů stojících kolem okraje amfiteátru a pak zevní, poněkud větší kruh pylonu z černé lávy. Teprve teď si Dirk povšiml mohutného černého kamenného bloku ve tvaru sarkofágu. Strnul a vrhl se kupředu, avšak řetězy, jimiž byl přivázán ke křeslu, ho zadržely. V masivním kamenném sarkofágu poznal obětní oltář. Oči se mu rozšířily hrůzou, když uviděl Summer, oděnou do bílé řízy, ležící s roztaženýma rukama i nohama na zádech na velkém černém kameni, jako by byla s jeho tvrdým povrchem srostlá. Dirka zachvátil ledový strach a jako šílenec začal se svými pouty bojovat. I přes sílu, mohutně potencovanou vyplaveným adrenalinem, byla jeho snaha marná. Žádný člověk, snad s výhradou takových čtyř Arnoldů Schwarzeneggerů, by nedokázal přetrhnout pouta nebo vyrvat kovová oka z kamene. Přesto se pokoušel znovu a znovu, dokud ho docela neopustily síly.

Světlo náhle zhaslo a mezi vztyčenými kamennými sloupy se začala ozývat podivná keltská hudba. O deset minut později se světla znovu rozsvítila a odhalila třicet žen ve splývavých barevných řízách. Ve světlech zářily jejich rudé vlasy a stříbrné tečky na kůži se blýskaly jako hvězdy. Podobně jako již mnohokrát předtím se začala světla v okamžiku, kdy se objevila Epona ve svém zlatém peplosu, spirálovitě otáčet. Epona vystoupala k černému obětnímu oltáři, pozvedla ruku a spustila monotónně: „Ó, dcery Odyssea a Kirké, nechť život je odejmut těm, kteří ho nejsou hodni.“

Eponina litanie pokračovala, přerušována pouze zvedajícíma se rukama dalších žen, jež se k ní postupně přidávaly. Jako při dřívějších příležitostech, monotónní zpěv se opakoval stále hlasitěji, aby se pak náhle zlomil v sotva slyšitelný šepot, a v tom momentě ženy připažily.

Dirk viděl, že Summer své okolí nevnímá. Upírala oči na Eponu i na kamenné sloupy, ale neviděla je. Její oči také nejevily nejmenší známku strachu. Byla natolik pod vlivem drog, že neměla ani ponětí o hrozbě smrti.

Epona sáhla do záhybů svého pláště, aby následně pozvedla nad hlavu obřadní dýku. Ostatní ženy se po schodech přiblížily k oltáři, těsně obklopily svou bohyni a rovněž vytáhly dýky a pozvedly je nad hlavu.

Dirkovy zelené oči se zakalily smutkem. Byly to náhle oči někoho, kdo ví, že jeho svět zakrátko zahalí tragédie. Trýznivě zaštkal, ale jeho hlas utlumil roubík.

Epona se konečně dostala k poslednímu, smrtícímu chorálu. „Zde leží jedna, jež se neměla narodit.“

Ve víření světel se zableskl její nůž i nože dalších žen.

47 KAPITOLA

Zlomek vteřiny předtím, než Epona i další ženy mohly zabořit své dýky do bezbranného Summeřina těla, objevily se před oltářem jako nějakým zázrakem dva přízraky oděné do černého. Vyšší postava uchopila Eponino zvednuté zápěstí, zkroutila ho a přinutila kněžku klesnout na kolena, to vše k naprostému šoku ostatních žen obklopujících Summer.

„Dnes večer ne,“ pronesl Pitt. „Představení skončilo.“

Giordino se jako kočka mihl kolem oltáře a střídavě mířil hlavní na všechny překvapené ženy. To pro případ, že by některou z nich napadlo zamíchat se do konfliktu. „Ustupte zpátky!“ nařídil přísně. „Odhoďte nože a přejděte na okraj schodiště.“

Pitt tiskl jednou rukou ústí hlavně k Eponinu prsu, zatímco druhou rukou klidně uvolňoval Summer, kterou k oltáři poutal přes břicho utažený kožený pás.

Zmatené a vystrašené rusovlasé ženy pomalu couvly od oltáře a srotily se do houfu, jako by instinktivně hledaly ochranu. Giordino se však ani na okamžik nenechal oklamat. Jejich sestry přece bojovaly s jednotkami Speciálních sil na Ometepe jako tygřice. Podvědomě napnul svaly, když si uvědomil, že žádná z nich zatím dýku neodložila a naopak se začínají stahovat kolem něj. Věděl, že není čas na nějaké laskavosti, jako třeba opakování výzvy k odhození nožů. Místo toho pečlivě zacílil, stiskl spoušť a ustřelil levou náušnici ženě, která se zdála být velitelkou.

Giordina nepříjemně překvapilo, když viděl, že ona žena není schopná vnímat bolest či emoce. Nezvedla ani ruku, aby se bolestivého zranění dotkla, a naopak nechala krev z ušního boltce volně stékat. Pouze na Giordina zaměřila upřený pohled plný divokého vzteku.

Ten přes rameno zavrčel na Pitta, který se stále ještě pokoušel uvolnit Summeřino pouto. „Potřebuju pomoc. Ty bláznivé ženské vypadají, jako by chtěly zaútočit.“

„A to je jenom část novinek. Jakmile ostraze dojde, že něco není v pořádku, budou tu v momentě i oni.“

Pitt vzhlédl a zjistil, že třicet žen se začíná znovu přibližovat k oltáři. Střílet necitelně proti ženám bylo v naprostém rozporu s jeho povahou i výchovou, ale tady nešlo jen o jeho a Alův život. Zemřou i jeho děti, jestliže se mu nepodaří zastavit třicet skalních příslušnic sesterstva, které se chystaly rozsekat je svými dýkami. Bylo to, jako by smečka vlků obklíčila párek lvů. S puškami proti nožům by měli muži šanci i proti přesile pět ku jednomu, avšak masivní útok patnácti žen proti každému z nich znamenal příliš jednoznačnou situaci.

Pitt přestal s uvolňováním Summer, jež stále pod vlivem drog ležela naprosto klidně. Ve stejném okamžiku však Epona trhnutím uvolnila z jeho stisku své zápěstí a jako břitva ostrým prstenem mu rozřízla dlaň. Pitt ji popadl za ruku a pohlédl na prsten, jenž mu poranil ruku. Byl na něm tanzanitový kámen, vyřezaný do podoby uffingtonského koně. Ignoruje ostrou bolest, Pitt ji od sebe odstrčil a zvedl pušku.

Stále ještě neschopen dopustit se vraždy, aby uchránil svého nejbližšího přítele i své děti od krvavé smrti, rozhodl se alespoň způsobit zranění. Chladnokrevně vypálil čtyři rány, jež zasáhly nejbližší z žen do nohou. Všechny čtyři se s výkřiky bolesti a šoku složily k zemi. Ostatní sice zaváhaly, ale zdrogované hněvem a fanatismem, začaly se brzy opět tlačit kupředu a výhružně mávat dýkami.

Giordino, psychicky o nic schopnější zabíjet ženy než Pitt, si vzal ze svého přítele příklad a pomalu a metodicky začal ostřelovat nohy útočnic. Brzy se pět z nich ocitlo na zemi.

„Stůjte!“ vykřikl Pitt. „Nebo začneme střílet, abychom zabili.“

Dosud nezraněné ženy se zarazily a pohlédly na své sestry, svíjející se jim u nohou. Konečně jedna z nich, oblečená do stříbrné tuniky, pozvedla dýku vysoko nad hlavu a upustila ji. Nůž zazvonil o kamennou zem. Ostatní ji následovaly, pomalu, jedna po druhé, až nakonec stály všechny s předpaženýma prázdnýma rukama.

„Postarejte se o zraněné!“

Pitt rychle dokončil osvobozování Summer, zatímco Giordino držel v šachu skupinu žen a dával pozor, jestli se neblíží členové ochranky. Pitt se na sebe zlobil, že jim unikla Epona, která využila všeobecného zmatku. Když zjistil, že Summer není schopna jít sama, přehodil si ji přes rameno a vyrazil ke kamennému trůnu, kde pomocí hlavně pušky rychle vypáčil kovové kruhy, k nimž byl řetězem připoután Dirk.

Ten, když si vytáhl roubík, zalapal po dechu. „Tati, odkud jste se tu proboha s Alem vzali?“

„Myslím, že bys mohl klidně říct, že jsme spadli z nebe,“ přiznal Pitt a šťastně syna objal.

„Načasovali jste si to ale dost těsně. Ještě pár vteřin a…“ Hlas se mu při té chmurné představě vytratil do ztracena.

„Teď musíme přijít na to, jak se odsud dostaneme.“ Pitt se zadíval do skelných očí své dcery. „Je v pořádku?“ ujišťoval se Dirk.

„Ty druidské čarodějnice ji nadopovaly až po uši.“

Pitt znovu zalitoval, že stále ještě nemá v rukou Eponu. Nikde však po ní nebylo ani stopy. Opustila své sestry a zmizela v temnotě za hranicí rituálních kamenů. Pitt vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo. Po dlouhé prodlevě se konečně ozval Gunnův hlas. „Dirku?“

„V jakém jste stavu?“ otázal se Pitt. „Vypadalo to, že vás zasáhli.“

„Shepard chytil kulku do paže, je to ale čistý průstřel, který jsem mu zavázal, jak jen jsem uměl.“

„Může pilotovat?“

„Je to starý drsňák. A kromě toho je příliš naštvaný, než aby to vzdal.“

„A co ty?“

„Jedna střela se mi odrazila od hlavy,“ odvětil lehkomyslně Gunn, „ale myslím, že ta kulka dopadla hůř.“

„Jste ve vzduchu?“

„Ano, asi pět kilometrů severně od ostrova.“ Pak se Gunn váhavě zeptal. „Co Summer s Dirkem?“

„Jsou v pořádku a v bezpečí.“

„Díky bohu za to. Jste připraveni k odsunu?“

„Můžete přijet a naložit nás.“

„Povíš mi, co jste našli?“

„Odpovědi na otázky přijdou na řadu později.“

Pitt vypnul telefon a pohlédl na Summer, kterou se právě Giordino s Dirkem pokoušeli vrátit do reality tím, že s ní pochodovali sem a tam, aby jí rozproudili krev. Zatímco čekali na helikoptéru, obešel Pitt obětní oltář, vyhlížeje známky blížících se Eponiných stráží, avšak nikoho nebylo vidět. Pak světla kolem kamenů zablikala a zhasla, svět se ponořil do tmy a nad pohanským amfiteátrem se rozhostilo ticho.

Než se objevili Gunn s Shepardem, rozlehl se nad ostrovem jekot tryskových motorů, jak se z rozjezdové plochy rychle po sobě vzneslo několik letadel, každé se téměř dotýkající ocasu předchozího. Pitt byl nyní přesvědčen, že již nehrozí nebezpečí, že by se z noci náhle objevil oddíl strážných. Proto informoval Sheparda, že může bez obav rozsvítit přistávací světla. Když helikoptéra dorazila, krátce se vznášela na místě a pak přistála. Pitt se přesvědčil, že v areálu rituálních kamenů jsou sami. Všechny ženy zmizely. Vzhlédl k obloze poseté miliony hvězd a napadlo ho, kam asi Epona zamířila. Jaké má teď plány, když její zrůdná operace, jež by přinesla utrpení milionům lidí, spočívá na dně jezera Nicaragua?

Stala se z ní stíhaná osoba, o níž bylo známo, že se pro svého šéfa, Fantoma, dopustila kriminálního jednání. Mezinárodní bezpečnostní služby se vydají po její stopě. Prozkoumáván bude každičký aspekt aktivit agentury Odyssea. Před soudními dvory v Evropě i Americe se objeví řada žalob. Bylo tedy nanejvýš pochybné, že by Odyssea mohla tak podrobné zkoumání přežít. Ale co sám Fantom? Jakou roli v celém plánu hrál? Byl však hlavou společnosti, takže největší zodpovědnost zákonitě padala na něj. Co bylo podstatou jeho vztahu s Eponou? Všechny tyto otázky vířily Pittovi hlavou, ale nenacházel na ně odpovědi.

Celou záhadu budou muset vyřešit jiní, napadlo ho. Jeho vlastní úkol, stejně jako Alův, byl díky bohu splněn. Obrátil tedy své myšlenky k jiným, pozemštějším problémům, týkajícím se i jeho vlastní budoucnosti. Když k němu přistoupil Giordino, zvedl oči.

„Třeba to bude vypadat trochu divně,“ začal Giordino, téměř jako by meditoval, „ale v posledních deseti dnech jsem na to hodně myslel. Došel jsem nakonec k závěru, že jsem už moc starý na to, abych se nechal honit po všech oceánech kvůli těm bláznivým Sandeckerovým nápadům. Už jsem unavený z potrhlých výprav a divokých útěků nebo expedic, které většinou vedou téměř ke krachu mého sexuálního života. Navíc už nejsem schopný dělat věci, které jsem dělával dřív. Bolí mě klouby a mým unaveným svalům trvá dvakrát tak dlouho, než se vzpamatují.“

Pitt na něj pohlédl a usmál se. „Co tím vším chceš říct?“

„Admirál má na vybranou. Může mě buď pustit z chomoutu na pastviny, dát mi nějaké pohodlné místo v nějaké oceánologické společnosti, nebo mě může postavit do čela oddělení podmořského technického vybavení agentury NUMA. Prostě na jakékoliv místo, kde po mně nebudou střílet a nebude mi hrozit zmrzačení.“

Pitt se otočil a dlouze se zahleděl na neklidnou černou hladinu moře. Pak obrátil zrak k Dirkovi, který právě pomáhal Summer nastoupit na palubu vrtulníku. To byla jeho budoucnost.

„Víš,“ pronesl konečně, „že mi čteš myšlenky?“

PÁTÁ ČÁST

– Odhalení

48 KAPITOLA

11. ZÁŘÍ 2006 Washington, D.C.

V devět hodin ráno, tři dny poté, co se Pitt společně se svými potomky vrátil domů, si upravoval vázanku do svého opravdového obleku, jak sám nazýval své jediné na míru šité černé šaty s jemným proužkem a s vestou. Nakonec si vestu zapnul, do kapsičky vsunul starodávné zlaté kapesní hodinky, zlatý řetízek protáhl knoflíkovou dírkou a jeho druhý zatížený konec strčil do kapsičky na opačné straně. Tento oblek nenosil často, ale dnes byl výjimečný den.

Federální policisté totiž zadrželi Fantoma, když jeho pilot udělal chybu a na cestě do Montrealu si dovolil mezipřistání v San Juanu v Portoriku, aby doplnil palivo. Zde mu úředníci předali obsílku, aby se dostavil k podání svědectví před kongresovým výborem, zabývajícím se jeho pochybnými důlními operacemi na území Spojených států. Policie ho okamžitě vzala do vazby a odvezla do Washingtonu, aby nemohl před vyšetřováním odjet do nějaké cizí země. Avšak vzhledem k tomu, že k jeho pokusu doslova zmrazit Severní Ameriku a Evropu došlo na území cizího státu, mimo americkou jurisdikci, nemohla proti němu být vznesena federální obžaloba. V tomto ohledu měl výbor svázané ruce, takže vyhlídky na legální vítězství byly mizivé. Jediné, čeho mohli dosáhnout, bylo odhalit Fantomovy aktivity a ochromit jakékoliv jeho budoucí podnikání ve Spojených státech.

Epona unikla síti pronásledovatelů a ukryla se na zcela neznámém místě. Její existence byla další otázkou, kterou chtěl výbor Fantomovi položit.

Pitt se na sebe naposledy podíval do starodávného stojacího zrcadla, pocházejícího z luxusní kajuty první třídy jednoho starého parníku. Jedinou odchylkou od typického washingtonského houfu byla jeho šedobílá kašmírová vázanka. Husté černé vlasy měl úhledně učesané, zelené oči byly jasné a s typickou jiskrou, i přes nedostatek spánku v důsledku celonočního dostaveníčka s Loren. Pak přistoupil ke stolu a zvedl nůž, který vzal Eponě na ostrově Branwyn. Jeho rukojeť zdobily rubíny a smaragdy, břit měl tenký a ostrý z obou stran. Uložil ho do vnitřní kapsy pláště.

Sestoupil po točitém ozdobném kovovém schodišti do přízemí hangáru, zaplněného starodávnými vozidly a letadly. Před hlavními dveřmi už stál Navigator SUV patřící NUMA. Na provoz v hlavním městě to byl dost velký vůz, ale Pitt ho považoval za odpovídající příležitosti a na jízdu v něm se docela těšil. Jméno NUMA a příslušná barva mu navíc zaručovaly výhody vládního vozidla, tedy zejména parkovací místo, jež soukromým vozům nepříslušelo.

Přejel přes most do samého centra města a zastavil na vyhrazeném parkovišti pouhé dva bloky od Kapitolu. Jakmile vyšel po hlavním schodišti a vstoupil do obrovské klenuté haly, postupoval podle Loreniných instrukcí a zamířil do konferenční místnosti, kde probíhalo vyšetřování. Jelikož si nepřál použít dveře, kudy dovnitř vcházeli novináři a diváci, pokračoval chodbou až k příslušníkovi bezpečnostní služby Kapitolu, který střežil vchod vyhrazený pro členy výboru Sněmovny reprezentantů, jejich pomocníky a právníky.

Pitt podal strážnému kousek papíru a požádal jej, aby ho předal kongresmance Loren Smithové.

„To nemám dělat,“ protestoval člen ochranky v šedé uniformě.

„Je to nesmírně naléhavé,“ trval autoritativně na svém Pitt. „Mám pro ni a pro výbor klíčový důkaz.“

Pitt ukázal svůj služební průkaz agentury NUMA, aby dokázal, že není jen tak někdo neznámý, kdo sem zabloudil z ulice. Strážný porovnal fotografii na průkazu s jeho obličejem, pak přikývl, vzal papír a vstoupil do konferenční místnosti.

Po deseti minutách, když došlo na přestávku ve slyšení, se Loren objevila ve dveřích. „Co to má všechno znamenat?“ otázala se s tázavě pozvednutým dokonalým obočím.

„Musím se dostat dovnitř.“

Zmateně na něj pohlédla. „Tak jsi přece mohl vejít vchodem pro veřejnost.“

„Mám předmět, který ukáže, kdo je Fantom.“

„Dej mi ho a já ho výboru předložím.“

Pitt zavrtěl hlavou. „To nejde. Musím ho předložit sám.“

„To ti nemůžu dovolit,“ odporovala Loren. „Nejsi na seznamu svědků.“

„Tak udělejte výjimku,“ trval na svém. „Požádej o to předsedu.“

Hleděla do jeho očí, jež tak dobře znala, a hledala v nich odpověď. Marně. „Dirku, já to prostě udělat nemůžu. Musíš mi prozradit, co chceš provést.“

Clen ochranky stál poblíž a naslouchal konverzaci. Dveře, normálně zamknuté, byly nyní lehce pootevřené. Pitt vzal Loren kolem ramen, pootočil ji a jedním plynulým pohybem ji poslal proti postavě strážného. Pak dřív, než ho mohl kdokoliv zastavit, proklouzl do místnosti a rychle prošel uličkou mezi sedícími členy Kongresu a jejich asistenty. Nikdo neprotestoval, nikdo se mu nesnažil zabránit, aby sešel po krátkém schodišti do míst pro svědky a diváky. Zastavil se teprve až před stolem, za nímž seděl Fantom, obklopený svými drahými právníky.

Kongresman Christopher Dunn z Montany udeřil kladívkem a zvýšil hlas. „Vy, pane, rušíte velice důležité vyšetřování. Musím vás požádat, abyste okamžitě odešel, nebo budu muset povolat stráž, aby vás vyvedla.“

„Jestli mi popřejete sluchu, kongresmane, nasměruji vaše vyšetřování zcela odlišným směrem.“

Dunn pokynul členovi ochranky, který Pitta pronásledoval do místnosti. „Odveďte ho!“

Pitt vytáhl z kapsy nůž a namířil ho proti strážnému, jenž se na místě zarazil. Pomalu zvedal ruku, jako by se chtěl nože zmocnit, ale znehybněl, když mu Pitt přiblížil dýku na centimetr k hrudníku.

„Vyslechněte mě,“ opakoval Pitt. „Věřte mi, kongresmane, čas, který mi věnujete, se vám vyplatí.“

„Kdo jste, pane?“ zahřměl Dunn.

„Jmenuji se Dirk Pitt. Jsem synem senátora George Pitta.“

Dunn si tuto informaci chvíli přebíral, pak ale kývl na strážného. „Počkejte. Chci slyšet, co nám pan Pitt zamýšlí říci.“ Pak pohlédl na Pitta. „Odložte ten nůž. Pak vám dám přesně jednu minutu, abyste řekl, co máte na srdci. Radši by to ale mělo být něco opravdu důležitého, nebo budete do hodiny za mřížemi.“

„Vy byste zatkl syna váženého senátora?“ otázal se v žertu Pitt.

„On je republikán,“ odsekl Dunn s prohnaným úšklebkem. „Já jsem demokrat.“

„Děkuji vám, kongresmane.“ Pitt odložil zdobený nůž na stůl a přesunul se tak, že se ocitl přímo proti klidně a tiše sedícímu Fantomovi, oblečenému do bílého obleku, s obvyklou bílou šálou, zakrývající mu spodní část obličeje, a s černými brýlemi. „Mohl byste si stoupnout, pane Fantome?“

Jeden z jeho advokátů se naklonil nad stůl a pronesl do mikrofonu: „Musím co nejdůrazněji protestovat, kongresmane Dunne, proti tomuto muži, který nemá v této místnosti co dělat. Pan Fantom nemá sebemenší povinnost ho poslechnout.“

„To se Fantom bojí?“ opáčil posměšně Pitt. „Má strach? Je zbabělec?“ Pitt se odmlčel a provokativně se na něj podíval.

Fantom na návnadu zabral. Byl příliš arogantní, než aby Pittovy urážky ignoroval. Položil ruku na advokátovo rámě, aby ho umírnil, a pomalu zvedl celý svůj objem ze židle. Stanul, s neviditelnou tváří, dokonalá hádanka v záhadě.

Pitt se usmál a lehce uklonil ve znamení naznačené omluvy.

Náhle, ještě než si to kdokoliv z přítomných stačil uvědomit, popadl nůž a sekl s ním přes Fantomovo břicho, do něhož zabořil dýku až po držadlo.

Místností se rozlehly výkřiky mužů a kvílení žen. Strážný se vrhl na Pitta, jenž byl však připraven, včas ukročil stranou, strážnému podrazil nohu a poslal ho k zemi. Pak zabodl nůž do stolu před Fantomem a odstoupil s výrazem nesmírného uspokojení v obličeji.

Loren, jež s křikem vyskočila na nohy, náhle ztichla. Byla jednou z prvních, která zaregistrovala, že Fantom nekrvácí.

Namísto krve a vnitřností, které se měly vyhrnout na stůl, zůstával bílý oděv Fantoma stále neposkvrněně čistý, bez karmínově barvy. Brzy si tohoto zvláštního jevu všimla i stovka či ještě víc přítomných diváků, stojících dosud v šoku.

Kongresman Dunn s bledým obličejem hleděl na Fantoma a jako šílenec tloukl kladívkem do stolu. „Co se to tady děje?“

Nikdo se ani nepohnul, když Pitt obešel stůl svědků, sundal Fantomovi tmavé brýle a neobřadně je odhodil na zem. Pak natáhl ruku, strhl Fantomovi klobouk se šálou a odložil je na stůl.

Všichni přítomní překvapeně zalapali po dechu, když viděli, jak Fantomovi padá až k ramenům záplava dlouhých rudých vlasů.

Pitt přistoupil ke kongresmanu Dunnovi. „Pane, dovolte, abych vám představil slečnu Eponu Eliadeovou, též známou pod pseudonymem Fantom, zakladatelku říše Odyssea.“

„Je to pravda?“ pronesl zmatený Dunn, vstávaje. „Je tato žena skutečně Fantom a ne nějaký maskovaný dvojník?“

„Je to skutečně pravá osoba,“ ujistil ho Pitt. Pak se obrátil k Eponě. „Asi vám to bude připadat divné, ale postrádal jsem vás,“ pronesl hlasem plným sarkasmu.

Správně se měla třást jako myš při pohledu na hada. Ona však stála zpříma a Pittovi neodpovídala. Nemusela. Očí jí planuly, rty měla sevřené a celý obličej byl plný takové míry nenávisti i pohrdání, že by to vystačilo k rozpoutání revoluce. V následující děsivý okamžik došlo opět k něčemu zcela nepochopitelnému. Z očí jí zmizel hněvivý výraz, rty povolily stejně rychle, jako se před chvílí stiskly. Pak Epona pomalu, velice pomalu ze sebe stáhla rozřezané oblečení a stanula neuvěřitelně klidná a krásná pouze v přiléhavé hedvábné košilce, sahající od ramen těsně pod boky. Přes ramena se jí rozprostřela záplava rudých vlasů.

Byl to pohled, jaký tato místnost a doslova omráčené publikum dosud nezažily a určitě již nikdy nezažijí.

„Vyhrál jste, pane Pitte,“ pronesla tichým, poněkud chraplavým hlasem. „Cítíte triumf? Věříte, že jste dosáhl zázraku?“

Pitt pomalu zavrtěl hlavou. „Triumf necítím a žádný zázrak to určitě není. Jsem uspokojený, ano. Váš nestoudný záměr ohrozit životy milionů lidí byl ohavný. Mohla jste celý ten obrovský pokrok v technologii palivových článků věnovat světu a vaše tunely v Nikarague mohly poskytnout netušené možnosti, jak snížit náklady a zkrátit čas transportu nákladů přes Panamský kanál. Namísto toho jste se spojila s cizí mocností, a to pouze za účelem získání bohatství a moci.“

Na Eponě bylo vidět, že své emoce dokonale ovládá a nehodlá se pustit do žádné debaty. Namísto toho se usmála způsobem, jenž cosi předznamenával. Žádný z těch, kdo se toho dne nalézal v sále, nikdy nezapomene na ono exotické, neúprosné stvoření, vyzařující jakýsi nepopsatelný ženský magnetismus.

„Pěkná slova, pane Pitte. Ale prázdná. Nebýt vás, mohla jsem změnit historii světa. To také byl cíl a ten největší možný úspěch.“

„Ale jenom málokdo bude litovat, že jste neuspěla,“ poznamenal Pitt ledovým tónem.

Teprve v té chvíli zahlédl v jejích okouzlujících očích záblesk zoufalství. Narovnala se a obrátila čelem k vyšetřovací komisi.

„Udělejte se mnou, co chcete, ale vězte, že zdaleka nebude lehké dokázat mi nějaký zločin.“

Dunn kladívkem ukázal na dva muže sedící v pozadí sálu. „Mohou, prosím, federální policisté předstoupit a vzít tuto ženu do vazby?“

Právníci Epony okamžitě vyskočili s protestem, že mezi pravomoci Dunna, jako kongresmana, rozhodně nepatří kohokoliv zatýkat. Dunn na ně tvrdě pohlédl.

„Tato osoba spáchala zločin tím, že se dopustila podvodu před kongresovým výborem. Proto bude zadržena až do doby, než kancelář nejvyššího státního zástupce bude mít čas přezkoumat její kriminální aktivity a podniknout příslušné právní kroky.“

Když policisté uchopili Eponu za ruce a začali ji odvádět, zastavila se před Pittem a podívala se na něj s výrazem spíše sardonickým než hněvivým. „Mí zámořští přátelé nikdy nedovolí, abych byla souzena. A my se setkáme znovu, pane Pitte. Nic ještě nekončí. Ale až se uvidíme příště, spadnete do mé sítě vy, to se můžete spolehnout.“

Pitt potlačil pomstychtivě nutkání a upřel na ni chladný, i když trochu záhadný pohled. „Příště?“ Vyslovil to slovo jako otázku. „Myslím, že ne, Epono. Nejste můj typ.“

Její rty se znovu zlostně stáhly. Kůže v obličeji jí pobledla a z očí se vytratil život, zatímco ji policisté vyváděli postranními dveřmi ze sálu. Pitt si nemohl pomoct, aby neobdivoval její krásu. Jen málokterá žena by dokázala zaranžovat takový dramatický odchod ze scény těsně po takovém pádu, a to ještě se stylem a grácií. Hluboko uvnitř cítil, jak se mu svírá žaludek z pomyšlení, že se s ní někdy skutečně setká.

Loren sestoupila na stanoviště svědků a bezostyšně ho objala. „Ty blázne. Vždyť tě mohli zastřelit.“

„Promiň mi tu teatrálnost, ale došel jsem k závěru, že právě teď a tady je nejlepší příležitost tu čarodějnici odhalit.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Protože jsem tě do toho nechtěl zatahovat pro případ, že bych se mýlil.“

„Ty sis nebyl jistý?“ otázala se překvapeně.

„Věděl jsem, že se pravděpodobně nemýlím, ale stoprocentní jistotu jsem neměl.“

„Co tě přivedlo k podezření?“

„Nejdřív to bylo jen takové tušení. Když jsem dneska přišel, byl jsem přesvědčený tak na šedesát procent. Jakmile jsem se ale postavil Fantomovi tváří v tvář, bylo zjevné, že dokonce i vsedě v tom křesle nemá celkovou hmotnost rozdělenou tak, jak by ve skutečnosti měl dvousetkilový chlap.“ Pitt zvedl ruku a ukázal jizvu na dlani. „Pak jsem na ukazováku pravé ruky poznal ten prsten, kterým mi Epona rozřízla ruku na ostrově Branwyn. To mě definitivně ujistilo.“

To už se Dunn křikem domáhal pořádku v sále, aby mohl pokračovat v jednání. Bez ohledu na to, co si přítomní pomyslí, Loren políbila Pitta lehce na tvář.

„Musim se vrátit k práci. Otevřel jsi plechovku s červy, což ale dokonale změní celý průběh vyšetřování.“

Pitt se pohnul jakoby k odchodu, přesto se však ještě zastavil, obrátil a vzal Loren za ruku. „Bude ti vyhovovat příští neděle?“

„Co se bude dít příští neděli?“ otázala se nevinným hlasem.

Pittovy rty se roztáhly do ďábelského úsměvu, který tak dobře znala. „To je den naší svatby. Už jsem rezervoval Washingtonskou katedrálu.“

Pak nechal kongresmanku za stát Colorado omámeně zírat a opustil místnost.

49 KAPITOLA

11. ŘÍJNA 2006

Washington, D.C.

Loren samozřejmě v žádném případě nepřistoupila na termín svatby za pouhých deset dní. Trvala na svatbě o měsíc později, a i to jí poskytlo sotva dost času k řádnému naplánování slavné události, rezervaci místa ceremonie, na zkoušku u švadleny k úpravě matčiných svatebních šatů a zorganizování hostiny, která se bude konat mezi Pittovými staromódními automobily v jeho hangáru.

Ceremoniál proběhl ve Washingtonské národní katedrále, stojící na Mount Sinai Alban, pahorku, jenž dominuje siluetě hlavního města. Její oficiální název zní Katedrální kostel svatého Petra a svatého Pavla a budována byla celá dlouhá léta od roku 1907 do roku 1990. Základní kámen byl položen za přítomnosti Theodora Roosevelta. Stavba má tvar písmene T, přičemž po obou stranách vchodu v základně písmena stojí dvě věže. Třetí věž, skrývající zvony, ční do výše nad sto metrů. Katedrála byla vybudována ve stejném slohu jako podobné stavby v Evropě před osmi sty lety. Je proto považována za poslední příklad čisté gotické architektury na světě.

Vnitřní prostory osvětluje celkem dvě stě patnáct oken, mnohé z nich z barevných skel, jimiž dopadá tónované sluneční světlo na podlahu chrámu. Některé z nich představují květinové motivy, jiné se týkají náboženských výjevů či událostí z americké historie. Nejvýznačnější z nich se nazývá Kosmické okno, mimořádné dílo, obsahující skutečný kámen přivezený z Měsíce.

Obřad navštívilo téměř pět set přátel a příbuzných. Lorenini rodiče přijeli ze svého ranče v západním Coloradu, spolu s jejími dvěma bratry a dvěma sestrami. Pittův otec, senátor George Pitt, a matka Barbara celí zářili nad tím, že jejich doposud tak divoký syn se konečně chystá usadit, a to se ženou, kterou oba měli rádi a obdivovali ji. Objevila se celá kompletní sestava z NUMA: admirál Sandecker, který vypadal, že se upřímně baví, Hiram Yaeger se svou ženou a dcerami, Rudi Gunn, Zerri Pochinská, Pittova dlouholetá sekretářka, a spousta dalších lidí, se kterými Pitt za řadu let v NUMA spolupracoval. Přítomen byl samozřejmě i St. Julien Perlmutter, který sám zabral v kostelní lavici tři místa.

Mezi diváky se objevili příslušníci washingtonské elity, senátoři, kongresmani, úředníci i státníci, a dokonce i prezident s chotí, kteří se náhodou právě nacházeli ve Washingtonu a mohli se tedy rovněž zúčastnit.

Mezi Loreninými družičkami byly její sestry. Nejstarší družičkou se stala její sekretářka, Marilyn Trasková, jež stála Loren po boku již od jejího prvního služebního období v Kongresu. Také Summer Pittová, její nastávající nevlastní dcera, šla za družičku. Pittovým svědkem byl jeho starý kamarád Al Giordino, funkci ceremoniářů zastávali jeho syn Dirk, Rudi Gunn a Lorenini bratři.

Loren měla na sobě svatební šaty své matky z roku 1950, což byla kombinace bílé krajky a saténu s hlubokým výstřihem tvaru V. Měly vyšívaný živůtek, dlouhé krajkové vsazované rukávy a plnou trojvrstvou saténovou sukni, která byla pro dramatický efekt podložena obručí. Dirk a jeho tým zářili v bílých motýlcích a fracích.

V okamžiku, kdy se hosté usadili v lavicích, ozval se chrámový pěvecký sbor. Zmlkl, když varhany spustily tradiční svatební pochod. V tom okamžiku se všechny hlavy obrátily k uličce. U oltáře stál Pitt a v řadě za ním jeho přátelé, všichni obráceni čelem k zadní části kostela, odkud přicházely družičky v čele se Summer.

Loren, celou zářící, vedl její otec. Stále se usmívala, i poté, co se její pohled setkal s Pittovým.

Když došli k oltáři, pan Smith ustoupil stranou a Loren vzal pod paží Pitt. Následující obřad sloužil reverend Willard Shelton, přítel Loreniny rodiny. Ceremoniál proběhl tradičním způsobem, bez všelijakých originálních projevů nesmrtelné lásky ze strany ženicha či nevěsty.

Po obřadu, zatímco novomanželé kráčeli uličkou k východu z kostela, Giordino vyběhl postranním vchodem a přistavil auto ke schodům katedrály právě ve chvíli, kdy Pitt s Loren vycházeli do nádherného odpoledne s modrým nebem a bílými oblaky, plujícími majestátně po obloze. Loren se otočila a hodila přes rameno svatební kytici, kterou zachytila nejstarší Yaegerova dcera, jež se sice usmívala, ale zrudla jako pivoňka a přemohl ji záchvat hihňání.

Giordino seděl na místě řidiče v růžovém Marmonu V-16. Pitt otevřel Loren zadní dvířka a přidržel jí svatební šaty, aby mohla nastoupit. Podle nového zvyku je skropil namísto rýže ptačí zob a manželé zamávali davům na rozloučenou. Giordino zařadil jedničku a majestátní automobil odrazil od chodníku. Projel mezi zahradami na Wisconsin Avenue a zamířil k řece Potomac a Pittovu hangáru, kde se bude pořádat recepce. Vnitřní okno, oddělující řidiče od prostoru pro cestující, bylo zavřené, takže Giordino neslyšel, co si Loren s Pittem povídají.

„Tak, ďábelský čin je dokonán,“ pronesl se smíchem Pitt.

Loren ho štípla do paže. „Ty říkáš naší nádherné svatbě ďábelský čin?“

Chytil ji za ruku a pohlédl na prsten, který jí před chvílí navlékl na třetí prst. Byl na něm tříkarátový rubín, obklopený malými smaragdy. Díky svým aktivitám při jednom z minulých pátrání byl poučen, že rubíny a smaragdy jsou zhruba padesátkrát vzácnější než diamanty, kterých je v podstatě na trhu nadbytek. „Nejdřív mě osud postaví před dvě děti, o jejichž existenci jsem neměl ani tušení, a teď mám pečovat ještě o manželku.“

„Líbí se mi to slovo pečovat,“ poznamenala tiše, objala ho kolem krku a lačně ho políbila na ústa.

Když se konečně od ní uvolnil, zašeptal: „Počkejme radši na líbánky, než se necháme unést.“

Loren se zasmála a znovu ho políbila. „Ještě jsi mi neřekl, kam mě na líbánky vezmeš. Pořád to tajíš jako velké překvapení.“

„Najal jsem v Řecku malou jachtu. Vydáme se s ní po Středozemním moři.“

„To zní skvěle.“

„Myslíš, že se kovbojské děvče z Colorada naučí zvedat plachty a navigovat?“

„Jenom počkej.“

Brzy dorazili k Pittovu hangáru. Giordino pomocí dálkového ovládání vypnul zabezpečovací zařízení a otevřel hlavní vrata. Pak zavezl automobil dovnitř. Pitt s Loren vystoupili z vozu a vyšli po točitém schodišti do prostorů bytu, kde se převlékli na recepci do poněkud neformálnějšího oblečení.

Do hangáru vtrhl jako rozzuřený hroch St. Julien a okamžitě začal vykřikovat rozkazy na dodavatele občerstvení. Osušil si z obočí pot, který mu neustále v horkém, vlhkém dni indiánského léta vyrážel, a už napomínal maítre ď z Le Curcel, podle Michelinova průvodce tříhvězdičkového podniku, který byl najat k přípravě recepce. „Ty ústřice, které se chystáte servírovat, jsou velké jako buráky. To prostě není možné.“

„Nechám je okamžitě vyměnit,“ slíbil maítre d‘ a odspěchal.

Brzy se začali sjíždět hosté. Každý byl se sklenicí kalifornského šampaňského zaveden ke stolu a vybídnut, aby si posloužil některou delikatesou z několika bufetů, naaranžovaných v sousedství koupací vany s přívěsným motorem. Toto kuriózní plavidlo použil před mnoha lety Pitt k útěku z Kuby. Na každém bufetovém stole byly naleštěné stříbrné misky a chlazené talíře, obsahující veškeré druhy lahůdek, jež poskytuje moře, včetně vzácných plžů s barevnou ulitou a ježovek.

Perlmutter se pyšnil tím, že sám sestavil menu, jaké se už nejspíš nikdy nebude opakovat.

Když přijel admirál Sandecker, požádal Pitta o rozhovor v soukromí. Ten ho zavedl do jednoho luxusního kupé Pullmanova vagónu Manhattan Limited, jež užíval jako svou kancelář. Když za nimi Pitt zavřel dveře a posadil se, Sandecker si zapálil jeden ze svých mohutných doutníků a vyfoukl modrý dým k dřevem obloženému stropu.

„Asi víš, že viceprezident Holden je na tom zdravotně dost špatně,“ spustil admirál.

„Něco jsem zaslechl.“

„Situace je ve skutečnosti ještě horší. Doktoři neočekávají, že by Holden přežil víc než měsíc.“

„To je mi líto,“ odpověděl Pitt. „Můj otec se s ním znal přes třicet let. Je to dobrý člověk.“

Sandecker se zadíval na Pitta, aby viděl jeho reakci. „Prezident mě požádal, abych s ním šel do příštích voleb.“

Pitt svraštil černé obočí. „Prezident téměř jistě ty volby vyhraje. Vás si ale jako viceprezidenta nějak nedokážu představit.“

Sandecker pokrčil rameny. „Je to snadnější práce, než mám teď.“

„To jistě, ale NUMA je přece celý váš život.“

„Už nemládnu a za pětadvacet let na stejném místě se cítím vyhořelý. Je čas na změnu. Kromě toho nejsem typ viceprezidenta, který by nic nedělal. Znáš me dost dlouho, aby sis dokázal představit, že budu držet vládu pod krkem.“

Pitt se zasmál. „To vím, že se v Bílém domě nebudete schovávat do skříně ani že nebudete ke všemu mlčet.“

„Zvlášť na ekologické záležitosti týkající se moře,“ dodal Sandecker. „Když si to necháš projít hlavou, tak z Bílého domu toho pro agenturu NUMA budu moci udělat víc, než můžu teď ze své kanceláře tam za řekou.“

„Kdo po vás převezme agenturu?“ zeptal se Pitt. „Rudi Gunn?“

Sandecker zavrtěl hlavou. „Ne, Rudi to místo nechce. Cítí se líp jako zástupce vedoucího.“

„Tak koho plánujete navrhnout?“

Na Sandeckerových rtech se objevil lstivý úsměv. „Tebe,“ odpověděl stručně.

To slovo nejprve přeletělo Pittovi nad hlavou a teprve po chvíli mu to došlo. „Mě? To nemůžete myslet vážně.“

„Nedokážu si představit kvalifikovanějšího člověka, který by převzal otěže.“

Pitt vstal a začal přecházet po místnosti. „Ne, ne, já nejsem žádný řídící pracovník.“

„Gunn se svým týmem se postará o běžný každodenní provoz,“ vysvětloval Sandecker. „Díky všem svým dřívějším úspěchům budeš perfektní hlavní mluvčí NUMA.“

Pitt si uvědomoval obrovitost takového rozhodnutí. „Musím si to rozmyslet.“

Sandecker se rovněž zvedl a přistoupil ke dveřím. „Nech si to během líbánek projít hlavou. Až se s Loren vrátíte, promluvíme si o tom.“

„Teď, když jsem ženatý, musím to nejdřív probrat s ní.“

„Už jsem s ní o tom mluvil. Ona by byla pro.“

Pitt upřel na Sandeckera ocelový pohled. „Vy starý ďáble.“

„Ano,“ opáčil admirál vesele, „to jsem.“

Pitt se vrátil na hostinu, vmísil se mezi hosty a zapózoval pro fotografii s Loren a jejími rodiči. Právě hovořil se svou matkou, když mu na rameno zaklepal Dirk.

„Tati, u dveří je nějaký člověk, který s tebou chce mluvit.“

Pitt se omluvil a prošel mezi řadami klasických automobilů a davy přátel a hostí. Když došel ke dveřím, nalezl tam staršího, asi sedmdesátiletého muže s bílými vlasy a vousy. Byl skoro stejně vysoký jako Pitt, a ačkoliv jeho oči nebyly zelené, měl v nich podobný třpyt.

„Můžu vám nějak pomoci?“ otázal se ho Pitt.

„Ano, před nějakým časem jsem s vámi mluvil o tom, že bych si rád přijel prohlédnout vaši sbírku aut. Před pár lety jsme parkovali vedle sebe v jedné výstavní hale.“

„Jistě, já tehdy vystavoval Stutze a vy jste tam měl auto Hispano Suiza.“

„Ano, správně.“ Muž pohlédl Pittovi přes rameno na slavící davy. „Zdá se ale, že jsem přišel v nepravý čas.“

„Ne, ne,“ ujišťoval ho šťastný Pitt. „To je moje svatební hostina. Vítám vás na ní.“

„To je od vás velice laskavé.“

„Moc se omlouvám, ale zapomněl jsem vaše jméno.“

Starý muž zvedl oči a usmál se. „Cussler. Clive Cussler.“

Pitt na něj hodnou chvíli zamyšleně hleděl. „To je divné,“ poznamenal nakonec. „Mám pocit, jako bych vás už dlouho znal.“

„Možná v jiné dimenzi.“

Pitt objal Cusslera kolem ramen. „Pojďte dál, Clive, než hosté vypijou všechno šampaňské.“

Nato spolu vešli do hangáru a zavřeli za sebou dveře.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai