Clive Cussler

Zlato Inků

Dirk Pitt 12

V roce 1997 Spojené státy, jako jediný stát světa, jenž dosud neužíval standardní decimální míry a váhy, konečné přešly na metrický systém. Byl to nezbytný krok, pokud si země chtěla uchovat konkurenceschopnost v aréně mezinárodního obchodu

TAJEMNÍ NÁVŠTĚVNÍCI

L. P. 1533 Zapomenuté moře

Připluli za úsvitu z jihu a oslniví jako pouštní přeludy klouzali po sluncem skrápěné vodě. Obdélníkové bavlněné plachty flotily člunů visely zplihle pod klidným azurovým nebem. Nepadl jediný rozkaz a posádky nořily vesla do tajemného ticha. Sokol nad jejich hlavami se střemhlav spouštěl a zas vznášel, jako by muže u kormidel naváděl k pustému ostrovu, vystupujícímu ze středu vnitrozemského moře.

Čluny byly postaveny ze svazků rákosu, spletených a stočených vzhůru na obou koncích. Šest takových svazků tvořilo každý trup, s palubou a kýlem z bambusu. Vyvýšená příď a záď měly tvar hadů s hlavami psů; jejich tlamy se obracely k nebi, jako když vyjí na měsíc.

Velmož, jenž velel flotile, seděl na stolci připomínajícím trůn, na vyvýšené přídi vedoucího člunu. Byl oblečen v bílé tunice ozdobené tyrkysy a do pestrobarevně vyšívaného vlněného pláště. Na hlavě měl přilbu s péry a zlatou masku na tváři. Také závěsy v uších, masivní náhrdelník a náramky na pažích žlutě zářily v slunci. Dokonce i boty měl zlatem zdobené. Snad ještě úžasnější na celém výjevu bylo, že neméně vznosně vyšňoření byli i členové posádek.

Z pobřežního pásu úrodné půdy, obklopující moře, místní domorodé společenství s obavami a údivem přihlíželo, jak cizí flotila proniká do jeho vod. Nikdo se nepokoušel bránit své území proti vetřelcům. Žili tu prostí lovci a zemědělci, chytali zajíce, lovili ryby, sklízeli trochu zrnin a ořechy. Patřili ke starobylé kultuře, podivně odlišné od kultur jejich jižních a východních sousedů, kteří vytvořili rozsáhlá impéria. Žili a umírali, aniž by vystavěli mohutné chrámy na počest bohů, a nyní fascinovaně zírali na ukázku bohatství a moci pohybující se v jejich vodách. Jeden jako druhý spatřovali ve flotile zázračné zjevení bojovných božstev ze světa duchů.

Tajemní cizinci si lidí shromážděných na pobřeží nevšímali a dál pádlovali ke stanovenému cíli. Plnili posvátnou misi a ignorovali jakékoli rozptýlení. Nevzrušeně poháněli své lodi a ani jedna hlava se neotočila k ohromeným divákům.

Mířili přímo ke strmému, kamenitému svahu hory, jež tvořila ostrov vystupující do dvou set metrů nad hladinu moře. Byl neobydlený a z velké části prost i jakéhokoli rostlinstva. Místní lidé, žijící na pevnině, v něm spatřovali mrtvou obryni, protože hřeben protáhlé a nízké hory jim připomínal tělo ženy uložené k spánku, z něhož není probuzení. K této iluzi přispívalo i slunce, které ji obestíralo žárem nadpozemského světla.

Zářivě odění veslaři po chvíli dosedli s čluny na malou, oblázky posetou pláž, otevírající se do úzkého kaňonu.

Stáhli plachty s velkými vetkanými figurami nadpřirozených zvířat, symbolů, jež ještě stupňovaly zamlklý strach a úctu přihlížejících domorodců, a začali na pláž vykládat objemné proutěné koše a keramické džbány.

V průběhu dlouhého dne byl náklad složen na mohutnou, ale uspořádanou hromadu. Večer, když slunce kleslo k západu, ze břehu už nebylo na ostrov vidět. Jen slabé záblesky světla pronikaly temnotou. Ale i za svítání nového dne si flotila stále hověla na břehu a velká část nákladu nezměnila místo.

Na vrcholu ostrovní hory kameníci s velkým úsilím zaútočili na mocný kus skály. Po celých následujících šest dnů a nocí za pomoci bronzových tyčí a dlát osekávali a otloukali kámen, až pomalu dostal podobu divokého okřídleného jaguára s hadí hlavou. Když dozněly poslední údery a záseky, groteskní zvíře vypadalo, jako by se chtělo vrhnout z rozeklané skály pod sebou. V průběhu sochařských prací se náklad košů a džbánů pomalu vytratil, až po něm nezbylo ani stopy.

Když se pak jednoho rána obyvatelé znovu zadívali přes vodu k ostrovu, nespatřili tam už ani živáčka. Záhadní lidé z jihu zmizeli i se svými čluny, vytratili se pod záclonou tmy.

Jen impozantní hadí jaguár se zahnutými, vyceněnými tesáky a přimhouřenýma očima sledujícíma rozsáhlý terén nekonečných hor na pozadí malého moře zůstával připomínkou jejich návštěvy.

Zvědavost rychle převážila nad strachem. Následující odpoledne čtyři muži z největší vesnice na pobřeží vnitrozemského moře, s odvahou posílenou silným domorodým pivem, odrazili od břehu a v dlabané kánoi odpádlovali přes vodu na obhlídku ostrova. Po přistání na malé pláži byli spatřeni, jak vstupují do úzkého kaňonu vedoucího do nitra hor. Po celý den a ještě jeden další jejich příbuzní a přátelé netrpělivě čekali na jejich návrat. Nikdo je už ale víckrát nespatřil. I jejich kánoe zmizela.

Primitivní strach zdejších lidí ještě vzrostl, když malé moře náhle přepadla mocná bouře, která ho přeměnila v zuřivý živel. Slunce pohaslo a obloha ztemněla, jak nikdo nepamatoval. Děsivým šerem se řítil hrůzný vichr, jenž s jekotem zpěnil moře a ničil vesnice na pobřeží. Bylo to, jako by propukla válka nebes. Zuřivá moc s neuvěřitelnou zběsilostí bičovala břeh. Domorodci si byli jistí, že bohové nebe a temnoty, navedení hadím jaguárem, je trestají za jejich vpád. Šeptali si o prokletí těch, kdo se odvážili vniknout na ostrov.

Jak náhle se bouře přihnala, tak také dozněla za obzorem a vítr ustal v tajuplném tichu. Sluneční jas se opíral o moře stejně klidné jako dřív. Nad východním břehem se objevili rackové a začali kroužit nad čímsi vyplaveným na písčitou pláž. Když lidé spatřili nehybný předmět ležící v linii přílivu, obezřetně se přiblížili, zastavili se a opatrně postoupili vpřed a potom zkoumavě pohlédli dolů. Zjistili, že jde o mrtvé tělo jednoho z cizinců z jihu, a vyrazilo jim to dech. Byl oblečen pouze v ornátu, vyšívané tunice. Veškeré stopy po zlaté masce na tváři, přilbě a náramcích byly pryč.

Ti, kteří byli přítomni této hrůzné scéně, zírali v šoku na nalezenou mrtvolu. Na rozdíl od domorodců s tmavou pletí a lesklými černými vlasy měl tento muž bílou kůži a vlasy blond. Jeho oči zíraly nevidomě a modře. Vstoje by byl nejméně o půl hlavy vyšší než kdokoli ze skupinky osob, které ho zkoumaly.

I když se třásli strachem, opatrně přenesli mrtvého ke kanoi a šetrně ho do ní uložili. Dva nejstatečnější muži byli pak vybráni, aby tělo dopravili na ostrov. Sotva dorazili na pláž, položili ho do písku a hbitě pádlovali zpět. I léta poté, co svědci oné památné události zemřeli, bylo ještě možno spatřit vybělenou kostru zčásti ponořenou v písku jako hrůzné varování držet se stranou ostrova.

Šeptalo se, že strážce zlatých válečníků, okřídlený hadí jaguár, pohltil zvědavé muže, kteří vnikli do jeho svatyně, a nikdo víc už nechtěl riskovat jeho hněv a vkročit na ostrov.

Ten se stal posvátným místem, o němž se mluvilo jenom šeptem, kam už nikdo nikdy nohu nepoložil.

Kdo byli ti válečníci ve zlatě a odkud přišli? Proč připluli do pevninského moře a co tam podnikali? Svědkové této události se museli smířit s tím, co viděli; vysvětlit se to nedalo. Později se zrodily mýty. Vznikaly legendy, které ještě narostly, když nesmírné zemětřesení postihlo okolní kraj a zničilo pobřežní vesnice. Po pěti letech otřesy půdy konečně ustaly. Velké vnitrozemské moře zmizelo a zůstal po něm už jen široký pás mušlí v místech, kde býval jeho břeh.

Tajemní návštěvníci si zakrátko našli cestu do náboženských tradic a změnili se v bohy. Příběhy o jejich náhlém zjevení a zmizení nejprve narůstaly a potom konečně opadly, až z nich zbyla jen malá součást folklóru nadpřirozena, předávaného z generace na generaci lidmi žijícími v často navštěvované oblasti, kde se nevysvětlitelné dosud vznáší v kouři nad táborovými ohni.

KATASTROFA

1. březen 1578 U západního pobřeží Peru Kapitán Juan de Anton, přemýšlivý typ Kastilce se zelenýma očima a pečlivě zastřiženou černou bradkou, pozoroval skládacím dalekohledem cizí loď putující v jeho brázdě a v mírném údivu zdvihl obočí. Je to náhodné setkání, uvažoval, nebo plánované přepadení?

De Anton nepředpokládal, že by v poslední fázi plavby z přístavu Callao de Lima mohl potkat jinou poklady naloženou galeonu směřující do Panamy, odkud královo bohatství putovalo na hřbetech mul přes úžinu a potom na lodích napříč Atlantikem do pokladnic v Seville. Povšiml si známek francouzské stavby trupu a plachtoví cizí lodi, držící se v jeho stopě asi o půldruhé míle vzadu. Kdyby plul po karibských cestách do Španělska, de Anton by se kontaktům s jinými plavidly vyhnul. Jeho podezření však poněkud opadlo, když zpozoroval velkou vlajku třepotající se na vysokém stěžni na zádi. Stejně jako jeho vlastní větrem rozvlněný prapor ukazovala na bílém pozadí diagonální červený kříž, španělské barvy šestnáctého století. Přesto neměl zcela dobrý pocit.

De Anton se obrátil ke svému prvnímu důstojníkovi a hlavnímu navigátorovi Luisi Torresovi. „Na co bys ji odhadl, Luisi?”

Torres, vysoký, hladce vyholený rodák z Galicie, pokrčil rameny. „Příliš malá na galeonu se zlatými pruty. Hádal bych na obchodníka s vínem z Valparaísa, mířícího do stejného panamského přístavu jako my.”

„Nepřipadá ti možné, že to jsou nepřátelé Španělska?”

„Vyloučeno. Žádná nepřátelská loď se nikdy nepokusila proplout zrádnými labyrinty Magellanovy úžiny kolem Jižní Ameriky.”

Uklidněný de Anton přikývl. „Když se nemusíme bát, že jsou to Francouzi nebo Angličané, můžeme otočit a pozdravit je.”

Torres vydal rozkaz kormidelníkovi, který zaměřil kurs přes dělovou palubu ležící pod vyvýšeným hlavním můstkem. Oběma rukama začal otáčet dlouhým bidlem, jehož pohyb se převáděl na svislou hřídel, skrytou v šachtě procházející celou lodí a ovládající list kormidla. Nuestra Seňora de la Concepcion, největší a nejhonosnější z celé tichomořské flotily galeon převážejících poklady, se otočila podél levoboku a nabrala téměř zpětný kurs k jihozápadu.

Jejích devět plachet naplnil ostrý východní vítr pobřežní brízy. Hnal ji i s nákladem 570 tun přes vzdouvající se dlouhé vlny uspokojivou rychlostí pěti uzlů.

Bez ohledu na majestátní linie, zdobné dřevořezby a barevné umělecké kresby na obou stranách vyvýšené zádi i na příďové nástavbě byla galeona houževnatá loď. Její mimořádně pevná konstrukce a skvělé plavební schopnosti z ní učinily tažného koně oceánských flotil své doby. A kdyby bylo zapotřebí bránit drahocenné klenoty v jejím nákladovém prostoru, mohla si to rozdat s nejlepšími bukanýrskými plavidly, jaké by proti ní některá záškodnická námořní velmoc mohla postavit.

Při zběžném pohledu galeona vypadala jako hrozivá válečná loď ježící se zbraněmi, ale při prohlídce zevnitř se její skutečné poslání obchodní lodi nedalo zastřít. Na dělové palubě byla postavení pro téměř padesát čtyřliberních kusů.

Španělé se ale nechali ukolébat dojmem, že jižní moře jsou jejich soukromý rybník, a protože dosud žádnou z jejich lodí nenapadli nebo nezajali cizí útočníci, vyzbrojili Concepcion jen dvěma děly, aby tak snížili její zátěž a umožnili jí nést větší náklad.

Teď už přesvědčen, že jeho lodi nehrozí žádné nebezpečí, kapitán de Anton se uvolněně posadil na nízkou lavici a jen občas pohlédl dalekohledem na rychle se přibližující loď. Ani v nejmenším ho nenapadlo uvést posádku do pohotovosti, třeba jen pro jistotu.

Rozhodně nemohl předvídat a dokonce ani vzdáleně tušit, že loď, se kterou se rozhodl setkat, je Golden Hind a jejím kapitánem neúnavný anglický mořský vlk Francis Drake. Ten právě stál na zadní horní palubě s dalekohledem u oka a klidně pozoroval de Antona chladným pohledem žraloka, ženoucího se po stopě krve.

*****

„Že to je od něj ale zatraceně milé obrátit a dát si s námi schůzku?” zamumlal Drake, muž s očima jako trnky, typ bojovného kohouta, s temně rudými vlasy a světle pískovou bradkou zastřiženou do špičky pod dlouhým, dolů zahnutým knírem.

“Je to ta poslední věc, kterou by měl udělat, když ví, že už dva týdny plujeme v jeho brázdě,” odpověděl Thomas Cuttill, lodivod na Golden Hind.

„No ale stíhat takovou kořist, to už stojí za to.”

Už nyní zatížená zlatem a stříbrem, truhlicí drahokamů, drahými tkaninami a hedvábím z několika španělských plavidel, jichž se zmocnila od chvíle, kdy se stala první anglickou lodí, jež pronikla do Tichého oceánu, se Golden Hind, původně pojmenovaná Pelican, vlekla po vlnách jako bígl za liškou. Byla to statná a houževnatá loď, dlouhá víc než třicet metrů a s výtlakem 140 tun. Trup ani stožáry už dávno nebyly nové, po zdlouhavých úpravách v Plymouthu však byla loď dokonale připravena na pouť, jež měla trvat třicet pět měsíců, vést kolem světa po trase dlouhé 55 000

kilometrů a stát se jedním z největších dobrodružství všech dob.

„Chcete jí to napálit do přídě a smést ty španělské šakaly?” vyzvídal Cuttill.

Drake odložil dlouhý dalekohled, potřásl hlavou a široce se usmál. „Mnohem zdvořilejší bude zklidnit plavbu a přivítat je jako opravdoví džentlmeni.”

Cuttill nevěřícně zíral na svého nestoudné odvážného velitele. „Co když se ale rozhodnou začít bitvu?”

„Je zatraceně nepravděpodobné, že jejich kapitán vůbec tuší, kdo jsme.”

„Je dvakrát větší než jsme my,” trval Cuttill na svém.

„Podle námořníků, které jsme zajali v Callao de Lima, Concepción má jen dvě děla. Hind se může vytasit s osmnácti.”

„Španělé!” odfrknul Cuttill. „Ti lžou hůř než Irčani.”

Drake ukázal na nic netušící loď blížící se k nim přídí.

„Španělští lodní kapitáni raději utíkají než bojují,”

připomněl nedůtklivému podřízenému.

„Proč potom nezastavit a nedonutit ji palbou, aby se vzdala?”

„Nebylo by chytré začít střílet z děl a riskovat, že ji potopíme i s kořistí.” Drake poplácal Cuttilla po rameni.

„Neměj strach, Thomasi. Jestli můj plán vyjde, ušetříme prach a spolehneme se na udatné Angličany, kteří se už těší na pěkný boj.”

Cuttill chápavě přikývl. „Myslíte zahákovat se a potom jim vpadnout na palubu?”

Drake přitakal. „Budeme na jejich palubě dřív, než jejich posádka dokáže namířit jedinou mušketu. Zatím to ještě nevědí, ale plují do pasti, kterou si sami nachystali.”

*****

Krátce po třetí odpoledne Nuestra Seňora de la Concepcion znovu nabrala přibližně paralelní kurs k severozápadu a ocitla se v dosahu levé zádi Golden Hind.

Torres vyšplhal po lanovém žebříku na svrchní příďovou nástavbu lodi a zavolal přes vodu.

„Ahoj, loď! Kdo jste?”

Numa de Silva, portugalský navigátor, kterého Drake získal, když se u brazilských břehů zmocnil jeho lodi, odpověděl španělsky. „ San Pedro de Paula z Valparaísa.”

Bylo to jméno lodi, kterou Drake přepadl před třemi týdny.

S výjimkou několika členů posádky, kteří byli oblečeni jako španělští námořníci, Drake ukryl většinu svých mužů v podpalubí. Vybavil je drátěnými košilemi a vyzbrojil píkami, pistolemi, mušketami a krátkými šavlemi. Lodní háky spojené se silnými lany byly uskladněny podél hrazení svrchní paluby. V bojových pozicích za hlídkovými koši na stěžních se ukrývali muži ozbrojení kušemi. Drake zavrhl palné zbraně v postaveních na stěžni, kde by palba z mušket mohla snadno podpálit plachty a rozpoutat požár. Hlavní plachty byly svinuty a vytaženy vzhůru, aby lučištníci s kušemi měli nezastřený výhled. Pak už se uvolnil a trpělivě čekal na okamžik útoku. Skutečnost, že jeho Angličanů bylo pouze osmdesát osm proti dvěma stům Španělů, mu dělala pramalé starosti. Nebylo to poprvé ani naposled, kdy ignoroval přesilu. Jeho slavný boj proti španělské námořní armádě v Anglickém kanálu měl ještě přijít.

Z vlastního pohledu de Anton nespatřoval na palubě zdánlivě přátelské obchodní lodi žádnou neobvyklou činnost. Zdálo se, že posádka vykonává běžné úkony, aniž by se nějak zvlášť zajímala o Concepcion. Kapitán, jak bylo vidět, se uvolněně opíral o zábradlí zadního můstku a salutoval de Antonovi. Připlouvající loď vypadala ošidně neškodná, jak se nerušeně blížila k velké galeoně.

Když se vzdálenost mezi oběma loděmi zmenšila na třicet metrů, Drake dal téměř neznatelné znamení hlavou a nejlepší z jeho ostrostřelců, který ležel skrytý na dělové palubě, vypálil z muškety a zasáhl do hrudi kormidelníka Conecepción. Ve stejnou chvíli lučištníci v bojových postech začali odstřelovat Španěly obsluhující plachty.

Potom, když galeona ztratila kontrolu nad směrem plavby, Drake nařídil svému kormidelníkovi přirazit s Golden Hind k vysokému trupu větší lodi.

Sotva se obě lodi srazily a jejich trámy a prkna na protest zasténala, Drake vykřikl: „Za královnu Alžbětu a za Anglii!

Zvítězíte!”

Lodní háky vzlétly přes zábradlí, zasekly se do palubní nástavby a lanoví Concepcion a spojily obě lodi ve smrtelném stisku. Drakeovi muži vpadli na palubu galeony s ochromujícím jekotem. K hrůze přispívali i jejich bubeníci a trubači. Koule z mušket a šípy kosily ohlušené Španěly, kteří stáli v šoku jako zmrazení.

Všechno skončilo za pár minut. Třetina posádky galeony padla mrtvá nebo zraněná, aniž by vypálila jediný výstřel na svou obranu. Ochromeni vřavou padali na kolena a vzdávali se, zatímco Drakeovi muži je odstrkávali stranou a vrhali se do podpalubí.

Drake pospíšil ke kapitánu de Antonovi s pistolí v jedné a šavlí v druhé ruce. „Jménem Jejího Veličenstva královny Alžběty Anglické, vzdejte se!” překřikoval lomoz.

De Anton, zmámený a nevěřící vlastním očím, vydal loď. „Vzdávám se,” vykřikl na odpověď. „Buďte milosrdní k mé posádce.”

„Nepáchám ukrutností,” informoval ho Drake. Jakmile Angličané získali kontrolu nad galeonou, mrtvé hodili přes palubu a živé a raněné členy posádky uvěznili. Kapitána de Antona a jeho důstojníky eskortovali po můstku položeném mezi oběma loděmi na palubu Golden Hind. Potom Drake, s charakteristickou ohleduplností, kterou projevoval zajatcům, osobně provedl kapitána de Antona po Golden Hind.

Následovala slavnostní večeře, při níž hudebníci hráli na strunové nástroje, jídlo se podávalo na stříbře a nejlepší víno pocházelo z právě zabavených španělských zásob. Ještě v průběhu večeře Drakeovi námořníci obrátili obě lodi k západu a odpluli s nimi mimo španělské námořní trasy.

Následující ráno zpomalili, svinuli plachty, aby se rychlost lodí ještě více snížila, ale stále uchovávali dostatečné tempo, takže se přídě dál vzpínaly nad mořem. Další čtyři dny zabralo překládání fantastického pokladu z nákladních prostor Concepcion na Golden Hind. Obrovská kořist zahrnovala třináct beden královských stříbrných pohárů a mincí, osmdesát liber zlata, dvacet šest tun mincovního stříbra, stovky truhlic plných perel a drahokamů, především smaragdů, a velké množství potravinových zásob jako ovoce a cukru. Byla to největší kořist, jaké se který bukanýr zmocnil za posledních několik desítek let.

Byla zde rovněž komora naplněná nádhernými a exotickými výrobky Inků, které měly být dopraveny do Madridu pro osobní potěšení Jeho katolického Veličenstva, španělského krále Filipa II. Drake si tyto předměty prohlížel s obrovským zájmem. Nic podobného dosud neviděl. Stohy složitě vyšívaných andských textilií vyplňovaly jednu část komory od podlahy po strop. Stovky beden obsahovaly dokonale vypracované kamenné a keramické figurky a mezi nimi mistrovská díla vyřezávaná z nefritu, skvostné tyrkysové a perleťové mozaiky, to všechno vyrabované z posvátných náboženských chrámů andských civilizací poražených Franciskem Pizarrem a následujícími armádami zlatem posedlých conquistadorů.

Byl to pohled na velkolepé umění, o jehož existenci se Drakeovi ani nezdálo. Je s podivem, že kousek, co ho nejvíc zaujal, nebylo trojrozměrné mistrovské umělecké dílo pokryté drahými kameny, ale prostá skříňka vyřezaná z nefritu, s mužskou maskou na svrchní straně. Maskou zdobené víko dosedalo tak těsně, že vnitřní prostor byl téměř vzduchotěsný. Uvnitř byl několikabarevný smotek dlouhých motouzů rozličné tloušťky s více než stovkou uzlíků.

Drake si odnesl skříňku do vlastní kajuty a značnou část dne strávil studiem složitého obrazce šňůrek navázaných na kratší kousky, dokonale vybarvené, a s uzlíky jako strategickými pomlčkami. Drake poznal, že jde buď o matematické zařízení nebo záznam dat jako v kalendáři.

Rozluštění mu ale zůstávalo stejně vzdálené jako možnost vysvětlit nějakému domorodci zeměpisné délky a šířky na navigační mapě.

Drake to nakonec vzdal a zabalil nefritovou skříňku do plátna. Potom k sobě povolal Cuttilla.

„Španělovi už se pluje lehčeji, co jsme mu pomohli od většiny bohatství,” prohodil žoviálně, když vstoupil do kapitánovy kajuty.

„Nedotýkali jste se uměleckých předmětů?” zeptal se Drake.

„Jak jste nařídil, zůstávají ve skrýši na galeoně.”

Drake vstal od pracovního stolu a přešel k velkému oknu směřujícímu ke Concepcion. Boky galeony byly stále ještě mokré několik stop nad současnou linií ponoru. „Ty umělecké poklady byly určeny králi Filipovi,” řekl. „Bude lépe odvézt je do Anglie a věnovat je královně Bess.”

„Ale Hind je už nebezpečně přetížená,” protestoval Cuttill. “Jesti jí naložíme ještě dalších pět tun, moře bude šplouchat na lafety děl a kormidlo nebude poslouchat. Je nad slunce jasnější, že půjde ke dnu, až ji povedeme zpátky bouřemi v Magellanově úžině.”

„Nechci se vracet úžinou,” odpověděl Drake. „Mám v plánu pokračovat na sever a najít severozápadní cestu do Anglie. A jestli se to nepovede, budu pokračovat v Magellanových stopách přes Tichý oceán a kolem Afriky.”

„V tom případě Hind nikdy nespatří Anglii, zvlášť když bude pod nákladem praskat ve švech.”

„Náklad stříbra shodíme z paluby na ostrově Cano u Ekvádoru, tam ho můžeme vyzvednout při další cestě. A umělecké sbírky zůstanou na Concepcion.” „A co váš plán odevzdat je královně?” „Ten platí,” ujistil ho Drake „Ty, Thomasi, si vezmeš deset mužů z Hind a s galeonou popluješ do Plymouthu.”

Cuttill zoufale rozpřáhl ruce. „Přece nemůžu plout s takhle velkou lodí jenom s deseti muži, rozhodně ne přes divoká moře.”

Drake se vrátil k pracovnímu stolu a kružítkem nakreslil kruh na mapě. „Na mapách, které jsem objevil v kabině kapitána de Antona, jsme našli malý pobřežní záliv severně odtud, kde by neměli být žádní Španělé. Dopluješ tam a vysadíš na břeh všechny španělské důstojníky a zraněné členy posádky. Přesvědčíš dvacet ze zbývajících zdravých námořníků, aby zůstali na lodi. Já se postarám o to, abys měl víc než dost zbraní k tomu, že si zajistíš velení a zabráníš jakémukoli pokusu zmocnit se kontroly nad lodí.”

Cuttill věděl, že je zbytečné odporovat. Debatovat s tak paličatým chlápkem jakým byl Drake, byla ztracená věc. S

resignovaným pokrčením ramen přijal úkol. „Samozřejmě učiním, jak rozkazujete.”

Drakeova tvář vyjadřovala důvěru a oči vřelost. „Jestli je někdo schopen dovést španělskou galeonu do Plymouthu, jsi to ty, Thomasi. Tuším, že královně vypadnou oči z důlků až jí předáš náklad.”

„Radši bych ten úkol ponechal na vás, kapitáne.” Drake přátelsky poplácal Cuttilla po rameni. „Není se čeho bát, starý příteli. „A nařizuji ti čekat v přístavu s holkou pod každou paží a uvítat mě, až se Hind vrátí domů.”

*****

Za úsvitu následujícího dne Cuttill nařídil posádce přesekat lana, která spojovala obě lodi. Bezpečně pod jednou jeho paží spočívala v plátně zabalená skříňka, kterou mu Drake nařídil osobně odevzdat královně. Odnesl ji do kapitánské kajuty a uzamkl v přístěnku v kapitánově ložnici.

Potom se vrátil na palubu a převzal velení nad Nuestrou Seňorou de la Concepcion, která právě odrážela od Golden Hind. Plachty byly vytaženy pod oslnivě karmínovým sluncem, jež posádkám na obou lodích připadalo rudé jako krvácející srdce. Ve svých prostých hlavách to považovali za špatné znamení.

Drake a Cuttill si naposledy zamávali a Golden Hind nabrala kurs k severovýchodu. Cuttill pozoroval menší loď, dokud její trup nezmizel pod horizontem. Nesdílel Drakeovu jistotu. Hluboký pocit neblahé předtuchy se mu usadil v oblasti žaludku.

O několik dnů později, když vyložila tuny stříbrných ingotů a mincí u ostrova Cano, aby si odlehčila, zamířila robustní Hind s nepřemožitelným Drakem k severu - do míst, která se o víc než dvě století později stala známá jako Vancouver Island - a potom se obrátila k západu, napříč Tichým oceánem, vstříc své dobrodružné pouti.

Daleko na jih odtud křižovala Concepcion a postupně směřovala k východu. Pozdě večer následujícího dne dosáhla zálivu označeného Drakem na španělské mapě a přistála tam. Vyhodila kotvu a zapálila strážní světla.

Za svítání, kdy slunce zazářilo přes vrcholky And, Cuttill a jeho muži objevili velkou domorodou vesnici s víc než tisícem obyvatel, rozloženou podél rozsáhlé zátoky. Bez meškání nařídil mužstvu vylodit španělské důstojníky a raněné na břeh. Ti nejlepší ze zbylých Španělů se rádi nechali zlákat nabídkou desetinásobku původního žoldu a možností svobodně se usadit v Anglii, pomohou-li tam dopravit galeonu. Všech dvacet přijalo.

Bylo těsně po poledni, kdy Cuttill, sledující z dělové paluby vyloďovací operaci, pocítil, že loď se začíná chvět, jako by jí zatřásla ruka nějakého obra. Všichni najednou pohlédli na dlouhé praporce, uvázané k vrcholkům stěžňů.

Jen jejich konečky se ale lehce třepotaly v mírném šepotu větru. Pohledy se tedy obrátily k břehu. Nad úpatím And se zdvihl obrovský mrak prachu a vypadalo to, že se blíží k moři. Nenadálý zvuk bouře narostl do ohlušující síly a zároveň se země začala hrůzně otřásat. Děsem zkamenělá posádka fascinovaně sledovala, jak se hory východně od vesnice zdánlivě zdvihají a padají jako příbojová vlna na nízké pobřeží.

Mrak prachu dosedl na vesnici a pohltil ji. Vřavou pronikaly výkřiky a nářek venkovanů, jejichž domky z kamenů a bláta se s třaskotem hroutily a proměňovaly se v trosky. Nikdo z mužstva dosud nezažil zemětřesení a jen málokterý z nich kdy slyšel o podobném jevu. Protestanští Angličané i katoličtí Španělé na galeoně do jednoho padli na kolena a začali vroucně prosit Boha o záchranu.

V několika minutách mrak prachu minul loď a rozplynul se nad mořem. Všichni nevěřícně zírali tam, kde dosud bývala vzkvétající vesnice plná života. Teď z ní nezbývalo nic než se zemí srovnané ruiny. Ti, co uvízli pod troskami, naříkali. Podle pozdějších dohadů přežilo neštěstí sotva padesát vesničanů. Vylodění Španělé utíkali k břehu, křičeli a prosili, aby se směli vrátit na loď. Cuttill ignoroval prosby a sotva se vzpamatoval, přikročil k hrazení a bedlivě sledoval okolní moře. Až na mírné čeření, jeho vody zůstávaly lhostejné k hrůzné tragédii.

V zoufalém úsilí uniknout katastrofě na souši začal Cuttill vykřikovat rozkazy k odplutí. Španělští zajatci ochotně pomáhali Angličanům rozvinout plachty a zdvihnout kotvy. Zatím se ti, kdo ve vesnici přežili, setkali na pláži a k mužům na galeoně se obraceli s prosbami, ať jim pomohou vysvobodit příbuzné uvězněné v troskách, vezmou je na palubu a odvezou do bezpečí. Námořníci zůstali k jejich nářkům hluší a věnovali se jenom vlastní záchraně.

Z ničeho nic pevninou otřásla druhá vlna zemětřesení provázená ještě ječivějším hřměním. Rozvlněný terén připomínal obrovský koberec vytřepávaný rukou monstra.

Tentokrát vody pomalu ustoupily, zanechaly Concepcion sedět na mělčině a odhalily mořské dno. Námořníky, z nichž ani jeden nedovedl plavat, popadl při pohledu do podvodních hlubin neskutečný děs. Užasle zírali na tisíce ryb poletujících kolem jako ptáci bez křídel, uvízlé mezi skalami a korály a ponechané ustupujícím mořem na suchu.

Žraloci, olihně a celá pestrá škála tropických ryb se zmítali ve smrtelném zápase.

Vytrvalá vlna záchvěvů rozvlnila pevninu, podmořské zemětřesení lámalo zemskou kůru, mořské dno se hroutilo a v jeho místě se vytvořila hluboká proláklina. Potom i moře zešílelo a ze všech stran se pokoušelo vyplnit prázdný prostor. Vody se vzedmuly ke gigantickému protiúderu neuvěřitelné rychlosti. Miliony tun čiré zkázy stoupaly stále výš až dosáhly čtyřicetimetrové výše. Až v budoucnu se tento jev stane známý jako tsunami.

Bezmocní muži neměli čas se zachytit pevných předmětů a zbožní neměli čas se modlit. Ochromení a oněmělí strachem ze zelené, bělostně napěněné hory vody, vyrůstající před jejich očima, dokázali jen stát a sledovat, jak se na ně valí s bezbožným řevem tisíce pekel. Jedině Cuttill byl natolik duchapřítomný, že se utekl pod ochranu palubní nástavby nad kormidlem a celým tělem se přimkl k jeho dlouhé páce.

Concepcion, natočená přídí ke kolosální vodní stěně, se zakymácela a vyplula vzhůru na její pěnící se hřeben.

Okamžik poté už ji pohltil divoký živel rozběsněné přírody.

Sotva mohutný proud popadl Concepcion do svých spárů, zběsilou rychlostí mrštil galeonou ke zničenému břehu. Většinu mužů na otevřených palubách to smetlo a nikdo je už víckrát nespatřil. Ubožáci na břehu a ti, kdo se pokoušeli osvobodit z trosek vesnice, se utopili. Zdálo se, že nenadálému vodnímu přívalu nestojí v cestě víc než pavučiny. V jednu chvíli byli ještě tu a v následující už bylo po nich. Jedině úlomky a větší kusy rozdrcených trosek se hnaly k Andám.

Cuttillovi se zdálo, že je pod tyčící se masou vody pohřben neuvěřitelně dlouho. Plíce ho pálily, jak zadržoval dech, a páku kormidla svíral tak pevně, jako by k ní byl přirostlý. Se skřípěním a vrzáním všech trámů si stará pevná loď nakonec prorazila cestu na hladinu.

Cuttill se nedokázal upamatovat, jak dlouho se jeho loď zmítala ve víru. Divoká vlna vymazala vše, co z vesnice ještě zbylo. Těch několik promáčených mužů, kteří bůhví jak zůstali na palubě potlučené Concepcion živí, se ještě víc zhrozilo při pohledu na mumie stovky let mrtvých starých Inků, vyplouvající na hladinu a obklopující loď. Vlna je vyrvala z dlouho zapomenutého pohřebiště a překvapivě zachovalá těla mrtvých teď upírala nevidomé pohledy na vystrašené námořníky. Byli si jisti, že jsou to zplozenci ďáblovi, kteří je pronásledují svou kletbou.

Cuttill se pokusil pohnout pákou a kormidlovat loď.

Bylo to marné, protože hned při prvním úderu vlny kormidlo vypadlo z čepů. Houževnatě lpěl na životě, ale také jeho děsily mumie kroužící kolem galeony.

To nejhorší ale ještě nebylo za nimi. Šílený proud přílivové vlny vytvořil vír, který se galeony zmocnil s takovou silou, že se stěžně zhroutily přes bočnice. Obě děla se uvolnila a kutálela se po palubě v divokém tanci ničení.

Kroužící vír smetl vyděšené námořníky jednoho po druhém, až nakonec zbyl pouze Cuttill. Mohutná vlna si prorazila cestu na osm kilometrů do vnitrozemí, pustošila a rvala stromy z kořenů. Sto čtverečních kilometrů úplně zdevastovala. Síla vlny vrhala vpřed mohutné balvany jako oblázky vystřelené dětským prakem. Až teprve když mořský posel smrti narazil na předhůří And, začal postupně ztrácet sílu. Jeho zuřivost se vyčerpala, klesl na úpatí hor a konečně s mlaskáním začal couvat. Zůstávalo za ním dílo zkázy, v dějinách dosud nezaznamenané.

Cuttill si uvědomil, že galeona znehybněla. Rozhlížel se po palubě pokryté spadaným ráhnovím a kusy dřeva, nespatřil ale živou duši. Ve strachu před návratem vražedné vlny se ještě hodinu choulil pod kormidlem, loď ale zůstávala nehybná a tichá. Pomalu a toporně si našel cestu vzhůru na zadní palubu a obhlížel scénu zkázy.

Bylo to ohromující. Concepcion stála vzpřímeně na souši uprostřed pokácené džungle. Podle jeho odhadu ji od nejbližší vody dělily nejméně tři míle. Nerozpadla se jen díky své pevné konstrukci a tomu, že plula na vlně, když udeřila. Kdyby z ní sjížděla, vodní živel by zavalil záď a rozdrtil ji na třísky. Přežila to sice, ale přesto byla vrak, který už nikdy neucítí moře pod svým kýlem.

Vzdálená vesnice docela zmizela. Zůstala po ní jen široká písčitá pláž bez jediné stopy trosek. Tisíce lidí a jejich domy jako by nikdy neexistovaly. Mrtvá těla pokrývala promočenou džungli. Cuttillovi to připadalo, že jsou roztroušena snad všude, mnohdy až v třímetrové hloubce pralesa.

Spousta jich v groteskních polohách uvízla na pokroucených větvích stromů. Většinou byla k nepoznání rozbitá.

Přestože se Cuttillovi nechtělo věřit, že by jako jediný člověk katastrofu přežil, nepodařilo se mu spatřit žádnou další živou duši. Poděkoval Bohu za záchranu a modlitbou ho poprosil o radu; pak začal zvažovat situaci. Ztroskotal čtrnáct tisíc námořních mil od anglických břehů, v hloubi těch koutů světa, které ovládali Španělé. A ti by jistě velmi rádi mučili a popravili nenáviděného anglického piráta, sotva by se ho zmocnili. Jeho šance na přežití tedy opravdu nestály za mnoho. Na návrat domů po moři nebyla sebemenší naděje. Cuttill se proto rozhodl, že má-li si zachovat alespoň sebemenší možnost úspěšně vyváznout, musí překročit Andy a vydat se na východ. Jakmile dosáhne brazilského pobřeží, vždycky ještě může narazit na některého z anglických bukanýrů, kteří tam přepadají portugalské lodi.

Na druhý den ráno si vyrobil nosič k lodní truhle a naskládal do ní potraviny a vodu z lodních zásob, věci na spaní, dvě pistole, libru střelného prachu a zásobu kulí a křesadel, pytlík tabáku, nůž a bibli ve španělštině. Jen v šatech, které měl na sobě, pak Cuttill vyrazil k zamlženým vrcholkům And. Ještě jednou se ohlédl po opuštěné Conpcepción a zauvažoval, že to snad byli bohové Inků, kdo nějak zapříčinil její katastrofu.

Teď už mají své posvátné relikvie zpátky, pomyslel si, tak ať si s nimi táhnou ke všem čertům. Vzpomněl si i na starobylou jantarovou skříňku, ale ani v nejmenším nezáviděl tomu, kdo ji najde a pokusí se ji ukrást.

*****

Drakeův návrat do Anglie byl triumfální. Golden Hind dorazila do Plymouthu 26. září 1580 a praskala ve švech pod nákladem. Po Thomasi Cuttillovi a jeho lodi Nuestra Seňora de la Concepcion však nebylo nikde ani stopy. Ti, kdo finančně podpořili Drakea, měli ze svých investic zisk 4700

procent a královnin podíl se stal základem budoucí britské expanze. Na palubě Hindu v Greenwichi se konala velkolepá oslava, při níž královna Alžběta pasovala Drakea na rytíře. Loď, která jako druhá v historii obeplula svět, se stala turistickou atrakcí. Po tři generace se vystavovala pohledům, až nakonec buď shnila, nebo vyhořela až po čáru ponoru. Přestože dějiny se o tom nezmiňují, ať tak nebo jinak, Golden Hind se rozpadla ve vodách Temže.

Po celých dalších šestnáct let Sir Francis Drake pokračoval ve výbojích. Když při jedné ze svých pozdějších cest dobyl přístavní města Santo Domingo a Cartagena, stal se námořním admirálem Jejího Veličenstva. Byl starostou Plymouthu a členem parlamentu. A pak tu byl i jeho smělý útok na španělskou námořní armádu v roce 1588. Jeho konec nastal v roce 1596 během expedice, při které plenil přístavy a lodi ve španělských mořích. Podlehl úplavici a jeho tělo v olověné rakvi bylo svrženo do moře nedaleko panamského Portobela.

Až do jeho smrti stěží minul den, kdy by si Drake nelámal hlavu nad zmizením Concepcion a nad záhadou tajemné nefritově skříňky a jejích zauzlovaných provázků.

ČÁST I. - V HLUBINÁCH

A VÝŠINÁCH

10. říjen 1998 Peruánské Andy

01 KAPITOLA

Kostra spočívala v usazeninách na dně hluboké tůně, jako by si jen hověla na měkké podušce. Vychladlé oční důlky se vodní temnotou neochvějně dívaly vzhůru, k hladině vzdálené odtud šestatřicet metrů. Na chvíli po bezmasých ústech přeběhl hrůzný a mstivý škleb, když mořský hádek vystrčil svou zlobnou hlavu z hrudního koše a posunul se dál, nechávaje za sebou šmouhu zvířeného bláta.

Jedna z paží zůstala vztyčená s loktem zabořeným v bahně a kostnatými prsty naznačujícími varovné gesto.

Od dna tůně až k jejímu sluncem zalitému povrchu kdesi nahoře se voda postupně projasňovala; zatímco dole byla tísnivé šedohnědá, u hladiny měla zásluhou vodních rostlin, bujících tam v tropickém vedru, barvu světlé hrachové polévky. Kruhová obrubeň na povrchu měřila napříč dobrých třicet metrů a strmé stěny studně klesaly do patnáctimetrové hloubky, než se dotkly vody. Bylo jasné, že kdo se dostal dolů, ať už to byl člověk nebo zvíře, bez pomoci shora neměl naději se vrátit.

Něco zlověstného se pojilo k téhle přírodní vápencové studni, nebo kenotě, jak se jí odborně říká; jakási odpudivá hrozba, kterou zvířata dokázala vycítit, takže odmítala přiblížit se k ní na vzdálenost dobrých padesáti metrů. Krutý pocit smrti se vznášel nad okolím - a právem. To místo bylo víc než pouhá obětní studna, do jejíchž temných vod kněží zaživa sráželi muže, ženy a děti jako oběti v dobách sucha a ničivých bouří. Staré legendy a mýty o ní hovořily jako o obydlí zlých bohů, v němž se odehrávají podivné a nevysvětlitelné věci. Některé pověsti se rovněž zmiňovaly o výjimečných uměleckých výtvorech a soškách zdobených nefrity, zlatem a drahokamy, které se prý také vhazovaly do studně na usmířenou nepřátelským božstvům, jež měla na svědomí špatné počasí. V roce 1964 do jejích hlubin sestoupili dva potápěči a už se nevrátili zpět. Nikdo se ani nepokusil zachránit jejich těla.

Historie studny sahá až do nejstarších prvohor, kdy byla tato oblast zaplavena dávným mořem. Tisíce generací korýšů a korálu, které v něm žily a umíraly v následujících geologických dobách, tu zanechávaly své vápenaté skořápky a vytvořily obrovskou masu usazenin a písku, jejichž stlačením vznikla vrstva dolomitu a pískovce až dva kilometry silná. Později, v období před šedesáti pěti miliony let, nastalo obrovské vzedmutí zemské kůry, které vytvořilo pohoří And v jeho dnešní výši. Déšť stékající z hor časem vytvořil obrovskou podzemní zásobárnu vody, jež postupně rozpouštěla vápenec. V místech, kde se nahromadila, prodírala se voda vzhůru, až zemský povrch povolil a vytvořila se hluboká tůně.

Vysoko nad džunglí, obklopující studni ze všech stran, se v parném vzduchu ve velkých kruzích vznášel andský kondor a jedním necitelným okem pozoroval skupinu lidí pracujících u okraje kenoty. Mocná křídla vypjal do oblouku a nechal se nadnášet vzdušnými proudy. Mohutný černý pták, s bílým okružím a narůžovělou lysou hlavou, bez námahy kroužil nebem a pozorně sledoval dění pod sebou.

Až když se přesvědčil, že se tu nenabízí nic k jídlu, vystoupil mrchožrout do ještě větší výšky, nabízející lepší rozhled, a potom odplul k východu pátrat po mršinách.

Kolem studny se vždy točila spousta nezodpovězených dohadů. Až nyní se tu sešli archeologové, aby se do ní ponořili a z jejích tajemných hlubin vynesli na povrch historické památky. Místo se nacházelo na západním svahu pod vysokým hřebenem peruánských And, poblíž trosek velkého dávného města. Blízké kamenné stavby byly pozůstatkem širokého spolku městských států, nazývaného Chachapoyas, jenž si pak kolem roku 1480 podmanilo slavné impérium Inků.

Chachapoyská konfederace se rozkládala na území téměř čtyř set čtverečních kilometrů. Farmy, chrámy a pevnosti, roztroušené kolem její metropole, se nacházejí v dnes téměř neprozkoumané a hustě zalesněné oblasti. Trosky této velké civilizace svědčí o neuvěřitelně tajemném míšení kultur, jejichž původ je z valné části neznámý. Po chachapoyských panovnících a radách starších, jejich stavitelích a kněžích, vojácích a obyčejných lidech pracujících ve městech a na farmách, a ani po jejich životě se nedochovaly téměř žádné stopy. A před archeology teprve stál úkol prozkoumat způsob jejich vlády, právního systému a náboženských zvyků.

Doktorka Shannon Kelseyová, která širokýma hnědýma očima pod klenutým obočím shlížela dolů na nehybnou vodu, byla příliš vzrušená na to, aby pocítila chladný dotek strachu. Byla to velice atraktivní žena, a když se vkusně oblékla a nalíčila, vyzařovala z ní spíš chladná a odtažitá sebedůvěra, kterou většina mužů považovala za dráždivou, zvlášť když jim nebojácně a drze hleděla přímo do očí. Měla hladké, matné blond vlasy vzadu stažené červenou stužkou do ohonu a tváře, ruce a nohy zdravě opálené. Její přiléhavé, černé jednodílné plavky nádherně vyplňovala postava, jejíž křivky připomínaly přesýpací hodiny, jimž k hornímu rozměru přidali pro jistotu dvacet minut navíc. Pohybovala se s pružnou grácií tanečnice z Bali.

Už deset roků se doktorka Kelseyová, jíž bylo už výrazně přes třicet, fascinovaně obírala chachapoyskou kulturou. Při svých předchozích pěti expedicích prozkoumala a zmapovala významná archeologická naleziště a nemálo staveb a chrámů dávných měst této oblasti vysvobodila ze sevření agresivních porostů. Jako uznávaná archeoložka, specializovaná na andské kultury, vášnivě sledovala pozůstatky slavné minulosti. Pracovat v místech, kde tyto záhadné a tajuplné národy vzkvétaly a zanikaly, bylo snem, který se nyní stával skutečností díky grantu

archeologického

oddělení

Arizonské

státní

univerzity.

„Jestli tam viditelnost klesne pod dva metry, bylo by zbytečné tahat s sebou videokameru,” prohlásil fotograf Miles Rodgers, jenž celý projekt filmoval.

„Tak napráskej fotky,” rozhodně odpověděla Shannon.

„Chci záznamy z každého ponoření, ať už si vidíme dál než na špičku nosu, anebo ne.”

Rodgers, kterému chyběl jen rok do čtyřicítky a pyšnil se hustými černými vlasy a vousem, byl starý profík v podvodní fotografii. Žádali si ho na podmořské fotografování ryb a korálových útesů pro všechny významné vědecké a turistické publikace. Jeho výjimečné snímky vraků válečných lodí z 2. světové války v jižním Pacifiku a zaniklých přístavních měst ve Středomoří mu vynesly několik prestižních cen a uznání šéfu.

Vysoký, štíhlý muž se stříbřitě šedou bradkou, která mu pokrývala polovinu tváře, přidržoval Shannon vzduchové nádrže, aby mohla protáhnout paže popruhy a usadit si je na záda. „Byl bych radši, kdybyste se drželi zpátky, dokud nepostavíme potápěcí člun.”

„To bude trvat ještě dva dny. Když se teď pustíme do předběžného průzkumu, získáme tak náskok.”

„Tak alespoň počkejte, až sem z univerzity dorazí zbytek potápěčů. Kdybyste se s Milesem dostali do maléru, nemáme nic v záloze.”

„Nemějte strach,” lehce prohodila Shannon. „S Milesem si tam jen zaskočíme, abychom zjistili hloubku a kvalitu vody. Nepotopíme se na víc než třicet minut.” „A nanejvýš do patnácti metrů,” varoval ji starší muž. Shannon se na svého kolegu, doktora Steva Millera z Pennsylvánské univerzity, jen usmála. „A co když v patnácti metrech nenarazíme na dno?”

„Dostali jsme na to pět týdnů. Bylo by zbytečné kvaltovat a riskovat nehodu.” Miller promlouval klidným hlubokým hlasem, bylo však možno postřehnout v něm starostlivý tón. Patřil k předním archeologům své doby a posledních třicet let věnoval odhalování tajemství kultur, které se zrodily v hornatých oblastech And a postupně se rozšířily do džunglí Amazonie. „Buďte opatrní. Zjistěte kvalitu vody a geologické složení stěn studny a pak se vraťte nahoru.”

Shannon přikývla, potom plivla do masky a rozetřela sliny po vnitřní straně skla, aby se nezamlžovalo. Nakonec ještě masku opláchla v nádržce s vodou. Nastavila si vztlakový kompenzátor, utáhla zátěžový opasek a pak si navzájem s Rodgersem zkontrolovali vybavení. Všechno bylo v pořádku, digitální počítače pro potápění nastaveny na správný program. Shannon se spokojeně usmála na Millera: „Za chvíli jsme zpátky. Dejte chladit martini.”

V podpaží si upevnila široký popruh spojený s dlouhými nylonovými lany, která už svíralo šest chlapců a čtyři dívky, peruánští univerzitní studenti archeologie, kteří tu byli jako dobrovolníci. „Pomalu spouštět,” nařídil jim Miller.

Lana teď šla z ruky do ruky a oba archeologové zahájili sestup do zlověstné studně. Shannon a Rodgers roztáhli nohy a špičkami potápěčských ploutví se odráželi od drsných vápencových stěn, aby se o ně neporanili. Vrstvu kalu, pokrývající vodní hladinu, teď měli jasně před očima.

Vypadala jako začarovaná a byla asi stejně vábná jako škopek zelených splašků. Všude pronikal pach hniloby a nehybnosti. Dosavadní vzrušení z tajemna u Shannon náhle vystřídal naléhavý pocit neblahé předtuchy.

Když byli asi metr nad hladinou, oba stiskli mezi zuby vzduchové trubice a zamávali směrem k napjatým tvářím, zírajícím na ně shora. Chvíli poté se Shannon a Miles vyvlékli z postrojů a zmizeli pod páchnoucím slizem.

*****

Zatímco Miller nervózně obcházel podél obrubně studny a každou chvíli se díval na hodinky, studenti fascinovaně pozorovali zelenou hladinu dole. Uběhlo patnáct minut a po potápěčích nebylo ani vidu ani slechu. Najednou se ztratily i hrozny vzduchových bublin stoupajících z jejich dýchacích přístrojů. Miller zuřivě pobíhal kolem studně. Objevili tam snad jeskyni a vlezli do ní? Když čekal už dalších deset minut, vyrazil k nedalekému stanu a vtrhnul dovnitř. Téměř horečně popadl mobilní rádio a začal ladit na vlnu hlavního stanu expedice v městečku Chachapoyas, ležícím asi 90

kilometrů jižně odtud. Juan Chaco, generální inspektor peruánského archeologického výzkumu a ředitel Národního muzea v Limě, se mu ozval téměř okamžitě. „Tady Juan. To jste vy, doktore? Co pro vás mohu udělat?” „Doktorka Kelseyová a Miles Rodgers trvali na tom, že se potopí a provedou v obětní studni předběžný průzkum,” odpověděl Miller. „Obávám se, že se jim něco stalo.”

„To vlezli do té žumpy a ani nepočkali na potápěčskou partu z univerzity?” tázal se Chaco podivně nevzrušeným hlasem.

„Pokoušel jsem se jim to rozmluvit.”

„Kdy se ponořili do vody?”

Miller si to znovu ověřil na hodinkách. „Před dvaceti sedmi minutami.”

„Jak dlouho tam chtěli zůstat?”

„Podle plánu se měli vynořit po třiceti minutách.”

„Tak to je pořád ještě čas,” oddychl si Chaco. „Co se vám tedy nezdá?”

„Už dobrých deset minut nevidíme žádné bubliny.”

Chaco zadržel dech a na moment zavřel oči. „Tak to nevypadá dobře, kamaráde. Tohle jsme neplánovali.”

„Můžete sem poslal napřed partu potápěčů vrtulníkem?”

vyptával se Miller.

„To nejde,” bezmocně odpověděl Chaco. „Ještě pořád jsou na cestě z Miami. Jejich letadlo čekáme v Limě až asi za čtyři hodiny.”

„Nemůžeme si dovolit, aby se nám do toho pletly úřady.

Rozhodně ne teď. Nešlo by sehnat skupinu záchranářů, která by se co nejrychleji dostala ke studni?”

„Nejbližší námořní základna je v Trujillu. Dám vědět jejímu veliteli, aby okamžitě vyrazili.”

„Hodně štěstí, Juane. Zůstanu na rádiu na naší lince.”

„Dejte mi vědět, kdyby se něco dělo.”

„To víte že dám,” zasmušile odpověděl Miller.

„Poslyšte, příteli.”

„Ano?”

„Ti se z toho dostanou,” neupřímně ho utěšoval Chaco.

„Rodgers je skvělý potápěč. Není zvyklý dělat chyby.”

Miller už neodpovídal. Nebylo co říci. Přerušil spojení s Chakem a pospíchal zpět k zamlklé skupině studentů, kteří vyděšeně zírali do hlubiny studně.

V Chachapoyas vytáhl Chaco kapesník a otřel si jím tvář. Na takové věci neměl povahu. Neměl rád nečekané problémy. Jestli se ti dva pitomí Američané utopili, začne úřední vyšetřování. Bez ohledu na to, jaký měl Chaco vliv, peruánští novináři byli celí žhaví, aby celou nehodu nafoukli do neskutečných rozměrů. A mohlo by se stát, že následky budou katastrofální.

„To poslední, co teď potřebujeme, jsou dva mrtví archeologové na dně studny,” bručel si pro sebe.

Roztřesenýma rukama uchopil mikrofon vysílačky a začal rozesílat naléhavé žádosti o pomoc.

02 KAPITOLA

Od chvíle, kdy se Shannon a Miles ponořili do posvátné studně, už uplynula hodina a tři čtvrtě. Jakýkoli pokus zachránit je by teď vyšel naprázdno. Nebylo nic, co by se na jejich záchranu dalo udělat. Už dávno vyčerpali zásoby vzduchu a museli tedy být po smrti. K nekonečnému počtu těch, kdo v průběhu staletí zmizeli v těchto vražedných vodách, přibyli další dva mrtví.

Hlasem vzteklým z bezmoci Chaco informoval, že peruánské námořní síly nejsou v tuto chvíli schopny uskutečnit pomocnou akci. Vyprošťovací a záchranářská jednotka se účastní cvičení hluboko na peruánském jihu, někde poblíž hranic s Chile. Před západem slunce by se jejich potápěči s veškerým vybavením ani letecky nedokázali přepravit ke studni. Chaco jen bezmocně sdílel Millerovu úzkost z pomalé odezvy na naléhavé volání o pomoc. Tady však byli v Jižní Americe, kde rychlost málokdy stojí na předním místě.

První to zaslechla jedna ze studentek. Přiložila si ruce k uším a otáčela se tam a zpět jako radarová anténa.

„Vrtulník,” vykřikla nadšeně a ukazovala směrem k západu, někam nad vrcholky stromů.

Všichni kolem okraje studně naslouchali v napjatém očekávání. Doléhalo k nim jemné tlučení, jak vrtule rotoru rozrážela vzduch, čím dál hlasitěji a hlasitěji. O minutu později se jim před očima zjevil tyrkysový vrtulník s nápisem NUMA nakresleným na obou bočních stranách.

Odkud se tu zjevili, divil se Miller, kterému se o stupeň zlepšila nálada. Tohle rozhodně nebyly znaky peruánského námořnictva. Musel to tedy být civilní stroj.

Jak vrtulník zahájil sestup směrem k malé mýtině v sousedství studně, vrcholky okolních stromů se divoce rozkomíhaly. Přistávací lyže byly ještě stále ve vzduchu, když se v trupu letounu otevřela dvířka, ze kterých na zem hbitě seskočil vysoký muž s vlnitými černými vlasy. Měl na sobě tenkou nepromokavou kombinézu s krátkými nohavicemi, určenou pro potápění v teplých vodách. Aniž by si všímal mládeže, zamířil přímo ke staršímu muži.

„Vy jste doktor Miller?”

„Ano, jsem Miller.”

Neznámý, jemuž se po tváři rozléval vřelý úsměv, mu nabídl tvrdou ruku. „Je mi líto, že jsme se sem nedostali dřív.”

„A kdo vlastně jste?”

„Jmenuji se Dirk Pitt.”

„Ale vy jste Američan,” konstatoval Miller, zírající do zvrásněné tváře a usmívajících se očí.

„Ředitel sekce speciálních projektů Národní agentury pro podmořský výzkum Spojených států. Jestli jsem dobře rozuměl, dva vaši potápěči zmizeli v podvodní jeskyni.”

„Ve studni,” opravil ho Miller. „Doktorka Shannon Kelseyová a Miles Rodgers se potopili před téměř dvěma hodinami a dosud se jim nepodařilo vynořit se.”

Pitt přešel k okraji studně, pohlédl dolů na stojatou vodu a okamžitě si uvědomil, že podmínky pro potápění jsou tu prachmizerné. Od slizce zelené na okrajích přecházela barva hladiny ve smolně černou uprostřed a vytvářela tak dojem mimořádné hloubky. Nic nedávalo naději, že jakákoli operace by mohla skončit něčím víc, než vyproštěním těl.

„Moc příjemné to není,” zauvažoval.

„Odkud se tu berete?” vyzvídal Miller.

„NUMA provádí podmořský geologický průzkum nedaleko pobřeží západně odtud. Velitelství peruánského námořnictva rozeslalo rádiem žádost o vyslání potápěčů na záchrannou akci a my jsme na ni odpověděli. Vypadá to, že jsme sem dorazili první.”

„To si myslíte, že se nějací oceánografové mohou pouštět do záchranné operace v téhle díře do pekel?” odsekl Miller, kterého to najednou naštvalo.

„Naše výzkumná loď s sebou vozí i nezbytné potápěčské vybavení,” vysvětloval Pitt nevzrušeným hlasem. „Já sám nejsem vědec, ale námořní inženýr. Absolvoval jsem sice jen několik lekcí záchranářského výcviku pod vodou, ale jsem docela dobrý potápěč.”

Dřív než ze sebe Miller dostal další nevěřícnou odpověď, motor vrtulníku pomalu zhasl a listy rotoru se zastavily. Z

výstupních dvířek vyklouzl pomenší chlápek se širokými rameny a mohutnou hrudí přístavního dělníka a připojil se k nim. Vedle vysokého a štíhlého Pitta působil jako jeho pravý opak.

„Můj přítel a parťák Al Giordino,” představil ho Pitt.

Giordino pokývl hlavou porostlou množstvím tmavých kudrnatých vlasů. „Ahoj,” řekl prostě.

Miller pohlédl přes ně a skrz přední sklo vrtulníku. Když zjistil, že uvnitř už nejsou žádní další cestující, zoufale se na ně zašklebil. „Jen dva, jenom vy dva. Proboha, na to je potřeba aspoň tucet lidí, aby je dostali ven.”

Pitt se Millerovým výbuchem nenechal ani v nejmenším otrávit. Pohledem temně zelených jiskrných očí, ve kterých se ukrývala téměř hypnotická síla, se smířlivě a s pochopením díval na archeologa. „Nechte to na mně, doktore,” řekl tónem, jenž nepřipouštěl další debatu. „Já s Alem to zvládneme.”

Během několika minut, jen co skončila krátká plánovací porada, byl Pitt připraven ponořit se do studně. Měl na sobě celotvářovou masku s exotermickým regulátorem přívodu vzduchu, vhodnou pro použití ve znečištěných vodách.

Sluchátka na uších byla napojena na výkonné potápěčské rádio. Na zádech měl pár plynových láhví, z nichž každá obsahovala téměř tři kubíky stlačeného vzduchu, a u vztlakového kompenzátoru celý šik přístrojů pro určování hloubky, tlaku vzduchu a směru podle kompasu. Jakmile se Pitt plně vyzbrojil, Giordino mu připojil tenký komunikační a signalizační kabel ke sluchátkům a bezpečnostní sponu na řemen, který měl Pitt utažený přes prsa. Zbytek záchranného lana byl namotán na velkém bubnu uvnitř vrtulníku a komunikační kabel spojen s vnějším reproduktorem. Když ještě naposledy zkontroloval Pittovu výbavu, Giordino ho poklepal po hlavě a do mikrofonu komunikačního zařízení oznámil:

„Vypadá to dobře. Dokážeš číst?”

„Skoro po paměti,” odpověděl Pitt, jehož teď přes reproduktor všichni slyšeli. „Jak vypadám?”

„Čistě a spořádaně,” uznal Giordino. „Od teďka ti začnu monitorovat program dekomprese a čas ponoření.”

„Rozumím.”

„Počítám s tím, že mi budeš průběžně dávat zprávy o situaci a hloubce.”

Pitt si kolem jedné paže omotal bezpečnostní lano a uchopil ho oběma rukama. Průhledem masky ještě jednou mrknul na Giordina. „Tak dobrá, představení může začít.”

Giordino pokývl na čtyři z Millerových studentů, kteří začali odvíjet lano z bubnu. Zatímco Shannon a Miles se cestou dolů odráželi od stěn studny, Giordino přehodil nylonové lano přes kraj bezlisté větve stromu, která dosahovala asi na dva metry přes svislý sráz, takže Pitt mohl sestupovat, aniž by narážel na vápencové výčnělky. Na člověka, který zřejmě posílá přítele na jistou smrt, pomyslel si Miller, působí Giordino neuvěřitelně klidně a zdatně.

Protože o téhle legendární dvojici dosud nikdy neslyšel, nemohl vědět, co jsou Pitt a Giordino zač. Nebylo možné tušit, že jsou to naprosto mimořádní muži, co mají za sebou víc než dvacet let podmořských dobrodružství, během kterých si vypěstovali dokonalý smysl pro odhadování naděje na přežití. Nezbývalo mu, než postávat tu s pocitem marnosti nad něčím, co s jistotou považoval za podnik předem určený k nezdaru. Nakláněl se přes obrubeň a upřeně pozoroval Pitta blížícího se k zelenému povlaku na hladině.

„Jak to vypadá?” zeptal se Giordino po telefonu.

„Jako babiččina rozvařená hrachová polévka,” odpověděl Pitt.

„Tak se radši nepokoušej ochutnat ji.”

„To mě ani v nejmenším nenapadlo.”

Do chvíle, kdy se Pittovy nohy dotkly tekutého kalu, už nepadlo ani slovo. Když se hladina zavřela nad Pittovou hlavou, Giordino uvolnil záchranné lano, aby mu poskytl volnost pohybu. Teplota vody byla jen asi o deset stupňů nižší než v průměrně rozpálené peci. Pitt teď už dýchal pomocí přístroje, otočil se, kopnul ploutvemi a ponořil se do kalných vod smrti. Narůstající tlak vody mu dorážel na ušní bubínky, a aby jeho sílu vyrovnal, začal funět do masky.

Rozsvítil ruční potápěčskou svítilnu, ale její paprsek jen stěží pronikal kalnou vodou.

Z ničeho nic pak pronikl hustou tmou do rozevřené propasti křišťálově čiré vody. Světelný paprsek, který se mu dosud od vodních řas odrážel do tváře, najednou pronikal do dálky. Tak okamžitá změna pod vrstvou slizu ho na moment zarazila. Připadalo mu to, jako by plaval ve vzduchu.

„Hloubka čtyři metry a viditelnost dokonalá,” hlásil na povrch.

„Jsou ti další dva někde v dohledu?”

Pitt se pomalu otočil kolem osy. „Ne, ani stopy.”

„Máš přehled, jak to vypadá dole?”

„Celkem slušně,” odpověděl Pitt. „Voda je průhledná jako sklo, ale je poměrně temná. Povlak na hladině pohlcuje sluneční světlo cestou ke dnu tak ze sedmdesáti procent.

Podél stěn je dost tma, takže k nim musím vždycky doplavat, abych neminul těla.”

„Je bezpečnostní lano dost volné?”

„Udržujte ho mírně napjaté, aby mi nepřekáželo, až se spustím dál do hloubky.”

Následujících dvacet minut Pitt kroužil podél strmých stěn studny a zkoumal v nich každou prohlubeň. Dolů sestupoval v kruzích jako podél nějaké obří vývrtky.

Vápenec, co se tu usadil před stamiliony let, byl protkán minerály v podivných abstraktních obrazcích. Nechal se lehce nadnášet a vláčně, pomalu plaval za světlem lampy, kterou komíhal dopředu a zpět. Zmocňovala se ho představa, že se vznáší v bezedné jámě.

Konečně dosáhl téměř samého dna posvátné studně.

Nesetkal se tu s žádným hrubým pískem ani rostlinami, pouze s neklidným nánosem ohavného hnědého bahna, z něhož se draly shluky šedavých skal. „Jsem u dna. Ve třiceti šesti metrech nebo o málo víc. Po Kelseyové a Rodgersovi pořád ani stopy.”

Vysoko nahoře se Miller nevěřícně zadíval na Giordina.

„Museli se tam utopit. Přece není dost možné, aby jen tak zmizeli.”

Hluboko dole Pitt opatrně šlapal vodu těsně nad dnem, přičemž si dával dobrý pozor, aby zůstal alespoň metr nad kameny a především nad blátem, které se v jediné vteřině mohlo zvířit, vytvořit oslepující mrak a zmenšit viditelnost na nulu. Jakmile by se bahno jednou rozptýlilo ve vodě, trvalo by to několik hodin, než by se znovu usadilo u dna.

Nevědomky se otřásl. Když teď sestoupil z prohřátého pásu při hladině do chladnějších vrstev vody, začalo mu být nepříjemné chladno. Na chvíli se nechal jen pomalu nést vodou a seřídil kompenzátor na mírný vztlak, takže teď plaval hlavou dolů s ploutvemi nahoru.

Opatrně se natáhl směrem ke dnu a jemně vnořil ruce do hnědého bahna. Dřív než dosahovalo k zápěstí, narazil na pevné dno. To je dost divné, že usazeniny jsou tu takhle mělké, pomyslel si Pitt. Po tolika staletích by eroze stěn studny a splach s povrchu měly vytvořit vrstvu bláta nejméně na dva metry hlubokou. Znehybněl a pomalu se vznášel nad čímsi, co na první pohled působilo jako plocha doběla vyrudlých větví, vyčnívajících z bahna. Jednu z nich, deformovanou drobnými výčnělky, uchopil a opatrně vyprostil z vrstvy bláta. Před očima se mu zjevila páteř dávné posvátné oběti.

Do sluchátek pronikl Giordinův hlas. „Tak mluv přece!”

„Hloubka třicet sedm metrů,” odpověděl Pitt a odhodil páteř stranou. „Dno studny pokrývají kosti. Kolem dokola tu musí být na dvě stovky koster.” „A co ta těla?” „Zatím nic.”

Při pohledu na kostru, jejíž bezmasá ruka ukazovala kamsi do temných vod, přeběhl Pittovi po zádech mráz. V

sousedství hrudního koše uviděl zrezivělý plát brnění, lebka stále ještě vězela v něčem, co vypadalo jako španělská helma ze šestnáctého století.

„Řekni doktoru Millerovi, že jsem tu našel nějakého dávno mrtvého Španěla i s prsním krunýřem a helmou,”

hlásil svůj nález Giordinovi. Potom, jako by ho k tomu naváděla nějaká neviditelná síla, stočil pohled směrem, jímž ukazoval pokroucený prst.

Bylo tam další tělo, ale někoho, kdo zemřel celkem nedávno. Zdálo se, že je to muž s nohama trčícíma vzhůru a hlavou zvrácenou dozadu. Rozklad ještě netrval dost dlouho, aby veškeré maso opadalo. Mrtvola byla teprve ve stadiu saponifikace, kdy se masité tkáně a vnitřní orgány mění v mazlavou a mýdelnatou hmotu.

Podle drahých bot do terénu, červeného hedvábného šátku uvázaného kolem krku a stříbrné navažské spony na pásku, zdobené tyrkysy, Pitt snadno poznal, že mrtvý není místní venkovan. Ať už to ale byl kdokoli, nebyl nijak mladý. Lehký proud, vyvolaný Pittovými pohyby, čeřil prameny šedivých vlasů a vousů. Rozšklebená rána v oblasti krku svědčila o tom, jak zahynul.

Ve světle Pittovy potápěčské lampy se najednou zableskl masivní zlatý prsten s velkým žlutým kamenem. Takový prsten, napadlo Pitta, by se možná mohl hodit pro identifikaci mrtvého. I když přetáhnout prsten přes kloub hnijícího prstu mrtvého nedalo moc práce, Pitt musel překonávat nával nevolnosti. Napůl dokonce očekával, že se mu tu zjeví mlžná postava a obviní ho z okrádání mrtvol.

Přestože mu to připadalo nechutné, očistil prsten v usazenině od všech pozůstatků jeho původního majitele a pak si ho navlékl na vlastní prst, aby ho neztratil.

„Mám tady dalšího,” sdělil Giordinovi.

„Některého z potápěčů, nebo starého Španěla?”

„Ani jednoho. Tenhle vypadá tak několik měsíců, možná rok starý.”

„Chceš ho vyzdvihnout?” ptal se Giordino.

„Teď ne. Počkáme, dokud nenajdeme Millerovy lidi…”

Pitt najednou zmlknul. Příval vody, který vrazil do studny jakousi neviditelnou průrvou na protější stěně, jím smýkl a rozvířil bahno jako prach točící se kolem tornáda. Nebýt záchranného lana, ztratil by pod neočekávaným nárazem víru kontrolu pohybů jako list ve vichru. Tak tak že udržel v ruce svítilnu.

„To byla ale pekelná šlupka,” znepokojeně se ozval Giordino. „Co se to tam děje?”

„Popadla mě děsná vlna úplně odnikud,” odpověděl Pitt.

Uvolnil se a nechal se nést proudem. „Teď už alespoň víme, proč je tu vrstva usazenin tak mělká. Čas od času je odplavuje vír.”

„Nejspíš ho živí nějaký systém podzemních vod s narůstajícím tlakem, který se uvolňuje, když se vlna přežene přes dno studny,” uvažoval Giordino. „Máme tě vytáhnout?”

„Ne, nechte mě být. Nevidím sice nic, ale na nějaké bezprostřední nebezpečí to nevypadá. Pomalu uvolňujte záchrannou šňůru a uvidíme, kam mě proud ponese. Někde tu musí být průlez.”

„To je moc nebezpečné. Někde se můžeš zachytit a uvíznout.”

„Ne, pokud si dám pozor a nezamotám se do lana,”

nevzrušeně odpověděl Pitt.

Nahoře se Giordino podíval na hodinky. „Jseš dole už šestnáct minut. Jak jsi na tom se vzduchem?”

Pitt si přidržel ukazatel tlaku těsně před maskou na obličeji. Skrz rozvířené bahno stěží rozeznával ručičku.

„Vystačím ještě dobrých dvacet minut.”

„Dám ti deset. Potom, při téhle hloubce, budeš muset myslet na dekompresní zastávky.” „Ty jseš tady šéf,”

souhlasil Pitt. „Jak to tam vypadá?”

„Mám dojem, že mě to vtáhlo nohama napřed do úzkého tunelu. Rukama dosáhnu na stěny kolem. Ještě že mám záchranné lano. Vyplavat proti proudu by asi nešlo.”

Giordino se otočil k Millerovi. „Tak se mi zdá, že už zjistil, co se stalo vašim potápěčům.

Miller nahněvaně potřásl hlavou. „Varoval jsem je.

Mohli se tomu vyhnout, kdyby se potopili jen do menší hloubky.”

Pittovi to připadalo, že ho proud vtahuje do úzké skalní pukliny celou hodinu, ve skutečnosti to ale trvalo jen asi dvacet sekund. Mrak usazenin trochu opadl a většina z něj zůstala za ním v hloubi studně. Začal už zřetelněji rozeznávat okolí. Kompas ukazoval, že ho to nese jihovýchodním směrem. Potom se stěny najednou rozevřely do rozsáhlé zaplavené prostory. Napravo pod sebou na okamžik zahlédl záblesk prozařující temnotou. Něco kovového nejasně odráželo paprsek svítilny, který se s obtížemi prodíral kalnou vodou. Byla to opuštěná vzduchová láhev a poblíž ležela druhá. Doplaval nad ně a zadíval se na kontrolní měřidla tlaku. Jejich ručičky ukazovaly, že zásobníky jsou prázdné. Zakroužil světelným paprskem kolem sebe a docela očekával, že uvidí těla vznášející se temnotou jako strašidelní démoni.

Chladná spodní voda připravila Pitta o značnou dávku sil. Cítil, že se začíná pohybovat trochu znaveně. Přestože Giordinův hlas stále přicházel do sluchátek stejně jasně, jako by Pitt stál na krok od něj, jeho slova se stávala nezřetelná.

Pitt v duchu přepnul z automatického myšlení a začal se plně ovládat. Jeho mozek teď vysílal jednoduché příkazy: zkontrolovat měřicí přístroje, bezpečnostní lano, vztlakový kompenzátor. Jako by se mu v hlavě usadil ještě jeden Pitt.

Přinutil se zaostřit všechny smysly a napjal pozornost.

Pokud snad těla do sebe vtáhla boční chodba, mohl je snadno minout bez povšimnutí. Rychlá obhlídka však nepřinesla nic až na pár odhozených plovacích ploutví.

Zamířil světelným paprskem vzhůru, odkud se mu vrátil jako odraz od hladiny. Znamenalo to, že ve skalní komoře musí být vzduchová kapsa.

Další, co zahlédl, byl pár bílých nohou.

03 KAPITOLA

Být uvězněný daleko od vnějšího světa v kobce věčného ticha, dýchat z nepatrné zásoby vzduchu miliony let starého a dusit se totální temnotou hluboko pod zemí je příliš děsivé a příliš hrůzné, aby bylo možno si to představit. Strach z umírání za tak děsivých podmínek se snad dá přirovnat jedině k uvěznění v komoře plné hadů.

Poté, co Shannon a Rodgerse opustil prvotní záchvat paniky, vrátila se jim alespoň jistá dávka racionálního myšlení. Avšak jejich naděje na přežití se postupně vyčerpávala společně se zbytky vzduchu v tlakových láhvích a posledními záblesky života jejich podvodních svítilen. Vzduch v malé podzemní kapse byl čím dál zkaženější a čpěl jejích vlastním dechem. Omámení a zmatení z nedostatku kyslíku si uvědomovali, že jejich utrpení brzy skončí a vodní nádrž pod nimi se změní v jejich hrob.

Podvodní proud je vtáhl do jeskyně ve chvíli, kdy se Shannon nadšeně ponořila až ke dnu studny poté, co tam zahlédla celou plochu pokrytou kostrami. Rodgers ji věrně následoval a vyčerpal se pak marnými pokusy uniknout proudu. Poslední zbytky vzduchu pak spotřebovali při marných pokusech najít jinou cestu ze skalní komory. Nebyl tam žádný východ, žádná možnost úniku. Nezbývalo jim než vznášet se v temnotě, nechat se nadnášet vztlakovými kompenzátory a čekat na smrt.

Rodgers, bez ohledu na svou kuráž, na tom byl bledě a Shannon už se také chytala posledních nitek naděje, když najednou spatřila záblesk světla z odpudivé vody pod sebou.

Postupně se rozjasňoval až najednou žlutavý paprsek zamířil směrem k ní. Nepohrávají si to s ní jen omámené smysly?

Má si skutečně dělat nějaké naděje?

„Našli nás,” vydechla konečně, když se světlo pohnulo směrem k ní.

Rodgers, s tváří zšedlou únavou a beznadějí, zíral prázdným pohledem na blížící se paprsek světla, ale nereagoval.

Nedostatek dýchatelného vzduchu a ubíjející temnota ho přivedly na samý pokraj komatu. Oči měl rozšířené a dosud ještě dýchal a poněkud nepochopitelně stále pevně svíral kameru. Nejasně si uvědomoval, že se propadá do tunelu světla, popisovaného lidmi, kteří přežili svou smrt.

Shannon pocítila na noze dotyk ruky a ve chvíli se na dosah od ní vynořila z vody hlava. Světlo potápěčské svítilny jí blesklo do očí a na okamžik ji oslepilo. Poté se stočilo do Rodgersovy tváře. Pitt, jenž okamžitě poznal, kdo je na tom hůř, sáhl pod jednu paži a uchopil poutko pomocného vzduchového regulátoru, napojeného na dvojitý ventil rozšiřující výbavu vzduchových láhví. Rychle vložil náustek plynového přívodu Rodgersovi do úst. Poté podal Shannon rezervní miniláhev a vzduchový regulátor, které měl připevněné k hradnímu popruhu.

Stačilo několik hlubokých nadechnutí a dobrá nálada i fyzická kondice se jim začaly úplně zázračně vracet.

Shannon Pitta mocně obejmula, zatímco oživlý Rodgers mu pumpoval rukou tak důkladně, že mu málem vykloubil zápěstí. Z prožitého vzrušení a náhlé úlevy je zaplavovaly vlny nadšení, jež střídaly chvíle tiché radosti, kterou nedokázali nijak vyjádřit.

Až když si Pitt uvědomil, že Giordino mu do sluchátek doslova křičí, jak se pokouší zjistit, co se děje, ohlásil se mu.

„Řekni doktoru Millerovi, že jsme ty jeho ztracené ovečky našli. Jsou živí, opakuji, jsou živí a v pořádku.”

„Ty je máš?” zařval Giordino přes sluchátka. „A nejsou mrtví?”

„Trochu promodralí kolem žáber, ale jinak v docela dobrém stavu.”

„Je to vůbec možné?” mumlal si nevěřícně Miller.

Giorgino mu odpověděl přikývnutím. „Doktor by rád věděl, jak se jim podařilo zůstat naživu.”

„Proud je strhl do podzemní komory, která má pod klenbou vzduchovou kapsu. Naštěstí jsem dorazil právě včas. Ještě pár minut a vyčerpali by veškerý kyslík.”

Skupina shromážděná kolem reproduktoru poslouchala tato hlášení jako zkamenělá. Sotva jim ale dobré zprávy pronikly do vědomí, do všech tváří se vrátila úleva a starým kamenným městem se rozléhaly radostné výkřiky a potlesk.

Miller se odvrátil, jako by si utíral slzy z očí, a Giordino se jen usmíval a usmíval.

Dole v jeskyni Pitt ukázal, že si nemůže sundat dýchací masku z tváře a volně mluvit. Naznačil, že se budou muset dorozumívat pomocí gestikulace. Shannon a Rodgers přikývli a Pitt jim tedy začal názorně předvádět způsob, jakým se odsud dostanou.

Protože oba zbloudilí potápěči odhodili veškerou nepotřebnou výzbroj s výjimkou obličejových masek a vztlakových kompenzátorů, Pitt si byl jistý, že všechny tři je bude možno bez problémů protáhnout zpět úzkou šachtou proti proudu do hlavní studně za pomoci jeho komunikační a záchranné šňůry. Podle údajů výrobce měla nylonová šňůra s telefonním kablíkem uvnitř vydržet zátěž až skoro do tří tisíc kilogramů.

Naznačil Shannon, aby se jednou nohou a jednou rukou přidržovala šňůry a vedla celou trojici. Dýchat měla z pomocné vzduchové miniláhve. Rodgers měl udělat totéž a následovat ji a Pitt samotný se měl držet natolik blízko, aby náustek náhradního regulátoru dosáhl k Rodgersovýrn ústům. Když se Pitt ujistil, že se všichni pevně drží a dýchá se jim dobře, dal vědět Giordinovi. „Držíme se pevně a jsme připraveni odsud vypadnout.” Giordino se otočil a pohlédl na partu mladých budoucích archeologů, kteří rukama svírali záchranné lano v postavení jako při závodním přetahování.

Ve tvářích se jim zračila nedočkavost a Giordino si ihned uvědomil nebezpečí, že pokud nedokáže jejich nadšení a nedočkavost udržet na uzdě, mohli by protáhnout potápěče skalnatou průrvou doslova jako maso z drsného komína udírny. „Vydržte. Jakou máte hloubku?”

„Ukazuje mi to něco málo přes sedmnáct metrů. Jsme mnohem výš, než je dno studně. Vtáhlo nás to sem chodbou, která asi dvacet metrů stoupá.”

„Ty jsi stále v mezích, ale ostatní dávno překročili časové a tlakové limity,” informoval ho Giordino.

„Spočítám to a poradím vám se zastávkami na dekompresi.”

„Nedělej je moc dlouhé. Jakmile se vyprázdní malá láhev, z toho mého dvojčete nebudeme moci všichni tři dýchat nijak dlouho.”

„S tím si hlavu nelam. Pokud nebudu tady ty děti držet za límec, vyškubnou vás odtamtud tak rychle, že si budeš připadat jako vystřelený z děla.”

„Pokus se udržet to v civilizovaných mezích.”

Zdviženou rukou dal Giordino studentům signál, ať začnou vytahovat. „Jedem!”

„Povolejte kejklíře a šašky,” požádal Pitt, kterého neopouštěla dobrá nálada.

Záchranná šňůra se napjala a dlouhá pomalá cesta začala.

Hukot podvodního proudu v šachtě se mísil s klokotem vzduchových bublin vypouštěných jejich dýchacími přístroji. Protože teď už neměl za úkol nic jiného než se pevně držet lana, Pitt se dokonale uvolnil a zvláčněl a nechal své tělo táhnout proti směru podzemního proudu, který se úzkou průrvou hnal jako vzduch hadicí vysavače. Blátem lehce zakalená voda v hlavní studni na konci skalní průrvy se zdála být na míle vzdálená. Čas ztrácel na významu a tak mu to připadalo, že je pod vodou už celé věky. Jedině Giordinův vyrovnaný hlas Pittovi pomáhal udržovat kontakt s realitou.

„Kdybychom táhli moc rychle, zakřičte,” přikazoval Giordino.

„Vypadá to dobře,” odpověděl Pitt, jenž cítil, jak jeho vzduchové láhve narážejí na strop šachty.

„Dokážeš odhadnout rychlost proudu?”

„Skoro osm uzlů”.

„Tak to není divu, že vaše těla kladou takový odpor.

Mám tady nahoře deset lidiček a táhnou, že mohou duši vyplivnout.” „Už jen asi šest metrů a jsme z toho venku,”

informoval ho Pitt.

Trvalo to asi minutu, možná minutu a půl, kdy se jen s námahou přidržovali záchranného lana v souboji s podzemním proudem. Jeho dravost se postupně zmenšovala až náhle pocítili, že už je netísní stěny úzké průrvy a pohybují se v blátem mírně zakalené vodě, vířící na dně obětní studny. Za další minutu se už vznášeli vzhůru, z dosahu proudu, směrem k průzračné, nezkalené vodě. Při pohledu nahoru Pitt spatřil světlo pronikající zeleným povlakem na hladině a pocítil zázračný dotek úlevy.

Podle toho, jak napětí lana náhle povolilo, Giordino poznal, že už se osvobodili z protitahu podzemního proudu.

Zatímco na příručním počítači odečítal data pro bezpečnou dekompresi, nařídil zastavit výstup. Jedna osmiminutová zastávka by Pittovi stačila, aby se vyhnul jakémukoli nebezpečí nemoci z dekomprese, avšak potápěči archeologické výpravy nutně potřebovali mnohem delší zastávky. Byli dole víc než dvě hodiny v hloubce od 17 do 37 metrů. Potřebovali tedy nejméně dvě zastávky, které budou dohromady trvat víc než hodinu. Má ale Pitt v bombách dost vzduchu, aby jim všem stačil? To byla otázka života a smrti. Stačí jim na deset minut? Na patnáct? Na dvacet?

Na hladině moře, při tlaku jedné atmosféry, normální lidské tělo obsahuje asi jeden litr rozpuštěného dusíku.

Množství absorbovaného dusíku se ale zvyšuje při hloubkovém potápění zásluhou vdechování většího množství vzduchu a vodního tlaku: na dva litry při dvou atmosférách, tedy v hloubce deseti metrů, na tři litry ve třech atmosférách ve třiceti metrech a tak dál. Při potápění se nadbytečný dusík rozpouští v krvi, která ho roznáší po celém těle a ukládá v tkáních. Jakmile potápěč začne vystupovat, je situace opačná, tentokrát je ale celý proces podstatně pomalejší. Jak míří k hladině, nadbytečný dusík putuje do plic a vylučuje se dýcháním. Jestliže se potápěč vynořuje příliš rychle, normální dýchání nestačí vylučovat bublinky dusíku usazené v krvi, tělesných tkáních a kloubech. Vzniká tak stav nazývaný kesonová nemoc nebo nemoc z dekomprese, která za uplynulých sto let zmrzačila nebo zabila tisíce potápěčů. Giordino konečně odložil počítač a zavolal Pitta. „Dirku?” „Slyším.”

„Mám špatné zprávy. V láhvích už nemáte dost vzduchu na dekompresní zastávky potřebné pro dámu a jejího parťáka.

„Nemusíš mi vysvětlovat, co už sám dobře vím,” odrazil ho Pitt. „Co takhle záložní láhve v helikoptéře?”

„Tak tohle štěstí nemáme,” zasténal Giordino. „Při tom spěchu, abychom co nejdřív odstartovali z lodi, posádka naložila kompresor, ale na náhradní vzduchové láhve zapomněla.”

Pitt se přes masku zadíval na Rodgerse, který stále svíral kameru a dělal obrázky. Potom se Pittův pohled obrátil na Shannon. Její oříškově hnědé, doširoka otevřené oči na něj hleděly skrz sklo, naplněné důvěrou, že hrůzný sen je už minulostí a její hrdina si ji hodlá přehodit přes sedlo a odcválat s ní ke svému zámku. Ještě jí zřejmě nedošlo, že to nejhorší dosud nemají za sebou. Pitt měl teď první příležitost všimnout si jejích blond vlasů a sám se podivil, jak jí to sluší pouze v přiléhavých plavkách bez jakékoli potápěčské výbavy.

Nedovolil si víc než lehoučký záchvěv snění a jeho mysl se opět vyostřila. „Ale, říkals, že na palubě vrtulníku je kompresor?” zeptal se do mikrofonu ukrytého v masce. „To jsem říkal.”

„Pošli mi sem dolů sadu nářadí. Najdeš ji v nákladové skříňce vrtulníku.”

„Můžeš mi to vysvětlit?” dožadoval se Giordino.

„Dvojité ovládací písty na vzduchových láhvích,” spěšně vysvětloval Pitt. Je to nový prototyp, který NUMA testuje.

Mohu jeden uzavřít nezávisle na druhém a pak ho uvolnit ze závěsu, aniž bych vypustil vzduch z toho zbývajícího.” „Už mi to došlo, kámo,” chápavě se dal slyšet Giordino.

„Odmontuješ jednu z páru láhví a budete dýchat z druhé. Já zatím tu prázdnou vytáhnu a znovu ji naplním kompresorem. Pak to všechno zopakujeme, takže se nakonec vejdeme do programu dekomprese.”

„Nezdá se ti to být skvělá myšlenka?” zeptal se Pitt s náznakem sarkasmu.

„Je to přinejmenším to jediné, o co se můžeme pokusit,”

zabručel Giordino, aby nedal najevo sebemenší nadšení.

„Zdržte se sedmnáct minut v šesti a půl metrech. Pošlu ti dolů nářadí po bezpečnostním lanu. Jenom doufám, že se ti to povede.”

„O tom nepochybuj.” Pittova sebedůvěra zřejmě neměla hranic. „Až vystoupím na pevnou zem, čekám, že mi tam bude na přivítanou vyhrávat dixieland.”

„Tak toho mě ušetři,” zachrčel Giordinův hlas.

Zatímco se hnal k vrtulníku, přepadl ho Miller.

„Proč jste přestali?” snažil se antropolog zjistit.

„Proboha, člověče, na co ještě čekáte? Vytáhněte je!”

Giordino upřel na antropologa ledový pohled. „Jestli je vytáhneme nahoru, zemřou.”

Miller vypadal zmateně. „Zemřou?”

„Kesonová nemoc, doktore. Slyšel jste už o ní?”

Millerovou tváří přeběhl výraz pochopení a tak pomalu přikývl. ,Je mi líto. Omluvte prosím zbrklého starého lovce kostí. Už vás nebudu obtěžovat.”

Giordino se chápavě usmál. Pokračoval v běhu k vrtulníku a netušil, že Millerovo proroctví má asi takovou cenu jako falešný šesťák.

*****

Sada nářadí sestávala z několika francouzských klíčů, páru kleští, dvou šroubováků a geologického kladívka s ostrou špicí na jedné straně. Prokluzovací smyčkou ji připevnili k záchranné šňůře, přivázali k tenkému lanku a spustili dolů. Sotva se mu nářadí dostalo do rukou, Pitt stiskl mezi koleny závěs se vzduchovými láhvemi, zručně uzavřel jeden z válců a odšrouboval ho od ručního uzávěru. Jakmile se jedna z láhví uvolnila, připevnil ji k lanku.

„Náklad nahoru,” sděloval Pitt.

Vytáhnout láhev nahoru po pomocném lanku, připojit ji k nastartovanému kompresoru a začít ji znovu naplňovat filtrovaným vzduchem netrvalo ochotným rukám ani celé čtyři minuty. Giordino zaklínal, přemlouval a prosil kompresor, aby do třílitrové ocelové láhve v rekordním čase napumpoval potřebné množství vzduchu na tlak kolem deseti atmosfér. V tom případě by měřicí přístroje měly ukazovat 3 500 liber na čtvereční palec. Ručička na ciferníku se ale sotva nesměle dotkla číslice 1 800, když mu Pitt varovně oznamoval, že Shannon je se svou pomocnou miniláhví na suchu. Neztrácel tedy čas a zpola naplněnou láhev spustil dolů do studny. Stejný proces se opakoval ještě třikrát, než se Pitt a ostatní přesunuli na další dekompresní zastávku ve třech metrech, což znamenalo, že budou muset vydržet několik minut ve slizu pod hladinou. Až do té doby celá operace probíhala bez problémů.

Giordino jim dopřával co největší míru bezpečného výstupu. Uplynulo téměř čtyřicet minut, než prohlásil, že se Shannon a Rodgers mohou bez rizika vynořit a nechat se vytáhnout k okraji obětní studně. Pitt svému příteli natolik bezmezně věřil, že ho ani nenapadlo pochybovat o přesnosti Giordinových výpočtů. Protože dámy mají přednost, Pitt ovinul Shannon hruď popruhem s přezkou, připevněnou k záchrannému a komunikačnímu lanu. Zamával směrem k tvářím, které se nakláněly nad okraj studny, a Shannon se vydala na cestu směrem k pevné zemi.

Dalším na řadě byl Rodgers. Jeho úplná vyčerpanost z předchozího blízkého setkání se smrtí už byla zapomenutou minulostí a vystřídala ji naprostá rozjařenost, když ho táhli ven z bohem prokleté studně smrti a slizu, do níž, jak se zapřísahal, se už nikdy, nikdy nevrátí. Najednou mu celé tělo zachvátil sžíravý hlad a popadla ho obrovská žízeň.

Vzpomněl si na láhev vodky, kterou ukrýval ve stanu, a na okamžik, kdy se po ní natáhne, začal myslet jako na svatý grál. Teď už byl dost vysoko, aby dokázal rozpoznat tváře doktora Millera a peruánských studentů. Za celý život dosud nikoho neviděl tak rád. Radost ho celého zaplavila a tak ani nerozpoznal, že nikdo z nich se neusmívá.

Když ale dosáhl okraje studny, naskytl se mu nečekaný a hrůzný pohled.

Sotva se Rodgers bezpečně dotkl pevné země, doktor Miller, Shannon a peruánští studenti se stáhli zpět. Ve chvíli, kdy se odvázal ze záchranného lana, spatřil, že všichni stojí zaraženě s rukama spojenýma za týlem.

Celkem šest samopalů vzor 56-1, vyrobených v Číně, svíralo šest párů pevných paží. Šest mužů stálo vedle sebe v nepravidelném půlkruhu kolem archeologů. Byli to pomenší, mlčenliví muži prázdných tváří. Na sobě měli vlněná ponča, sandály a plstěné klobouky. Uhýbavé pohledy jejich temných očí těkaly mezi skupinou zajatců a Rodgersem.

Shannon si uvědomovala, že tihle chlapi nejsou jen obyčejní horští bandité, co si své bídné živobytí vylepšují olupováním cizinců o jídlo a jakékoli zboží, které by mohli rozprodat na tržištích. Tohle byli zavilí zabijáci z maoistické revoluční skupiny Sendero Luminoso (Světlá stezka), kteří terorizovali Peru už od roku 1981 a zavraždili tisíce nevinných obětí, včetně politiků, policistů a vojáků.

Najednou ji zachvátila hrůza. Vrazi ze Světlé stezky byli pověstní tím, že na těla svých obětí věšeli výbušniny a potom je nechali roztrhat na kusy.

Poté, co byl jejich zakladatel a vůdce Abimael Guzmán v září 1992 zajat a uvězněn, gerilové hnutí se rozpadlo do množství

neorganizovaných

odštěpeneckých

skupin.

Krvelačné eskadry smrti páchaly pumové atentáty a vraždily, přičemž peruánskému lidu nepřinesly nic jiného než tragedii a zármutek. Partyzáni stáli kolem svých zajatců, pozorní a ostražití, s výrazem sadistického očekávání v očích.

Jeden z nich, starší muž s mohutným převislým knírem, kývl na Rodgerse, aby se připojil k ostatním zajatcům. „Je tam dole ještě někdo?” zeptal se anglicky s jen velmi nepatrným španělským přízvukem. Miller zaváhal a vrhl postranní pohled k Giordinovi. Giordino kývl hlavou směrem k Rodgersovi. „Tenhle je poslední,” utrousil vyzývavým tónem. „Potápěli se sami, spolu s tamtou dámou.”

Mluvčí povstalců zazíral na Giordina bezvýrazným pohledem uhlově černých očí. Pak postoupil do těsné blízkosti posvátné studně a zahleděl se dolů. Spatřil tam hlavu vynořující se ze zeleného povlaku na hladině. „Tak dobrá,” prohlásil neupřímně.

Popadl záchrannou šňůru, klesající dolů k hladině vody, z opasku vytáhl mačetu a mohutným máchnutím odsekl konec lana připojený k navijáku. Po jeho bezvýrazné tváři přelétl morbidní úsměv. Chvíli lhostejně přidržoval konec šňůry nad hrazením a pak ho upustil do hlubin studny, ze které bez ní nebylo úniku.

04 KAPITOLA

Pitt si připadal jako ten chlápek z jedné grotesky Lauarela a Hardyho, co se tak zoufale a marně snažil neutopit se a přitom vytrvale tahal za lano, jehož oba konce byly volné. Zachytil odseknutý konec záchranné a komunikační šňůry a nevěřícně na ni zíral. Nejenže se mu právě doslova na hlavu zřítil jediný prostředek k úniku, ale navíc ztratil i jakékoli spojení s Giordinem. Vznášel se ve slizu na hladině studny a neměl nejmenší potuchu o tom, co asi se tam nahoře zhatilo. Uvolnil gumové řemeny, které mu až dosud k hlavě pevně poutaly obličejovou masku, a odhodil ji stranou. V očekávání nějaké odpovědi se zadíval k okraji studny, jeho pohled ale nikdo neopětoval.

Pitt už málem začal volat o pomoc, vtom ale pískovcové stěny studny rozechvěl rachot výstřelů, jenž trval dobrou minutu. Hluk, násobený akustikou kamene, nabýval ohlušující síly. Potom, stejně náhle jako se střelba z automatických zbraní zařízla do tiché džungle, drsný rachot ustal a všude kolem se rozhostilo o to podivnější ticho.

Myšlenky, které se začaly Pittovi honit hlavou, vířily v bludném kruhu; tvrdit, že tím vším byl pouze zmatený, by ani zdaleka nevystihovalo jeho skutečný stav. Co se asi odehrálo tam nahoře? Kdo to střílel a na koho? S

uplývajícím časem se v něm usazovalo neblahé tušení. Z

téhle díry smrti se musel dostat, ale jak? K tomu, aby pochopil, že je nemožné vyšplhat po prakticky kolmých stěnách bez potřebné výbavy a bez pomoci shora, rozhodně nepotřeboval horolezeckou příručku.

Giordino by ho nikdy neopustil, blesklo mu hlavou, pokud ovšem není vážně raněný nebo v bezvědomí. Nebo?

Násilím se přinutil zahnat nepřijatelnou představu, že Giordino je snad mrtev. Zoufalství a zármutek, které se usazovaly v jeho nitru, začal Pitt vykřikovat vzhůru k obloze, vracely se však k němu spolu s ozvěnou jeho vlastního hlasu uvězněného v hloubi studny. Jedinou odpovědí zvenčí bylo mrtvé ticho. Bylo mu čím dál víc jasné, že nahoru se bude muset vyšplhat sám. Znovu pohlédl vzhůru k obloze. Z denního světla už zbývaly stěží dvě hodiny. Pokud se chtěl zachránit, musel začít okamžitě. Co ale ti neviditelní ozbrojení vetřelci? Nedokázal se zbavit myšlenky, že třeba čekají nahoře, až se jim vydá jako moucha na parapetu, a smetou ho dolů. Nebo snad jsou přesvědčeni, že už je beztak mrtvý? Rozhodl se nezdržovat se ověřováním obou možností. Snad jen s výjimkou proudu žhavé lávy by ho už nic nemohlo udržet v téhle horké, slizem pokryté vodě přes noc. Položil se na záda a začal zkoumat strmé stěny, které jakoby se dotýkaly běžících mraků na obloze. Snažil se vybavit si cokoli, co se dověděl o vápenci, když kdysi dávno absolvoval vysokoškolské přednášky z geologie. Vápenec: jedna z usazených hornin, složená z uhličitanů vápníku, některých druhá krystalických kalcitů a karbonátů, produkovaných zvápnělými organismy pravěkých korálových útesů. Vápence mají rozličnou strukturu i barvu. To nebylo tak špatné na studenta, který dostal u zkoušek dvojku. Jeho stařičkého profesora by to rozhodně potěšilo.

Ještě štěstí, že to nebyla žula nebo čedič. Strukturu vápence rozrušují malé mělké vydutě, drobné praskliny a hrany. Obeplouval kolem kruhových stěn, až nad sebou objevil menší výstupek přibližně v polovině cesty nahoru.

Stáhl ze sebe závěs se vzduchovými láhvemi a se zbytkem potápěčské výbavy a všechno kromě pásu s nářadím nechal klesnout ke dnu studny. Jediné, co si ponechal, byly kleště a zašpičatělé geologické kladivo. Ať už byl jeho přítel Giordino spolu s partou archeologů z jakkoli nepředstavitelného důvodu zabit nebo zraněn a on sám ponechán smrti v prokleté studni pouze ve společnosti duchů dřívějších obětí, Pitt se zaklínal, že tomu přijde na kloub.

Nejprve vytáhl speciální nůž z pouzdra upevněného na noze a odřízl dva dlouhé kusy záchranné šňůry. Konec jedné z nich pevně uvázal na zúženou část násady geologického kladívka poblíž jeho hlavy tak, aby se nedal přetáhnout přes rozšířený spodek. Na volném konci šňůry uvázal prokluzovací smyčku.

Od spony na pásu potom odpojil karabinu, kterou pomocí kleští ohýbal tak dlouho, dokud tvarem nepřipomínala písmeno „C“. K němu uvázal další prokluzovací smyčkou druhý kus šňůry, a když s tím skončil, měl už k dispozici funkční, byť zcela primitivní, horolezecké náčiní.

Teď ho čekalo to nejtěžší.

Pittova horolezecká technika rozhodně ani zdaleka nepřipomínala postupy užívané zkušenými horskými vlky.

Smutnou skutečností bylo, že nikdy nelezl po horách, nepočítají-li se pěší výstupy po rozbitých stezkách. To málo, co se kdy dověděl o expertech zdolávajících strmé skalní stěny, pocházelo z naučných televizních programů a časopiseckých článků. Jeho vlastním živlem byla voda a s horami až dosud přicházel do styku jen při občasných lyžařských výletech do Breckenridge v Coloradu. Stěží by dokázal vysvětlit rozdíl mezi horolezeckou skobou a karabinou a jen vzdáleně tušil, že slaňování má cosi společného se sestupem po laně upevněném pod kyčli a napříč přes tělo k protějšímu rameni.

Mezi opravdovými horolezci by se nenašel jediný, který by vsadil pět set ku jedné, že se Pitt dokáže dostat nahoru.

Problém s podobnými sázkami však byl v tom, že Pitt byl příliš paličatý na to, aby je vůbec bral v úvahu. Už zase z něj byl ten starý a nezdolný Pitt. Všechny smysly měl teď jasné a ostré jako břitva. Jako už tolikrát v minulosti, zmocnily se ho chladná vnitřní sebedůvěra a rozhodnost.

S odhodláním, jež pramenilo ze zoufalství, se natáhl vzhůru a zasadil hák z opasku do malé skuliny ve vápencové stěně. Postavil se do smyčky lana, přitáhl se k jeho hornímu konci a vynořil se z vody. Ruku s kladivem natáhl co nejvýš a jeho ostrou špici, trochu bokem, zasekl do prohlubně v kameni. Volnou nohou se potom zapřel do smyčky a vytáhl celé tělo po vápencové stěně o stupeň výš.

Z profesionálního hlediska to sice nebylo nic moc, říkal si Pitt, ale fungovalo to. Celý proces pak opakoval znovu.

Nejprve hák ve tvaru „C”, potom kladivo, přitahoval se rukama i nohama a tak šplhal po strmé stěně jako pavouk. I pro muže ve velmi dobré kondici to bylo vyčerpávající úsilí.

Slunce už se schovalo pod vrcholky stromů, jako by ho k západu táhli po niti, když Pitt konečně dospěl k výstupku v polovině kolmé stěny. Nahoře stále nebylo po nikom ani vidu ani slechu.

Uhnízdil se tam, vděčný za šanci na odpočinek, přestože na výstupku bylo stěží dost místa, na němž by se posadil alespoň jednou půlkou. Dýchal ztěžka a vyčkával, dokud rozbolavělé svaly nepřestaly protestovat. Nedokázal uvěřit, že z toho šplhání může být takhle vyždímaný. Machr, co zná všechny potřebné triky, by se snad ani nezadýchal, napadlo ho. Seděl tu přitisknutý k příkré stěně studny skoro deset minut. Cítil, že by takhle vydržel ještě alespoň hodinu, ale čas už rychle ubíhal. Jakmile slunce zapadlo, okolní džungle rychle potemněla.

Pitt si prohlédl primitivní horolezeckou výbavu, s níž se dostal až sem, a zjistil, že kladivo je stále jako nové. Zato hák ve tvaru „C” ze začal vyrovnávat vinou mrtvé váhy, která se o něj opírala. Další minutu mu trvalo, než hák, opřený o stěnu, opakovanými údery kladiva opět uvedl do příslušného tvaru.

Očekával, že v nastalé temnotě už nebude moci používat zrak a při ohledávání stěny se bude muset spoléhat jen na hmat. Vtom však hluboko pod ním vysvitlo jiné podivné světlo. Obrátil se a zahleděl se dolů na vodu.

Hladina vyzařovala stálou fosforeskující zelenou zář.

Protože nebyl vůbec chemik, mohl se Pitt pouze dohadovat, že zdrojem podivného záření je jakási chemická reakce probíhající v hnijícím slizu. Jakkoli to bylo jen velmi slabé osvětlení, byl za ně při svém dalším šplhání vzhůru vděčný.

*****

Poslední tři metry byly nejhorší: tak blízko a přece tak daleko. Okraj studny mu připadal na dosah, stačilo by snad jen natáhnout prsty. Tři metry, nic víc. Pouhých deset stop.

A přitom zrovna tak by to mohl být vrcholek Mount Everestu. Pro středoškolského mistra ve šplhu by to byla hračka, ne však pro Pitta. Přestože do čtyřicítky mu ještě chybělo pár měsíců, cítil se jako stařec. Tělo měl stále pevné a štíhlé, hlídal si dietu a cvičil dost na to, aby si udržoval stabilní váhu. Přestože měl na těle spoustu jizev a šrámů po předchozích zraněních, mezi nimiž nechyběly ani stopy po střelných ranách, všechny svaly a klouby v těle mu fungovaly uspokojivě. Kouření se vzdal už před lety, přesto si ale občas dopřál sklenku dobrého vína nebo tequily s ledem a citronem. V průběhu let se jeho chuti značně měnily: od skotské whisky přes růžový gin až k dnešní tequile. Kdyby se ho někdo zeptal proč, nedokázal by odpovědět. Každý den života vítal jako hru a hru považoval za svůj životní styl, takže pokud snad existovaly důvody, proč něco dělal a něco ne, schovával si je hermeticky uzavřené ve svém nitru.

Ve chvíli, kdy už měl okraj studny na dosah, přišel o smyčku připoutanou k céčkovému háku. V jednu chvíli ho ještě ztuhlými prsty vytahoval z kamene, v následující už ale klesal k hladině, do které se ponořil tak hladce, že se vrstva vodních řas téměř ani nepohnula. Za pomoci špičatého kladiva začal používat drobné prolákliny jako záchytné body pro prsty a špičky nohou. Když byl téměř u vrcholu, pokusil se velkým obloukem přes hlavu zaseknout špičák do pevné půdy.

Teprve při třetím pokusu se ostrý hrot kladiva zachytil a zůstal pevně vězet v zemi. Pitt z posledních sil oběma rukama popadl lano a začal soukat tělo vzhůru, až konečně před sebou v houstnoucí temnotě spatřil plochu zemského povrchu. Tiše ulehl na zem a sledoval okolí. Připadalo mu, že ho vlhká džungle svírá ze všech stran. Všude vládla temnota a jediné světlo vydávaly hrstka hvězd a srpek měsíce, který se vynořoval z roztrhaných mraků a ze spleti větví stromů. To málo světla, co pronikalo k zemi a ozařovalo pradávné ruiny, působilo spíš strašidelným dojmem, v čemž mohlo statečně soutěžit s tísnivou hrou stínů vycházejících z hradeb lesa. Téměř dokonalé ticho jen ještě posilovalo tajuplnost scény. Pitt napůl očekával, že spatří nadpřirozené bytosti vynořující se z lesa za doprovodu divných šelestů, nebyla tu však žádná světélka, žádné kmitající stíny nebo hlasy. Jediné zvuky pocházely od jemného pleskání dešťových kapek o listy stromů.

Dost bylo lenošení, řekl si. Vstávej a začni se hýbat, ať zjistíš, co se stalo Giordinovi a ostatním. Času je málo. Máš za sebou teprve první část soužení, a to bylo čistě fyzické.

Teď musíš namáhat i mozek. Pohyby lehkými jako fantom opustil studnu.

Tábořiště bylo opuštěné. Stany, které zahlédl předtím, než ho spustili do studně, byly netknuté a prázdné. Žádné stopy po masakru, žádná znamení smrti. Došel až k mýtině, na které Giordino přistál s vrtulníkem NUMA. Od kabiny k ocasu byl celý prostřílený kulkami. Nebyla sebemenší naděje, že by s ním mohl letět pro pomoc. Nikdo už ho neopraví, aby se znovu vznesl k obloze.

Roztříštěné listy rotoru visely dolů jako ruce vymknuté z kloubů. Víc škody by nedokázala nadělat ani kolonie termitů na hnijícím kmeni stromu. Pitt ucítil silný pach leteckého benzínu a v duchu se podivoval čím to, že palivové nádrže nevybuchly. Bylo až příliš jasné, že bandité nebo povstalci, kteří napadli tábor, zběsilou střelbou změnili letoun v hromádku trosek.

Když zjistil, že palba, co slyšel z jámy, trhala plech vrtulníku a ne lidské maso, podstatně se mu ulevilo. Jeho šéf v hlavním štábu NUMA ve Washingtonu admirál James Sandecker rozhodně nebude skákat nadšením, že musí z letecké flotily agentury odepsat další stroj, Pitt už ale víckrát narazil na výbuchy vzteku toho mrzoutského mořského vlka a přežil je. Ne že by zrovna teď záleželo na tom, co tomu řekne Sandecker. Důležité bylo, že Giordina a členy archeologické výpravy teď drží v zajetí někdo naprosto neznámý.

Odsunul stranou vstupní dvířka, která opile visela v pantech, a vyšplhal se do kokpitu. Natáhl se pod pilotovo místo a šmátral tam tak dlouho, dokud neobjevil dlouhou kapsu a nevytáhl z ní baterku. Vypadala neporušeně. Zadržel dech a pokusil se ji rozsvítit. Vytryskl jasný paprsek a rázem ozářil kokpit.

„Jedna nula pro domácí,” zabručel si pro sebe. Pitt se opatrně prodíral do nákladního prostoru, z něhož hurikán střel nadělal hromadu haraburdí. Prohrabal se ke svému nylonovému vaku a jeho prohlídkou zjistil, že košile a tenisky sice unikly všeobecnému ničení, zato kalhotami v místech kolena proletěla kulka a na pestrých bermudách nadělala střelba nenapravitelné škody. Vytáhl oblečení a tenisky a pustil se do hledání potravinových balíčků, které jim před odletem přibalil kuchař na průzkumné lodi. Jeho vlastní krabice se roztříštila o přepážku, zato Giordinova přežila netknutá. Pitt shltnul sendvič s burákovým máslem a nakládanou okurkou a vyzunknul plechovku zázvorového piva. Už zas se cítil skoro jako člověk.

Po návratu do kokpitu odemkl malou příruční skříňku a vyjmul z ní kožené pouzdro s automatickým koltem pětačtyřicítkou. Jeho otec, senátor George Pitt, s ní za 2.

světové války prošel z Normandie až k Labi a Dirkovi ji věnoval v den, kdy absolvoval leteckou válečnou akademii.

V průběhu následujících sedmnácti let tahle pistole nejméně dvakrát zachránila Pittovi život. Přestože někdejší namodralý lesk už vzal dávno za své, byla láskyplně ošetřovaná a fungovala snad ještě spolehlivěji, než když byla nová. Ke své nemalé rozmrzelosti si Pitt všiml, že jedna zbloudilá kulka se zařízla do koženého pouzdra a promáčkla z jedné strany pažbu. Protáhl pásek otvory v pouzdře a upevnil si ho kolem pasu spolu s pochvou na potápěčský nůž.

Opatrně zastínil paprsek svítilny a začal prohledávat tábor. Kromě děr ve vrtulníku tu nebyly žádné stopy po střelbě, s výjimkou hromádky vypálených nábojnic na zemi.

Stany však někdo vyraboval a všechno užitečné, co se dalo pobrat, z nich zmizelo. Rychlou obhlídkou pevné země Pitt zjistil, kudy skupina opustila tábor. Stezka vysekaná mačetami se zařezávala do hustého porostu a zakrátko se ztrácela v temnotě.

Les působil odpudivě a neproniknutelně. Expedice, na níž se vydával, rozhodně nepatřila k těm, o jakých by uvažoval, natož aby se na ni chtěl vydat třeba i za denního světla. O to méně se mu do ní chtělo v noci. Byl vydán na milost hmyzu a zvířatům, která člověka v džungli považovala za svou kořist, a když pomyslel na hady, bylo to ještě horší. Vzpomněl si, co všechno slýchal o hroznýších a dalších škrtičích a anakondách dlouhých přes dvacet metrů.

Byli to však nejrůznější drobní, smrtelně jedovatí hadi, kteří Pitta znepokojovali nejvíc. Nízké tenisky a lehké plátěné kalhoty ho před smrtícím uštknutím nijak zvlášť nemohly uchránit.

Pozorně sledován pohledy obřích kamenných tváří, jež na něj zíraly ze skalních stěn zbořeného města, Pitt nasadil vyrovnané tempo a vykročil po stopách, jejichž trasu ohledával úzkým paprskem baterky. Hrozně rád by si připravil nějaký plán, ale nezbývalo mu než se prostě ponořit do neznáma. Jeho šance prodrat se vražednou džunglí a osvobodit zajatce z rukou bůhvíkolika ostřílených banditů či povstalců byly opravdu mizivé. Neúspěch byl prakticky nevyhnutelný. Ale pomyšlení na to, že by tu seděl s rukama v klíně a nedělal nic, nebo se staral jen o svou vlastní záchranu, mu bylo naprosto vzdálené.

Pitt se zašklebil do kamenných tváří dávno zapomenutých bohů, kteří jeho pohled ve světle baterky opětovali. Otočil se a naposledy se zadíval na nadpozemskou zelenou zář vycházející z hlubin obětní studně. Potom už se ponořil do džungle.

Neušel ani čtyři kroky a hustý porost ho pohltil, jako by snad nikdy nebyl.

05 KAPITOLA

Zajatce, kterým vytrvalé mrholení pronikalo až na kůži, hnali jejich únosci lesem utopeným v mlze, až dorazili k hluboké průrvě. Po padlém kmeni stromu, který sloužil jako lávka, je převedli na druhou stranu a odtud dál po zbytcích dávné kamenné cesty šplhající vzhůru do hor. Vůdce teroristické bandy nasadil ostré tempo a byl to především doktor Miller, který mu sotva stačil. Šaty měl tak promočené, že se nedalo ani poznat, co způsobil déšť a co jeho vlastní pot. Kdykoli se jen trochu opozdil, stráže ho nemilosrdně poháněly hlavněmi pušek. Bez ohledu na rány sadistických strážců, jimž tak vystavil nekrytá ramena a záda, přistoupil Giordino ke staršímu muži, přehodil si jednu jeho ruku přes ramena a pomáhal mu dál. „Táhněte s tou zatracenou puškou,” vyštěkla Shannon španělsky na banditu.

Pověsila si druhou Millerovu ruku kolem krku, aby ho tak spolu s Giordinem mohli podepírat z obou stran. Bandita jí to oplatil vzteklým kopancem do zadku. Klopýtla kupředu, s tváří náhle zbledlou a rty staženými bolestí, ale dokázala znovu získat rovnováhu a ještě obdařit banditu pohrdavým pohledem.

Giordino si náhle uvědomil, že se na Shannon usmívá.

Stále ještě měla na sobě jen plavky a bavlněnou blůzu bez rukávů, kterou jí partyzáni dovolili vzít si ze stanu spolu s párem horských bot. Giordino obdivoval její duševní sílu, nezlomnost a neumdlévající kuráž. Zároveň ho ale přemáhal pocit porážky, neschopnosti uchránit tuto ženu před ponižováním a ranami. A do toho se mísila i představa zbabělosti, že bez boje opustil starého přítele. Od chvíle, kdy je odvedli od studně, nejméně dvacetkrát ho napadlo chňapnout po zbrani některého ze strážců. To by mu ale vyneslo jedině to, že by ho zabili, a to by nebylo k ničemu.

Naděje trvala tak dlouho, dokud se mu alespoň nějak dařilo zůstat naživu. Přesto Giordino proklínal každý krok, kterým se vzdaloval od Pitta a od možnosti přispět mu na pomoc.

V řídkém andském vzduchu, když šplhali až do téměř tříapůltisícové výšky, namáhavě lapali po dechu. Na všechny dotíral nepříjemný chlad. Přestože během dne pod palčivým sluncem teplota prudce stoupala, teď, v časných hodinách nastupujícího rána, klesla téměř na bod mrazu.

Rozbřesk je zastihl stále ještě při výstupu po staré cestě obklopené zříceninami bílých vápencových staveb a vysokými zdmi, uprostřed kopců pokrytých terasovými poli, o jejichž existenci se Shannon dosud vůbec nesnilo. Žádná stavba se nepodobala druhé. Některé byly oválné, jiné kruhové, další pravoúhlé. Podivně se lišily od všech starověkých staveb, které kdy měla možnost studovat.

Patřilo tohle vše ještě k Chachapoyské konfederaci, rozvažovala, nebo jsou to díla jiného království, jiné civilizace? Na zdech podél kamenné cesty, dosahujících zdánlivě až skoro k mlžným oblakům točícím se kolem horských vrcholů nad nimi, s údivem pozorovala tisíce vzájemně zcela odlišných kamenných ornamentů, jaké v životě dosud nespatřila. Velcí ptáci podobní drakům a ryby s hadími těly se střídali se stylizovanými pantery a opicemi.

Jemně vyřezávané reliéfy se podivně podobaly egyptským hieroglyfickým obrazům, byly však podstatně abstraktnější.

Ony dávné národy, které osídlily velké náhorní plošiny a hřebeny And a vybudovaly zde města tak překvapivých rozměrů, Shannon překvapovaly a vyvolávaly v ní vlny vzrušení. Nečekala, že zde nalezne kulturu s tak vyspělou architekturou, stavby vybudované na vrcholcích hor, tak dokonalé a rozsáhlé, že byly srovnatelné se vším, co je známo z jiných částí světa z období starověku. Ráda by se vzdala třeba i nového auta, které si koupila z dědictví po babičce, jen aby se tu mohla dost dlouho loudat a prohlížet si tyto neobvyklé ruiny. Kdykoli však jen zpomalila krok, už ji poháněli vpřed.

Když se zedraná skupina vynořila z úzké soutěsky a vstoupila do nevelkého údolí, ze všech stran obklopeného vysokými horami, ukázalo se slunce. Přestože déšť už díkybohu ustal, všichni vypadali jako krysy právě zachráněné před utonutím. Před sebou spatřili vznosnou budovu z kamenných kvádrů, vypínající se do výše dobrých dvanácti pater. Na rozdíl od mayských pyramid v Mexiku, stavba měla okrouhlejší a spíše kónický tvar, na vrcholku seříznutý. Do jejích stěn byly vytesány zdobné hlavy zvířat a ptáků. Shannon rozpoznala, že je to ceremoniální chrám zemřelých. Zadní část stavby se nořila do strmé pískovcové stěny, proděravělé jako včelí plástev tisíci pohřebních jeskyní, vesměs opatřených ozdobnými vstupními otvory, zírajícími do propastných hlubin. V chrámu na samotném vrcholu, po jehož obou stranách stály velké sochy opeřených jaguárů s křídly, Shannon instinktivně rozpoznala palác mrtvých bohů. Stál uprostřed malého města s víc než stovkou pracně vystavěných a vkusně dekorovaných objektů. Rozličnost architektonických stylů byla úžasná.

Některé domy byly postaveny na vrcholcích vysokých věží, obklopeny nádhernými balkony. Většinou byly dokonale kruhové, jiné zas stály na pravoúhlých základech.

Shannon to vyrazilo dech a na několik okamžiků ji síla takového pohledu zcela ochromila. V tu ránu jí bylo zcela jasné, co tenhle komplex staveb představuje. Pokud mohla věřit vlastním očím, pak teroristé ze Světlé stezky objevili neuvěřitelné ztracené město, o jehož existenci archeologové, včetně jí samotné, pochybovali a po kterém hledači pokladů marně pátrali, aniž by ho nalezli, v průběhu celých čtyř století výzkumů - ztracené Město mrtvých, jehož bájné bohatství údajně převyšovalo poklady objevené v Údolí králů starověkého Egypta.

Shannon lehce stiskla Rodgersovi paži. „Ztracené Pueblo de los Muertos,” špitla.

„Ztracené co?” zeptal se Rodgers nepřítomně.

„Nemluvit,” vyštěkl jeden ze strážců a zarazil ústí samopalu Rodgersovi do boku těsně nad ledvinami.

Z Rodgerse se vydral tlumený vzdech. Zakolísal a málem se zhroutil, ale Shannon ho statečně přidržela, celá připravená na úder, jehož naštěstí byla tentokrát ušetřena.

Urazili jen krátký kus cesty širokou kamennou ulicí, než dospěli k okrouhlé budově, která se nad okolním obřadním komplexem vypínala jako gotická katedrála nad středověkým městem. Vystoupili po několika úsecích mimořádně strmého schodiště zdobeného do kamene vsazenými mozaikami okřídlených lidských postav, jaké Shannon dosud nikde nespatřila. Z vrchní plošiny prošli velkým obloukovým vchodem do prostorné místnosti s vysokým stropem, jejíž kamenné zdi byly pokryty vytesanými geometrickými motivy. Uprostřed podlahy bylo shromážděno množství nádherných kamenných soch všech možných velikostí i tvarů. Keramické džbány zdobené obličeji a elegantní, slavnostně pomalované nádoby byly namačkány v postranních místnostech vystupujících z hlavního sálu. Jedna z těchto komor byla do výše zaplněna skvěle zachovalými tkaninami nejrůznějších barev a vzorů.

Při pohledu na tak ohromné množství artefaktů archeologové zatajili dech. Připadali si, jako by vstoupili do hrobky krále Tutanchamóna v egyptském Údolí králů ještě předtím, než veškeré její poklady archeolog Howard Carter odvezl a vystavil v káhirském národním muzeu.

Na podrobné prohlížení shromážděných pokladů však rozhodně nebyl čas. Teroristé okamžitě odvedli peruánské studenty po vnitřním schodišti dolů a uvěznili je v podzemní cele hluboko pod chrámem. Giordina s ostatními drsně nahnali do jedné postranní místnosti, kde na nich dva hrubí povstalci viseli očima jako pavouk na kořisti v síti. Všichni kromě Giordina s úlevou klesli na tvrdou, chladnou podlahu.

Únava vyzařovala z každého rysu jejich tváří. Giordino naštvaně prudce udeřil pěstí do kamenné zdi. Za rychlého pochodu neustále číhal na šanci vytratit se do džungle a nějak si nalézt cestu zpět ke studni, opravdu reálná příležitost se mu ale nenaskytla, protože po celou cestu mu nejméně tři strážci mířili zbraněmi na záda a s chladnou vytrvalostí si pohrávali prsty na spoušti. Nikdo ho nemusel přesvědčovat, že se zátahy na zajatce a jejich přesuny neschůdným terénem mají dost a dost zkušeností. Jakákoli naděje spojit se s Pittem byla pramalá. Během pochodu v sobě dusil svou obvyklou vzdorovitost a choval se poddajně a odevzdaně. S výjimkou chrabré ukázky zájmu o doktora Millera neudělal nic, čím by si vysloužil dávku kulek do střev. Musel zůstat naživu. Pokud zemřu já, říkal si, zemře i Pitt.

Kdyby měl v té chvíli Giordino sebemenší tušení, že Pitt vyšplhal ze studny a rázuje teď po staré kamenné cestě sotva třicet minut za nimi, měl by snad nutkání při nejbližší příležitosti zajít do kostela. Nebo by podobný nápad vzal alespoň na chvíli v úvahu.

*****

Pitt opatrně zakrýval baterku, aby neupoutala pozornost teroristů, a jejím paprskem ohledával vrstvu tlejícího listí, která pokrývala měkkou zem ztrácející se v temnotě.

Prodíral se pralesem a s dokonalým nezájmem ignoroval déšť. Pohyboval se s rozhodností člověka, kterého pohání nějaká vnější síla. Čas nic neznamenal a Pitt se ani jednou nepodíval na světélkující ciferník hodinek. Pochod džunglí uprostřed temné noci mu zastínil mysl. Teprve když se ranní obloha začala vyjasňovat a on mohl odložit baterku, nálada se mu zlepšila.

Přestože na počátku měli teroristé víc jak tříhodinový náskok, postupně se mu dařilo odstup zmenšovat. Když cesta stoupala vzhůru temnotou, šlapal vytrvalým krokem, jakmile se však třeba jen nakrátko objevila rovina, nasazoval k běhu. Srdce mu bušilo námahou, ale nohy dál pracovaly jako písty, bez sebemenší známky bolesti nebo svalového napětí. Jakmile dorazil na starou cestu a chůze se stala snadnější, dokonce zrychlil krok. Jakékoli myšlenky na neviditelná nebezpečí džungle se vytratily a veškerý strach a zlé předtuchy oné zdánlivě nekonečné noci mu připadaly jaksi vzdálené.

Ohromujícím stavbám, jež obklopovaly dlouhou cestu, věnoval jen letmou pozornost. Pospíchal dál, teď už za denního světla a po otevřeném prostranství, aniž by se nějak pokoušel ukrývat se. Teprve když dospěl k soutěsce vedoucí do údolí, nejprve zpomalil a vzápětí se zastavil docela, aby prozkoumal terén před sebou. V přibližně půlkilometrové vzdálenosti spatřil mohutný chrám na pozadí strmé skály.

Na vrcholu dlouhého schodiště se rýsovala jediná štíhlá postava, nahrbená zády proti širokému klenutému vchodu.

Pitt neměl sebemenší pochyby, že teroristé zavedli zajatce právě sem. Vstoupit do širokého údolí, obklopeného kolmými stěnami, nebo vyjít z něj ven bylo možné jedině touto úzkou soutěskou. Dosavadní obavy, že by každou chvíli mohl zakopnout o Giordinovo tělo a o mrtvoly archeologů, náhle odplavila vlna ulehčení. Honička skončila; je načase začít likvidovat štvanou zvěř, která zatím neví, že je štvaná, kus po kuse, dokud se poměr sil nezmění k lepšímu.

Zvolna se začal přibližovat. Za úkryt mu sloužily zřícené kusy kamenných zdí někdejších paláců, obklopujících chrám. Shrbený, nehlučně přebíhal od jednoho úkrytu k druhému, až se prosmýkl za velkou kamennou figuru falického tvaru. Udělal si přestávku a zahleděl se na vchod do chrámu. Rozhodující překážku teď představovalo dlouhé schodiště, které k němu vedlo. Pokud by se Pitt nestal nějakým zázrakem neviditelným, sestřelili by ho dřív, než by vyběhl první čtvrtinu cesty vzhůru. Pokusit se o to za denního světla by bylo sebevraždou. Tam se nemůžu dostat, pomyslel si hořce. V úvahu nepřipadal ani jakýkoli pokus vyhnout se schodišti. Boční zdi chrámu byly příliš strmé a příliš hladké. Jednotlivé kameny byly na sebe kladeny s takovou dokonalostí, že ve škvírách mezi nimi by se nezachytila ani špička nože.

Laskavá prozřetelnost však se zas jednou naklonila na Pittovu stranu a vyřešila za něj problém, jak se neviděn proplížit po schodech vzhůru. Uvědomil si, že terorista, který měl střežit přístup k chrámu, upadl do spánku následkem vysilujícho pochodu hornatým terénem porostlým džunglí. Pitt, který teď hluboce dýchal otevřenými ústy, se tajně připlížil ke schodišti.

*****

Tupac Amaru byl jednou z těch uhlazených, ale smrtelně nebezpečných postav, které to na sobě dávají jasně znát.

Jméno, jež používal, si zvolil po posledním králi Inků, kterého Španělé mučili a zavraždili. Byl spíš malý, měl úzká ramena a prázdnou hnědou tvář bez sebemenšího výrazu: působil dojmem, že se v životě nesetkal ani se zábleskem soucitu. Na rozdíl od místních horalů, kteří měli tváře hladké bez jediného chloupku, Amaru nosil mocný knír a dlouhé kotlety, vyrůstající z husté hřívy hladkých vlasů, stejně černých jako jeho prázdné oči. Pokud se někdy jeho tenké bezkrevné rty zkroutily v náznaku úsměvu, což se nestávalo často, odhalily řadu zubů, na jakou by byl každý stomatolog hrdý. Zato jeho chlapi měli naopak sklon věčně se ďábelsky šklebit a odhalovat tak zkažený chrup plný mezer a skvrnitý od žvýkání listů koky.

V

džunglích

hornatého

kraje

Amazonas

na

severovýchodě Peru, kde beztak bylo vždycky víc než dost bídy, násilí, nemocí a korupce, rozhodil Amaru sítě smrti a zkázy. Spolu se svou bandou hrdlořezů nesl zodpovědnost za zmizení četných badatelů, vládních archeologů a příslušníků vojenských hlídek, které od chvíle, kdy do této oblasti vstoupili, víckrát nikdo nespatřil. Zdaleka to nebyl revolucionář, za jakého se vydával. Nic nemohlo ležet Amaruovi na srdci méně než revoluce nebo zlepšení životních podmínek propastně zbídačelých indiánů z peruánského vnitrozemí, z nichž většina obhospodařovala uzoučká políčka, aby si zajistila holé živobytí. Amaru měl docela jiné důvody, pro které ovládl celou oblast a udržoval pověrčivé domorodce pod vlastní nadvládou.

Stál ve dveřích sálu a kamenným pohledem hleděl na tři muže a jednu ženu před sebou, jako kdyby je viděl poprvé.

V jejich tvářích četl výraz porážky a únavy: přesně takový stav, jaký mu vyhovoval.

„Omlouvám se za tak neformální pozvání,” řekl a bylo to poprvé, co od okamžiku jejich únosu promluvil. „Dobře, že jste se nepokusili klást odpor, protože v takovém případě byste už jistě byli po smrti.”

„Na partyzána z hor mluvíte velmi dobře anglicky,”

pochválil ho Rodgers. „Pane…?”

„Tupac Amaru. Navštěvoval jsem Texaskou univerzitu v Austinu.”

„Co jen to ten Texas vychoval,” povzdech si pro sebe Giordino.

„Proč jste nás unesli?” šeptla Shannon hlasem poznamenaným strachem a únavou.

„Kvůli výkupnému, pro co jiného?” odpověděl Amaru.

„Peruánská vláda ráda dobře zaplatí za tak uznávané americké vědce, nemluvě už o skvělých studentech archeologie, z nichž mnozí ostatně mají bohaté a vlivné rodiče. Peníze nám pak pomohou pokračovat v boji proti útlaku mas.”

„Zní to, jako když se komunista pokouší dojit mrtvou krávu,” zahuhlal Giordino.

„Možná že stará ruská varianta je už minulostí, ale Mao Ce-tungova filozofie kráčí dál,” trpělivě vysvětloval Amaru.

„Opravdu kráčí dál, jen co je pravda,” ušklíbl se doktor Miller. „Hospodářské škody jdou do miliard dolarů. Dvacet šest tisíc Peruánců zahynulo a většina z obětí jsou právě ti vesničané, za jejichž práva prý tak bojujete…” Jeho slova přerušil úder hlavní pušky, která se mu zabořila do dolní části zad v oblasti ledvin. Miller se sesypal na kamennou podlahu jako pytel brambor, s tváří zkřivenou bolestí.

„Nejste na tom zrovna tak, abyste o mém odhodlání mohl pochybovat,” prohlásil Amaru chladným hlasem.

Giordino poklekl vedle postaršího muže a nadzvedl mu hlavu. S úsměškem pohlédl na vůdce teroristů. „Vám kritika zrovna nesedí, co?”

Už už čekal ránu do odkryté hlavy, ale dřív než se hlaveň pušky jednoho z jejich věznitelů mohla zvednout k dalšímu úderu, Shannon se postavila mezi ně.

Pohlédla na Amarua a strach v její tváři teď vystřídal vztek. „Jste lump,” řekla mu zostra.

Amaru se na ni podíval s výrazem překvapení. „A co vás přivádí k tak kurióznímu závěru, doktorko Kelseyová?” „Vy víte, kdo jsem?”

„Můj agent ve Spojených státech mě upozornil na váš nejnovější výzkumný projekt v horách ještě dřív, než jste spolu s přáteli opustila letiště v arizonském Phoenixu.”

„Chcete říct informátor.” Amaru se ušklíbl. „Sémantika je k ničemu.” „Lump a šarlatán. Vy s těmi svými chlapy nejste revolucionáři Světlé stezky. Ani zdaleka ne. Nejste nic jiného než obyčejní huaqueros, vykradači hrobů.”

„Má pravdu,” podpořil ji Rodgers. „Neměli byste čas toulat se po celé zemi, vyhazovat do vzduchu stožáry vysokého napětí a policejní stanice a přitom ještě nahromadit tak obrovské množství artefaktů, jaké je v tomhle chrámu. To přece bije do očí. Vaší jedinou operací, která vám zabírá veškerý čas, je řídit síť zlodějů a překupníků uměleckých předmětů.”

Amaru se na zajatce zahleděl s posměšným výrazem v obličeji. „Protože každému v této místnosti je už všechno zcela zřejmé, nebudu se namáhat a vyvracet to.”

Uběhlo několik vteřin naprostého ticha, když se Miller postavil na nejisté nohy a pohlédl Amaruovi přímo do očí.

„Špíno zlodějská,” zasípěl. „Rozkrádáte a plundrujete starožitnosti. Být to na mně, nechám celou tu vaši loupežnickou bandu postřílet jako…”

Dál už se Miller nedostal. Amaru, jehož rysy neprozrazovaly ani sebemenší známku vzrušení a jemuž z očí sálalo čiré zlo, vytrhl z opasku krátký německý automat těžkého kalibru a s ochromující nevyhnutelností zlého snu chladně a přesně vypálil do doktorových prsou. Zvuk výstřelu se ozvěnou odrážel od stěn chrámu a všechny je na moment ohlušil. V jednom šokujícím okamžiku se doktor Miller odpotácel zády ke kamenné zdi, potom bez hlesu padl kupředu na břicho s rukama podivně zkroucenýma na hrudi.

Rudá kaluž se začala rozlévat po podlaze.

Každý ze zajatců na to reagoval jinak. Zatímco Rodgers strnul v pozici sochy zkamenělé v čase, Shannon instinktivně vyjekla. Giordino, kterému pohled na násilnou smrt nebyl nijak cizí, zaťal obě pěsti ve výši boků. Vražda provedená s tak ledově chladným nezájmem ho naplnila zuřivým vztekem, který zadržovala jen šílená bezmocnost.

Ani v nejmenším nepochyboval, stejně jako nepochyboval nikdo z ostatních, že Amaru je hodlá do jednoho pozabíjet.

Jako někdo, kdo nemá co ztratit, celý se napjal, připraven skočit po tom vrahovi a zmáčknout mu hrdlo dřív, než mu tak jako tak proletí kulka hlavou.

„Nepokoušej se o to,” ozval se Amaru, který četl Giordinovy myšlenky, a namířil mu ústí automatu mezi oči hořící hněvem. Kývl hlavou na hlídače, jež tu stáli se zbraněmi v pohotovosti, a něco jim španělsky nařídil. Potom ustoupil stranou. Jeden ze strážců popadl Millerovo tělo za kotníky a odtáhl je z dohledu, pryč z hlavního chrámového sálu. Na kamenné podlaze za ním zůstávala krvavá šmouha.

Shannon tento výjev sledovala zděšeným pohledem a její výkřik se změnil v nekontrolovatelný nářek. V šoku klesla na kolena a ukryla tvář v pažích. „Nic vám nemohl udělat.

Jak jste mohl ublížit tak laskavému starému člověku?”

Giordino pohlédl na Amarua. „Tenhle si to nijak nebere.”

Amaru přejel chladnýma znuděnýma očima po Giordinově tváři. „Ty bys měl radši držet klapačku, kloučku.

Ten doktůrek posloužil alespoň k tomu, aby ti dal lekci, kterou bys jinak nepochopil.”

Nikdo ani nepostřehl, že strážce, jenž odvlekl Millerovo tělo, se mezitím vrátil. Nikdo s výjimkou Giordina. Všiml si klobouku staženého hluboko do očí a rukou ukrytých pod pončem. Pohledem přelétl k druhému strážci, který se pohodlně opíral u vchodu. Ústí pušky, kterou měl nedbale přehozenou přes rameno, nemířilo na nikoho z nich. Dělily je sotva dva metry a Giordino byl přesvědčen, že by ho povalil a přemohl dřív, než by si uvědomil, co ho to praštilo.

Stále tu ještě ale byl německý automat, který Amaru pevně svíral v rukou.

Když teď Giordino promluvil, do hlasu se mu vloudilo ledové ostří. „I vy zemřete, Amaru. Můžete na to vzít jed, že zemřete stejně krutou smrtí jako ti nevinní lidé, které jste chladnokrevně povraždil.”

Amaru nezahlédl milimetrový úsměv na Giordinových rtech ani lehký záblesk v jeho očích. Zatvářil se udiveně, pak se mu zuby zablýskly, jak se začal smát. „Co? Ty mi chceš vykládat, jak zemřu? Budeš snad ty mým katem?

Nebo mě tím snad poctí tato mladá hrdá dáma?“

Sehnul se a bezohledným škubnutím postavil Shannon na nohy. Popadl ji za vlající ohon vlasů a zuřivě jí táhl hlavu dozadu, až zůstala široce rozevřenýma vyděšenýma očima zírat do jeho lačné tváře. „Slibuji vám, že až se mnou strávíte několik hodin v posteli, budete se plazit, abyste vyhověla všem mým přáním.” „Ne, proboha, ne,” naříkala Shannon. „Neznám větší potěšení než zmocňovat se žen a poslouchat, jak kňučí a škemrají…”

Snědá paže ho popadla za krk a zarazila proud jeho slov.

„Tohle je za všechny ženy, které kvůli tobě trpěly,” pronesl Pitt s hrozivým výrazem v upřených zelených očích.

Odhodil pončo stranou, vrazil hlaveň koltu ráže pětačtyřicet do rozkroku Amaruových kalhot a stiskl spoušť.

Už podruhé naplnila malou místnost ohlušující ozvěna výstřelu. Giordino se vrhl vpřed, hlavou a ramenem zasáhl překvapením strnulého strážce a přirazil ho na tvrdou zeď, až mu vlna bolesti explodovala v těle. Zachytil zkřivený výraz agonie a zděšení v Amaruově tváři, jeho vypoulené oči a ústa otevřená k tichému zaúpění, letmý záblesk krátkého německého automatu, který vylétl vzhůru, když sebou jeho ruce trhly k rozrůstající se červené skvrně kolem poklopce. To už ale Giordino praštil strážce do zubů a v téměř stejném okamžiku mu vytrhl samopal z rukou. V

přikrčené střelecké pozici se otočil kolem dokola a nakonec namířil zbraň na dveře.

Tentokrát Shannon nevykřikla. Místo toho se odploužila do rohu místnosti, kde nehybně klesla jako vosková figurína, a nevěřícně hleděla na Amaruovu krev, která jí postříkala holé paže a nohy. Jestliže dosud byla vyděšená, teď byla šokem téměř bez sebe. Vzhlédla k Pittovi, rty stažené, tvář pobledlou, ve světlých vlasech krvavé skvrny.

Také Rodgers zíral na Pitta a v jeho výrazu se zračil údiv. Odněkud ho znal, rozpoznával jeho oči a kočičí pohyby. „Vy jste ten potápěč ze studny,” řekl omámeně.

Pitt přikývl. „Stále ten samý.”

„Mysleli jsme si, že jste tam dole zůstal,” mumlala Shannon chvějícím se hlasem.

„Ani Sir Edmund Hillary na mě nemá,” zašklebil se Pitt.

„Po zdech studní se drápu nahoru a dolů jako nějaká lidská moucha.” Upustil vyděšeného Amarua na zem, jako by terorista byl nějaký opilec na chodníku, a rukou se dotkl Giordinova ramene. „A ty si dej pohov, Ale. Toho venku jsem už také naučil slušným mravům.”

Giordino, s úsměvem roztaženým jako otevřený padací most, odložil automat stranou a objal Pitta. „Proboha, nikdy bych si nepomyslel, že ještě někdy uvidím tenhle hrozný obličej.”

„Už zase jsi mě do něčeho namočil. Zatracená smůla.

Nemůžu se zdržet ani půlhodinku, abys mě nezatáhl do nějaké lokální gangsterské války.”

„A kde ses tak toulal?” ptal se Giordino, který mu nechtěl nic zůstat dlužen. „Čekali jsme tě už před pár hodinami.”

„Ujel mi autobus. Což mi připomíná, kde je ta kapela, která mě má vítat?”

„Studnám nehrají. Ale vážně, jak ses k čertu vyšplhal po těch kluzkých stěnách a vystopoval nás v džungli?”

„Nebyla to zrovna velká psina, to mi věř. Jednou ti o tom budu u piva vypravovat.”

„A co stráže, co se stalo s těmi ostatními čtyřmi chlapy?”

Pitt se nedbale ušklíbl. „Nějak si přestali dávat pozor a tak je postihly nepříjemné nehody, většinou otřesy mozků a možná i nějaká ta zlomenina lebky.” Tvář se mu pojednou zachmuřila. „Narazil jsem na jednoho, který táhl tělo doktora Millera hlavním vchodem ven. Kdo ho odpravil?”

Giordino kývl hlavou směrem k Amaruovi. „Tady náš přítel ho pro nic za nic střelil do srdce. Ostatně byl to také on, kdo ti shodil záchrannou šňůru na hlavu.”

„V tom případě se nehodlám zatěžovat nějakými výčitkami svědomí,” řekl Pitt a zahleděl se dolů na Amarua, který si držel slabiny a svíjel se v agonii. Strach mu nedovoloval ani podívat se a zhodnotit způsobené škody.

„Něco podobného mě opravdu hřeje u srdce, když vím, že už má utrum se sexem. Jmenuje se nějak?”

„Říká si Tupac Amaru,” odpověděla mu Shannon. “Je to jméno posledního krále Inků. Zřejmě si ho přivlastnil, aby zapůsobil na zdejší horaly.”

„Ti mladí Peruánci, studenti,” rozpomněl se Giordino.

„Nahnali je po schodech dolů, do podzemí chrámu.”

„Už jsem je osvobodil. Statečná mládež. Teď už mají partyzány bezpečně svázané do uzlíků a tak zůstanou, dokud sem nedorazí vládní síly.”

„Kdepak partyzáni a už vůbec ne přesvědčení revolucionáři. Daleko spíš jsou to profesionální lupiči památek, kteří se jen vydávají za teroristy ze Světlé stezky.

Skladují tady nejskvostnější starožitnosti, aby je pak prodali na ilegálním mezinárodním trhu.

„Amaru je jenom základním kamenem celé stavby,”

připojil se Rodgers. „Jeho klienty jsou distributoři a teprve ti shrábnou největší část zisků.”

„Rozhodně mají dobrý vkus,” usoudil Pitt. „Podle toho, co jsem zahlédl, musí tu být naskládáno tolik prvotřídního zboží, že by to uspokojilo polovinu muzeí a soukromých sbírek světa.”

Shannon chvíli otálela a potom přistoupila k Pittovi, objala ho oběma rukama kolem krku a stáhla si jeho hlavu k sobě, aby ho mohla lehce políbit na rty. „Děkuji vám, zachránil jste nám život.”

„A ne jednou, hned dvakrát,” zdůraznil Rodgers a třásl Pittovi rukou, zatímco Shannon se k němu ještě stále tiskla.

„Byla v tom také velká dávka štěstí,” s nezvyklými rozpaky připouštěl Pitt. Přestože měla zmáchané vlasy jako slámu, žádný make-up a na sobě ušpiněnou a potrhanou blůzu přes černé plavky a k tomu zcela neodpovídající těžké horolezecké boty, uvědomoval si, že po ní touží všemi smysly.

„Díky bohu jste dorazil právě včas,” připomněla mu Shannon a lehce se otřásla.

„Jen je mi hrozně líto, že to bylo příliš pozdě, abych zachránil doktora Millera.”

„Co s ním udělali?” zajímal se Rodgers.

„Toho trhana, který se zbavoval těla, jsem zarazil zrovna před vchodem do chrámu. Doktor leží na plošině nad schodištěm.”

Giordino se zadíval na Pitta, prohlédl si ho od hlavy k patě, překontroloval nespočetné škrábance a rány, které jeho přítel utržil v průběhu honičky ztemnělou džunglí, a dospěl k závěru, že má před sebou polomrtvého člověka, jenž se sotva drží na vlastních nohou. „Vypadáš, jako bys právě dokončil triatlon a potom padl do role ostnatého drátu. Jako tvůj osobní medicinman ti doporučuji několik hodin odpočinku, než se vydáme na cestu zpátky do tábora u studny.“

„Necítím se tak strašně, jak vypadám,” vesele mu odporoval Pitt. „Na lenošení bude ještě dost času později.

Ale měli bychom začít tím nejdůležitějším. Pokud jde o mě, nemám sebemenší chuť hrát si znovu na Tarzana. Nasednu na první letadlo, které mě odtud odveze pryč.“

„Blázní,” utrousil Giordino jenom napůl žertem. „Stačilo mu pár hodin v džungli a už cvokatí.”

„Vážně si myslíte, že odtud můžeme odletět?” vyzvídala Shannon.

„Naprosto,” prohlásil Pitt. „Vlastně za to ručím.” Také Rodgers se na něj zadíval nevěřícně. „Do údolí a z údolí se dostane jedině vrtulník.”

„Tak nějak to musí být,” ušklíbl se Pitt. „Jak jinak si myslíte, že by Amaru, nebo jak se jmenuje, převážel naloupené předměty do přístavů na pobřeží, aby je odtamtud mohl vyvézt ze země. To ale chce komunikační systém, takže někde poblíž tu musí být rádio a my ho můžeme použít k odeslání zprávy se žádostí o pomoc.”

Giordino souhlasně přikývl. „Zní to rozumně, ovšem za předpokladu, že ho dokážeme najít. Přenosné rádio se dá schovat kdekoli tady v těch ruinách. A hledat ho nám může trvat několik dní.”

Pitt shlédl dolů na Amarua, aniž by se mu v tváři pohnul sval. „Tady ten to ví.”

Amaru překonal bolest a zlomyslnýma černýma očima opětoval Pittův pohled. „Žádné rádio nemáme,” syknul skrz zaťaté zuby.

„Doufám, že se nebudete zlobit, když vám tak docela nevěřím. Tak kdepak ho schováváte?”

„Nic vám neřeknu.” trval na svém Amaru a při řeči se mu kroutila ústa.

„Dokonce raději zemřete?” vyzvídal Pitt suchým hlasem.

„Kdybyste mě zabil, tak mi jen posloužíte.” Pittovy zelené oči byly ledové jako horské jezero. „Kolik žen jste znásilnil a zavraždil?”

Amaru nasadil pohrdavý výraz. „Tolik, že jsem je už dávno přestal počítat.”

„To se mě jen snažíte vyprovokovat, abych vás ve vzteku odstřelil, není to tak?”

„Tak proč se mě neptáte, kolik jsem podřezal dětí?”

„Lžete si do vlastní kapsy.” Pitt uchopil svou pětačtyřicítku a přiložil její hlaveň Amaruovi ze strany k tváři. „Zabít vás? Na to bych zrovna moc nesázel. Jediná rána skrz obě oči, to bude asi tak to nejsprávnější. Ještě pořád budete žít, ale kromě toho, co už vám neslouží teď, budete navíc také slepý.”

Amaru se pokusil nasadit si masku arogance, ale v jeho prázdných očích už se zřetelně zračil strach a rty se mu viditelně chvěly. „To jen tak blafujete.”

„Po očích by mohla přijít na řadu kolena,” pokračoval Pitt konverzačním tónem. „Pak by to mohly být uši nebo ještě lépe nos. Na vašem místě bych to vzdal, než budu pokračovat.”

Amaru, kterému už bylo jasné, že prohrál, se při pohledu na žulově neústupného Pitta sesypal. „To, co hledáte, najdete v kruhové stavbě asi padesát metrů západně od chrámu. Nad vchodem má vytesanou opici.”

Pitt se obrátil k Giordinovi. „Vem si s sebou jednoho studenta jako překladatele. Spojte se s nejbližšími peruánskými úřady. Udejte jim naši polohu a vysvětlete situaci. A pak je požádejte o vyslání vojenské jednotky.

Takovýchhle týpků se tady mezi zříceninami ještě může potloukat víc.”

Giordino se zamyšleně podíval na Amarua. „Jestli vyšlu signál mayday na otevřené frekvenci, mohou ho v Limě bez potíží zachytit kamarádíčci tady toho vraždícího maniaka a dřív než sem dorazí armáda, mohou na nás poslat bandu hrdlořezů.”

„Důvěřovat armádě může být pěkně riskantní,” přidala se Shannon. „Je docela možné, že tady v tom má prsty alespoň jeden vysoký důstojník, možná i několik.”

„Korupce hýbe světem,” filozoficky k tomu poznamenal Pitt.

Rodgers přikývl. „Shannon má pravdu. Tohle je vykrádání hrobů v obrovském měřítku. Docela snadno se na něm dá vydělat víc než na jakékoli vrcholné operaci pašeráků drog. Ať už tenhle byznys vymyslel a řídí kdokoli, bez podplácení vládních úředníků by ho neukočíroval.”

„Mohli bychom ale použít vlastní frekvenci a spojit se s Juanem.”

„Juanem?”

„Juanem Chakem, peruánským vládním koordinátorem našeho výzkumu. Šéfuje našemu podpůrnému štábu v nejbližším městě.” „Dá se mu věřit?”

„Myslím, že ano,” bez zaváhání odpověděla Shannon.

„Juan je jedním z nejuznávanějších archeologů v celé Jižní Americe a také přední akademický odborník na andské kultury. A zároveň je vládním zmocněncem pro dozor nad ilegálními vykopávkami a pašováním starožitností.”

„Zdá se, že to by mohl být náš člověk,” konstatoval Pitt směrem k Giordinovi. „Najdi rádio, zavolej mu a požádej ho o vrtulník, který nás hodí zpátky na loď.”

„Půjdu také a oznámím Juanovi, že doktora Millera zavraždili,” nabídla se Shannon. „Ráda bych se přitom také porozhlédla po stavbách v okolí chrámu.”

„Vezměte si s sebou zbraně a mějte oči na stopkách,”

nabádal je Pitt.

„A co s doktorovým tělem?” zajímal se Rodgers.

„Nemůžeme ho tu nechat povalovat jako psa sraženého autem.”

„To máte pravdu,” souhlasil Pitt. „Přeneste ho do chrámu, aby nebyl na slunci, a přikryjte ho nějakými pokrývkami, dokud nebude možné převézt ho letadlem k nejbližšímu soudnímu lékaři.”

„Nechte to na mně,” horlivě se hlásil Rodgers. „To je to poslední, co pro toho starého dobráka mohu udělat.”

Amaru se po straně ušklíbl; dokázal to dokonce i v agonii. „Blázni, ubozí blázni,” posmíval se. „Nikdy se živí nedostanete z Puebla de los Muertos.”

„Pueblo de los Muertos znamená Město mrtvých,”

překládala Shannon.

Ostatní na Amarua zírali s nechutí. Připadal jim jako impotentní chřestýš, příliš slabý na to, aby se ještě dokázal stočit a zaútočit. Pitt ho ale stále považoval za nebezpečného, a rozhodně se nehodlal dopustit takové osudné chyby, že by ho podceňoval. Posměšný výraz sebedůvěry v Amaruových očích ho nemohl zmást. Jen co ostatní spěšně opustili místnost, přiklekl k Amaruovi. „Na člověka ve vašem postavení se chováte nadmíru sebejistě.”

„Nakonec se budu smát já.” V náhlém záchvěvu bolesti Amaru zkřivil tvář. „Zkřížili jste cestu příliš mocným a teď vás čeká jejich nemilosrdná odplata.”

Pitt se neurčitě usmál. „Už jsem se utkal s jinými mocnými lidmi.”

„Vy jste možná jen poodhrnul oponu, ale tím jste ohrozil Solpemachaco. Udělají cokoli, aby zabránili odhalení, i kdyby třeba měli vyhladit celou provincii.”

„Spřáhnul jste se ale s pěkně nevrlou partou. Nechce se vám přizvat je?”

Amaru zůstal zticha. Šok a ztráta krve ho čím dál víc zbavovaly sil. Pomalu, s obrovským úsilím zdvihl ruku a namířil na Pitta prstem. „Jste prokletý. Vaše kosti budou navždy spočívat mezi Chachapoyi.” Pak se jeho pohled zamlžil a Amaru omdlel.

Pitt pohlédl na Shannon. „Kdo jsou to Chachapoyové?”

„Říkalo se jim Lidé z oblaků. Představovali předinckou kulturu, která ovládala horské oblasti And někdy mezi roky 800 a 1480, kdy si je Inkové podmanili. Tady tu úžasnou nekropoli svým mrtvým postavili právě Chachapoyové.”

Pitt se vzpřímil, sundal si z hlavy plstěný klobouk, který předtím sebral jednomu ze strážců, a nechal ho padnout Amaruovi na prsa. Otočil se, prošel do sousedního hlavního chrámového sálu a několik minut tam věnoval obhlídce obrovských hald chachapoyských památek. Obdivoval právě velkou schránu z pálené hlíny, určenou pro mumii, když dovnitř vpadl udiveně se tvářící Rodgers.

„Kde jste to říkal, že jste nechal doktora Millera?” chtěl vědět Rodgers, který sotva popadal dech. „Na plošině nad vnějším schodištěm.”

„Snad abyste mi to ukázal.”

Rodgersovi v patách vyšel Pitt klenutým vchodem ven.

Zastavil se, shlédl na krvavé skvrny na kamenné plošině a opět udiveně vzhlédl. „Hýbal někdo s tělem?”

„Jestli to nevíte vy,” odpověděl neméně překvapený Rodgers, „pak já rozhodně ne.”

„Díval jste se dole kolem chrámu? Možná, že spadl…”

„Poslal jsem tam čtyři studenty, aby to obhlédli. Po doktorovi nenašli sebemenší stopy.”

„Mohl s ním hýbat někdo z nich?”

„Už jsem se ptal. Jsou z toho stejně zmatení jako my.”

„Mrtvý se přece jen tak nezvedne a neodejde,” suše konstatoval Pitt.

Rodgers se rozhlédl po okolí chrámu a pokrčil rameny.

„Zdá se, že tenhle ano.”

07 KAPITOLA

Bzučící klimatizační zařízení prohánělo chladný, suchý vzduch dlouhým obytným přívěsem, který v Chachapoyi sloužil za hlavní štáb archeologického projektu. Muž, který tu pohodlně zakloněný vysedával na kožené pohovce, zdaleka nebyl tak utahaný jako skupinka v Městě mrtvých.

Juan Chaco malátně odpočíval, aniž by spouštěl zrak z dobře chlazeného ginu s tonikem. Avšak v okamžiku, kdy zaznělo volání z rádiového reproduktoru namontovaného na přepážce za kabinou pro řidiče, byl už zas plně při smyslech.

„Svatý Jan volá Svatého Petra.” Hlas zněl ostře a zřetelně.

„Svatý Jan volá Svatého Petra. Jste tam?”

Chaco hbitě přešel na protější stranu pohodlně zařízeného přívěsu a stiskl na rádiu tlačítko pro vysílání.

„Jsem tady a poslouchám.”

„Zapněte si záznamník. Nemám čas něco opakovat nebo podrobně vysvětlovat situaci.”

Chaco to vzal na vědomí a zapojil kazetový magnetofon.

„Nahrávám.”

„Amaru a jeho lidé byli přemoženi a jsou teď v zajetí.

Střeží je archeologové. Amaru byl postřelen a jeho zranění je možná vážné.”

Chakova tvář viditelně potemněla. Jak se to stalo?”

“Jeden z těch chlapíků od NUMA, kteří se ozvali na vaše tísňové volání, se bůhvíjak zachránil ze studně a pronásledoval Amarua a jeho zajatce do údolního chrámu.

Tam se mu podařilo jednoho po druhém přemoci ty naše zbytečně draze placené hrdlořezy.”

„To snad musel být ďábel, že se mu to povedlo.”

„Moc nebezpečný a schopný ďábel.”

„Jste v bezpečí?”

„Alespoň prozatím.”

„Jenže váš plán, jak zastrašit archeology a držet je stranou naší základny a sbírek, je v trapu.”

„Naprosto,” odpověděl volající. „Sotva doktorka Kelseyová spatřila předměty připravené k odeslání, domyslela si ostatní.”

„A co Miller?”

„Nemají sebemenší podezření.”

„Alespoň něco je v pořádku,” připustil Chaco.

„Jestli tam pošlete dostatečnou posilu dřív, než se dostanou z údolí,” vysvětloval familiární hlas, „ještě pořád můžeme operaci zachránit.”

„Peruánské studenty jsme nechtěli ohrozit,” namítl Chaco. „Odezva ze strany mých spoluobčanů by mohla znamenat konec jakékoli naší budoucí spolupráce.”

„Už je pozdě, kamaráde. Teď, když zjistili, že za to, co je potkalo, nemohou teroristé ze Světlé stezky, ale pašerácký syndikát, nemůžeme jim dovolit, aby vyzradili, co vědí.

Nezbývá nám než zbavit se jich.”

„Nic z toho by se nestalo, kdybyste doktorce Kelseyové a Milesovi Rodgersovi zabránil potopit se do obětní studně.”

„Tomu se nedalo zabránit, pokud jsem je neměl zavraždit před očima studentů.”

„Chybou bylo vysílat tísňový signál.”

„Ne, pokud jsme se měli vyhnout vážnému vyšetřování ze strany vašich vládních úředníků. Pokud bychom seriózně neudělali všechno pro jejich záchranu, jejich smrt by vzbuzovala podezření. Nemohli jsme si dovolit, aby se Solpemachaco stalo předmětem veřejného vyšetřování.

Kromě toho, jak jsme měli vědět, že se nám z čistého nebe přihlásí NUMA?”

„To je pravda, s tím se v danou chvíli nedalo počítat.” Za řeči Chaco nepřítomně hleděl na malou kamennou sošku okřídleného jaguára, vykopanou v Údolí mrtvých. Nakonec tiše řekl: „Zajistím, aby se v Pueblu de los Muertos do dvou hodin vysadili z vrtulníků námi placení žoldnéři z peruánské armády.”

„Můžete se spolehnout, že velící důstojník to zvládne?”

Chaco se sám pro sebe zasmál. „Kdybych nemohl věřit vlastnímu bratrovi, tak komu?”

*****

„Na vzkříšení nás obyčejných smrtelníků jsem nikdy nevěřil.” Pitt nepřestával shlíždět na karmínovou louži uprostřed plošiny nad téměř vertikálním schodištěm klesajícím ke dnu údolí. „Ovšem s takhle přesvědčivým důkazem jsem se dosud nesetkal.”

„Byl mrtev,” důrazně prohlašoval Rodgers. „Stál jsem tak blízko k němu jako teď k vám, když mu Amaru vpálil do srdce kulku. Všude byla krev. Vy sám jste ho tu viděl ležet.

Ani v nejmenším nemůžete pochybovat, že byl doktor mrtvola.” „No, na posmrtné ohledání jsem si čas neudělal.”

„Dobrá, jak ale vysvětlíte tu stopu krve, která sem vede ze sálu uvnitř, kde doktora střelili? Odtamtud sem jí musely být litry.”

„Spíš několik deci,” řekl Pitt zamyšleně. „Přeháníte.”

„Jak dlouho byste řekl, že tady to tělo leželo od chvíle, kdy jste srazil strážce, než jste osvobodil studenty a než sem dorazili a svázali ho?”

„Tady venku tak čtyři minuty, možná pět.” „A za tu dobu Sedmašedesát let starý a navíc mrtvý člověk seskáče dolů po dvou stovkách uzounkých schodů vytesaných do skály v úhlu sedmdesát pět stupňů. Ze schodů, které můžete brát vždycky jen po jednom, abyste nespadl. A potom zmizí, aniž by uronil třeba jen jedinou kapku krve.” Rodgers potřásl hlavou. „Houdini by bledl závistí.”

„Jste si jistý, že to byl doktor Miller?” vážně se zeptal Pitt. „Samozřejmě to byl doktor,” podrážděně odpověděl Rodgers. „Kdo jiný by to podle vás byl?”

„Jak dlouho jste ho znal?”

„Podle jeho reputace už dobrých patnáct let. Osobně jsem se s ním setkal až před pěti dny.” Rodgers se na Pitta podíval, jako by pochyboval o jeho zdravém rozumu.

„Poslyšte, tudy cesta nevede. Miller je jeden z předních světových antropologů. Pro starověkou americkou kulturu znamená totéž co Leakey pro africkou prehistorii. Jeho fotografie byly uveřejněny u stovky článků v desítkách časopisů od Smithsonianu po National Geographic. Pro vzdělávací televizní kanály namluvil spoustu dokumentů o prvopočátcích člověka a osobně se v nich objevoval. Doktor nebyl žádný samotář, ten miloval publicitu. Byl snadno k poznání.”

„Jen jsem to tak oťukával,” řekl mu Pitt trpělivým, vysvětlujícím tónem. „Byl to jen takový zoufalý pokus udělat si v hlavě jasno…”

Odmlčel se, protože do zorného pole mu pod kruhovými základy chrámu vběhli Shannon a Giordino. Dokonce i z téhle výšky jasně viděl, že vypadají rozčileně. Počkal, dokud Giordino nedorazil do poloviny schodiště, a pak na něj zavolal.

„Neříkejte mi, že vás někdo předstihl a to rádio rozmlátil.”

Giordino se zastavil, v předklonu ke strmým schodům.

„Chyba,” volal zpátky. „Bylo pryč. Odcizeno neznámým pachatelem nebo pachateli.”

Ve chvíli, kdy Shannon s Giordinem dorazili na vrchol schodiště, supěli už oba únavou a pot se na nich jen perlil.

Shannon si vybraně osušovala obličej jemným kapesníčkem, jaké jsou snad všechny ženy schopny odněkud vykouzlit i v těch nejsložitějších chvílích. Giordino si prostě přejel po čele už beztak promočeným rukávem.

„Ať už tuhle věc stavěl kdokoli,” vyrážel ze sebe mezi jednotlivými výdechy, „měl k tomu instalovat výtah.”

„Našli jste tu hrobku s rádiem?” vyptával se Pitt.

Giordino přikývl. „Našli jsme ji celkem snadno. A nejsou to žádní žebráci, tihle hoši. Hrobka je vybavená rovnou od Abercrombieho a Fitche. Nejlepší potřeby pro život v přírodě, jaké si lze koupit. Byl tam dokonce i přenosný generátor pro napájení ledničky.”

„Prázdné?” hádal Pitt.

Giordino přisvědčil. „Než ta krysa odešla s rádiem, udělala si dost času na to, aby rozbila skoro čtyři kartony po šesti láhvích naprosto skvělého Coorsova piva.” „Coors v Peru?” pochybovačně se tázal Rodgers. „Můžu vám ukázat nálepky z rozbitých láhví,” zasténal Giordino. „Někdo zřejmě chtěl, abychom žíznili.” „S džunglí hned za dveřmi z toho nemusíme mít strach.” Giordino se zahleděl na Pitta, ten však se nijak neusmíval. „Tak jak tedy zavoláme mariňáky?”

Pitt pokrčil rameny. „Protože rádio těch lumpů zmizelo a to v našem vrtulníku vypadá jako plátek ementálu…,” zarazil se a obrátil se k Rodgersovi. „A co váš komunikační systém na základně u studny?”

Fotograf jen potřásl hlavou. „Jeden z Amaruových chlapů rozstřílel naše rádio na kusy stejně jako to vaše.”

„Neříkejte mi,” prohlásila Shannon rezignované, „že se budeme muset trmácet třicet kilometrů zpátky pravěkou džunglí k základně u studny a pak ještě dalších devadesát kilometrů do Chachapoye?”

„Možná že Chaco už bude mít obavy, když zjistí, že se ztratilo veškeré spojení s výpravou, a pošle tam průzkumnou skupinu, aby zjistila co a jak,” dělal si Rodgers naděje. „I kdyby nás vystopovali až k Městu mrtvých,” pomalu pronesl Pitt, „přišli by už pozdě. Jediné, co by tu našli, by byly mrtvoly roztroušené mezi ruinami.” Všichni se na něj udiveně zahleděli. „Amaru prohlašoval, že jsme nějakým mocným lidem rozdupali bábovičky,” pokračoval Pitt ve vysvětlování, „a ti nám nedovolí živým odejít z údolí, protože se bojí vyzrazení operace s kradenými památkami.”

„Když nás ale beztak chtěli zabít,” nejistě řekla Shannon, „proč nás brali sem? Zrovna tak nás mohli všechny postřílet, a to, co by z nás zbylo, naházet do studny.”

„Chtěli, aby to vypadalo jako nájezd Světlé stezky, a tak si mysleli, že to musí sehrát jako únos kvůli výkupnému. A kdyby peruánské úřady, vaši univerzitní představení ve Státech nebo rodiny studentů vyplatili pořádné sumy za vaše propuštění, tím lépe. Prostě by peníze za výkupné považovali za bonus k ziskům, které mají z pašování, a zabili by vás tak jako tak.”

„Co je to za lidi?” ostře se zeptala Shannon.

„Když o nich Amaru mluvil, říkal jim Solpemachaco, ať už to znamená cokoli.”

„Solpemachaco,” jako ozvěna opakovala Shannon. „V

mytologii zdejších předků to byla napůl medúza a napůl drak. Lidové pověsti, které se tradují po staletí, popisují Solpemachaco jako zlého sedmihlavého hada žijícího v jeskyni. Podle jedné pověsti se zdržuje tady v Pueblu de los Muertos.”

Giordino lhostejně zívl. „Vypadá to jako opsané ze špatného scénáře, jehož hlavní hvězdou je další z těch příšer, co lezou z útrob země.”

„Mnohem spíš to vypadá jako prohnaná slovní hříčka,”

namítl Pitt. „Metafora jako kódové označení mezinárodní zlodějské organizace s rozsáhlým napojením na ilegální trh se starožitnostmi.”

„Hadových sedm hlav by mohlo představovat sedm hlavounů v pozadí organizace,” nadhodila Shannon.

„Nebo sedm rozdílných základen operace,” doplnil ji Rodgers.

„Tak teď, když už nás netíží žádná tajemství,” ušklíbl se Giordino, „co abychom k čertu odlehčili taky tomuhle místu a vyrazili ke studni dřív, než se ze soutěsky vyvalí s válečným pokřikem všichni Siouxové a Cheyneové?”

„Protože až bychom tam dorazili, už by nás čekali,”

namítl Pitt. „Něco mi říká, že bychom se tu měli zdržet.”

„Vy si vážně myslíte, že sem někoho pošlou, aby nás zabil?” Výraz, se kterým to Shannon říkala, vyjadřoval spíš zlost než strach.

Pitt přikývl. „Vsadil bych na to vlastní penzi. Kdokoli odtud odnesl rádio, téměř jistě už o nás tlachal. Soudím, že jeho kamarádíčci vtrhnou do údolí jako roj zuřivých sršňů během…,” zarazil se při pohledu na hodinky a potom pokračoval, „… tak asi hodiny a půl. Potom postřílejí každého, kdo třeba jen vzdáleně připomíná archeologa.”

„To ale nejsou zrovna veselé myšlenky,” reptala Shannon.

„Se šesti automatickými puškami a Dirkovým revolverem počítám, že dokážeme odrážet prvotřídní gang dvou tuctů hrdlořezů všeho všudy deset minut,” zasmušile poznamenal Giordino.

„Přece tu nemůžeme zůstat a bojovat s ozbrojenými zločinci,” protestoval Rodgers. „To by byla jatka.”

„A musíme myslet také na životy těch dětí,” řekla Shannon, která najednou zbledla.

„Dřív než se ponoříme do orgií pesimismu,” prohlásil Pitt, jako by na světě neměl jinou starost, „navrhuji, abychom se všichni sebrali a vyklidili chrám.” „A potom?”

dožadoval se Rodgers.

„Ze všeho nejdřív se poohlédneme po Amaruově přistávací ploše.”

„K čemu nám to bude?”

Giordino obrátil oči v sloup. „Tak tenhle pohled znám.

Už zase osnuje nějakou prohnanou šarádu.”

„Nic vynalézavého to není,” trpělivě řekl Pitt. „Napadlo mě, že až ti lesní pobudové přistanou a začnou pobíhat mezi ruinami a hledat nás, půjčíme si jejich vrtulník a odletíme do nejbližšího čtyřhvězdičkového hotelu dát si osvěžující koupel.”

Na okamžik všichni nevěřícně ztuhli. Zírali na Pitta, jako by právě vystoupil z kabiny marťanské kosmické lodi.

Prvním, kdo přerušil napjaté ticho, byl Giordino.

„Tak vidíte,” pronesl se širokým úsměvem. „Já to říkal.”

08 KAPITOLA

V odhadu, že jim zbývá hodina a půl, se Pitt zmýlil jen o deset minut. Klid údolí rozbil tlukot vrtulových listů zařezávajících se do vzduchu, když dva peruánské vojenské vrtulníky přelétly nad hřbetem sedla mezi horskými vrcholy a obkroužily dávné stavby. Po zběžné obhlídce oblasti přistály na volném prostoru uprostřed zřícenin, vzdáleném necelých sto metrů od průčelí kónické chrámové stavby.

Vojáci rychle vyklouzli zadními sklopnými dveřmi a seřadili se ve strohém pozoru jako k přehlídce.

Tohle nebyli obyčejní vojáci, jejichž úkolem je hájit bezpečí své země. Byli to žoldnéřští vyvrhelové, kteří své služby pronajímali tomu, kdo nabízí nejvíc. Čelem k velícímu důstojníkovi, kapitánovi překvapivě oděnému do úplné společenské uniformy, se dvě čety po třiceti mužích vyrovnaly do těsně sevřené bojové linie pod velením dvou poručíků. Spokojen s tím, že řady jsou vyrovnané, kapitán zdvihl nad hlavu velitelskou hůlku a pokynul podřízeným důstojníkům, aby zahájili útok na chrám. Poté vystoupil na nízkou zídku, aby z místa, které považoval za bezpečnou pozorovatelnu, velel jednostranné bitvě.

Kapitán vykřikl na mužstvo několik povzbudivých slov, ve kterých je vyzval, aby statečně zdolali schody vedoucí k chrámu. Jeho hlas, znásobovaný ozvěnou, se rozléhal mezi ruinami. Najednou se ale zarazil a vydal podivný kvílivý zvuk, který se naplnil dusivou bolestí. Na nepatrnou chvíli ztuhl, jeho tvář zkroutil nechápavý výraz, potom se naklonil vpřed, zhroutil se ze zdi a s hlasitým úderem hlavy dopadl na zem.

Malý podsaditý poručík v pytlovitých maskáčích přiběhl k padlému kapitánovi a poklekl vedle něj, nechápavým pohledem se zadíval vzhůru ke smutečnímu paláci, otevřel ústa, aby vykřikl rozkazy, a pak se zhroutil na tělo pod sebou. Ostré štěknutí automatické pušky bylo posledním zvukem, který zaslechl, než se nad ním rozestřela smrt.

Z plošiny pod samým vrcholkem chrámové stavby, Pitt, přitisknutý na břiše za malou barikádou z kamenů, shlížel na řadu zmatených vojáků přes hledí pušky. Vypálil mezi ně další čtyři rány, přičemž se snažil zasáhnout posledního zbývajícího důstojníka. Při pohledu na přesilu žoldnéřů se v jeho tváři nezračilo překvapení ani strach, jenom záblesk rozhodnosti v hlubokých zelených očích. Tím, že se jim postavil ze zálohy, se snažil zachránit životy třinácti nevinných lidí. Střílet vojákům nad hlavy a snažit se tak na chvíli zpomalit jejich útok by bylo marné mrhání časem.

Tihle muži sem dorazili proto, aby povraždili všechny svědky zločinné operace. Zabíjet nebo se nechat zabít bylo klišé, ale docela přiléhavé. Tihle chlapi by s nikým neměli slitování. Pitt rozhodně nebyl nemilosrdný zabiják; v očích neměl ani ocelovou tvrdost ani ledový chlad. Nedělalo mu radost zabíjet naprosto cizí lidi. Ze všeho nejvíc ale litoval, že nemá na mušce ony muže bez tváří, odpovědné za všechny ty zločiny.

Opatrně vytáhl pušku z úzké střílny mezi kameny a obhlížel terén pod sebou. Peruánští žoldnéři se poschovávali za kamennými zříceninami a směrem k vrcholku chrámu vypálili několik náhodných střel, které jen odštíply úlomky kamenných ozdob, odrazily se a s kňučivým zvukem zapadly mezi hroby vzadu na svahu. Byli to ale otrlí, disciplinovaní válečníci, kteří se pod tlakem hned tak nezlomí. Smrt důstojníků je zarazila, ale nezastavila. Velení převzali seržanti a už si vymýšleli taktiku, jak zlomit tak nečekaný odpor.

Pitt skryl hlavu za kamennou barikádu, právě když sprška střel z automatických zbraní zkropila vnější sloupoví, od něhož začaly do všech stran odletovat úlomky kamenů.

Nebylo to pro něj žádné překvapení. Peruánci dole zalehli a kryli se palbou, zatímco se prosmýkávali od zříceniny ke zřícenině a postupně se tak přibližovali ke schodišti vedoucímu vzhůru k okrouhlému průčelí chrámu. Pitt se začal plížit do strany jako krab, a teprve když dospěl do bezpečí paláce mrtvých, postavil se na nohy a přeběhl k zadní stěně. Opatrně vyhlédl klenutým oknem ven.

Protože vojáci věděli, že oblé zdi chrámu jsou příliš hladké na to, aby po nich bylo možno vystoupit při útoku, a příliš strmé, aby tudy mohli obránci uprchnout, nestřežili zadní stranu. Pitt mohl snadno počítat s tím, že všechno vsadí na celkovou sílu frontálního útoku vzhůru po schodech. Nepočítal ale s tím, že dřív než se odhodlají k výstupu, rozhodnou se změnit značnou část paláce na vrcholku v trosky.

Pitt odběhl zpět k barikádě a vypálil dlouhou dávku střel z čínského automatu, až se poslední prázdná nábojnice odkutálela po kamenné podlaze. Odplížil se stranou a už začal na pušku nasazovat nový dlouhý zahnutý zásobník, když zaslechl táhlý hvízdavý zvuk. Čtyřicetimilimetrový granát z raketometu z komunistické Číny přistál a roztříštil se o jednu ze stěn chrámu asi osm metrů za Pittem. Vybuchl v hromové explozi, která metala kamením jako šrapnel a vyrvala ve zdi mohutnou díru. Během několika vteřin dávnou svatyni mrtvých bohů zavalily trosky a odpudivý zápach vysoce účinné výbušniny.

Odrážející se zvuk detonace i bušení vlastního srdce náhle s ohlušující silou udeřily Pitta do uší. Na okamžik byl oslepen a nos i hrdlo se mu v mžiku naplnily prachem.

Zuřivě si protíral oči a rozhlížel se po okolních troskách dole pod sebou. Tak tak, že ještě zahlédl černý obláček kouře a světelný záblesk z raketometu. Zakryl si hlavu rukama a vtom už další střela dopadla na starý kámen a s ohlušujícím řevem explodovala. Zuřivý úder ostřeloval Pitta létajícími úlomky zdiva a tlaková vlna mu vyrazila dech.

Chvíli tak ležel bez pohybu, téměř bez života. Pak se bolestně vyškrábal na ruce a na kolena a zatímco vykašlával prach, popadl pušku a odplazil se zpátky do paláce.

Naposled se zadíval na horu skvostných památek a pohledem se rozloučil s Amaruem.

Vykradač hrobů přišel k vědomí a pronikavě zíral na Pitta. Rukama si svíral slabiny, teď pokryté zaschlou krví.

Zločineckou tvář pokryla maska nenávisti. Obklopoval ho zvláštní chlad, naprostá lhostejnost k bolesti. Vyzařovalo z něj zlo.

„Vaši přátelé mají sklony k ničení,” poznamenal Pitt, když další střela zasáhla chrám.

„Jste v pasti,” hlubokým hlasem zaskřípěl Amaru.

„Díky tomu, jak jste sehrál vraždu Millerova náhradníka.

Vytratil se s vaším rádiem a zavolal pro posily.”

„Přišla chvíle, kdy umřeš, ty yankeeská svině.”

„Yankeeská svině,” opakoval Pitt. „Tak to už mi dávno nikdo neřekl.”

„Budeš trpět stejně, jako kvůli tobě trpím já.”

„Je mi líto, ale mám v plánu něco jiného.” Amaru se pokusil nadzvednout se na loktech, aby ještě něco řekl, ale Pitt už byl pryč.

Znovu pospíchal k zadnímu otvoru. Matrace a dva nože, které si přivlastnil z obytných prostor skalní hrobky objevené Giordinem a Shannon, ležely vedle okna. Položil matraci na nízkou římsu, přehodil nohy do stran a usadil se na ní. Odložil pušku bokem, v rukou roztažených do stran sevřel oba nože a zkoumavě se zadíval na tvrdou zem nějakých dvacet metrů pod sebou. Vzpomněl si na událost, kdy na ostrově Vancouver Island v Britské Kolumbii skákal na bandži. Vrhat se do prostoru, pomyslel si, je naprosto proti lidské přirozenosti. Jakýmkoli dalším úvahám nebo rozmýšlení učinila přítrž čtvrtá raketa, která udeřila do chrámu. Zapřel se patami tenisek o strmou stěnu a ostří nožů přitiskl ke kamenným blokům jako brzdy. Bez ohlédnutí se přehoupl přes římsu a sjel po zdi dolů, s matrací místo saní, jako po toboganu.

*****

Giordino společně se Shannon a studenty, kteří se drželi za ním, a s Rodgersem vzadu opatrně stoupali po schodišti z podzemní hrobky, kde se ukrývali v době přistání vrtulníků.

Giordino se zastavil, zdvihl hlavu těsně nad zhroucenou kamennou zeď a pozoroval okolí. Vrtulníky, s motory vypnutými, stály jen asi padesát metrů od nich; obě dvoučlenné posádky, pohodlně usazené v kokpitech, sledovaly útok na chrám.

Shannon se připlížila vedle Giordina a vykoukla přes zeď právě včas, aby zahlédla raketu, která změnila v trosky klenutý vchod do chrámu. „Zničí všechny památky,”

posteskla si.

„A o Dirka starost nemáte?” hodil po ní Giordino ostrým pohledem. „Ten jenom kvůli nám riskuje život a vede tam válku s armádou žoldnéřů, abychom mohli ukrást vrtulník.”

Povzdechla si. „Být u toho a sledovat, jak budou tak vzácné starožitnosti navždycky ztraceny, to by bolelo každého archeologa.”

„Radši to staré haraburdí, než my!”

„Promiňte mi to. Samozřejmě si přeji stejně jako vy, aby se mu povedlo utéct. Ale všechno to působí tak neuvěřitelně.”

„Znám ho už od dob, kdy jsme oba byli děti,” usmál se Giordino. „A věřte mi, že nikdy nepropásl příležitost hrát Horácia na mostě.” Pozoroval oba vrtulníky, které seděly na plošině v celkem volné formaci.

Za prvního kandidáta zvolil vzdálenější vrtulník. Stál pouze několik metrů od úzké strže, kterou se mohli nepozorovaně přiblížit. Ještě důležitější však bylo, že posádka usazená v prvním stroji na něj neměla přímý výhled. „Pošlete to dál,” nařídil uprostřed bitevní vřavy, „pokusíme se unést ten druhý vrtulník v řadě.”

*****

Pitt se jako padající balvan nekontrolovatelně řítil po stěně chrámu, až ho cesta vrhla na hromádky sesypaných zdí mezi vyčnívající kamenné zvířecí hlavy, kterým se vyhnul jen o pár centimetrů. Rukama svíral střenky nožů jako ve svěrácích a musel vynaložit veškerou sílu svých svalnatých paží, když od brzdných ostří začaly odskakovat ostré úlomky tvrdého kamene, protestujícího proti zraňujícímu tlaku oceli. Gumové podrážky na zadní části tenisek už měl do hladka ošoupané od styku s drsným povrchem zdi. A přesto se děsivá rychlost ještě stupňovala. Dvě největší obavy měl z toho, že buď vyletí dopředu a narazí hlavou do země jako dělová koule nebo že bude přistání tak prudké, že si zlomí nohy. Tak nebo onak, byl by vyřízený, bezmocný kus masa ponechaný Peruáncům, kteří by s ním poté, co jim postřílel důstojníky, neměli slitování.

Ještě stále uprostřed stejně zuřivého jako marného zápasu jak zmírnit vlastní rychlost, zapřel se Pitt oběma nohama pouhý zlomek vteřiny předtím, než děsnou silou narazil na zem. Nože, které mu z ruky vyrazil náraz nohou do bahnité, deštěm nasáklé půdy, odlétly stranou. Nechal se nést setrvačností, překotil se přes rameno a ještě dvakrát se odkutálel na bok, přesně jak to vyžadují instrukce po tvrdém přistání při seskoku padákem. Několik okamžiků ležel v blátě a děkoval osudu, že nepřistál na skále, potom se zkusmo postavil na nohy a zjišťoval škody.

Zdálo se, že kromě lehce podvrtnutého kotníku, na který se ale stále ještě dalo spolehnout, a několika odřenin na rukou se mu nic horšího nestalo. Před vážnějšími úrazy ho zachránila měkká půda. Jeho věrná matrace byla dočista rozedraná. Pitt neztrácel čas a dal se do běhu. Pokud to jen šlo, snažil se, aby co nejvíc zřícenin zůstávalo mezi ním a vojáky řadícími se ke ztečení chrámových schodů.

*****

Giordinovi nezbývalo než doufat, že Pitt přežil raketové útoky a nějakým zázrakem se bezpečně dostal dolů po zdi chrámu, aniž by ho někdo spatřil a střílel na něj. Vždyť to je ale nemožné, napadlo ho. Pitt se sice zdál být nezničitelný, ale ta stará s kosou jednou dostane každého z nás. Přesto se Giordino nedokázal smířit s myšlenkou, že by si Smrt dala schůzku s Pittem. Nedovedl si představit, že by Pitt mohl zemřít jinde než v posteli nějaké krásné ženy, nebo v péči domova pro vysloužilé potápěče.

Všichni Peruánci teď zaměřili pozornost na útok. Nikdo z nich ani nezahlédl Giordina, svírajícího automatickou pušku, jak se přiblížil k ocasnímu otvoru vrtulníku a po sklopených dvířkách do něj pronikl. Vpadl dovnitř, přikrčil se a očima sledoval prázdný prostor pro posádku a náklad a dva piloty v kokpitu, obrácené k němu zády a pozorně sledující jednostrannou bitvu.

Na mužského s postavou jako buldozer se Giordino navyklým způsobem plížení pohyboval neuvěřitelně rychle.

Piloti ho nezaslechli ani nevytušili jeho přítomnost a už byl těsně za jejich sedadly. Giordino obrátil pušku a udeřil jí druhého pilota zezadu do krku. První pilot zaslechl tupý úder, obrátil se na sedadle a spíš zvědavě než postrašeně hodil pohledem po Giordiovi. Než stačil mrknout okem, Giordino se rozehnal ocelovou skládací pažbou proti jeho čelu.

Spěšně odtáhl omráčené piloty k dveřnímu otvoru a vyhodil je na zem. Zuřivě zamával na Shannon, Rodgerse a studenty, kteří se dosud ukrývali ve strži. „Honem!” křičel na ně. „Proboha, hoďte sebou!”

Jeho slova se jasně nesla nad zvuky bitvy. Archeology nepotřeboval nikdo dvakrát pobízet. Vyhrnuli se z úkrytu a během několika vteřin vtrhli otevřenými dveřmi do vrtulníku. Mezitím se už Giordino vrátil do kokpitu a narychlo obhlížel přístroje na panelu mezi oběma místy pro piloty, aby se s nimi seznámil.

„Jsme tu všichni?” zeptal se Shannon, která vklouzla na kopilotovo sedadlo vedle něj.

„Všichni kromě Pitta.”

Neodpověděl, jenom vyhlédl z okénka. Vojáci, kterým dodávalo odvahu, že nemusí čelit obranné palbě, vpadli na plošinu a do vnitřních prostor poničeného paláce mrtvých.

Zbývalo jen pár vteřin, než útočníci zjistí, na čem jsou.

Giordino opět obrátil pozornost k ovládacím přístrojům.

Vrtulník byl starý Mi-8 ruské výroby, který se v NATO

během studené války kódované nazýval Hind. Pěkně zastaralá a ohavná mašina, pomyslel si Giordino, s párem motorů po patnácti stech koňských silách, schopná unést čtyřčlennou posádku a třicet cestujících. Protože motory už se točily, Giordino sáhl po ovládací páce.

„Slyšel jste,” nervózně ho upozorňovala Shannon. „Váš přítel tu s námi není.”

„Slyšel jsem.” Aniž by dal najevo sebemenší dávku citu, Giordino přidal plyn.

*****

Za kamenným stavením se Pitt přikrčil a vypálil kolem rohu. Slyšel už sílící vrčení motorů a zpozoroval, jak pětilistá vrtule hlavního rotoru pomalu nabírá na obrátkách.

Když před hodinou přesvědčoval Giordina, že musí odstartovat, ať už on sám dorazí nebo ne, neobešlo se to bez značné námahy. Život jediného člověka nestál za to, aby se kvůli němu obětovalo třináct dalších. I když Pitta už od vrtulníku dělilo jen posledních třicet metrů otevřeného prostoru, bez jediného keříčku nebo jiného úkrytu, vypadalo to jako půldruhé míle. Teď už nebylo nutné dávat si pozor.

Musel to uběhnout. Sklonil se a rychle si promasíroval pohmožděný kotník, aby rozehnal rostoucí napětí. Cítil v něm slabou bolest, začínal už otékat a tuhnout. Pokud se ale chtěl zachránit, nemohl váhat. Předklonil se jako sprinter a vyrazil do otevřeného prostoru.

V okamžiku, kdy Giordino donutil starý ruský Hind ke stoupání, vrtule zvířily na zemi oblaka prachu. Jediným rychlým pohledem přelétl přístrojovou desku, jestli tam nezahlédne nějaká červená světélka, a pokoušel se zaslechnout jakékoli neobvyklé zvuky nebo nepřirozené otřesy. Zdálo se, že se nic špatného neděje. Když sklonil nos vrtulníku a přidal plyn, unavené motory, které už dávno potřebovaly generálku, odpověděly spolehlivě.

Studenti spolu s Rodgersem zahlédli Pitta, který právě odstartoval svůj úprk k zejícím sklopným dveřím. Jak se tak potýkal s rozměklou půdou, snažili se ho povzbudit výkřiky, které nabyly na naléhavosti, když jeden ze seržantů náhodou pohlédl zpět a spatřil Pitta pronásledujícího startující vrtulník. Okamžitě zakřičel na muže záložní jednotky, kteří stále ještě čekali na rozkaz k útoku na vrchol schodiště.

Seržantovy výkřiky - bylo to skoro ječeni - se nesly nad poslední ozvěnou střelby z vrcholu chrámu. „Utíkají!

Střílejte, pro lásku Ježíšovu, odstřelte je!”

Vojáci ale jeho rozkaz nesplnili. Pitt se ocitl v přímé palebné linii proti vrtulníku a střílet na něj by znamenalo zničit si vlastní letoun. Váhali a nebyli si jistí, zda mají splnit seržantovy zuřivé pokyny. Pouze jediný z nich zdvihl pušku a vypálil.

Kulku, která mu vyryla šrám na pravém stehně, Pitt ignoroval. Teď pro něj byly důležitější věci než cítit bolest.

A pak už se ocitl pod dlouhým ocasem vrtulníku a ve stínu jeho sklopných dveří. Rodgers a mladí Peruánci leželi na břichu, natahovali se k němu a z otevřeného prostoru mu podávali paže. Vrtulník, vlastní silou stahovaný zpět, zakolísal. Pitt roztáhl paže a skočil.

*****

Giordino uvedl vrtulník do vysokých otáček a listy hlavní vrtule se nebezpečně přiblížily ke skupině stromů.

Kulka, která prorazila boční okénko, rozstříkla po kokpitu spršku stříbřitých střípků a způsobila mu drobný šrám na nose. Další střela narazila na zadní rám jeho sedadla a jen o vlásek minula jeho páteř. Vrtulník ještě několikrát zakolísal, pak se ale vyhoupl nad lesík a znovu klesl níž na jeho odvrácené straně, kde už byl mimo přímou linii palby dotírajících peruánských vojáků.

Sotva se dostal z dostřelu, Giordino nasadil ke stoupavé levotočivé zatáčce, až dosáhl dostatečné výše k překonání hor. V téměř čtyřech tisících metrech očekával holé skalnaté stěny nad linií porostu, trochu ho ale překvapilo, když tu objevil hustě zalesněné vrcholky. Jen co se dostal z údolí, nabral kurs směrem na západ. Teprve potom se obrátil k Shannon. „Jste v pořádku?”

„Oni nás chtěli zabít,” pronesla mechanicky.

„Většina z nich nemá ráda Gringy,” odpověděl Giordino a současně hledal na Shannon nějaká zranění. Když na ní nezpozoroval žádné rány ani krev, věnoval se opět řízení letadla a stiskl tlačítko, kterým se zavíraly zadní sklopné dveře. Teprve potom křikl přes rameno do hlavní kabiny za sebou: „Zranili někoho z vás tam vzadu?”

„Jenom chudinku mě.”

Giordino i Shannon okamžitě poznali jeho hlas a oba současně se na sedadlech obrátili. Pitt. Dost utahaný a zablácený jen co je pravda, s jednou krvácející nohou narychlo staženou obvazy. Pitt, stejně nezničitelný jako kdy jindy, už se protahoval dveřmi kabiny s ďábelským úšklebkem v tváři.

Giordina se zmocnila obrovská vlna úlevy a úsměv mu ozářil tvář.

„Už zase ti málem ujel autobus.”

„A ty mi pořád dlužíš kapelu.”

Rozesmátá Shannon si klekla na sedadlo čelem vzad, popadla Pitta kolem ramen a mocně ho objala. „Už jsem se bála, že to nestihnete.”

„No, měl jsem zatraceně namále.”

Pohled jí padl dolů a úsměv z tváře rychle zmizel. „Vy ale krvácíte.”

„To byla jen kulka na rozloučenou od vojáků, než mě Rodgers se studenty vytáhli na palubu. Bůh jim za to žehnej.”

„Musíme vás dostat do nemocnice. Tohle vypadá vážně.”

„Ale kdepak, pokud nepoužívají otrávené kulky,” vesele jí oponoval Pitt.

„Mohl byste o tu nohu přijít. Sedněte si tady místo mě.”

Pitt ji uchopil a zatlačil ji nazpět do kopilotova sedadla.

„Zůstaňte, kde jste. Moje místo v dostavníku je mezi ostatními venkovany.” Odmlčel se a rozhlédl se po pilotní kabině. „To je ale vážně vykopávka.”

„Třese se, rachotí a kvílí,” přiznal Giordino, „ale ve vzduchu se drží.”

Pitt se naklonil Giordinovi přes rameno a studoval přístrojovou desku; očima se zastavil na ukazateli stavu paliva. Natáhl se kupředu a zaťukal na sklíčko přístroje. Obě ručičky se chvěly těsně pod značkou tří čtvrtin. „Jak daleko myslíš, že se s tím dostaneme?”

„S plnou by to mohlo být nějakých tři sta padesát kilometrů. Jestli nám nějaká kulka neprorazila díru do nádrže, hádal bych, že ještě takových dvě stě osmdesát uletíme.” „Někde by tu měla být mapa okolí a odpichovátko.” Shannon objevila navigační složku v postranní kapse sedadla a podala ji Pittovi. Vyndal mapu a rozložil ji na jejích zádech. Opatrně, aby nepropíchnul papír a neporanil ji, odměřoval odpichovátkem vzdálenost k peruánskému pobřeží. „Odhadem to máme na Deep Fathom kolem tří set kilometrů.”

„Co je to Deep Fathom?” zeptala se Shannon.

„Naše výzkumná loď.”

„Přece nechcete přistávat na moři, když mnohem blíž je jedno z největších peruánských měst?”

„Tím myslí mezinárodní letiště v Trujillu,” vysvětloval Giordino.

„Solpemachaco má příliš mnoho přátel a to mně zrovna nesedí,” řekl Pitt. „Přátel, kteří mají dost dlouhé prsty na to, aby na okamžitý rozkaz na nás poslali pluk žoldáků. Jen co dají vědět, že jsme jim ukradli vrtulník a pohřbili pýchu jejich armády, náš život nebude mít cenu ani rezervní pneumatiky v kufru ojetého auta. Až do chvíle, než se nám povede prostřednictvím amerického velvyslanectví podat o všem zprávu takovým lidem v peruánské vládě, kterým se dá věřit, budeme bezpečnější na palubě americké lodi mimo hranice zdejších pobřežních vod.”

„Už chápu, na co narážíte,” souhlasila Shannon. „Ale nezapomínejte na naše studenty. Ti také o všem vědí. A jejich rodiče jsou značně vlivní a dohlédnou na to, aby se zpráva o jejich únosu a o rabování národních pokladů dostala do novin a televize.”

„Ty samozřejmě ale nepočítáš s tím,” věcně podotkl Giordino, „že nás peruánské sbory v některém ze dvaceti průsmyku odtud až k moři možná odříznou.”

„Naopak, já s tím počítám,” odpověděl Pitt. „Stálo by ti za to vsadit se, že zatímco si tady tak povídáme, ten druhý vrtulník nám nevisí hned za ocasem?”

„Tak tedy sestoupíme dolů a budem plašit ovce a krávy dokud nedorazíme k vodě,” uznal Giordino.

„Přesně tak. A uhnízdit se v nízkých mracích by také nebylo na škodu.”

„Nezapomínáte ale náhodou na něco?” pronesla Shannon unaveným hlasem, jakým se připomíná manželovi, že zapomněl vynést odpadky. „Jestli umím počítat, v nádržích budeme mít sucho už dobrých dvacet kilometrů od vaší lodi.

Doufám, že nebudete chtít, abychom zbytek cesty doplavali.”

„Tento nevýznamný problém vyřešíme,” klidně pronesl Pitt, „až zavoláme na loď a dohodneme, aby nám plnou parou vyrazila vstříc.”

„Vhod nám přijde každý záběr vesla,” přiznal Giordino.

„Ale i tak to bude o fous.”

„Přežití zajištěno,” sebevědomě prohlásil Pitt. „V tomhle letadle je dost záchranných vest pro všechny a navíc dva záchranné čluny. Vím to - prohlédl jsem si je cestou sem přes hlavní kabinu.” Odmlčel se a podíval se dozadu.

Rodgers právě dohlížel na studenty, aby si správně upravili popruhy na ramenou.

„Jen co se spojíte s lodí, naši pronásledovatelé se na nás pověsí,” bezútěšné trvala na svém Shannon. „Dovědí se přesně, kde nás zarazit a sestřelit.”

„Ne,” vychloubačně prohlásil Pitt, „pokud se mi podaří správně vynášet karty.”

*****

Spojový technik Jim Stucky si upravil kancelářskou židli do co nejsklopenější polohy, pohodlně se v ní usadil a pustil se do čtení paperbackové detektivky Wicka Downinga.

Konečně už si zvykl na blikání, projíždějící trupem oceánografické lodi NUMA Deep Fathom pokaždé, když sonarovou jednotku zasáhl signál odražený od mořského dna Peruánské pánve. Od chvíle, kdy plavidlo začalo nekonečně křižovat sem a tam a mapovat geologii dva a půl tisíce sáhů pod lodním kýlem, panovala tu nuda. Stucky byl právě uprostřed kapitoly, kde bylo uvnitř vodního lůžka objeveno tělo ženy, když z reproduktoru zapraskal Pittův hlas.

„NUMA volá Deep Fathom. Jsi vzhůru, Stucky?”

Stucky se trhnutím vzpřímil a stiskl tlačítko pro vysílání.

„Tady je Deep Fathom. Jste na drátě, NUMA. Počkejte na příjmu, prosím.” Lodním dorozumívacím systémem pak Stucky uvědomil kapitána.

Kapitán Frank Stewart přispěchal z lodního můstku do spojové kabiny. „Slyšel jsem správně? Máte spojení s Pittem a Giordinem?”

Stucky přikývl. „Pitt čeká na drátě.”

Stewart popadl mikrofon. „Dirku, tady je Frank Stewart.”

„Rád zas slyším tvůj sytý pivní hlas, Franku.”

„Co s vámi bylo, chlapi? Admirál Sandecker posledních čtyřiadvacet hodin řádil jako sopka a dožadoval se zprávy o vašich akcích.”

„Můžeš mi věřit, Franku, ale tohle nebyl zrovna lehký den.”

„Jaká je vaše současná pozice?”

„Někde nad Andami ve starožitném peruánském vrtulníku.”

„A co se stalo s vrtulníkem NUMA?” chtěl vědět Stewart.

„Sestřelil ho Rudý Baron,” spěšně odpověděl Pitt. „To ale není důležité. Pozorně mě poslouchej. Dostali jsme několik zásahů do palivové nádrže. Neudržíme se ve vzduchu víc než půl hodiny. Prosím tě, počkejte na nás na náměstí v Chiclayu a vyzvedněte nás tam. Najdi si to na mapě pevninského Peru. Vezměte si na to náhradní vrtulník NUMA.”

Stewart se zahleděl dolů na Stuckyho. Oba si vyměnili udivené pohledy. „Opakuj to, prosím. Neslyšel jsem tě jasně.”

„Kvůli nedostatku paliva musíme přistát v Chiclayu.

Počkejte tam s průzkumnou helikoptérou a hoďte nás zpátky na loď. Kromě Giordina a mě je tu ještě dvanáct cestujících.”

Stewart se zatvářil zmateně. „O co mu k čertu jde? S

Giordinem odletěli z lodi s naším jediným ptáčkem. A teď letí s prostříleným vojenským letadlem a mají na palubě dvanáct lidí. Co je to za nesmysl s tím náhradním vrtulníkem?”

„Zůstaňte,” vzkázal Stewart Pittovi. Pak se natáhl, zdvihl lodní telefon a zavolal na můstek. „Najdi mi ve spisovně mapu Peru a hned mi ji přines do spojové kabiny.”

„Myslíte, že Pitt spadl z jahody?” zeptal se Stucky.

„Ani za tisíc let,” odpověděl Stewart. „Ti chlapi jsou v maléru a Pitt lže jako když tiskne, aby zmátl odposlech.”

Dorazila služba s mapou a Stewart ji rozložil na desce stolu.

„Jejich záchranná operace směřovala téměř přímo na východ odtud. Chiclayo je dobrých sedmdesát pět kilometrů jihovýchodně od jejich letové dráhy.”

„Když jsme teď rozluštili jeho konspiraci,” řekl Stucky, „co má asi Pitt v plánu?”

„To se hned dovíme.” Stewart vzal mikrofon a vysílal.

„NUMA, jste tam ještě?”

„Stále zde, kámo,” pronesl Pittův neochvějně klidný hlas.

„Odletím s náhradním vrtulníkem do Chiclaya a vyzvednu vás i vaše cestující osobně. Znamenáš si to?”

„Máš moje uznání, kapitáne. Pokaždé rád vidím, že nikdy nezůstáváš v půli cesty. Až přiletím, měj pro mě připravené pivo.”

„Provedu,” odpověděl Stewart.

„A trošku sebou hoďte, ano?” řekl Pitt. „Už se vážně potřebuji vykoupat. Brzy nashle.”

Stucky se zahleděl na Stewarta a začal se smát. „Od kdy jste se naučil létat vrtulníkem?”

Stewart mu smích opětoval. „Jedině ve snu.”

„Nevadilo by vám vysvětlit mně, co mi uniklo?”

„Za vteřinku.” Stewart znovu uchopil lodní telefon a štěkal rozkazy. „Vytáhněte sonarový senzor a naberte nový kurs nula-devět-nula stupňů. Jakmile bude sonar v klidu, chci plnou rychlost. A žádné výmluvy od strojmistra, že by se jeho drahocenné motory mohly zavařit. Chci každou otáčku.” Se zamyšleným výrazem zavěsil telefon. „Kde jsme to skončili? Už vím, nevěděl jste, jak si stojíme.”

„Je to nějaký druh hádanky?” zamumlal Stucky.

„Ale vůbec ne. Mně je to jasné. Pitt s Giordinem nemají dost paliva, aby doletěli až k lodi, a tak vyrážíme plnou rychlostí a asi v polovině cesty odtud k pobřeží je najdeme.

Při trošce štěstí dřív, než budou muset skočit do vody plné žraloků.”

09 KAPITOLA

Giordino si to švihal dál, sotva deset metrů nad vrcholky stromů a jen něco přes sto čtyřicet kilometrů za hodinu.

Dvacet let starý vrtulník byl schopen letět ještě téměř o sto kilometrů rychleji, ale jakmile překonali hory, Giordino snížil rychlost, aby co nejvíc šetřil to málo paliva, které jim zbývalo. Od moře už je dělil jen pás podhůří a úzká pobřežní planina. Snad každou třetí minutu se díval na ukazatele paliva. Jehly se nepříjemně přibližovaly k červené. Vrátil se pohledem k zelené ploše ubíhající dole. Les byl hustý a mýtiny poseté velkými balvany. Rozhodně to nebylo lákavé místo k nucenému přistání vrtulníku.

Pitt odkulhal dozadu do nákladního prostoru a začal rozdávat záchranné vesty. Shannon se vydala za ním, vytrhla mu vesty z rukou a podala je Rodgersovi.

„Tak tohle ne,” nařídila Pittovi a vtlačila ho do plátěného sedadla namontovaného k přepážce napříč trupem letadla.

Sklonila se k nepořádně zavázanému, krví nasáklému obvazu, který měl kolem nohy. „Tady si sedněte a zůstaňte tu.”

V kovové skříňce našla soupravu první pomoci a klekla si před něj. Bez sebemenší známky nervozity rozstřihla Pittovi nohavici, vyčistila ránu, zručně ji sešila osmi stehy a potom obvázala.

„Hezká práce,” obdivně pronesl Pitt. „Minula jste se povoláním. Mohla jste být andělem spásy.”

„Máte štěstí.” Zaklapla víko soupravy první pomoci.

„Kulka jenom rozřízla kůži.”

„Proč jen mám takový pocit, že jste hrála ve Všeobecné nemocnici?”

Shannon se usmála. „Vyrostla jsem na farmě s pěti bratry, kteří si vždycky dokázali najít nové a nové způsoby, jak se poranit.”

„A co že jste se dala na archeologii?”

„Na kraji pšeničného pole jsme tam měli starou indiánskou pohřební mohylu. Zvykla jsem si vyhrabávat kolem ní hroty šípů. Na střední škole jsem si na referát z četby našla text o vykopávkách v pohřebních mohylách indiánů Hopewellské kultury v jižním Ohiu. To mě inspirovalo a tak jsem začala kopat na nalezišti na naší farmě. Když jsem tam našla několik kusů keramiky a čtyři kostry, už mě to chytilo. To víte, že to nebyly žádné profesionální vykopávky. Pořádně kopat jsem se naučila až na vysoké škole a začal mě také fascinovat kulturní vývoj ve středních Andách, takže jsem se rozhodla specializovat se na tuto oblast.”

Pitt na ni chvíli tiše hleděl. „Kdy jste se poprvé potkala s doktorem Millerem?”

„Jen letmo asi před šesti lety, když jsem pracovala na doktorátu. Navštívila jsem jeho přednášku o incké silniční síti, která se táhla skoro pět tisíc kilometrů od kolumbijsko-ekvádorské hranice až do centrálního Chile. Byla to především jeho práce, která mě inspirovala, abych se ve studiu zaměřila na andskou kulturu. Od té doby jezdím sem.”

„Takže ve skutečnosti jste ho neznala opravdu dobře?”

vyslýchal Pitt.

Shannon zavrtěla hlavou. „Většina z nás archeologů se soustředí na své vlastní oblíbené projekty. Příležitostně si dopisujeme a vyměňujeme si údaje. Asi před šesti měsíci jsem ho pozvala, aby se k nám na téhle expedici připojil a vzal si na starost dozor nad studentskými dobrovolníky z peruánské univerzity. Protože právě jeden projekt skončil a s dalším ještě nezačal, souhlasil. Pak mi laskavě nabídl, že sem ze Států přiletí o pět týdnů dřív a začne s přípravami, sežene od Peruánců povolení, zajistí dodání přístrojů a zásob, prostě že zařídí tyhle věci. Pracovali na tom společně s Juanem Chakem.”

„Když jste sem dorazila vy, nezdálo se vám na něm něco zvláštního?”

Shannon se v očích objevil udivený výraz. „Co je to za divnou otázku?”

„Jak vypadal, jak se choval?” naléhat Pitt. Shannon se na okamžik zamyslela. „Od těch časů ve Phoenixu si nechal narůst plnovous a zhubnul o dobrých sedm kilo, ale když teď o tom přemýšlím, téměř nikdy nesundával brýle proti slunci.” „Nezměnil se mu i hlas?”

Pokrčila rameny. „Snad trochu hlubší. Měla jsem dojem, že je to od nachlazení.”

„Nevšimla jste si, jestli nosil prsten? Takový s velkým jantarem.”

Pohlédla přímo před sebe. „Šedesát miliónů let starý kus žlutého jantaru se zkamenělinou primitivního mravence uprostřed? Doktor byl na ten prsten ohromně pyšný.

Pamatuji si, že ho nosil na přednáškách o inckých silnicích, ale u obřadní studny ho na ruce neměl. Když jsem se ho na to ptala, řekl, že potom co zhubnul, prsten mu byl na prstě volný a tak si ho dal zmenšit. Co vy víte o doktorově prstenu?” Prsten s jantarem, který sebral mrtvole na dně posvátné studny, nosil Pitt s kamenem ukrytým pod prstem.

Bez řeči ho stáhl a podal ho Shannon.

Přidržela ho ve světle u kulatého okénka a užasle zírala na drobný dávný hmyz usazený v jantaru. „Kde…?” hlas se jí vytratil.

„Ať už se kdokoli vydával za doktora, zavraždil ho a zaujal jeho místo. Vy jste toho podvodníka akceptovala, protože jste neměla důvod podezírat ho. Ani v nejmenším vás nenapadlo, že by se tu hrála falešná hra. Vrahovou jedinou chybou bylo, že než svrhl doktorovo tělo do studny, nestáhl mu prsten.”

„Říkáte, že doktora zavraždili dřív, než jsem odjela ze Států?” řekla zmateně.

„Zřejmě jen den nebo dva poté, co dorazil do tábořiště,”

vysvětloval Pitt. „Mám-li soudit podle stavu těla, musel být pod vodou víc než měsíc.”

„To je divné, že jsme ho s Rodgersem nespatřili.”

„Tak divné to není. Ponořili jste se přímo před průrvu vedoucí do sousední jeskyně a téměř okamžitě vás to tam vtáhlo. Já jsem na dno sestoupil na protější straně a než mě popadl proud, měl jsem čas začít pátrat po dvou čerstvých tělech. Místo toho jsem našel doktorovy pozůstatky a kosti španělského vojáka ze šestnáctého století.”

„Takže doktora opravdu zavraždili,” řekla a tvář jí zaplavil výraz hrůzy. „To o tom ale Juan Chaco musel vědět, protože byl spojkou našeho projektu. Spolupracoval s doktorem, ještě než sem přijel. Je to možné, že v tom je namočený?”

Pitt přikývl. „Až po uši. Když budete pašovat starožitné poklady, koho lepšího byste si mohla vybrat za informátora a zástěrku než mezinárodně uznávaného experta na archeologii a vládního úředníka?”

„Kdo tedy byl ten podvodník?”

„Další agent Soplemachaka. Mazaný manipulátor, který s Amaruovou pomocí sehrál mistrné představení vlastní smrti. Možná právě on je tím mužem na vrcholu organizace, kterému nevadí zašpinit si ruce. To se možná nikdy nedovíme.”

„Jestli zavraždil doktora Millera, zaslouží si, aby ho pověsili,” prohlásila Shannon a oříškově hnědé oči jí hořely hněvem.

„Přinejmenším Juana Chaka budeme moci přibít na dveře peruánského soudu…” Pitt najednou strnul a smýklo jím to směrem ke kokpitu, když Giordino nadzvedl vrtulník do prudké obrátky. „Co se děje?”

„Zlé tušení,” odpověděl Giordino. „Rozhodl jsem se otočit ji o tři sta šedesát a obhlídnout to za námi. Ještě že jsem na takové vibrace citlivý. Dostali jsme společnost.”

Pitt se vyškrábal na nohy, vrátil se do kokpitu a s přidržováním nohy se usadil do kopilotova sedadla. „Banditi nebo hodní hoši?” zeptal se.

„Ti chlapíci, co na nás vyskákali u chrámu, se zřejmě nechytili na tvou důmyslnou lest s Chiclayem.” Aniž by sundal ruce z přístrojů, Giordino ukázal hlavou předním sklem doleva na vrtulník překonávající nízký horský hřeben na východě. „Museli odhadnout náš kurs a dohnat tě, když jsi kvůli šetření palivem snížil rychlost,” přiznal Pitt.

„Žádné závěsy pro rakety vzduch-vzduch,” zjišťoval Giordino. „Budou to muset zkusit sestřelit nás palbou z pušek.” Zážeh plamene a oblak kouře se vyvalil z předních dveří pro cestující letounu pronásledovatelů, raketa prolétla oblohou a minula nos vrtulníku tak těsně, že Pitt a Giordino cítili potřebu natáhnout se k postranním okénkům a sáhnout si na ně.

„Oprava,” vykřikl Pitt. „Čtyřicetimilimetrový raketomet.

Ten samý, kterým ostřelovali chrám.”

Ve snaze uniknout obsluze raketometu ze zorného pole, Giordino skokem přešel ze souběžné výšky letu do prudkého stoupání a sešlápl plyn na doraz. „Popadni pušku a zaměstnávej je, dokud se nedostanu tamhle do těch nízkých mraků na pobřeží.”

„Smůla,” vykřikl Pitt přes jekot motorů. „Zahodil jsem ji a kolt mám prázdný. Má někdo z vás na palubě pušku?”

Giordino, který hnal vrtulník do dalšího divokého manévru, neznatelně kývl. „Nevím jak ostatní, ale moji najdeš v rohu za stěnou kabiny.”

Pitt sebral sluchátka pověšená na opěradle jeho sedadla a nasadil si je na uši. Pak se vyškrábal ze svého místa a rukama se po obou stranách chytil otevřených dveří kokpitu, aby se během další prudké zatáčky udržel na nohou. Zasunul kolík sluchátek do zásuvky namontované na přepážce a vyzval Giordina: „Nasaď si sluchátka, ať můžeme koordinovat obranu.”

Giordino neodpověděl, protože právě sešlápl dolů levý pedál a smýkl letounem v ploché vývrtce kolem dokola.

Zatímco si navlékal sluchátka na uši, jako nějaký žonglér se pokoušel vybalancovat své pohyby s přístroji. Škubnul sebou a nechtěně se přikrčil, když další raketa protrhla vzduch necelý metr pod břichem vrtulníku a explodovala v záblesku oranžového plamene proti palisádě nízkých hor.

Pitt se přidržoval všeho, co bylo po ruce, odvrávoral k postranním dveřím, vyháknul závory, odsunul je stranou a doširoka je otevřel. Shannon, z jejíž tváře vyzařoval spíš zájem než strach, se připlížila po podlaze s kusem lana na upevňování nákladu k Pittovi, jenž se právě natahoval po pušce, která Giordinovi posloužila k omráčení pilotů.

Uvázala mu jeden konec kolem boků a druhý pak upevnila k podélné rozpěře.

„Takhle nevypadnete ven,” vysvětlovala.

Pitt se usmál. „Nezasloužím si vás.” Pak se položil na břicho a zamířil puškou ze dveří.

„Jsem připravený, Ale. Dej mi volný výhled.”

Giardino se usilovně snažil natočit vrtulník tak, aby měl Pitt proti sobě slepou stranu útočníků. Protože dveře pro cestující byly umístěny na téže straně obou vrtulníků, peruánský pilot musel čelit stejnému problému. Mohl sice riskovat a otevřít sklopné dveře vzadu, aby umožnil střelcům zlikvidovat je přímou palbou, tím by ale klesla rychlost letu a ovládání vrtulníku by bylo nespolehlivé. Jako staří, vrtulemi pohánění váleční ptáci, kteří se pustili do křížku. Oba piloti se pokoušeli získat manévrováním výhodu a řítili se se svými stroji oblohou v sérii akrobatických obratů, o jakých se konstruktérům ani nesnilo.

S respektem, jaký cítí jeden profesionál k druhému, Giordino pozoroval, že také jeho soupeř se v řemesle vyzná.

Protože armádní žoldnéři měli převahu zbraní, cítil se jako myš zmítající se před kočkou chvíli předtím, než jí poslouží za svačinku. Oči mu těkaly od přístrojů k pronásledovatelům a od nich zase k zemi, aby se ujistil, že nenarazí na nízký hřeben nebo nějaký strom. Strhnul páku k sobě a zvýšil nastavení listů rotoru, aby se větší silou zakousávaly do vlhkého vzduchu. Vrtulník vystřelil vzhůru, jeho manévr však druhý pilot opakoval. Pak ale Giordino sklopil nos stroje prudce dolů a nohou stlačil pravý řídicí pedál, aby tak Pittovi poskytl otevřený prostor pro střelbu.

„Teď!” zaječel do mikrofonu.

Pitt si nebral na mušku piloty v kokpitu, ale zamířil na motorový hrb pod rotorem. Stiskl spoušť. Puška dvakrát vystřelila a zmlkla.

„Co se děje?” dotazoval se Giordino. „Přeběhnul jsem už brankovou čáru a tys nepoložil balón.”

„V pušce byly jen dva náboje,” štěknul zpátky Pitt.

„Když jsem ji bral jednomu z Amaruových chlapů, nezdržoval jsem se počítáním nábojů.”

Zuřivý zklamáním škubnul Pitt uzávěrem a zjistil, že je prázdný. „Vzal někdo z vás na palubu zbraň?” křičel na Rodgerse a přimrazené studenty.

Rodgers, pevně připoutaný k sedadlu a s nohama zapříčenýma proti přepážce, aby se při Giordinových divokých taktických manévrech nekutálel kolem, udělal rukama prázdné gesto. „Když jsme se hrnuli do vrtulníku, nechali jsme je tam.”

V tu chvíli rozrazila okénko na pravoboku raketa.

Prosvištěla napříč trupem a na druhé straně vylétla z vrtulníku, aniž by vybuchla nebo někoho zranila. Detonátor střely, určené k ničení tankových pancířů a zpevněných bunkrů, na střetnutí s tenkou vrstvou hliníku a plastů vůbec nereagoval. Pokud ale některá narazí na turbiny, je po všem, s neklidem si pomyslel Pitt. Divoce se rozhlédl po kabině a zjistil, že všichni odhodili bezpečnostní popruhy a leží teď na zemi pod sedadly, jako by plátěná tkanina a trubková konstrukce

mohly

zastavit

čtyřicetimilimetrovou

protitankovou raketu. Když jím další divoké zakolísání stroje hodilo proti rámu dveří, zaklel. Shannon sledovala, jak se mu ve tváři usadil vzteklý výraz, zoufalost gesta, kterým ze dveří vyhodil prázdnou zbraň. A přesto k němu vzhlížela s absolutní důvěrou v očích. Za uplynulých čtyřiadvacet hodin ho už poznala natolik dobře, aby věděla, že není mužem, který by se vědomě smířil s porážkou.

Pitt její pohled zachytil a to ho naštvalo. „Co ode mě ještě čekáte? Že na ně vyskočím a praštím je po hlavě oslí čelistí? Nebo že je zaženu házením kamení…” Pitt se zarazil a očima sjel na jeden ze záchranných člunů. V tu chvíli se začal opět usmívat.

„Ale, slyšíš mě?”

„Na to, abych bral hovory, tady mám dost napilno,”

stísněně odpověděl Giordino.

„Polož tu stařenu na levobok a zdvihni ji nad ně.”

„Ať už zas osnuješ cokoli, udělej to rychle, než nám ustřelí nos nebo nám dojde benzín.”

„Splníme jakékoli vaše přání,” řekl Pitt, kterému se už zase vracelo jeho veselé já. „Kouzelník Pitt a jeho slavné číslo vítězství nad smrtí.” Odhákoval spony utahovacích popruhů, které přidržovaly jeden ze dvou záchranných člunů k podlaze. Štítek na zářivě oranžovém člunu uváděl, že je určen pro dvacet mužů a váží 45 kilogramů. Pitt, zajištěný lanem, které mu Shannon uvázala kolem pasu, se vyklonil ze dveří, rozkročil a zapříčil obě nohy, nenafouknutý člun si hodil na ramena a čekal.

Giordina už zmáhala únava. Už jenom udržet vrtulník ve vzduchu vyžaduje trvalou a neumdlévající koncentraci, protože za letu působí tisíc protichůdných a vzájemně nesourodých sil. Základním pravidlem je, že každý pilot smí letět samostatně nejvýš jednu hodinu. Potom předává kontrolu svému zástupci nebo kopilotovi. Giordino už seděl u řídicích pák hodinu a půl, posledních třicet šest hodin mu byl odepřen spánek a vypětí, s jakým teď proháněl letoun po obloze, z něj ždímalo poslední zbytky sil. Skoro šest minut, a to je ve vzdušném souboji věčnost, úspěšně bránil soupeři získat okamžitou výhodu přímé palby ze strany obsluhy raketometu.

Druhý stroj prolétl přímo před Giordinovým nechráněným proskleným kokpitem. Na kratičkou chvíli měl možnost zahlédnout peruánského pilota, který po něm pod bojovou přilbou šlehl úsměvem bílých zubů a zamával. „Ten parchant se na mě směje,” vztekle si ulevil Giordino.

„Cos to říkal?” ozval se Pitt.

„Ti opičáci zajebaní si myslí, že je to sranda,” sprostě si ulevil Giordino. Teď už věděl, jak na to. V letové technice svého soka si povšiml téměř nepatrné odchylky. Doleva otáčel takřka bez zaváhání, ale při obrátce vpravo byl o zlomek vteřiny pomalejší. Giordino zahnul vlevo, ale okamžitě zdvihl příď stroje k nebi a strhnul ho napravo.

Druhý pilot se chytil na jeho trik a okamžitě zahnul vlevo, na Giordinův prudký výstup a kličku v protisměru ale reagoval příliš pomalu. Dřív než mohl odpovědět, Giordino s ním srovnal kurs a usadil vlastní stroj nad útočníkovým.

Pittova příležitost přišla v jediném okamžiku, ale načasování bylo na chlup přesné. Lehce, jako by to byl jen polštář z pohovky, Pitt vyzdvihl záchranný člun oběma rukama nad hlavu a vyhodil ho z otevřených dveří právě když peruánský vrtulník zahučel pod nimi. Oranžový balík dopadl se silou koule v kuželníku na jeden z roztažených listů rotoru a přerazil ho asi dva metry od špice. List se roztříštil na kovové úlomky, které se odstředivou silou ve spirále rozlétly do okolí. Zbylé čtyři listy nevyváženého rotoru se teď točily se stále se stupňujícím chvěním, až se ulomily od základny rotoru ve spršce drobných kousků.

Na chvíli se zdálo, že velký vrtulník zůstal viset volně v prostoru, potom se ale nosem dolů v kruzích zřítil k zemi rychlostí dobrých 190 kilometrů za hodinu. Pitt se nakláněl ze dveří a fascinovaně sledoval, jak se peruánský letoun zavrtal mezi stromy a narazil na nízký svah jen několik metrů pod vrcholem. Zíral na zářivé úlomky kovu, které se vznesly mezi větve stromů. Mohutný poraněný pták spočinul na pravém boku jako rozbitý kus pokrouceného kovu. A pak už se ztratil v ohnivé kouli, která vybuchla kolem něj a obklopila ho plameny a kouřem.

Giordino ubral plyn a pomalu obkroužil sloup dýmu. Ani on, ani Pitt však nezahlédli sebemenší známku života. „Tak tohle je poprvé v historii, kdy záchranný člun sestřelil letadlo z nebe,” řekl Giordino.

„Improvizace,” suše se zasmál Pitt a uklonil se Shannon, Rodgersovi a studentům, kteří mu všichni s oživenou nadějí aplaudovali. „Pouhá improvizace.” Potom dodal: „To ale byl pěkný kousek letecké akrobacie, Ale. Nikdo z nás ani nedýchal a všichni jsme ti drželi palce.”

„Nežvaň, nežvaň,” odpověděl Giordino, otočil příď stroje k západu a ubral plyn, aby ušetřil palivo.

Pitt zatáhl a zavřel výstupní dveře a znovu zasunul závory, odvázal si od pasu lano, kterým ho Shannon připoutala, a vrátil se do kokpitu. „Jak to vypadá s palivem?”

„S palivem? Mluví tu někdo o palivu?”

Pitt se podíval Giordinovi přes rameno na přístrojovou desku. Na obou ukazatelích blikala varovná červená světýlka. Současně zpozoroval znaky únavy vepsané do přítelovy tváře. „Dej si pauzu a pusť mě na chvíli k řízení.”

„Dostal jsem nás až sem. Takže nás odvezu i ten zbývající kousek, než nám vyschnou nádrže.”

Na další debatu už Pitt neplýtval dechem. Ani na chvíli nepřestával žasnout nad Giordinovým nenarušitelným klidem a ledově pevnou vůlí; kdyby prohledal celý svět, nikdy by nenašel druhého takového přítele, jakým je tenhle tvrdý hřmotný Talián. „Dobrá, tak si ji nech. Já se tady posadím a budu se modlit za zadní vítr.”

O několik minut později přelétli pobřežní linii a zamířili nad moře. Kolem malé zátoky s bělostnými písčitými plážemi tu vzniklo středisko s lákavými trávníky a velkými bazény. Slunící se turisté vzhlíželi vzhůru k nízko letícímu vrtulníku a mávali. Protože neměl na práci nic lepšího, Pitt jim zamával také.

Po chvíli se Pitt vrátil do nákladové kabiny a přistoupil k Rodgersovi. „Musíme se zbavit pokud možno co největší zátěže, s výjimkou věcí nutných pro přežití, jako jsou záchranné vesty a záchranný člun. Všechno ostatní vyhoďte, nepotřebné oblečení, nářadí, přístroje, sedadla, všechno co není přivařené nebo přišroubované.”

Každý popadl první předmět, který mu přišel pod ruku; nosili je Pittovi a ten je vyhazoval nástupními dvířky ven.

Když se kabina vyprázdnila, vrtulník byl o dobrých 130 kilo lehčí. Dřív než dveře znovu zavřel, Pitt se podíval zpět.

Naštěstí nezahlédl žádné letadlo, které by je pronásledovalo.

Byl si jistý, že peruánský pilot rádiem oznámil zprávu o jejich spatření i o svém pokusu zaútočit na ně, čímž vzala Pittova chiclayská kouřová clona za své. Pochyboval ale, že by Solpemachaco mohlo během nejméně dalších deseti minut nabýt podezření, že přišlo i o další vrtulník i s nájemnými vojáky. A pokud by se dodatečně dopátrali stavu věcí a vyslali do vzduchu peruánskou vojenskou stíhačku, aby je zastavila, bylo by už příliš pozdě. Jakýkoli útok na neozbrojené americké výzkumné plavidlo by měl vážný diplomatický dopad na vztahy mezi Spojenými státy a Peru a takovou situaci by si zubožená jihoamerická země nemohla dovolit. A Pitt si byl naprosto jistý předpokladem, že žádný lokální úředník nebo vojenský velitel by nechtěl riskovat politickou pohromu, bez ohledu na to jaké úplatky by mu Solpemachaco nabízelo.

Odkulhal zpátky do kokpitu, sklouzl do sedadla a uchopil mikrofon rádia. Když stiskl tlačítko pro vysílání, odhodil stranou veškerou opatrnost. K čertu se všemi koupenými a podplacenými kamarádíčky Solpemachaka, kteří monitorují rádiové vlny, pomyslel si. „NUMA volá Deep Fathom. Ozvi se, Stucky.”

„NUMA, pokračujte. Tady je Depp Fathom. Udejte pozici.”

„Ó, jaké to máš velké oči, babičko! A jaký to máš hrubý hlas!”

„NUMA, opakujte!”

„Tak tenhle pokus za moc nestál,” smál se Pitt. „Vy nejste žádný Little Richard.” Podíval se naproti na Giordina.

„Máme na druhém konci linky komického imitátora.”

„Myslím, že bys mu raději měl udat naši pozici,” nabádal ho Giordino s víc než jen stopou cynismu v hlase.

„Máš pravdu,” přikývl mu Pitt. „Deep Fathom? Tady je NUMA. Naše pozice je přesně na jih od Kouzelného zámku, uprostřed mezi Zemí džunglí a Piráty Karibiku.”

„Prosím,

opakujte

svou

pozici,”

zazněl

hlas

zneklidnělého žoldnéře, který se napojil na Pittův hovor se Stuckym.

„Co má tohle znamenat? Rozhlasovou reklamu Disneylandu?” vystřelil z ampliónu důvěrně známý Stuckyho hlas.

„Správně, správně, naprosto původní. Proč ti trvalo tak dlouho, než jsi mi odpověděl, Stucky?”

„Poslouchal jsem, co chce říct moje druhé já. Už jste přistáli v Chiclayu, hoši?”

„Sjeli jsme na vedlejší kolej a tak jsme se rozhodli vrátit se domů.” řekl Pitt. „Máš po ruce kapitána?”

„Je na můstku a hraje si na kapitána Bligha. Bičuje posádku a snaží se překonat rychlostní rekord. Jestli přidáme ještě jeden uzel, začnou nám vypadávat nýty.”

„Zatím vás nemáme na dohled. Máte nás na radaru?”

„Potvrzeno,” odpověděl Stucky. „Změňte směr na dva-sedm-dva magnetický. Dostaneme se tak na sbíhavý kurs.”

„Měním kurs na dva-sedm-dva,” ubezpečil ho Giordino.

„Jak daleko to je k místu setkání?” zeptal se Pitt Stuckyho.

„Kapitán to odhaduje na šedesát kilometrů.”

„Za chvíli budou v dohledu,” obrátil se Pitt k Giordinovi.

„Co myslíš?”

Giordino vrhl žalostný pohled na měřidla stavu paliva a potom na hodiny v přístrojové desce. Ukazovaly 10:47

dopoledne. Ani nemohl uvěřit, kolik se toho odehrálo za tak krátký čas od chvíle, kdy Pitt odpověděl na nouzové volání údajného doktora Millera. Přísahal by, že mu to ubralo tři roky života.

„Dojím z ní každý litr a to už letíme jen čtyřicet kiláků za hodinu,” řekl konečně. „Ten větřík v zádech nám trochu pomáhá, ale hádám, že nám zbývá už jen dalších patnáct nebo dvacet minut letu. Můžeš hádat stejně dobře jako já.”

„No doufejme, že to vypadá hůř, než jaké to je,” řekl Pitt. „Haló, Stucky!”

„Na příjmu.”

„Radši abyste se připravili na záchranu na vodě.

Všechno nasvědčuje tomu, že budeme mít mokré přistání.”

„Dám to vědět kapitánovi. Vzbuďte mě, až se potopíte.”

„Budeš první, kdo se o tom dozví.”

„Zlomte vaz.”

Vrtulník jednotvárně bzučel nad vrcholky převalujících se vln. Pitt ani Giordino toho moc nenamluvili. Uši naladili na zvuk turbín, jako by očekávali, že každý okamžik náhle zmlknou. Instinktivně se napjali, když se kokpitem rozezněl varovný signál oznamující vyčerpání paliva.

„Tak to byly naše rezervy,” řekl Pitt. „Teď už letíme jen na výpary.”

Pohlédl dolů na temnou kobaltovou modř vodní hladiny pouhých deset metrů pod břichem vrtulníku. Moře se zdálo poměrně klidné. Výšku vln od základny po hřeben odhadoval na méně než metr. Voda vypadala teple a lákavě.

Přistání bez motorů by nemělo být příliš tvrdé a stará Mi-8

by se měla udržet na hladině dobrých šedesát vteřin, pokud ji Giordino při dopadu neroztrhá ve švech.

Pitt zavolal do kokpitu Shannon. Objevila se ve dveřích, shlédla na něj a mdle se usmála. „Je už vaše loď na dohled?”

„Myslím, že už je těsně za horizontem. Ale ne tak blízko, abychom se k ní se zbytky paliva dostali. Řekněte všem, ať se připraví na přistání na vodě.”

„Takže nakonec budeme muset zbytek cesty doplavat,”

řekla cynicky.

„Pouze technicky,” odpověděl Pitt. „Ať Rodgers přesune záchranný člun těsně k výstupním dveřím a připraví se vyhodit ho na hladinu v okamžiku, kdy na ni dosedneme. A vtlučte mu do hlavy, že ze všeho nejdůležitější je zatáhnout za šňůru pro nafukování až potom, co bude člun bezpečně venku ze dveří. Pro tentokrát si nehodlám zmáčet nohy.”

Giordino ukázal hlavou kupředu: „Deep Fathom.” Pitt zaznamenal malý temný flíček na horizontu a přikývl. Pak promluvil do mikrofonu rádia: „Máme vás na dohled, Stucky.”

„Vítejte na večírku,” odpověděl Stucky. „Kvůli vám dnes otevřeme v baru dřív.”

„Bůh chraň,” přehnaně sarkasticky odporoval Pitt.

„Nedovedu si představit, že by se admirál s podobnou nabídkou jen tak smířil.”

Jejich zaměstnavatel, hlavní ředitel Národní agentury pro podmořský výzkum admirál James Sandecker razil do kamene tesaný zákon zakazující veškeré alkoholické nápoje na lodích NUMA. Jako vegetarián a blázen do fitnessu si představoval, že tak si dokáže prodloužit vyměřenou délku života. Podobně jako za prohibice ve dvacátých letech ale i ti z chlapů, kteří se obyčejně něčeho podobného sotva dotkli, začali na paluby pašovat kartony piva, nebo si ho kupovali v cizích přístavech. „Nebo bys dal přednost lákavé sklence ovaltiny?” dotíral Stucky.

„Jedině když ji smícháš s mrkvovou šťávou a přidáš pár stonků alfalfy…”

„Přišli jsme o motor,” vstoupil do toho Giordino konverzačním tónem.

Pitt obrátil zrak k přístrojům. Na druhé straně palubní desky se jehly na ukazateli monitorujícím chod pravé turbiny cukavě blížily ke znaménku STOP. Otočil se a vzhlédl k Shannon. „Upozorněte všechny, že narazíme na hladinu pravou stranou letadla.”

Shannon to zřejmě překvapilo. „A proč nepřistaneme vertikálně?”

„Kdybychom dosedli břichem napřed, listy rotoru klesnou, narazí na vodu a roztříští se na úrovni trupu.

Odletující úlomky by mohly snadno prorazit kryt kabiny a především kokpitu a tak by náš nezničitelný pilot mohl snadno přijít o hlavu. Když přistaneme bokem, úlomky vrtulí odletí stranou od nás.”

„A proč zrovna na pravém boku?”

„Nemám tady tabuli a křídu,” podrážděně odsekl Pitt.

„Ale aby se vám lépe umíralo, má to co do činění se směrem rotace listů vrtule a s prostým faktem, že dveře jsou na levé straně.” Shannon, které tato osvěta zřejmě stačila, přikývla.

„Už chápu.”

„Okamžitě po nárazu,” pokračoval Pitt, „dostaňte všechny studenty ze dveří, dřív než se tahle věc potopí. A teď se běžte posadit a připoutejte se.” Poklepal Giordina po rameni. „Dokud to půjde, ještě ji udrž,” řekl a už sahal po bezpečnostních pásech.

Giordino nepotřeboval pobízet. Dřív než mu odešel druhý motor, snížil nastavení vrtulí a ubral otáčky jediného zbývajícího motoru. Když vrtulník ve výši asi tří metrů nad hladinou ztratil rychlost, lehce ho naklonil k pravé straně.

Listy vrtule prořízly vodu a zlomily se v mraku úlomků a vodní tříště. Letoun dosedl na hladinu v nehezké pozici těhotného albatrosa; Giordino vypnul zbývající motor a příjemně ho překvapilo, že stará Mi-8 se opile kolébá na moři, jako by tam patřila.

„Konec cesty!” zahulákal Pitt. „Všichni ať jste venku!”

Jemné nárazy vln na trup představovaly příjemný kontrast ke skomírajícímu vrčení motorů a tlukotu vrtulových listů.

Ostrý slaný vzduch naplnil zatuchlý vnitřní prostor, když Rodgers otevřel výstupní dveře a vyhodil z nich skládací záchranný člun pro dvacet osob na hladinu. Dával si zvlášť záležet, aby předčasně nezatáhl za nafukovací šňůru, a ulevilo se mu, když uslyšel syčení stlačeného vzduchu a spatřil, že člun se za dveřmi bezpečně nafukuje. V několika okamžicích už se pohupoval vrtulníku po boku a jeho kotevní šňůru svíral Rodgers bezpečně v ruce.

„Všichni ven,” rozkázal Rodgers a hnal studenty ze dveří a do člunu.

Pitt se vymanil z bezpečnostních pásů a spěchal do zadní kabiny. Shannon s Rodgersem tam hladce řídili evakuaci.

Ve člunu byli už všichni studenti až na poslední tři. Rychlá prohlídka letadla ukázala, že se na hladině neudrží dlouho.

Zadní sklopné dveře byly nárazem přece jen natolik poškozené, že spárami dovnitř proudila voda. Už teď se trup nakláněl dozadu a vlny se začaly převalovat přes práh otevřených dvířek pro cestující.

„Moc času už nemáme,” řekl a pomohl Shannon do člunu. Po ní následoval Rodgers a pak přišla řada na Giordina. „Jsi na řadě, Ale.”

S tím ale Giordino nechtěl nic mít. „Respektuj tradici na moři. Všichni chodící zranění napřed.”

Dřív než mohl Pitt protestovat, Giordino ho vyšoupl ze dveří a pak vyskočil za ním. Voda už mu sahala nad kotníky. Oddělili pádla od kostry člunu a poháněli ho pryč od vrtulníku, jehož dlouhý ocas už se potopil do vln. Pak se velká vlna vyvalila otevřenými dveřmi a vrtulník se zadní částí napřed potopil do lhostejného moře. S chabým zabubláním zmizel pod zčeřenou hladinou. Jako poslední zmizely polámané listy vrtulí, jejichž pahýly se ještě silou proudu pomalu roztočily, jako by letoun šel ke dnu vlastní silou. Voda se otevřenými dveřmi nahrnula dovnitř, stroj zmizel ve vlnách a uložil se k poslednímu přistání na mořském dně.

Nikdo nepromluvil. Zdálo se, že konec vrtulníku v nich vyvolává smutek. Jako by všichni utrpěli osobní ztrátu. Pitt a Giordino byli na vodě doma. Ostatní, kteří se náhle ocitli uprostřed širého moře, přepadl bolestný pocit prázdnoty znásobený strachem z bezmoci. Tento druhý pocit ještě zesílil, když náhle vodu prořízla ploutev žraloka, jenž zlověstně kroužil kolem člunu.

„To je všechno tvoje vina,” řekl Giordino Pittovi s předstíranou výčitkou. „Přitahuje ho sem pach krve z tvé poraněné nohy.”

Pitt se zahleděl do průzračné vody a sledoval štíhlý obrys projíždějící právě pod člunem, rozeznával zploštělou hlavu s bočními stabilizačními výrůstky a očima posazenýma po stranách jako světla na křídlech letadla.

„Kladivoun. Není větší než dva a půl metru. Budu ho ignorovat.”

Shannon se otřásla hrůzou, posunula se blíž k Pittovi a popadla ho za paži. „Co když ho napadne zakousnout se nám do člunu a my se utopíme?”

Pitt pokrčil rameny. „Žraloci většinou nepovažují záchranné čluny za lahůdku.”

„Už pozval na oběd kamarády,” řekl Giordino a ukázal na další dvě ploutve, které prořízly vodu.

Ve tvářích mladých studentů spatřil Pitt znaky počínající paniky. Uhnízdil se do pohodlné polohy na dně člunu, přehodil nohy přes svrchní plovák a zavřel oči. „Není nad to chvíli si zdřímnout pod hřejivým sluncem na klidném moři.

Vzbuďte mě, až se objeví loď.” Shannon na něj nevěřícně zírala. „Musel se zbláznit.” Giordino rychle pochopil Pittovu hru a přidal se. „Ve dvou se to lépe táhne.”

Nikdo nevěděl, jak na to reagovat. Oči všech přeskakovaly od zdánlivě dřímajících mužů z NUMA ke kroužícím žralokům a zpět. Panika pomalu pohasla a změnila se v neklidné očekávání. Minuty se vlekly, jako by každá byla hodinu dlouhá.

Přestože se k dostaveníčku žraloků připojovali další, všechna srdce se naplnila novou nadějí, když se v dohledu objevila Deep Fathom, jejíž příď rozrážela vodu ve spršce pěny. Nikdo z její posádky netušil, že by tenhle starý tažný kůň oceánografické flotily NUMA byl schopen takového výkonu. Dole ve strojovně hlavní inženýr August Burley, hromotlucký chlap s klenutým břichem, pobíhal po můstku mezi mohutnými lodními dieselmotory, pozorně sledoval ukazatele otáčkoměrů, jejichž ručičky se chvěly daleko v červených číslech, a naslouchal jakémukoli zvuku, který by snad svědčil o únavě kovu těžce přetížených strojů. Kapitán Frank Stewart na můstku dalekohledem pozoroval malou oranžovou skvrnu na pozadí modrého moře.

„Namíříme poloviční rychlostí přímo k nim a potom přepneme motory na zpětný chod,” přikázal kormidelníkovi.

„Nechcete raději zastavit a nechat se k nim donést?”

zeptal se od kormidla blonďák s koňským ohonem.

„Obklíčilo je hejno žraloků,” řekl Stewart. „Nějakou opatrností nemůžeme ztrácet čas.” Poodstoupil stranou a promluvil do lodního rozhlasu: „Trosečníky vyzvedneme po levoboku. Každá zdravá ruka ať je připravená vytáhnout je na palubu.”

Byla to dokonalá ukázka lodního umění. Stewart zastavil loď sotva dva metry od záchranného člunu jen s lehkým šplíchnutím. Několik námořníků se dívalo dolů a mávalo, naklánělo se hluboko přes zábradlí a pažení, křičelo na pozdrav. Přistávací můstek šel dolů a jeden námořník už na něm stál připravený s lodním hákem. Natáhl ho, Giordio popadl jeho konec a za chvíli už člun dolehl k boku plošiny.

Všichni už zapomněli na žraloky, šklebili a smáli se, nepokrytě šťastní, že od chvíle svého zajetí bez vážnějších šrámů nejméně čtyřikrát unikli smrti. Shannon zírala na tyčící se trup výzkumného plavidla s neohrabanou palubní nástavbou a jeřáby a otočila se k Pittovi s poťouchlým zábleskem v očích.

„Sliboval jste nám čtyřhvězdičkový hotel a svěží lázeň.

Snad ne na téhle zrezavělé staré kocábce?”

Pitt se zasmál. „I pod jiným jménem růže voněla by stejně. Je to prostě přístav v bouři. Takže můžete sdílet můj půvabný, byť prostý salonek. Jako džentlmen vám přenechám spodní lůžko, zatímco sám budu snášet nepohodlí horního.”

Shannon na něj pobaveně pohlédla. „Jste si tím ale hodně jistý, co?”

Pitt, jenž se uvolnil a rodičovským okem sledoval cestující z člunu, kteří jeden po druhém stoupali po žebříku, se na Shannon přátelsky usmál a zamumlal: „Dobrá, budeme nenápadní. Dám vám horní a sám si nechám tu spodní.

10 KAPITOLA

Juanu Chakovi se zhroutil celý svět a rozpadl se v prach kolem něj. Pohroma v údolí Viracocha byla ještě mnohem horší než všechno, co si kdy dokázal představit. Jako prvního tam zabili jeho bratra, operace pašeráků památek byla v troskách a jen co ta americká archeoložka Shannon Kelseyová a studenti z univerzity vypovědí své příběhy ve zpravodajských mediích, může počítat s vyhazovem z katedry archeologie a s ostudou. A co hůř, je docela dobře možné, že ho uvězní, budou ho soudit za rozprodej národního historického dědictví a na hodně dlouho ho pošlou do vězení.

Zničený úzkostí stál poblíž obytného přívěsu v Chachapoyi a sledoval letadlo s výkyvnými vrtulemi, které se téměř zastavilo ve vzduchu, když se oba závěsné motory na koncích křídel nastavily z polohy pro let vpřed do vertikální. Černý letoun bez označení se ještě několik okamžiků vznášel, než pilot jemně posadil vysunutá podvozková kola na zem.

Muž s mohutně zarostlou tváří, ve špinavých, pomačkaných šortkách a khaki košili s velkou krvavou skvrnou vprostřed hrudi, vyšel z kabiny pro devět cestujících a sestoupil na zem. Nedíval se vpravo ani vlevo a tvář mu pokrýval vzteklý výraz. Bez jediného slova na pozdrav prošel kolem Chaka a vstoupil do přívěsu. Chaco ho následoval dovnitř jako zpráskaný pes.

Cyrus Sarason, falešný představitel doktora Stevena Millera, těžce dosedl za Chakův stůl a ledově začal: „Už jste to slyšel?”

Chaco přikývl, aniž by se zajímal o krvavou skvrnu na Sarasonově košili. Věděl, že jenom dokreslovala předstírané zranění. „Dostal jsem úplnou zprávu od jednoho důstojníka z bratrovy jednotky.”

„Takže víte, že nám doktorka Kelseyová i se studenty z univerzity proklouzli mezi prsty a že je zachránila americká loď pro oceánografický průzkum.”

„Ano, dověděl jsem se o našem neúspěchu.”

„Je mi líto vašeho bratra,” řekl Sarason bez známky citu.

„Nemohu uvěřit, že už není,” zamumlal Chaco, kupodivu také bez dojetí. „Připadá mi to neskutečné, že je po smrti.

Vypadalo to, že zbavit se těch archeologů bude snadná záležitost.”

„Prohlásit, že vaši lidé to celé zpackali, je hodně mírné,”

řekl Sarason. „Varoval jsem vás, že ti dva potápěči z NUMA jsou nebezpeční.”

„Bratr nepočítal s tím, že se mu postaví na odpor celá armáda.”

„Armáda jednoho muže,” jedovatě poznamenal Sarason.

„Sledoval jsem celou akci z hrobky. Jediný střelec na vrcholku chrámu odstřelil důstojníky a zadržoval dva oddíly vašich nepřemožitelných žoldáků a zatím jeho kumpán přemohl piloty a zabavil jim vrtulník. Váš bratr draze zaplatil za svou nadměrnou sebedůvěru a vlastní hloupost.”

„Jak ale mohly párek potápěčů a skupinka nedospělých archeologů zatočit s dobře vycvičenou bezpečnostní jednotkou?” užasle se tázal Chaco.

„Kdybychom na tuhle otázku dokázali odpovědět, asi bychom se také dověděli, jak se jim povedlo sundat ze vzduchu vrtulník, který je pronásledoval.”

Chaco se na něj upřeně podíval. „Ještě je můžeme zastavit.”

„Na to zapomeňte. Nehodlám jednu pohromu napravovat tím, že zlikviduji americkou vládní loď a všechny na její palubě. Škoda už se stala. Podle mých zdrojů v Limě, sotva se doktorka Kelseyová dostala na loď, odvysílala veškerá odhalení, včetně Millerovy vraždy, do úřadu prezidenta Fujimoriho. Dnes večer už se to bude vysílat po celé zemi.

Chachapoyská část naší operace se sesypala.”

„Ještě stále můžeme zbylé památky odvézt z údolí.”

Přestože Chaco právě přišel o bratra, chamtivost ho neopouštěla.

Sarason přikývl. „V tom jsem vás předběhl. Na cestě už je skupina, která odveze všechno, co přežilo raketový útok těch idiotů pod velením vašeho bratra. Je to zázrak, že se za všechno své snažení ještě stále máme čím pochlubit.”

Já věřím, že ještě můžeme najít v Údolí mrtvých stopu k Drakeovu kipu.”

„Drakeovo kipu.” Sarason ta slova opakoval s očima upřenýma do dálky. Potom pokrčil rameny. „Naše organizace už se do toho pustila z jiné strany.”

„A co Amaru. Přežil to?”

„Naneštěstí ano. Zbytek svých dnů ale prožije jako eunuch.”

„To je zlé. Byl to věrný spojenec.”

Sarason se ušklíbl. „Věrný komukoli, kdo zaplatil nejvíc.

Tupac Amaru je zvrácený zabiják na zakázku, vždycky tu nejvyšší. Když jsem mu nařídil, aby zajal Millera a uvěznil ho, dokud nedokončíme operaci, podřezal mu krk a svalil ho do té zatracené studně. Ten chlap má mozek vzteklého psa.”

„Ještě pořád by se mohl hodit,” pomalu pronesl Chaco.

„Hodit? A k čemu?”

„Jak já ho znám, bude přísahat pomstu těm, kdo jsou zodpovědní za jeho nynější zmrzačení. Mohlo by být chytré vypustit ho na doktorku Kelseyovou a na toho potápěče, kterému říkají Pitt, a zabránit, aby mezinárodním celním vyšetřovatelům posloužili jako zdroje informací.”

„To bychom bruslili na hodně tenkém ledě, kdybychom takového šílence jako on pustili ze řetězu. Ale tenhle váš návrh si budu pamatovat.”

Chaco pokračoval: „A jaké plány má Solpemachaco se mnou? Tady jsem vyřízený. Teď, když se všichni v téhle zemí dozvědí, že jsem jako správce historických památek zradil jejich důvěru, mohl bych na zbytek života skončit v některém z našich špinavých kriminálů.”

„Také už mě to napadlo,” pokrčil Sarason rameny.

„Moje zdroje mi také prozradily, že místní policie dostala příkaz sebrat vás. Během hodiny mohou být tady.”

Chaco se dlouze zadíval na Sarasona a potom pomalu pronesl: „Jsem učitel a vědec, ne nějaký protřelý kriminálník. Nemluvě o tom, kolik bych toho mohl prozradit, až mě budou donekonečna vyslýchat a možná dokonce mučit.”

Nad tak chabě skrytou pohrůžkou Sarason jen potlačil úsměv. „Jste pro nás cenný přínos a nemůžeme si dovolit vás ztratit. Nikdo jiný nemá takové odborné zkušenosti a znalosti starých andských kultur. Už pro vás připravujeme převzetí našich sbírek na základně v Panamě. Budete se tam starat o identifikaci, katalogizaci a restaurační práce všech předmětů, které získáme buď od místních huaqueros nebo které si obstaráme pod záminkou akademických archeologických projektů v celé Jižní Americe.”

Chaco se ihned zatvářil lačně. „To mně lichotí.

Samozřejmě že přijímám. Tak důležité místo se jistě vyplatí.”

„Budete dostávat dvě procenta z ceny všech artefaktů, které dodáme do aukčních síní v New Yorku a Evropě.”

Chaco zaujímal na organizačním žebříčku příliš nízkou příčku na to, aby nahlédl do vnitřních tajemství Solpemachaka, ale dobře věděl, že jeho síť a zisky jsou enormní. „Budu potřebovat pomoc, abych se dostal ze země.”

„S tím si nedělejte starosti,” ujistil ho Sarason. „Budete mi dělat doprovod.” Kývl oknem ven směrem ke zlověstně vypadajícímu letadlu stojícímu poblíž obytného přívěsu.

Jeho velké třílisté vrtule se naprázdno pomalu zařezávaly do vzduchu. „Tímhle letadlem můžeme být v kolumbijské Bogotě za čtyři hodiny.”

Chaco nemohl věřit vlastnímu štěstí. V jednu chvíli ho jen krok dělil od zneuctění a uvěznění za zradu vlády, v následující už nastupoval cestu, která z něj učiní mimořádně bohatého člověka. Vzpomínka na sourozence se rychle vytrácela; ostatně byli pouze nevlastními bratry a nikdy si nebyli zvlášť blízcí. Zatímco Sarason trpělivě čekal, Chaco narychlo posbíral pár osobních předmětů a nastrkal je do kufříku. Potom oba muži společně vykročili k letadlu.

Juan Chaco se ale nedožil toho, aby spatřil Bogotu v Kolumbii. Když farmáři obdělávající pole sladkých brambor poblíž jedné zapadlé vesnice v Ekvádoru zaslechli podivný bzučivý zvuk výkyvných motorů přelétávajících jim v nějakých pěti stech metrech nad hlavami, přerušili práci a pohlédli vzhůru k obloze. Najednou, jako v nějaké hrůzné fantazii, se jim naskytl pohled na tělo muže padajícího z letadla. Viděli naprosto jasně, že nešťastník je živý. Zuřivě kopal nohama a bláznivě chňapal do vzduchu, jako by tím nějak mohl zpomalit svůj strmý pád.

Chaco narazil na zem uprostřed malé ohrady obývané šlachovitou krávou a minul vyděšené zvíře jenom o dva metry. Farmáři, jež přiběhli z pole, se zastavili nad zle polámaným tělem, které bylo zabořené téměř půl metru do půdy. Byli to prostí venkované a proto neposlali rychlého posla k nejbližší policejní stanici, vzdálené dobrých šedesát kilometrů na západ. Namísto toho uctivě vyzdvihli rozbité pozůstatky tajemného muže, jenž spadl z nebe. Pohřbili ho na malém hřbitůvku v sousedství starého polorozbořeného kostela, neoplakávaného a neznámého, ale pro všechny budoucí generace opentleného tajemstvím.

11 KAPITOLA

Shannon si zabalila hlavu do ručníku jako do turbanu, pod nímž skryla vlasy dosud mokré po horké koupeli v kapitánově kabině. Peruánské studentky nechala jít první a teprve potom plně vychutnala blaho vody, z níž stoupala pára, zatímco usrkávala víno a ukusovala z kuřecích sendvičů, které Pitt prozřetelně zajistil ze zásob lodní kuchyně. Poté, co si vydrbala pot a špínu ze všech pórů a bahno džungle zpod nehtů, její kůže po celém těle zrůžověla a voněla levandulovým mýdlem. Jeden z pomenších námořníků, který byl přibližně její velikosti, jí zapůjčil kombinézu; jediná ženská členka posádky, námořní geoložka, musela vyrabovat celý šatník, aby pomohla převléknout peruánská děvčata. Jen co se Shannon oblékla, zahodila plavky a špinavou blůzu do kontejneru na smetí.

Ulpívalo na nich příliš mnoho vzpomínek, na které chtěla co nejdřív zapomenout.

Když si usušila a vykartáčovala vlasy, posloužila si trochou vody po holení kapitána Stewarta. Čím to je, že muži po sprchování nikdy nepoužívají pudr, divila se. Právě když si vázala dlouhé vlasy do uzlu, na dveře zaklepal Pitt.

Chvíli tam stáli a zírali jeden na druhého a pak se pustili do smíchu.

„Skoro vás nepoznávám,” řekla a ze všech stran si prohlížela čistého a oholeného Pitta, oblečeného do světlé květované havajské košile a tmavých kalhot. Není to zrovna nějaký pekelný hezoun, pomyslela si, ale veškeré vady v jeho rozbrázděné tváři víc než dostatečně přebíjel mužný magnetismus, jemuž odolat jí připadalo značně obtížné. Byl dokonce opálenější než ona sama a jeho tmavé vlnité vlasy dokonale ladily s jeho neuvěřitelně zelenýma očima.

„Vypadáme jako docela jiní lidé,” řekl s okouzlujícím úsměvem. „Což takhle projít se před večeří po lodi?”

„Velmi ráda.” Podívala se na něj oceňujícím pohledem zkušené koňské handlířky. „Očekávalo se ode mě, myslím, že se svalím na kavalec ve vaší kajutě, ale pak jsem zjistila, že mi kapitán velkoryse nabídl svoji.”

Pitt pokrčil rameny. „Řekl bych, že jen měl větší štěstí ve hře.”

„Jste vy to ale podvodník, Dirku Pitte. Vy ani zdaleka nejste takový svůdník, jakého ze sebe děláte.”

„Vždycky jsem věřil tomu, že důvěrnost by měla narůstat postupně.”

Pojednou se cítila nepříjemně. Jako by jeho pronikavé oči dokázaly číst její myšlenky. Zdálo se, že on také tu změnu vycítil. S nuceným úsměvem se rukou zavěsila do jeho paže.

„Tak kde začneme?”

„Samozřejmě mluvíte o procházce?”

„O čem jiném?”

Deep Fathom byla nejmodernější vědecká pracovní loď a také na to vypadala. Její oficiální označení znělo superseizmické plavidlo. Jejím hlavním úkolem byl oceánský geofyzikální výzkum, ale mohla vykonávat i spoustu dalších podmořských aktivit. Její gigantické záďové a boční jeřáby s mocnými navijáky bylo možno adaptovat pro výkon jakýchkoli myslitelných podmořských činností, od těžebních výkopů přes záchranné práce ve velkých hloubkách až po vypouštění a vyzvedávání ponorek s posádkou i bez posádky.

Trup lodi měl tradiční tyrkysovou barvu NUMA, s bílou palubní nástavbou a azurově modrými jeřáby. Od přídi k zádi měla délku fotbalového hřiště a poskytovala přístřeší až třiceti pěti vědcům a dvaceti členům posádky. Přestože na to zvenčí nevypadala, interiér její obytné části nabízel stejné pohodlí jako nejluxusnější výletní lodi. Admirál James Sandecker, s výjimečnou jasnozřivostí danou některým byrokratům, věděl, že jeho lidé budou podávat lepší výkony, pokud o ně bude příslušně postaráno. A Deep Fathom jeho přesvědčení naplňovala. Její jídelna byla vybavena jako nejlepší restaurant a lodní kuchyni vládl prvotřídní šéf.

Pitt vedl Shannon vzhůru na navigační můstek. „To je naše mozkové centrum,” poznamenal a jednou rukou se rozmáchl po prostorném sále plném digitálních přístrojů, počítačů a videomonitorů, namontovaných na dlouhé konzoli pod širokými okny po celé šířce můstku. „Odtud se kontroluje skoro úplně všechno na téhle lodi, s výjimkou operací podmořských zařízení. To se odehrává v odděleních vybavených elektronikou určenou pro specializované podmořské projekty.”

Shannon zírala na zářivý chrom, pestrobarevné obrazy na monitorech, panoramatický pohled na moře kolem přídě.

Všechno vypadalo tak působivě a moderně jako ve futuristické videokavárně. „Kde je kormidlo?” zeptala se.

„Staromódní kormidelní kolo vyšlo z módy už v době Queen Mary,” odpověděl Pitt. Ukázal jí konzoli pro automatické řízení lodi, panel s páčkovými spínači a jednotku dálkového ovládání, kterou bylo možno instalovat i mimo můstek. „O navigaci se teď starají počítače. Kapitán může loď dokonce kormidlovat hlasovými povely.”

„Já jenom vyhrabávám staré střepy, nevěděla jsem, že lodi jsou už takhle moderní.”

„Potom, co ji čtyřicet let zanedbávaly jako nevlastní dítě, dnes už i vláda a soukromý byznys uznávají námořní vědu a techniku za slibné průmyslové odvětví budoucnosti.”

„Vlastně jste mi ještě pořádně nevysvětlil, co tady v peruánských vodách děláte.”

„Zkoumáme moře a pátráme po nových lécích.”

„Něco na ten způsob jako polkněte dva planktony a ráno se mi ukažte?”

Pitt se zasmál a přikývl. „Je docela možné, že jednoho dne vám váš doktor podobnou léčbu předepíše.”

„Takže honba za novými léky se ponořila pod mořskou hladinu.”

„Byla to nutnost. Objevili jsme a zpracovali už devadesát procent všech suchozemských organismů, které slouží medicíně jako zdroje látek pro léčení nemocí. Aspirin a chinin pocházejí z kůry stromů. Chemikálie obsažené v čemkoli, od hadího jedu přes žabí výměšky až po mízu z vepřových žláz, se používají jako složky léků. Ale mořští tvorové a mikroorganismy, které přebývají v hlubinách, představují nezmapované zdroje a mohou se velmi dobře stát nadějí pro léčbu každého soužení, včetně běžného nachlazení, rakoviny nebo AIDS.”

„Ale rozhodně nemůžete jen tak vyrazit, vrátit se s lodním nákladem mikrobů pro zpracování v laboratoři a distribuci v nejbližší lékárně.”

„To není ani tak přehnané, jak si myslíte,” řekl. „Každý ze stovky organismů žijících v kapce vody lze kultivovat, sklízet a přeměnit v lék. Z medúz, bezobratlých mechovců, určitých mořských hub a některých korálu se v současné době vyvíjejí léky proti rakovině, protizánětové látky pro zklidnění artritických bolestí a drogy, které potlačují odmítání orgánů po transplantačních operacích. Výsledky pokusů s jednou chemikálií izolovanou z chaluh vypadají zvlášť nadějně pro boj s dosud neléčitelnou formou tuberkulózy.”

„V kterých částech oceánu vlastně hledáte tak zázračné léky?”

„Tato expedice se zaměřuje na hřeben komínových průduchů, kde se horké magma skrz zemskou kůru dostává do styku s chladnou mořskou vodou a hrne se ven řadami puklin a pak se usazuje na dně. V rozsáhlé oblasti se tak rozptýlí četné minerály - měď, zinek, železo, společně s vodou bohatou na sírany. Je k neuvěření, že v tak temném a toxickém prostředí žijí a vzkvétají velké kolonie obřích škeblí, mušlí, velkých mlžů, mořských červů a bakterií, využívajících sloučeniny síry k syntetizaci cukru. Jsou to právě tyto zajímavé odrůdy mořského života, které sbíráme ponornými zařízeními pro laboratorní zkoušky a klinické pokusy doma ve Státech.”

„A pracuje hodně vědců na vašich zázračných lécích?”

Pitt potřásl hlavou, „Po celém světě jich může být tak padesát nebo šedesát. Mořský medicínský výzkum je teprve v plenkách.”

„Za jak dlouho uvidíme takové léky na trhu?”

„Nejhorší jsou regulační překážky. Lékaři nebudou smět předepisovat mnohé z nových medikamentů ještě deset let.”

Shannon přešla k řadě monitorů zaplňujících celý panel podél jedné stěny. „To vypadá působivě.”

„Naším vedlejším úkolem je mapovat mořské dno, kamkoli se loď přesune.”

„A co je to na monitorech?”

„Díváte se na mořské dno z několika úhlů pohledu,”

vysvětloval Pitt. „Náš sonarový systém má velký dosah a rozlišovací schopnost malých předmětů a může poskytnout trojrozměrný barevný obraz oblasti široké až padesát kilometrů.”

Shannon hleděla na neuvěřitelný obraz strží a horských hřbetů tisíce metrů pod lodí. „Nikdy mě nenapadlo, že si budu moci takhle jasně prohlédnout podmořskou krajinu. Je to jako když se díváte z okénka letadla nad Rocky Mountains.”

„S počítačovým zvětšením je to ještě jasnější.”

„Romantika sedmi moří,” naštvala se filozoficky. „Jste jako dávní objevitelé, kteří mapovali nové světy.”

Pitt se zasmál. „S moderní technikou jde veškerá romantika stranou.”

Když opustili můstek, provedl ji lodní laboratoří, kde skupina chemiků a mořských biologů obcházela nad desítkou skleněných baněk, hemžících se stovkami rozdílných obyvatel hlubin. Studovali data z počítačových monitorů a zkoumali mikroorganismy pod mikroskopy.

„Tady začíná veškeré pátrání po nových lécích hned, jak získáme vzorky ze dna.”

„A jak do toho všeho zapadáte vy?” zajímala se Shannon. „Spolu s Alem Giordinem obsluhujeme samohybné roboty, které zkoumají mořské dno a vyhledávají slibná místa výskytu organismů. Pokud si myslíme, že jsme objevili významnou lokalitu, sestoupíme dolů v ponorce a sbíráme vzorky.” Vzdychla: „To všechno je mnohem exotičtější než moje práce.”

Pitt potřásl hlavou. „S tím nesouhlasím. Pátrat po původu našich předků může být samo o sobě hodně exotické. Kdyby nás naše minulost nepřitahovala, proč by miliony z nás každý rok putovaly poklonit se starověkému Egyptu, Římu a Aténám? Proč bychom se vydávali na bojiště u Gettysburgu a Waterloo nebo postávali na skalních útesech a shlíželi na pláže v Normandii? Protože se nejdřív musíme zahledět do historie, abychom poznali sami sebe.”

Shannon tiše stála. Očekávala určitý chlad od člověka, kterého viděla zabíjet bez jakýchkoli zjevných výčitek svědomí. Překvapovala ji hloubka jeho slov a snadný způsob, jakým vyjadřoval své myšlenky.

Mluvil o moři, o lodních vracích a ztracených pokladech.

Ona mu popisovala velká archeologická mystéria čekající na rozluštění. Oba měli z této rozmluvy potěšení, ale stále mezi nimi přetrvávala určitá propast. Jeden druhého nijak zvlášť nepřitahovali.

Sestoupili na palubu, nahnuli se přes zábradlí a sledovali, jak bílá vodní tříšť, kterou odhazovala příď Deep Fathom, klouže kolem jejího trupu a těsně za zádí se mění v pěnu, když se objevil kapitán Frank Stewart.

„Tohle je úředně,” řekl suše svým zpěvavým alabamským přízvukem. „Dostal jsem rozkaz dopravit tu peruánskou mládež a doktorku Kelseyovou do limského přístavu Callao.”

„Vy jste se spojil s admirálem Sandeckerem?” vyzvídal Pitt. Stewart zavrtěl hlavou. „S jeho ředitelem operací Rudim Gunnem.”

„A předpokládám, že až je všechny hodíme na břeh, poplujeme zpátky a budeme pokračovat v projektu?”

“Já a posádka ano. Ty s Alem máte rozkaz vrátit se k posvátné studni a vyzvednout tělo doktora Millera.”

Pitt se na Stewarta podíval jako psychiatr, jenž právě u pacienta zjistil vážnou duševní poruchu. „Proč my? Proč ne peruánská policie?”

Stewart pokrčil rameny. „Když jsem namítal, že vy dva jste bezpodmínečně potřební pro sběr vzorků, Gunn mi řekl, že z výzkumné laboratoře NUMA v Key West pošlou náhradu. Víc nechtěl prozradit.”

Pitt mávl rukou k prázdnému místu pro přistávání vrtulníků. „Informoval jste Rudiho, že Al a já nejsme zrovna populární u místního obyvatelstva a že jsme zrovna přišli o vrtulník?”

„Ne o tom prvním,” zašklebil se Stewart. „Pokud jde o to druhé, ano. Úředníci z amerického velvyslanectví už pro vás v Limě zajišťují pronájem komerčního vrtulníku.”

„To má asi takový smysl, jako chtít si objednat ve francouzské restauraci sendvič s burákovým máslem.”

„Pokud máte nějaké stížnosti, navrhuji, abyste je probrali s Gunnem osobně, až se s ním setkáte v doku v Callau.”

Pitt zpozorněl. „Cože? Sandeckerova pravá ruka Gunn urazí přes šest a půl tisíce kilometrů z Washingtonu, jen aby dohlédl na vyzvedávání nějaké mrtvoly? O co mu jde?”

„Určitě ne jen o to, aby se s vámi viděl,” řekl Stewart.

Obrátil se a pohlédl na Shannon. „Gunn mi také nechal zprávu pro vás. Je od Davida Gaskilla, prý vám to jméno něco řekne.”

Chvíli tam stála a zamyšleně hleděla na palubu. „Ano, vzpomínám si na něj. Je to tajný agent celní služby USA a specializuje se na pašování starožitností.”

Stewart pokračoval: „Gaskill chtěl, abych vám řekl, že možná vystopoval zlaté roucho z Tiapolla u soukromého sběratele v Chicagu.”

Shannon sevřela rukou zábradlí, až jí klouby zbělely, a srdce se jí zachvělo. „Dobrá zpráva?” zeptal se Pitt.

Nadechla se k odpovědi, z úst jí však nevyšel ani hlásek.

Vypadala jako omráčená.

Pitt ji objal rukou kolem pasu a podepřel ji. „Jste v pořádku?”

„Zlaté roucho z Tiapolla,” pronesla se skoro nábožnou úctou, „zmizelo ze světa při drzé loupeži v Museo Nacional de Antropologia v Seville roku 1922. Není na světě archeolog, který by za možnost prohlédnout si ho nedal to poslední, co má.”

„A co je na něm tak zvláštního?” zeptal se Stewart.

„Vzhledem ke svému historickému významu se považuje za nejcennější artefakt, jaký byl kdy odvezen z Jižní Ameriky,” vykládala Shannon jako v transu. „Zlatý háv ukrývá od hlavy k patě mumii velkého chachapoyského generála, známého pod jménem Naymlap. V roce 1547

objevili španělští dobyvatelé Naymlapovu hrobku ve městě Tiapollo vysoko v horách. Tato událost byla zaznamenána ve dvou starých dokumentech, dnes ale přesnou polohu Tiapolla nikdo nezná. Viděla jsem sice jen staré černobílé fotografie roucha, ale tak dokonalá zlatnická práce člověku vážně bere dech. Ikonografie, tradiční výjevy a celková vnější úprava jsou víc než dokonalé a vytvářejí obrazový záznam jedné legendární události.”

„Asi jako obrázkové písmo egyptských hieroglyfů?”

zeptal se Pitt.

„Je to hodně podobné.”

„Něco jako epizoda z komiksového seriálu,” vmísil se Giordino, jenž mezitím vyšel na palubu.

Shannon se zasmála. „Jenže bez textových bublin. Ty se nepodařilo nikdy plně rozluštit. Nejasné odkazy zřejmě naznačují dlouhou cestu lodí kamsi mimo incké impérium.”

„A důvod?” zajímal se Stewart.

„Ukrýt obrovský poklad inckého krále Huascara, kterého bratr Atahualpa zajal v bitvě a potom zavraždil. Jeho pak na oplátku nechal popravit španělský dobyvatel Francisco Pizarro. Jedním z Huascarových pokladů byl prý i posvátný zlatý řetěz dlouhý dvě stě čtrnáct metrů. Inkové údajně Španělům vyprávěli, že dvě stě bojovníků řetěz stěží uzdvihlo.”

„Při hrubém odhadu, že každý muž nesl dvě třetiny vlastní váhy,” zauvažoval Giordino, „se tu vede řeč o víc než devíti tisících kilogramech, to znamená dvaceti tisících librách zlata. Když to vynásobíte dvanácti trojskými uncemi…”

„Dostaneme dvě stě čtyřicet tisíc uncí,” pomohl mu Pitt.

Giordinovy hrubé výpočty v nich vyvolaly okamžitý úžas.

„Proboha! Na dnešním zlatém trhu by to představovalo víc než sto miliónů dolarů.”

„To není možné,” ušklíbl se Stewart.

„Tak si to spočítej sám,” odsekl Giordino, ještě stále jako omámený.

Když Stewart skončil, tvářil se stejně udiveně jako Giordino. „Matko na nebesích, on má pravdu.” přikývla Shannon. „To je ale jenom cena zlata. Jako historická památka je řetěz nedocenitelný.”

„Španělům se ten řetěz nikdy nedostal do rukou?”

vyzvídal na Shannon Pitt.

„Ne. Spolu s obrovským množstvím dalších královských pokladů řetěz zmizel. Možná jste už všichni slyšeli ten příběh, jak se Huascarův bratr Atahualpa pokoušel vykoupit si na Pizzarových conquistadorech svobodu nabídkou, že naplní velký sál, který měl asi sedm metrů na délku a pět metrů na šířku, zlatem. Atahualpa se postavil na špičky, natáhl se a nakreslil kolem místnosti čáru skoro tři metry od podlahy. Až tam mělo sahat zlato. Další, menší sál vedle se měl naplnit stříbrem dvakrát výš.”

„Tak tohle musel být světový rekord, pokud jde o výkupné,” poznamenal Stewart.

„Tak praví legenda,” pokračovala Shannon. „Atahualpa posbíral obrovské množství zlatých předmětů z paláců, chrámů a veřejných budov, ale pořád to nestačilo, takže se pustil i do pokladů svého bratra. Huascar, kterého o všem informovali jeho zvědové, se rozhodl tajně vyvézt všechny poklady království za hranice, dřív než na ně Atahualpa a Pizzaro

vztáhnou

ruce.

Pod

ochranou

věrných

chachapoyských bojovníků, kterým velel generál Naymlap, nekonečný lidský řetěz tajně dopravil tisíce a tisíce tun zlatých a stříbrných předmětů k pobřeží. Tam byly naloženy na flotilu rákosových a balsových člunů, jež je odvezly na sever, neznámo kam.”

„Má tenhle příběh nějaký faktický základ?” ptal se Pitt.

„Jezuitský historik a překladatel, biskup Juan de Avila, mezi roky 1546 a 1568 zaznamenal spoustu příběhů z mytologie dávných peruánských kultur. Lidé v Chachapoyi, které se pokoušel obrátit na křesťanskou víru, mu vyprávěli čtyři různé příběhy o velkém pokladu království Inků, které jejich předci pomohli po moři dopravit na vzdálený ostrov poblíž území Aztéků. Tam byl zakopán a údajně ho chrání okřídlený jaguár. Až do dne, kdy se Inkové vrátí a znovu převezmou vládu nad královstvím v Peru.”

„Odtud až po Kalifornii ale musí být dobrá stovka pobřežních ostrovů,” konstatoval Stewart.

Shannon, stejně jako Pitt, se zahleděla na neklidné moře.

„Je tu ale, nebo bych měla říci byl, ještě jeden zdroj oné legendy.”

„No dobrá,” ozval se Pitt, „tak si ji poslechněme.”

„Když biskup zpovídal Lidi z oblaků, jak se říkalo Chachapoyům, narazil na pověst, která se zmiňovala o nefritově skříňce obsahující podrobnou kroniku cesty.”

„Zvířecí kůži popsanou symbolickými piktogramy?”

„Ne. Kipu,” suše odpověděla Shannon.

Stewart se zvědavě naklonil vpřed. „Co?”

„Kipu. Byl to systém, kterým se Inkové vypořádávali s matematickými

problémy

a

uchovávali

záznamy.

Doopravdy velmi chytrý. Byl to takový dávný předchůdce počítačů, který používal různobarevné kousky provázků nebo konopí navázané v rozdílných vzdálenostech. Barevně odlišená vlákna označovala rozdílné předměty - modrá byla vyhražena náboženským záležitostem, červená panovníkovi, šedá místům a městům, zelená lidem a podobně. Žluté dracouny představovaly zlato a bílé stříbro. Umístění uzlů vyjadřovalo množství, třeba i uplynulého času. V rukou zasvěceného sekretáře nebo úředníka, kterému se říkalo kipumayoc, tak bylo možno uchovávat nekonečné množství záznamů o všem možném od událostí až po stav zásob ve skladištích. Naneštěstí většina z kipu, které představovaly jeden z nejpodrobnějších statistických záznamů lidských dějin, byla zničena během španělských dobyvatelských výprav a následujícího útlaku.”

„A tenhle provázkový počítač, pokud mi dovolíte takové přirovnání,” zajímal se Pitt, „obsahoval záznam o cestě včetně času, vzdáleností a místa?”

„Právě o tom to je,” souhlasila Shannon.

„Existují nějaké náznaky toho, co se s nefritovou skříňkou stalo?”

„Podle jednoho příběhu Španělé objevili skříňku s kipu, a aniž by si uvědomili její hodnotu, poslali ji do Španělska.

Ale během přepravy na palubě galeony směřující do Panamy se skříňky spolu s nákladem přepychových artefaktů a obrovského pokladu ve zlatě a stříbře zmocnil anglický námořní lupič sir Francis Drake.”

Pitt sebou trhnul a zadíval se na ni jako na přepychovou hračku, o jaké se mu nikdy ani nesnilo. „Takže mapa chachapoyského pokladu skončila v Anglii?”

Shannon beznadějně pokrčila rameny. „Po návratu do Anglie z dobrodružné cesty kolem světa se Drake o nefritové skříňce nebo jejím obsahu ani nezmínil. Od té doby vešla mapa ve známost jako Drakeovo kipu, ale nikdo ji už nespatřil.”

„To je ale ďábelský příběh,” tiše poznamenal Pitt. V

očích se mu objevil zasněný výraz, jako by se zadíval na cosi daleko za obzorem. „Ale ta nejlepší část teprve přijde.”

Shannon i Stewart se na něj zadívali. Pitt obrátil pohled k nebi, kde právě racek zakroužil nad lodí a potom zamířil k pevnině. Když se pak na ně znovu podíval, měl v očích výraz naprosté jistoty. Ústa mu zvlnil výmluvný úsměv a neposlušné prameny ebenových vlasů mu rozcuchala bríza.

„Co jste to říkal?” rozpačitě se zeptala Shannon. „Že jsem se rozhodl tu nefritovou skříňku najít.”

„Neutahuj si z nás!” zasmál se Stewart.

„Ani v nejmenším.” Do dálky zahleděný výraz Pittovy drsné tváře najednou nabyl rozhodnosti.

Shannon to na chvíli skoro omráčilo. Tak rychlý přechod z jeho předchozí uštěpačné skepse byl naprosto neočekávaný. „Popadl vás snad záchvat náměsíčnosti?”

Pitt zaklonil hlavu a srdečně se zasmál. „Když se zblázníte, nejlepší na tom je, že vidíte věci, které nevidí nikdo jiný.”

12 KAPITOLA

St. Julien Perlmutter byl klasický gurmán a bonviván.

Ohromný milovník dobrého jídla a pití, které se nejlépe vychutná v družné zábavě, vlastnil neuvěřitelnou sbírku receptů od předních šéfkuchařů z celého světa a sklípek s více než čtyřmi tisíci láhvemi značkových vín. Za svou obdivuhodnou reputaci hostitele labužnických večeří ve vybraných restaurantech ale platil těžkou cenu. St. Julien Perlmutter vážil přes 180 kilo. Vysmíval se ale všem fyzickým cvičením a dietní stravě a jeho nejvroucnějším přáním bylo odebrat se na onen svět až bude vychutnávat stoletou brandy na závěr přepychové večeře.

Kromě jídla jeho další žhavou vášní byly lodě a lodní vraky. Podle názoru archivářů shromáždil nejkompletnější sbírku literatury o historických lodích. Experti v námořních muzeích po celém světě počítali dny, kdy ho konečně jeho nadměrné požitkářství dostane, aby se jako supi mohli vrhnout na jeho sbírky a zahrnout je do vlastních knihoven.

Perlmutter měl ovšem důvod, proč dával přednost restauracím před vlastním prostorným domem v Georgetownu na předměstí hlavního města. Obrovské množství knih bylo naskládáno na podlaze, prohýbajících se regálech, v každém koutě nebo výklenku ložnice, obýváku i jídelny, dokonce i v kuchyňských skříňkách. Řada knih, nastavěných hřbety vzhůru, zaplňovala prostor vedle umývadla v koupelně a další stoh se povaloval na jeho rozměrné vodní posteli. Jen roztřídit a zkatalogizovat tisíce knih nacpaných v domě by archivářům trvalo nejméně rok.

Ne však Perlmutterovi. Věděl naprosto přesně, kde který svazek hledat, a dokázal ho vytáhnout za pár vteřin.

Ve své obvyklé uniformě, kterou přes den neodkládal, purpurovém pyžamu a červeno-zlatém kašmírovém županu, postával před zrcadlem ukořistěným z Lusitanie a přistřihoval si mohutný šedý plnovous. Právě v té chvíli se rozezněl jeho soukromý telefon, který na sebe upozorňoval zvukem lodního zvonu.

„Tady St. Julien Perlmutter. Stručně, prosím.”

„Ahoj, ty stará trosko.”

„Dirku!” zaburácel, když poznal Pittův has. V zarudlém kulatém obličeji zablikala modrá očka. „Kdepak je ten recept na pražené krevety na meruňkách, který mi tak dlouho slibuješ?”

„Mám ho v obálce na stole. Zapomněl jsem ti ho poslat, než jsem odjížděl. Omlouvám se.”

„Odkud voláš?”

„Z lodi. Jsme teď u břehů Peru.”

„Mám se tě vůbec ptát, co tam děláš?”

„To by bylo hodně dlouhé vypravování.”

„Ostatně jako vždycky.”

„Něco od tebe potřebuji.”

Perlmutter zpozorněl. „Tak která loď to bude tentokrát?”

„ Golden Hind.”

„Drakeova Golden Hind?”

„Právě ta.”

„Sic parvis magna,” citoval Perlmutter. „To bylo Drakeovo motto. Ze skromných počátků se rodí velké věci.

Žes to nevěděl?”

„Nějak mi to uniklo,” přiznal se Pitt. „Drake zajal španělskou galeonu…”

„Jmenovala se Nuestra Seňora de la Concepcion,”

přerušil ho Perlmutter. „Kapitánem byl Juan de Anton, mířil do Panamy z přístavu Callao de Lima s nákladem zlata a stříbra a přepychových inckých uměleckých předmětů. Jestli mě neklame paměť, bylo to v březnu 1578.”

Na druhé straně linky na chvíli zavládlo ticho.“ Juliene?

Proč když s tebou mluvím, mám vždycky pocit, žes mi sebral koloběžku?”

„A já si myslel, že tě troška znalostí potěší,” smál se Perlmutter. „Co přesně bys chtěl vědět?”

„Když se Drake zmocnil Concepcion, co se stalo s nákladem?”

„O tom jsou docela slušné záznamy. Drake naložil zlato a stříbro a také spoustu drahokamů a perel na Golden Hind.

Bylo to obrovské množství a Golden Hind byla tak přetížená, že několik tun stříbra potopil do moře u ostrova Cano u ekvádorského pobřeží. Až potom pokračoval v cestě kolem světa.”

„Co se stalo s poklady Inků?”

„Zůstaly v nákladním prostoru Concepcion. Drake potom přeplatil posádku na palubě, aby se vrátila zpátky Magellanovou úžinou a přes Atlantik do Anglie.”

„A dorazila galeona do přístavu?”

„Ne,” zamyšleně odpověděl Perlmutter. „Zmizela a mělo se za to, že se nikdo nezachránil.”

„Tak tohle nerad slyším,” řekl Pitt nespokojeně. „Dělal jsem si naděje, že to snad přežila.”

„Když tak na to myslím,” rozpomínal se Perlmutter, „kolem zmizení Concpeción se zrodila určitá legenda.”

„O co v ní šlo?”

„Byl to dost fantastický příběh, nic víc než pověst.

Galeonu prý vzala přílivová vlna a hodila ji daleko do vnitrozemí. Není to samozřejmě nic ověřeného nebo zdokumentovaného.”

„Znáš zdroj těch pověstí?”

„Jestli budeš potřebovat další podrobnosti, musel bych se na to ještě podívat, ale pokud mě paměť neklame, ta povídačka pocházela od jednoho pomateného Angličana, kterého prý Portugalci objevili ve vesnici někde na břehu Amazonky. Je mi líto, ale to je asi všechno, co ti pro tuhle chvíli můžu předhodit.”

„Byl bych radši, kdyby ses na to ještě podíval.”

„Můžu ti zjistit všechny rozměry a tonáž Concepcion, kolik měla plachet, kdy a kde ji postavili. Ale nějakého pomatence, který bloudil pralesem, budeš muset hledat jinde než v mé sbírce.”

„Pokud existuje někdo, kdo dokáže vyšťourat jakékoli námořní tajemství, jsi to ty.”

„Mám pramálo chuti hrabat se v nějakých tvých záhadách, zvlášť od té doby, co jsme spolu objevili starého Abrahama Lincolna na konfederační bitevní lodi uprostřed Sahary.”

„Spoléhám na tebe, Juliene.”

„Válečné lodi na poušti, Noemova archa na hoře, španělská galeona v džungli. Proč lodi nezůstávají na moři, když tam patří?”

„Protože my dva jsme nenapravitelní lovci ztracených lodních vraků,” vesele odpověděl Pitt.

„A co tě na tom zajímá?” opatrně se zeptal Perlmutter.

„Nefritová skříňka se zauzlovaným provázkem, která udává cestu k obrovskému pokladu Inků.”

Perlmutter se nad Pittovou stručnou odpovědí na několik vteřin zadumal a konečně řekl:

„Dobrá, možná je to stejně dobrý důvod jako kterýkoli jiný.”

*****

Hiram Yaeger vypadal jako bezdomovec, co veškeré své ošuntělé vlastnictví převáží v nákupním vozíku ze samoobsluhy vedlejšími uličkami velkoměsta. Byl navlečený do džínových kalhot a bundy, dlouhé blond vlasy měl stažené do volného ohonu a tvář mu zpola zakrývalo nepořádné strnisko. Pokud ale vůbec někdy před sebou tlačil nákupní vozík, bylo to v oddělení lahůdek v supermarketu.

Nikoho cizího by zřejmě ani nenapadlo, že bydlí v módní rezidenční čtvrti v Marylandu s manželkou, která má umělecké sklony, a dvěma dcerami, které chodí na soukromou školu, a že do práce jezdí nejnovějším modelem BMW.

Kdo ho neznal, nepředpokládal by také, že je šéfem komunikační a informační sítě NUMA. Admirál Sandecker ho uloupil jedné počítačové firmě v Kalifornii a pověřil ho budováním obrovské databáze zahrnující každou knihu, článek, tezi, vědeckou nebo historickou, faktickou nebo teoretickou, co kdy byla sepsána o problematice moří. To, co archív St. Juliena Perlmuttera představoval v otázce lodí, Yeagerův znamenal pro oceánografii a narůstající pole věd o podmořském prostředí.

Seděl právě u svého soukromého terminálu v malé postranní kanceláři počítačového komplexu, který zabíral celé desáté poschodí budovy NUMA, když se rozezněl zvonek telefonu. Aniž by odtrhl oči od monitoru, který ukazoval mořské proudy ovlivňující klima kolem Austrálie, zdvihl sluchátko.

„Zdraví vás náš mozkový trust,” ozval se ležérně. „Ty bys nepoznal šedou mozkovou hmotu ani kdyby ti tekla do bot,” ozval se hlas jeho starého přítele.

„Velice rád vás slyším, pane řediteli zvláštních projektů.

V poslední době se v úřadě nemluví o ničem jiném než o vaší zasloužené a radostné dovolené ve slunné Jižní Americe.”

„Tak to se ti nedonesly ty nejnovější zprávy, kámo.”

„Voláš z Deep Fathomu?”

„Ano. Vrátili jsme se s Alem z menší procházky džunglí.”

„Co pro tebe můžu udělat?”

„Prohrábni databázi a pokus se v ní najít jakoukoli zmínku o velké přílivové vlně, která narazila na pobřeží mezi Limou v Peru a Panama City někdy v březnu 1578.”

Yeager si povzdychl. „Nechceš po mě taky, abych zjistil teplotu a vlhkost vzduchu v den stvoření světa?”

„Úplně mi budou stačit všeobecné údaje o oblasti, kterou ta vlna nejspíš zasáhla.”

„Nějaká zmínka o podobné události by se mohla najít ve starých meteorologických a námořních zprávách, které jsem vytahal ze španělských archívů v Seville. Za pokus by snad stálo hledat u místního obyvatelstva, pokud takovou událost zahrnuli do legend. Inkové celkem běžně zaznamenávali některé náboženské a společenské události na textiliích a keramice.”

„Tudy cesta nepovede,” skepticky poznamenal Pitt.

„Impérium Inků podlehlo španělským dobyvatelům skoro o čtyřicet let dříve. Jakékoli záznamy událostí z téhle doby se ztratily nebo jsou zničené.”

„Většinu přílivových vln, jež zasáhly vnitrozemí, vyvolaly pohyby mořského dna. Možná se mi povede poskládat dohromady známé geologické události v téhle oblasti.”

„No, dělej, co můžeš.”

„Jak rychle to potřebuješ?”

„Pokud pro tebe admirál nemá něco důležitějšího, odlož všechno ostatní a pusť se do toho.”

„Rozhodně,” odpověděl mu Yaeger, celý žhavý do nového úkolu. „Uvidíme, co se mi povede vyhrabat.”

„Díky, Hirame. Máš to u mě.”

„Už nejmíň stokrát.”

„A nezmiňuj se o tom Sandeckerovi,” dodal Pitt.

„Hned jsem si myslel, že to vypadá na další z tvých pochybných nápadů. Nechtěl bys mi říct, o co jde?”

„Hledám ztracenou španělskou galeonu v džungli.”

„No samozřejmě, co jiného?” odpověděl Yaeger s navyklou rezignací. Už dávno pochopil, že od Pitta může čekat cokoli.

„No doufám, že mi pomůžeš najít plácek, na kterém mám hledat.”

„Když se to tak vezme, tak pro klid v duši a dobré vztahy, už teď ti ten plácek k prohledávání můžu dost podstatně zmenšit.”

„Víš snad něco, co mi uniklo?”

Yaeger se sám pro sebe zasmál. „Nížiny mezi západními výběžky And a peruánským pobřežím mají průměrnou teplotu osmnáct stupňů Celsia a roční srážky, že bys jimi nenaplnil sklenici na panáka, takže to jsou nejsušší a nejchladnější nízko položené pouště světa. Tam žádnou džungli, ve které by se mohla ztratit loď, nenajdeš.”

„Tak kde tedy vlastně přihořívá?”

„V Ekvádoru. Celá pobřežní zóna až po Panamu je tam tropická.”

„Tak tomu se říká dokonalá ukázka deduktivního myšlení. Jsi prima, Hirame. Na to, co o tobě říkají všechny tvé bývalé ženy, nic nedám.”

„To je maličkost. Do čtyřiadvaceti hodin pro tebe budu něco mít.”

„Zavolám ti.”

Sotva položil telefon, začal si Yaeger rovnat myšlenky.

Hledat lodní vraky ho nikdy nepřestávalo vzrušovat a pohánět. Teď se především musel prohrabat rozsáhlými oblastmi hustě zaplněného počítače své vlastní mysli. Za ta léta, co pracoval v NUMA, už poznal, že Dirk Pitt neprochází životem jako jiní lidé. Samotná skutečnost, že mohl pracovat s Pittem a dodávat mu informace, pro něj představovala jediné dlouhé dobrodružství, plné záludných překážek. I když se ho účastnil jen zprostředkovaně, Yaeger se mohl pochlubit tím, že kdykoli se míč ocitl na jeho polovině hřiště, nikdy ho nezkazil.

13 KAPITOLA

Zatímco Pitt spřádal plány, jak nalézt španělskou galeonu uvízlou na pevnině, Adolphus Rummel, pověstný sběratel jihoamerických starožitností, vystoupil z výtahu do svého luxusního střešního apartmá dvacet pater nad Lake Shore Drive v Chicagu. Nízký, svalnatý muž s vyholenou hlavou a mohutným mrožím knírem vypadal spíš jako postava zločince z dobrodružství Sherlocka Holmese než jako majitel šesti velkých automobilových vrakovišť.

Stejně jako mnozí z podobných velkých boháčů, kteří byli posedlí vytvářením nedocenitelných sbírek uměleckých předmětů a starožitností z černého trhu a nikdy se na nic neptali, také Rummel byl svobodný a uzavřený. Na jeho předkolumbovské sbírky nesměl nikdo nikdy ani pohlédnout. Pouze jeho účetní a právník věděli o jejich existenci, ale ani oni neměli sebemenší představu o jejich rozsahu a o tom, co v nich je.

Rummel, jenž pocházel z Německa, v padesátých letech propašoval přes mexickou hranici tajný soubor nacistických obřadních předmětů, čestné medaile s dýkou a rytířským křížem, které se udělovaly největším německých hrdinům druhé světové války, a dokonce i množství historických dokumentů podepsaných Adolfem Hitlerem a jeho maniakálními společníky. Jakmile se mu podařilo prodat tyto poklady sběratelům nacistických memorabilií za nadsazené ceny, Rummel shrábl peníze a otevřel si vrakoviště, které se časem rozrostlo na šrotařské impérium, jež mu za čtyřicet let vyneslo skoro 250 milionů dolarů.

Po jedné obchodní cestě do Peru v roce 1974 v sobě objevil zájem o staré jihoamerické umění a začal nakupovat od prostředníků, ať už poctivých nebo nepoctivých.

Nezáleželo mu na tom, odkud co pochází. V rámci bratrstva hledačů a překupníků uměleckých pokladů ze Střední a Jižní Ameriky byla korupce stejně běžná jako déšť v džungli.

Rummel se ani v nejmenším nezatěžoval přemýšlením o tom, zda předměty, které získal, byly legálně vykopány a potom prodány pod rukou, nebo ukradeny z některého muzea. Měly sloužit k jeho uspokojení a potěše a na ničem jiném nezáleželo.

Prošel foyerem kolem zdí obložených italským mramorem a přistoupil k velkému zrcadlu v silném pozlaceném rámu, pokrytém nahými anděly propletenými nekonečným vinným stonkem. Rummel pootočil hlavou jednoho anděla v rohu zrcadla a uvolnil pero, které odsunulo zrcadlo stranou a odhalilo skryté dveře. Schodiště za zrcadlem vedlo dolů, do osmi prostorných místností, jejichž stěny byly obloženy policemi a uprostřed zaplněny stoly s nejméně třiceti skleněnými skříněmi, ve kterých bylo rozmístěno přes dva tisíce starých předkolumbovských památek. Uctivě, jako by procházel chrámovou lodí k oltáři, prošel kolem galerie a láskyplnými pohledy přejížděl nádheru a řemeslnou dovednost svého soukromého pokladu.

Byl to rituál, kterému se oddával každý večer než šel spát, skoro jako otec, který se chodí podívat na své spící děti.

Rummelova pouť nakonec skončila u velké skleněné vitríny, která byla ústředním bodem jeho galerie. V ní se ukrýval korunní klenot jeho sbírky. Zářící pod halogenovými světly tu v plné nádheře leželo zlaté roucho z Tiapolla, s rukama a nohama roztaženýma, s maskou zářící třpytivými smaragdy zasazenými do očních důlků. Výsostná dokonalost tohoto uměleckého kousku Rummela pokaždé neklamně dojala. Protože víc než dobře věděl, že roucho bylo uloupeno před sedmdesáti šesti lety z Národního antropologického muzea ve španělské Seville, Rummel neváhal zaplatit v hotovosti milion a dvě stě tisíc dolarů, když se na něj obrátila skupina mužů, kteří se chlubili spojením s mafií, avšak ve skutečnosti byli členy tajného ilegálního syndikátu specializovaného na krádeže drahých uměleckých předmětů. Rummel neměl nejmenší potuchu o tom, kde a jak přišli ke zlatému rouchu. Mohl jen hádat, že ho buď uloupili sami, nebo ho koupili od sběratele, jenž byl sám ve spojení s původními zloději.

Když se nabažil své pravidelné večerní prohlídky, Rummel pozhášel světla, vrátil se po schodech nahoru do foyeru a uzavřel zrcadlo. Cestou kolem baru, navrženého podle dva tisíce let starého římského sarkofágu, si nalil do poloviny sklenky z láhve brandy a odešel do ložnice, aby si před spaním přečetl ještě pár stránek.

*****

V jiném bytě, ve stejné výšce a přímo naproti Rummelovu domu, agent celní služby Spojených států David Gaskill seděl a zíral skrz silný dalekohled upevněný na trojnohém podstavci, zatímco se sběratel umění chystal jít spát. Jiný agent by se už po bezmála týdenním nepřetržitém sledování nudil, o Gaskillovi tohle ale neplatilo. I po osmnácti letech služby u celní správy vypadal Gaskill spíš jako fotbalový trenér než zvláštní agent, a tento vzhled si pro své povolání pěstoval. Prošedivělé kudrnaté vlasy si sčesával dozadu. Jeho pleť Afroameričana spíš připomínala světlou jelenici než černou kávu a oči byly podivnou směsí mahagonu a zeleně. Byl to chlap jak hora, který se svého času objevil jako střední útočník ve výběru hvězd fotbalového týmu na Jihokarolínské univerzitě. Dalo mu sice hodně práce, než se zbavil protáhlého karolínského přízvuku, nyní si ale osvojil takovou výslovnost, že ho leckdo pokládal za britského poddaného z Bahamských ostrovů.

Předkolumbovské umění Gaskilla fascinovalo už od doby, kdy se ve školních letech účastnil studijní cesty na poloostrov Yucatan. Od svého příchodu do Washingtonu už vyšetřoval desítky případů rabování památek anasazijské a hohokamské kultury v pouštích amerického Jihozápadu.

Pracoval právě na případu pašování mayských kamenných panelů se vzácnými rytinami, když se mu do rukou dostal tip chicagské policie, týkající se jisté uklízečky. Docela náhodou přišla na to, že ze zásuvky stolu v Rummelově bytě vykukují fotografie zobrazující něco, o čem se domnívala, že je to lidské tělo pokryté zlatem. Protože ji napadlo, že snad by mohlo jít o vraždu, fotografii ukradla a obrátila se na policii. Jeden z detektivů, který už měl zkušenosti s případy uměleckých podvodů, rozpoznal ve zlatém předmětu starožitnost a zavolal Gaskilla.

Na seznamech, jež si celní správa vedla o lidech, kteří sbírají umělecké předměty, aniž by se zajímali kudy se k nim dostávají, figurovalo Rummelovo jméno vždy na jednom z předních míst; nic ale nedokazovalo nějaké jeho nezákonné obchody a Gaskill neměl sebemenší tušení, kde Rummel své sbírky ukrývá. Zvláštní agent, který se stal takovým expertem na starožitnosti, že by o nich mohl přednášet, ve fotografii dodané uklízečkou okamžitě poznal dávno ztracené zlaté roucho z Tiapolla.

Okamžitě zařídil nepřetržité pozorování Rummelovy mansardy a nechal starého muže sledovat od chvíle, kdy opouštěl dům, až do jeho návratu. Avšak ani šest dnů nejdůkladnějšího pátrání nepřineslo sebemenší náznak, kde asi Rummel ukrývá svou sbírku. Podezřelý nikdy neměnil zvyky. Po odchodu do kanceláře v dolní části Michiganské avenue a čtyřech hodinách strávených vyřizováním investic následoval lehký oběd ve zchátralé kavárně, kde si vždy objednával fazolovou polévku a salát. Zbytek odpoledne věnoval bloumání po starožitnictvích a uměleckých galeriích. Následovala večeře v tiché německé restauraci a po ní kino nebo divadlo. Domů se obvykle vracel o půl dvanácté. Své zvyky nikdy neměnil.

„Že ho to neunaví pít v posteli pořád stejný utrejch,”

ušklíbl se zvláštní agent Winfried Pottle. “Já na jeho místě bych dal přednost nedočkavé náruči krásné ženy, vyzařující vláčnou eleganci a jen lehce přioblečené do něčeho černého a průhledného.”

Gaskill se odvrátil od dalekohledu a na svého zástupce vrhl ironický pohled. Na rozdíl od Gaskilla v džínách a bundě fotbalového mužstva Jihokarolínské univerzity byl Pottle štíhlý elegantní chlápek s ostrými rysy a hladkými nazrzlými vlasy; vždy nosil konvenční oblek s vestou, včetně kapesních hodinek na řetízku. „Co jsem tak viděl těch pár ženštin, s kterými se zahazuješ, tak tohle opravdu bylo přání otcem myšlenky.” Pottle kývl hlavou směrem k Rummelově mansardě. „Ještě že uznáváš, že nevedu takhle sešněrovaný život.”

„Běhá mi mráz po zádech, když si představím, jak by ses choval mít tak jeho peníze.”

„Kdybych už vrážel královské bohatství do nakradeného indiánského umění, asi bych se s tím takhle netajil.”

„Rummel to někde musel schovat,” řekl Gaskill se zasmušilým výrazem v tváři. „Že je to člověk, který nakupuje horké zboží, a jeho barvitou minulost taky, potvrzuje příliš zdrojů na trhu se starožitnostmi. Takže něco na tom musí být. Přitom ale nedává smysl, aby si někdo pořídil prvotřídní sbírku starověkých artefaktů a potom se k ní ani nepřiblížil. Ještě jsem neslyšel o sběrateli, ať už mu šlo o známky, mince nebo baseballové karty, který by si ji při každé příležitosti neprohlížel a neobdivoval se jí. O

těchhle bohatých fanaticích do umění, co platí těžké peníze za ukradené Rembrandty a van Goghy, se ví, že nakonec vysedávají sami v tajných sklepeních a celé hodiny na ně zírají. Znal jsem pár těchhle chlápků, kteří začali s ničím, zbohatli a pak se vyžívali ve sbírání věcí, které si mohou dovolit jen oni. Spousta z nich opustila rodiny nebo se rozvedla, protože se jejich záliba změnila v posedlost. Takže někdo tak zfamfrněný do předkolumbovského umění jako Rummel by rozhodně nikdy neignoroval svůj tajný poklad, který má možná větší hodnotu než ty nejvybranější muzeální sbírky světa.”

„Napadlo tě už někdy, že třeba máme špatné informace nebo že přehánějí?” zamračeně se zeptal Pottle. „Ta uklízečka, která tvrdila, že našla fotografii zlatého roucha, je známá alkoholička.”

Gaskill pomalu potřásl hlavou. „Rummel to někam zašantročil, to je jasné.”

Pottle se zahleděl naproti na Rummelovo apartmá, kde právě zhaslo světlo. „Jestli máš pravdu a kdybych já byl Rummel, bral bych si to do postele.”

„Ty tedy rozhodně…” Gaskill se náhle zarazil, protože Pottleova poznámka v něm vyvolala nápad. „Ty tvoje zvrhlé myšlenky nakonec možná k něčemu jsou.” „Vážně?” divil se Pottle.

„Které místnosti v mansardě nemají okna? Že je nemůžeme pozorovat?”

Pottle se na chvíli zamyšleně zahleděl na koberec.

„Podle stavebních plánů jsou to dvě koupelny, spíž, krátká hala mezi ložnicí a hostinskými pokoji a toalety.”

„Neuniklo nám nic?”

„Co by nám mohlo uniknout? Rummel se většinou nenamáhá ani zatáhnout záclony. Můžeme pozorovat devadesát procent všech jeho pohybů od chvíle kdy vystoupí z výtahu. Přece není možné, aby tunu uměleckých pokladů schovával ve dvou vanách a na záchodě.”

„Dobrá, kde ale tráví těch třicet nebo čtyřicet minut od chvíle, kdy dole v hale nastoupí do výtahu, než vejde do obýváku? Rozhodně ne v předsíni.”

„Třeba sedí na míse.”

„Takhle pravidelný není nikdo.” Gaskill vstal, přešel ke kávovému stolku a rozložil na něm sadu plánů Rummelova bytu, které získali od stavitele domu. Studoval je snad už po patnácté. „Musí to mít někde v domě.”

„Zkontrolovali jsme každý byt od přízemí až po půdu,”

namítl Pottle. „Všechny si je pronajali doživotní uživatelé.”

„A co ten přímo pod Rummelem?” zeptal se Gaskill. Pottle přejel prstem po počítačové sjetině. „Sidney Kammer s manželkou Candy. Je to jeden z těch šikovných firemních advokátů, kteří pomáhají klientům ušetřit hromadu peněz na daních.”

Gaskill se na Pottla zadíval. „Kdy se tu Kammer nebo jeho žena objevili naposled?” Pottle zevrubně prohlížel seznam, který si vedl o všech obyvatelích, kteří vstoupili do budovy nebo z ní vyšli za celou dobu pozorování. „Ani ťuk.

Neukázali se.”

„Vsadím se, že když si na to posvítíme, tak Kammerovi mají dům na některém přepychovém předměstí a tady do toho bytu nikdy nohou nevkročili.”

„Mohou být na dovolené.”

Z Gaskillovy přenosné vysílačky se ozval hlas agentky Beverly Swainové. „Mám tady velký stěhovák, právě couvá do suterénu domu.”

„Držíš stráž u recepčního pultu, nebo sleduješ suterén?”

zeptal se Gaskill.

„Jsem pořád v hale a držím tu vartu přesně po vojensku,”

drze mu odpověděla Swainová. Byla to přitažlivá malá blondýnka, která před nástupem k celníkům nebyla neznámá na kalifornských plážích. V Gaskillově skupině patřila k nejlepším tajným agentům a teď byla jediným členem týmu v Rummelově domě. „Jestli si myslíte, že už mě nudí civět na televizní monitory se záběry suterénu, výtahů a hal a že už mám nakročeno ke dveřím a letenku na Tahiti v kapse, pak nejste daleko do pravdy.”

„Šetřte si peníze,” odpověděl jí Pottle. „Na Tahiti jsou to jen samé vysokánské palmy a exotické pláže. To samé najdete i na Floridě.”

„Nahrávejte, co se děje u hlavního vchodu,” nařídil Gaskill. „Pak odklušte dolů do suterénu a vyzpovídejte stěhováky. Zjistěte, jestli se někdo stěhuje do domu nebo pryč, který je to byt a proč ještě pracují v tak nekřesťanskou dobu.”

„Už jsem na cestě,” se zívnutím odpověděla Swainová.

“Jen doufám, že tam teď nepotká příšeru.” nadhodil Pottle. „Jakou příšeru?” ptal se Gaskill a vykroutil obočí vzhůru.

„Však to znáte, všechny ty přihlouplé filmové horory, dívka je samotná v domě a ze sklepa zaslechne podivné zvuky. Jde se podívat co se děje, schází po schodech a nerozsvítí si světla ani nepopadne v kuchyni nůž, aby se mohla bránit.”

„Typicky ubohá hollywoodská režie,” otřásl se Gaskill.

„Ale o Bev se nemusíš bát. V suterénu má světla jak na bulváru v Las Vegas a v podpaží devítku kolt. Chudák příšera, která by se na ni vrhla.”

Teď, když Rummelova mansarda potemněla, Gaskill se na pár minut odstěhoval od dalekohledu ke hromádce koblih s polevou a k termosce se studeným mlékem. Právě smutně pozoroval prázdnou krabici od koblih, když se znovu ozvala Swainová.

„Stěhováci vykládají nábytek pro apartmá v devatenáctém patře. Dělat takhle pozdě je štve, ale dostanou za to zaplacené přesčasy. Nemají zdání, proč s tím zákazník tak spěchá, leda snad že jde o nějaké to stěhování na poslední chvíli.”

„Bylo by možné, že pašují nějaké artefakty k Rummelovi?”

„Otevřeli mi dveře auta. Je nacpané nábytkem ve stylu art deco.”

„Dobrá, zajdi se čas od času podívat, co dělají.” Pottle něco naškrábal do notesu a zavěsil nástěnný telefon v kuchyni. Když se vrátil ke Gaskillovu posedu u okna, tvářil se mazaně. „Skláním se před tvou intuicí. Domovská adresa Sidneyho Kammera je v Lake Forest.”

„Vsadím se s tebou, že se také ukáže, že Kammerovým největším klientem je Adolphus Rummel,” zaspekuloval si Gaskill.

„A nádavkem mi ještě řekni, komu asi Kammer půjčuje své apartmá.”

„Vychází to taky na Adolphuse Rummela.” Pottle se zatvářil spokojeně sám se sebou. „Myslím, že teď už klidně můžem volat Eureka”.

Gaskill se zadíval přes ulici roztaženými záclonami do Rummelova obýváku. Teď už konečně znal jeho tajemství.

Když promluvil, v tmavých očích měl hloubavý pohled.

„Tajné schodiště vedoucí z předsíně,” řekl a opatrně vybíral slova jako by popisoval scénář, který teprve hodlá napsat.

„Rummel vystoupí z výtahu, otevře tajné dveře ke schodišti, sestoupí do bytu pod mansardou a stráví tam tři čtvrtě hodiny obdivováním svého soukromého skladiště pokladů.

Potom se vrátí nahoru, naleje si brandy a usne spánkem spokojeného člověka. Je to divné, ale musím mu závidět.”

Pottle se musel natáhnout, aby Gaskillovi poklepal po rameni. „Gratuluji, Dave. Teď už zbývá jen obstarat si příkaz k prohlídce a provést v Rummelově bytě razii.”

Gaskill potřásl hlavou. „Příkaz ano, ale razii armády agentů ne. Rummel má v Chicagu vlivné přátele. Nemůžeme si dovolit nějaký velký rozruch, který vyvolá palbu kritiky v novinách nebo ošklivý proces. Zvlášť pokud hádám špatně.

Nenápadná tichá prohlídka, jenom já a ty a Bev Swainová, to je všechno co potřebujeme, abychom vyčmuchali Rummelovu uměleckou sbírku.”

Pottle vklouzl do pršipláště, který nikdy nepřestával být nekonečným zdrojem vtípků jeho kolegů, a zamířil ke dveřím. „Soudce Aldrich má lehký spánek. Vytáhnu ho z postele a jsem tu zpátky se všemi papíry dřív, než slunce znovu vzejde.”

„Zkus to radši dřív,” usmál se Gaskill koutkem úst. „Ze zvědavosti už mě svrbí.”

Sotva Pottle odešel, zavolal Gaskill Swainové. „Tak co dělají stěhováci?”

V hale Rummelova domu seděla Bev Swainová za recepčním stolem a sledovala sadu čtyř monitorů.

Pozorovala, jak nosiči nábytku mizí z dosahu kamery.

Stisknutím tlačítka na ovladači přecházela od kamery ke kameře; byly namontovány na všech strategických místech celé budovy. Zjistila, že stěhováci právě vystupují z nákladního výtahu v devatenáctém poschodí.

„Zatím vynesli gauč a dvě polstrovaná křesla s příručními stolky a něco, co vypadá jako zabalené krabice domácích potřeb, kuchyňského a koupelnového zařízení a oblečení. Takovýchhle věcí, však víte.”

„Vraceli něco do náklaďáku?”

„Jenom prázdné krabice.”

„Přišli jsme myslím na to, kde Rummel schovává své artefakty. Pottle se vypravil pro příkaz k prohlídce. Jen co se vrátí, vyrazíme.”

„Tak to je dobrá zpráva,” řekla Swainová s mírným povzdechem. „Už jsem skoro zapomněla, jak vypadá svět mimo tuhle zatracenou halu.”

„Nijak se nevylepšil,” zasmál se Gaskill. „Vydržte ještě pár hodin sedět na zadečku.”

„Toto prohlášení bych mohla označit za sexuální obtěžování,” upjatě prohlásila Swainová.

„To byla jenom slova chvály,” uváženě odpověděl Gaskill. „Chvály a obdivu.”

*****

Začínal nádherný den, křehký a chladný, jen šumění brízy vanulo od jezera Michigan. Farmářský almanach předpovídal pro oblast Velkých jezer indiánské léto a Gaskill doufal, že to tak bude. Bude-li podzim teplejší než normálně, znamenalo by to několik dní navíc, které stráví rybařením u jezera Wisconsin poblíž své víkendové chaty.

Od doby, kdy jeho žena před dvaceti lety zemřela na srdeční záchvat způsobený nadměrným hromaděním železa v krvi následkem nemoci zvané hemochromatosis, vedl osamělý soukromý život. Práce se mu stala láskou a čas určený k odpočinku trávil pohodlně usazený na člunu s přívěsným motorem, plánoval vyšetřování a analyzoval data, zatímco číhal na štiky a na okouny.

Zatímco stál vedle Pottla a Swainové ve výtahu, který je vezl do Rummelovy mansardy, Gaskill už potřetí zkoumal text příkazu k prohlídce. Soudce jim povolil prohledat Rummelovo apartmá, ne však už Kummelův byt o patro níž, protože k tomu neviděl důvod. Drobná nesnáz. Namísto aby šli rovnou tam, kde Gaskill s jistotou čekal místnosti nacpané poklady, budou muset najít ukrytý vstup a sejít tam shora.

Najednou ho přepadla divná myšlenka: co když sběrateli prodali brak a padělaná umělecká díla? Rummel by mezi vášnivými sběrateli nebyl první, kdo se ve své snaze nakoupit cokoli od kohokoli, legálně nebo nelegálně, nechal napálit. Zahnal pesimistické úvahy a ponořil se do vzrušení z dlouho odkládaného úderu. Hodiny neúnavné práce už za několik minut přinesou rozuzlení.

Swainová vyťukala bezpečnostní kód, který umožňoval, aby výtah projel kolem bytů všech ostatních nájemníků a otevřel se až v Rummelově nadstavbě. Dveře se otevřely a oni vystoupili neohlášeni na mramorovou podlahu foyeru. Z

pouhého zvyku Gaskill lehce nahmatal devítimilimetrovou automatickou pistoli v podpažním pouzdře. Pottle objevil tlačítko domácího dorozumívacího zařízení na sekretáři a stiskl ho. Hlasitý bzučák se rozezněl po mansardě.

Po krátké chvíli odpověděl spánkem zastřený hlas. „Kdo je to?”

„Pane Rummele,“ pronesl Gaskill do mluvítka. „Přišel byste prosím k výtahu?”

„Nechcete radši vypadnout? Nebo mám zavolat bezpečnostní službu?”

„Nenamáhejte se. Jsme federální agenti. Pojďte laskavě sem a my vám vysvětlíme, proč jsme tady.”

Swainová pozorovala světelný ukazatel poschodí u výtahu, který se automaticky vracel dolů. „Tak kvůli tomuhle si nikdy nepronajmu střešní nástavbu,” pronesla s předstíranou vážností. „Vetřelci vám šlohnou soukromý výtah snadněji, než se dá ukrást mercedes.”

Objevil se Rummel v pyžamu, trepkách a staromódním žinylkovém županu. Materiál, z kterého byl župan ušit, Gaskillovi připomínal přehoz přes postel, ve které spal jako malý chlapec v domě u babičky. „Jmenuji se David Gaskill.

Jsem zvláštní agent celní služby Spojených států. Na základě příkazu federálního soudu jsem zmocněn prohledat tyto prostory.” Rummel si lhostejně nasadil brýle bez obrouček a začal číst soudní příkaz, jako by to byly ranní noviny. Zblízka vypadal o dobrých deset let mladší než na svých šestasedmdesát. A přestože ho právě vytáhli z postele, vypadal bděle a soustředěně.

Netrpělivý Gaskill se kolem něj protáhl. „S dovolením.”

Rummel k němu vzhlédl. „Klidně si prohlédněte všechny pokoje, jak budete chtít. Nemám co skrývat.”

Tenhle bohatý obchodník se šrotem ani v nejmenším nevypadal hrubě a podrážděně. Zdálo se, že vpád přijímá v dobré vůli a je ochoten spolupracovat.

Gaskill dobře věděl, že je to pouhá hra. „Zajímá nás pouze vaše foyer. Pottleovi a Swainové už předtím vysvětlil, po čem mají pátrat, a tak se okamžitě pustili do práce.

Pozorně prohlédli každou škvíru a spáru. Swainovou ale nejvíc zajímalo zrcadlo. Jako ženu ji to k němu instinktivně táhlo. Zahleděla se na jeho odrazovou vrstvu a neshledala ani sebemenší nedokonalost. Sklo bylo v krajích došikma zabroušené a v rozích mělo lepty ve tvaru květin.

Odhadovala ho přinejmenším na osmnácté století. Nemohla si pomoci, aby nemyslela na všechny ty lidi, kteří před ním stáli za uplynulých tři sta let a pozorovali svůj odraz. Jejich obrazy tu stále setrvávaly. Přímo je cítila.

Pak začala zkoumat složitě vyřezávaný rám, zaplněný pozlacenými anděly. Jako skvělý pozorovatel zaznamenala tenoučkou spáru na krku jednoho z andělů. Zlacení kolem jejích okrajů se zdálo být ošoupané třením. Swainová lehce uchopila hlavu anděla a pokusila se jí otočit ve směru hodinových ručiček. Zůstala na místě. Potom to zkusila opačným směrem a hlava se začala otáčet, až zůstala obličejem vzad. Ozvalo se zřetelné cvaknutí a jedna strana zrcadla se pootevřela a zůstala na několik centimetrů ode zdi. Pohlédla skulinou dolů na ukryté schodiště a řekla: „Skvělá trefa, šéfe.”

Rummel pobledl, když Gaskill potichu doširoka otevřel zrcadlo. Na tváři se mu objevil úsměv, jak ho zaplavovala vlna uspokojení. Tohle měl Gaskill na své práci nejradši, tu hru na kočku a na myš, která vrcholí konečným vítězstvím nad protivníkem.

„Šel byste prosím napřed, pane Rummele?”

„Ten byt dole patří mému právnímu zástupci Sidneymu Kammerovi,” prohlásil Rummel s prohnaným zábleskem v očích. „Váš soudní příkaz vás opravňuje pouze k prohlídce mé mansardy.”

Gaskill chvíli šátral v kapse kabátu a potom z ní vylovil malou krabičku obsahující háček na okouny, rybářskou návnadu, kterou si pořídil den předtím. Natáhl ruku a upustil krabičku dolů na schody. „Odpusťte mi mou nešikovnost.

Doufám, že panu Kammerovi nebude vadit, když si seberu svůj majetek?”

„To je nezákonné!” ohrazoval se Rummel.

Nikdo mu neodpověděl. S Pottlem v patách ramenatý celní agent už sestupoval po schodech a zastavil se jen na okamžik, aby si sebral krabičku s návnadou. To, co spatřil, když dorazil o patro níž, mu vyrazilo dech.

Velkolepá předkolumbovská umělecká díla zaplňovala jednu místnost po druhé. Pod skly na stěnách byly zavěšeny incké textilie. Celá jedna místnost byla věnována výhradně obřadním maskám. V další byly uloženy náboženské oltáře a pohřební urny. Ostatní zaplňovaly slavnostní čelenky, dokonale malovaná keramika a exotické sochy a plastiky.

Všechny dveře v bytě byly odstraněny, aby umožnily volný přístup, z kuchyně a koupelen zmizela umývadla, police a další příslušenství, aby se tak získaly další prostory pro ohromnou sbírku. Gaskill a Pottle stáli v údivu nad tak okázalými řadami uměleckých předmětů. Takové množství překonávalo vše, co očekávali.

Jen co z něj spadlo počáteční překvapení, Gaskill vyrazil na cestu z místnosti do místnosti a hledal piéce de résistence celé sbírky. Objevil však jen rozbitou, prázdnou skleněnou vitrínu uprostřed místnosti. Zavalilo ho rozčarování.

„Pane Rummele!” vykřikl. „Pojďte sem!”

V doprovodu Swainové, naprosto zničený a vyčerpaný Rummel se pomalu ploužil do výstavního sálu. Najednou ztuhl v návalu hrůzy, jako kdyby mu jedno z inckých válečných kopí projelo hrudí. „Je pryč!” zalapal po dechu.

„Zlaté pohřební roucho z Tiapolla je pryč!”

Gaskill si zachoval uzavřenou a chladnou tvář. Podlaha kolem prázdné výstavní skříně byla pokryta hromadou nábytku, sestávající z gauče, stolků a dvou křesel. Pohlédl z Pottla na Swainovou. „Stěhováci,” zachraptěl sotva slyšitelným tónem. „Ukradli nám roucho přímo před nosem.”

„Odjeli z budovy zhruba před hodinou,” bezvýrazně oznámila Swainová.

Pottle vypadal jako omámený. „To je už pozdě na to začít pátrání. Mezitím už ho někde ukryli.” Pak dodal: „Pokud není v letadle, které právě mizí za hranice.”

Gaskill se složil do jednoho z křesel. „Už jsme bylí tak blízko,” mumlal nepřítomně. „Bůh chraň, aby to roucho zmizelo na dalších sedmdesát šest let.“

ČÁST II - PO STOPÁCH

CONCEPCION

15. říjen 1998 Callao, Peru

14 KAPITOLA

Největší peruánský přístav Callao byl založen Franciskem Pizarrem v roce 1537 a zakrátko se stal hlavním překladištěm zlata a stříbra naloupeného po celém inckém impériu. Je celkem přirozené, že přístav sám o jedenačtyřicet roků později pro změnu vyloupil Francis Drake. Španělská nadvláda v Peru pak skončila téměř na stejném místě, kde začala. Poslední španělské jednotky se vzdaly Simonu Bolívarovi v Callau v roce 1825 a Peru se tak poprvé od pádu Inků stalo opět nezávislou zemí. Po splynutí Callaa s Limou do jedné rozlehlé metropolitní oblasti teď ve spojeném dvojměstí žije skoro 6,5 milionu obyvatel.

Callao a Lima leží na západním předhůří And, kde roční míra srážek dosahuje jen 41 milimetrů, což z okolní oblasti činí jednu z nejsušších a nejchladnějších nížinných pouští na Zemi. Zimní mlhy dokáží udržet při životě jen tenkou vrstvu porostu, pár kaktusů a pak už sotva něco víc. Jediná voda, vedle vysoké vlhkosti vzduchu, sem přichází několika potoky a řekou Rimac z And.

Kapitán Stewart obeplul severní cíp velkého pobřežního ostrova San Lorenzo, jenž tvoří přirozenou ochranu přístavní zátoky Callao, a nařídil snížit rychlost. V té chvíli k boku Deep Fathom přirazil motorový člun, přístavní lodivod přeskočil na spuštěný žebřík a vyšplhal na palubu. Když bezpečně proklouzl do hlavního přístavního kanálu, kapitán Stewart znovu převzal velení na můstku a zkušeně usadil velkou výzkumnou loď bokem k molu hlavního turistického terminálu. Pod jeho dohledem se smyčky lodních lan zachytily na mohutných, rzí pokrytých uvazovacích sloupcích. Vypnul automatický řídicí systém a zavolal vrchnímu strojníkovi, že motory už nepotřebuje.

Tisíce lidí, kteří se nahrnuli do doku, všechny na palubě překvapily. Kolem ozbrojené jednotky vojenské bezpečnosti a početného policejního oddílu se televizní kameramani a fotografové z novin začali přetlačovat o nejlepší pozice poblíž zvolna klesajícího můstku. Spolu s novináři tu byla i početná skupina usmívajících se vládních úředníků a za nimi šťastně mávající rodiče vracejících se studentů archeologie.

„A zas mi tu na uvítanou nevyhrává dixieland,” pronesl Pitt přehnaně nespokojeným tónem.

„A ani známka po rozněžnělých domorodkách, aby člověka zbavily deprese,” navázal Giordino, který na to překvapivé přijetí také jen zíral.

„Nečekala jsem, že jich sem přijde tolik,” povzdechla si Shannon. „Nemohu věřit, že se zprávy o nás tak rychle roznesly.”

Miles Rodgers popadl jeden ze tří fotoaparátů, které se mu houpaly kolem krku, a začal cvakat snímky. „Tak se mi zdá, že sem dorazila půlka peruánské vlády.”

Přístaviště ovládlo nadšené ovzduší. Malé děti mávaly peruánskými a americkými vlaječkami. Když začali přicházet k výstupnímu můstku studenti, uvítal je jásot davu a oni sami začali pokřikovat a mávat, jak postupně rozeznávali své rodiče. Jedině Stewart vypadal neklidně.

„Proboha, snad si nemyslí, že mi všichni vtrhnou na loď?”

Giordino pokrčil rameny: „Tak obrovské hordy půjde těžko odrazit. Snad by bylo lepší stáhnout vlajku a prosit o milost.”

„Říkala jsem vám, že ti mí studenti pocházejí z významných rodin,” šťastně poznamenala Shannon.

Aniž by si ho kdo v davu všímal, z tlačenice se vynořil malý obrýlený mužík s kufříkem a hbitě proklouzl kolem bezpečnostního kordonu. Naskočil na dosud ne docela sklopený můstek, a než ho kdo mohl zastavit, dorazil na palubu s výrazem běžícího fotbalového zadáka, který právě překonal brankovou čáru. Když došel k Pittovi a Giordinovi, ušklíbl se.

„Jak to, že vy dva nemáte sebemenší smysl pro opatrnost a diskrétnost?”

„Nechtěli jsme rovnou vlepit políček do tváře veřejného mínění,” odpověděl Pitt a pak už se širokým úsměvem mužíčka objal. „Rád tě vidím, Rudi.”

„Tak se mi zdá, že tebe se ale nikde nezbavíme,”

přátelsky prohodil Giordino.

Rudi Gunn, zástupce ředitele NUMA, si potřásl rukou se Stewartem a potom se vzájemně představili s Shannon a Rodgersem.

„Snad se na mě nebudete zlobit, když si ještě před uvítacími ceremoniemi na chvíli vypůjčím tady ty dva dobrodruhy?” zeptal se zdvořile.

Aniž čekal na odpověď, proklouzl palubním příklopem a lehce seběhl po schůdcích. Gunn pomáhal projektovat Deep Fathom a na její palubě znal každou píď. Před dveřmi do konferenčního sálu zastavil, otevřel je a vstoupil dovnitř.

Přešel rovnou do čela dlouhého stolu, a než se Pitt a Giordino usadili ve dvou z kožených křesel, vylovil z aktovky žlutý kancelářský blok naplněný poznámkami.

Přestože Giordino a Gunn byli oba poměrně malí, byli si navzájem tak nepodobní jako malá opička a buldog.

Zatímco Gunn byl drobný jako slečinka, Giordino byl pochodující hora svalů. Lišili se i duševními přednostmi.

Giordino byl bystrý a prohnaný, Gunn čirý génius. Byl to premiant svého ročníku na Námořní akademii a bývalý korvetní kapitán válečného námořnictva, který snadno mohl dosáhnout vysokého štábního postavení na ministerstvu obrany, avšak před válečným uměním dal přednost vědě a NUMA. Přestože byl extrémně krátkozraký a na svět se díval tlustými brýlemi v obroučkách ze želvoviny, nikdy mu neuniklo nic, co se jen mihlo v okruhu dvou set metrů od něj.

Pitt promluvil jako první: „Co je to za bláznovství posílat mě a Ala zpátky k té smradlavé jímce, abychom z ní vytáhli mrtvolu?”

„Požádala nás o to federální celní služba. Obrátili se s naléhavou žádostí na admirála Sandeckera, aby jim na to půjčil své nejlepší lidi.”

„Mezi které patříš i ty.”

„Byl bych se z toho mohl vykroutit tvrzením, že bez mé osobní přítomnosti se všechny mé současné projekty zastaví, a admirál by se nerozpakoval poslat místo mě někoho jiného. Nebýt toho, že nám jistý ptáček zacvrlikal něco o vašem neschváleném plánu hledat ztracenou galeonu v ekvádorské divočině.”

„Hiram Yaeger,” doplnil ho Pitt. „Mělo mě napadnout, že vy dva máte jeden před druhým asi tak málo tajemství, jako měli Frank a Jesse Jamesové.”

„Nedokázal jsem odolat pokušení setřást ze sebe washingtonskou rutinu a okořenit si práci špetkou dobrodružství, tak jsem se dobrovolně nabídl k tak nevděčnému úkolu, že vás budu instruovat a připojím se k vám na té práci pro celníky.”

„Chceš mi snad tvrdit, žes nechal Sandeckera zaplatit ti lodní lístek a vytratil ses z města?” divil se Pitt.

„Naštěstí pro všechny zúčastněné, o lovu na ztracenou galeonu nic neví. Alespoň prozatím.”

„Toho ale nepůjde jen tak přechytračit,” vážně namítl Giordino.

„Rozhodně ne na dlouho,” dodal Pitt. „Možná už po tobě jde.”

Gunn neurčitě mávl rukou. „Vy dva jste v suchu. Berte radši mě než nějakého chudinku blázna, který nic neví o vašich eskapádách. Každý jiný byrokrat v NUMA by mohl vaše schopnosti přeceňovat.”

Giordino se zatvářil mrzutě: „A tomu jsme říkali kamarád?”

„Co tak zvláštního může udělat NUMA pro celníky?”

ptal se Pitt.

Gunn rozložil po stole listy papíru. “Je to dost komplikovaná záležitost, ale týká se to nějakého rabování uměleckých památek.”

„A není to tak trochu stranou našeho podnikání? Naším úkolem je podmořská těžba a výzkum.”

„Bránit ničení podmořských archeologických nálezů a jejich vykrádání k našim úkolům ale patří,” pevně prohlásil Gunn.

„A jak do toho obrázku zapadá vyzvednutí těla doktora Millera?”

„Je to první krok naší spolupráce s celníky. Od vraždy světově uznávaného antropologa se celý jejich případ odvíjí.

Mají podezření, že jeho vrah je jedním z vysoce postavených členů mezinárodního syndikátu zlodějů historických památek, a potřebují důkazy, aby ho mohli obžalovat. Podle nich je tu i jistá naděje, že se jim povede použít toho vraha jako klíč, kterým se otevírají dveře vedoucí do mozkového centra celé zlodějské a pašerácké bandy. A pokud jde o tu posvátnou studnu, naši celníci i peruánské úřady věří, že z jejího dna bylo vyzvednuto velké množství uměleckých předmětů a že už jich většina dorazila k prodejcům na černém trhu po celém světě. Miller na tyto loupeže přišel a tak bylo potřeba ho umlčet. Chtějí po nás, konkrétně po tobě a Alovi, abyste prohledali dno studny a získali tam důkazy.”

„A co náš plán pátrat po ztracené galeoně?”

„Udělejte, co máte, pokud jde o studnu, a já pak z rozpočtu NUMA určím menší částku na financování vašeho pátrání. To vám mohu slíbit.”

„A jestli tě admirál sestřelí?” zeptal se Giordino.

Gunn pokrčil rameny. „Je to stejně můj šéf jako váš.

Jsem starý mariňák a poslouchám rozkazy.”

„Jenže já jsem od letectva,” odpověděl mu Pitt. „Já o nich pochybuji.”

„S tím si můžeme lámat hlavu, až na to dojde,” řekl Giordino. „Snad se radši pustíme do hledání ve studni, ať to máme za sebou.”

Pitt si zhluboka vzdychl a pohodlně se opřel v křesle.

„Ostatně můžeme dělat něco užitečného, než Yaeger a Perlmutter dokončí vlastní průzkum. Než se vyhrabeme z džungle, mohli by mít nějakou solidní stopu.”

„Agenti z Celního úřadu mají ještě jeden požadavek,”

podotkl Gunn.

„Co k čertu si ještě na nás vymysleli?” rozčílil se Pitt.

„Máme uspořádat potápěčské orgie a vytahoval všechny suvenýry, které z výletních lodí vyházeli ze strachu před celními inspektory vyděšení turisté?”

„Nic tak obyčejného,” trpělivě vysvětloval Gunn. „Trvají ale na tom, abyste se vrátili do Puebla de los Muertos.“

„Oni si snad myslí, že památky, které stojí v dešti, se dají považovat za ukradené zboží ukryté pod vodou,” jedovatě poznamenal Giordino.

„Lidi od celníků bezpodmínečně potřebují inventář.”

„Těch památek v chrámu?” nevěřícně se zeptal Pitt. „To snad od nás čekají očíslovaný katalog? V tom, co snad zbylo z chrámu, když ho žoldnéři přestali měnit v peklo, muselo být naskládaných dobrých tisíc kousků. Na jejich roztřídění potřebují archeology, a ne námořní inženýry.”

„Peruánská policie tam provedla pátrání a hlásila, že většina artefaktů zmizela krátce poté, co jste utekli z chrámu,” vysvětloval Gunn. „Agenti mezinárodní celní služby potřebují popisy, aby mohli identifikovat ty předměty, které se objeví na aukcích starožitností, v soukromých sbírkách, v galeriích a muzeích v bohatých zemích. Doufají, že pokud se vrátíte na scénu zločinu, osvěží vám to paměť.”

„Na to, aby se dal dělat zpětný výčet, se to všechno sběhlo moc rychle…”

Gunn chápavě přikývl. „Ale některé předměty vám mohly utkvět v paměti, zvlášť ty mimořádné kousky. Co ty, Giordino?”

„Měl jsem plné ruce práce s prohrabáváním ruin a hledáním vysílačky,” řekl Giordino. „Neměl jsem čas probírat se tím haraburdím.”

Pitt si přiložil ruce k hlavě a začal si mnout spánky.

„Možná bych si dokázal vybavit patnáct nebo dvacet věcí, které stály stranou.”

„Dokážeš je nakreslit?”

„Jsem sice prachmizerný umělec, ale myslím, že bych dovedl nakreslit jejich celkem věrohodné obrázky. Kvůli tomu se tam ale nemusíme vracet. Všechny své ilustrované vzpomínky můžu zrovna tak dobře zaznamenat, zatímco se budu válet u bazénu někde v hotelu u moře.”

„To vypadá rozumně,” nadšeně souhlasil Giordino.

„Ne,” odporoval Gunn. „To není rozumné. Máte toho na práci ještě trochu víc. Až je mi z toho špatně, jak se z vás dvou stárnoucích delikventů najednou stali peruánští národní hrdinové. Nestačí, že o vás má zájem celní služba, ale kus si z vás chce urvat i ministerstvo zahraničí.”

Giordino se podíval na Pitta. „To je další potvrzení Giordinovy listiny práv. Kdokoli se dobrovolně přihlásí k záchranné operaci, stává se sám obětí.”

„Co chce ministerstvo zahraničí dosáhnout tím, že nás pošle na výlet ke chrámu?” chtěl vědět Pitt.

„Od doby, co existuje Jihoamerická dohoda o svobodném obchodu, místní petrolejářský a těžební průmysl se začal privatizovat. Několik amerických společností právě dokončuje jednání, která mají Peru pomoci lépe využívat své přírodní zdroje. Tahle země zoufale potřebuje zahraniční investice a peníze už jen čekají na to, aby sem začaly proudit. Problém je v tom, že odbory a opozice v parlamentě jsou proti zahraničním investicím do zdejšího hospodářství.

Tím, že jste zachránili životy synáčků a dcerušek z rodin zdejší smetánky, jste vy dva ovlivnili spoustu voličů.”

„Dobrá, tak proneseme projev ke členům nějakého zdejšího klubu prominentů a přijmeme od něj čestné uznání.”

„To samozřejmě můžete také,” souhlasil Gunn. „Ale experti z ministerstva zahraničí a z kongresového výboru pro záležitosti Latinské Ameriky se domnívají, že byste se tu měli ještě nějaký čas potloukat kolem a předvádět, jak ti špinaví Yankeeové pomáhají zabránit rabování peruánského kulturního dědictví.”

“Jinými slovy, naše ctihodná vláda chce z naší dobré pověsti vyždímat, co se dá,” ledově konstatoval Pitt.

„Něco na ten způsob.”

„A Sandecker s tím souhlasil?”

„Aniž by to otevřeně prohlásil,” ujistil ho Gunn.

„Admirál si nikdy nenechá ujít příležitost, jak zapůsobit na Kongres, pokud jde o to vytáhnout z něj víc příspěvků na budoucí projekty NUMA.”

„Kdo jde do toho s námi?”

„Doktor Aberto Ortiz z Národního kulturního ústavu v Chiclayu povede archeologický tým. Asistovat mu bude doktorka Kelseyová.”

„Pokud nebudeme mít dostatečnou ochranu, jenom si koledujeme o průšvih.”

„Peruánci nás ujistili, že na naši ochranu vyšlou dobře vycvičenou bezpečnostní jednotku, která převezme kontrolu nad celým údolím.”

„Copak jim můžeme věřit? Nehodlám se znovu střetnout s armádou nájemných žoldáků.”

„Ani já,” rozhodně souhlasil Giordino. Gunn učinil bezmocné gesto. „Já vám mám jenom vyřídit, co mi bylo řečeno.”

„Budeme potřebovat taky lepší výbavu, než jakou jsme si vzali na poslední cestu.”

„Dejte mi seznam a já se vám postarám o zázemí.” Pitt se obrátil k Giordinovi. „Máš nějakou přibližnou představu, co by to mělo být?”

„Jak to tak odhaduji,” pronesl zavalitý Ital, „dělá to takových čtyři sta třicet sedm položek.”

Pittovi se ani v nejmenším nechtělo znovu se ponořit do posvátné studně. Vznášela se nad ní aura prokletí a v jejích hlubinách číhalo nepojmenovatelné zlo. Zející jáma mu v myšlenkách splynula s tlamou pekelnou. Byla to tak iracionální představa, že se ji pokoušel vymazat z mysli, ale její obraz se stále vracel. Držela se ho jako nejasná vzpomínka na neodbytnou noční můru.

15 KAPITOLA

O dva dny později kolem osmé ráno přípravy na nový sestup do obětní studně a na vyzdvižení těla doktora Millera skončily. Pitt se zadíval dolů na slizem pokrytou hladinu jámy a veškeré neblahé předtuchy z něj v tu chvíli vyprchaly. Odporná dutina ještě stále vypadala tak nebezpečně, jako když jí spatřil poprvé, dokázal však přežít její smrtící sevření a vyšplhat po jejích strmých stěnách.

Když teď už znal její skrytá tajemství, už pro něj nepředstavovala hrozbu. První uspěchaná a z volné ruky připravovaná záchranná operace rychle upadla v zapomnění.

Tentokrát to byl projekt na nejvyšší úrovni.

Gunn dostál slovu, najal dva vrtulníky a vymámil všechno potřebné pro nastávající práci. Dopravit doktorku Kelseyovou s Milesem Rodgersem, oba potápěče a jejich výbavu na místo a znovu postavit zničený tábor jim zabralo celý jeden den. Gunn rozhodně neměl pověst někoho, kdo si potrpí na nedbale připravené operace. Čas na ně nijak netlačil a tak ho využil k tomu, aby precizně naplánoval každý krok. Nic neponechával náhodě.

Když

Gunn

s

prvním

vrtulníkem

přistával,

padesátičlenný oddíl peruánské speciální bezpečnostní jednotky

už

byl

na

místě.

Převážně

vyšším

Severoameričanům sice drobní Jihoameričané připadali malí a někteří z nich měli dokonce jemné tvářičky, byla to ale ostřílená parta, utužená léty bojů proti partyzánům ze Světlé stezky v hustě zalesněných horských oblastech i pustých pobřežních pouštích. Rychle zaujali obranné pozice kolem tábora a vyslali hlídky do okolní džungle.

„Chtěla bych se tam vydat s vámi,” řekla Shannon za Pittovými zády.

Otočil se k ní s úsměvem. „Nedovedu si představit proč.

Vyzdvihovat mrtvolu, která se rozkládá v prohřátém tropickém nálevu, bych nepovažoval za zvlášť příjemný zážitek.”

„Omlouvám se, nechtěla jsem být tak bezcitná.” V očích se jí objevil lehký výraz zármutku. „Opravdu jsem Millera hluboce obdivovala. Ale ten archeolog, kterého v sobě mám, by si zoufale přál prozkoumat dno posvátné studny.”

„Nekochejte se nadějí, že by se tam dal najít poklad starožitností,” uklidňoval ji Pitt. „Byla byste zklamaná.

Jediné, co jsem tam viděl, byl plácek pokrytý usazeninami, ze kterého se tyčil starý Španěl.”

„Tak alespoň dovolte Milesovi, aby se s vámi potopil a udělal fotodokumentaci.”

„Nač ten spěch?”

„Až budete vyzvedávat tělo, mohli byste s Alem narušit dno a pohnout artefakty z jejich původního místa.”

Pitt se na ni nevěřícně zadíval: „A to vy považujete za důležitější, než prokázat špetku úcty k mrtvému doktoru Millerovi?”

„Doktor je mrtvý,” poznamenala suše. „Archeologie je exaktní věda, která se zabývá mrtvými věcmi. Doktor to věděl lépe než kdo jiný. Ale jakmile se tam s něčím sebeméně pohne, může to znamenat závažné narušení výzkumu.”

Pitt najednou spatřil Shannon z oné stránky, která se zajímala jen a jen o práci. „Až s Alem vyzvedneme ostatky doktora Millera, můžete se tam s Milesem spustit a vyzvednout tolik artefaktů, kolik budete chtít. Ale pamatujte na to, že se nesmíte dát znovu vtáhnout do sousední jeskyně.”

„Jednou to stačilo,” odpověděla s náznakem neveselého úsměvu. Pak se jí tváří mihl starostlivý výraz. „Buďte opatrní a dejte si pozor.”

Letmo ho políbila na tvář a odběhla ke svému stanu.

Sestup do vody proběhl naprosto hladce díky malému jeřábu s motorovým navijákem, jehož provoz Rudi Gunn bedlivě střežil. Když byl Pitt asi metr nad hladinou, uvolnil bezpečnostní sponu, která ho držela na konci kabelu vedoucího z navijáku. Svrchní, slizem potažená vrstva vody byla stejně vlažná, jak očekával, nepamatoval si ale, jak pronikavě páchne. Líně se položil na záda a čekal, až se konec lana vrátí nahoru, aby se po něm mohl spustit i Giordino.

Pitt měl obličejovou masku spojenou s dorozumívacím a bezpečnostním kabelem, zatímco Giordino se potápěl svobodně a bez jakékoli zátěže a spoléhal se pouze na Pittova gesta, jimiž ho instruoval. Hned jak se jeho parťák ponořil do neřádstva vedle něj, Pitt ukázal směrem dolů; oba se obrátili a začali se potápět do hlubin studně. Drželi se blízko sebe, aby se jeden druhému náhodou nevzdálili a neztratili se navzájem z dohledu ve chmurné temnotě, dokud neklesli do podstatně průzračnější vody asi čtyři metry pod hladinou. Šedohnědý nános na dně a z něj vystupující skály se vynořily z temnoty a vystoupily je přivítat. Zastavili se asi dva metry nad nimi a Pitt rukou naznačil, že už se nesmějí ani pohnout. Opatrně, aby nezvířil mrak usazenin, uchopil kolík z nerezavějící oceli upevněný na konec klubka nylonové šňůry, a ponořil ho do blátivé vrstvy.

,Jak to jde?” ozval se Gunnův hlas ze sluchátek v Pittově masce.

„Dorazili jsme ke dnu a začínáme s okružní prohlídkou,”

odpověděl Pitt a začal odvíjet šňůru.

Poradil se s kompasem a potom začal kroužit kolem kolíku trčícího z nánosu na dně. Postupně tak rozšiřoval okruhy pátrání a souběžně odvíjel šňůru, jako by se pohyboval po dráze dětské káči. Nad vrstvou bláta se pohyboval jen opatrně, rozhlížel se ze strany na stranu a Giordino ho následoval trochu vzadu a stranou Pittových potápěčských ploutví. Zakrátko spatřili v průzračné vodě rozkládající se ostatky doktora Millera.

Za těch pár dnů, co ho naposledy spatřil, se tělo značně změnilo k horšímu. Z částí obnažené kůže už začaly mizet drobné kousky tkáně. Pitt si to zpočátku nedokázal vysvětlit, až když zahlédl podivnou jasně skvrnitou rybu se zářivými šupinami, jak vyrazila vpřed a začala oždibovat doktorovy oči. Pitt rukou odehnal dravou rybu, velkou asi jako malý pstruh, a nepřestával se divit čím to, že se usadila v hluboké vodní nádrži uprostřed džungle.

Rukou dal pokyn Giordinovi, který si odepnul pogumovaný vak na tělo, jenž měl přivázaný k pásu se zátěží. Rozkládající se tělo není pod vodou cítit. To se ale pouze říká. Možná to byla jen představa, ale pach smrti jako by procházel jejich dýchacími trubicemi, jako by jím byl kontaminován i vzduch v plynových láhvích. To je samozřejmě nemožné, ale říkejte to členům záchranného týmu tváří v tvář dlouho potopené smrti.

Nezdržovali se prohlížením těla a pohybovali se tak rychle, jak jim ruce dovolovaly. Přemístili tělo do vaku, přičemž se snažili pokud možno nezvířit mrak bahna. Bláto ale neposlouchalo a rychle vytvořilo hustý mrak, který jim omezil viditelnost. Pracovali tedy poslepu a zatáhli zip na vaku, přičemž dávali pozor, aby žádný kus masa nevyčníval ze švu. Když tu strašnou práci skončili, Pitt to ohlásil Gunnovi. „Tělo máme zabalené a chystáme se nahoru.”

„Beru na vědomí,” odpověděl Gunn. „Spouštíme smyčku s nosítky.”

Pitt popadl Giordina za ruku a dal mu pokyn ke společnému výstupu. Začali vyzdvihovat pozůstatky doktora Millera na denní světlo. Když dospěli k hladině, opatrně uložili tělo na nosítka a zajistili je popruhy s klipsy. Pak Pitt oznámil Gunnovi: „Můžete vytahovat.”

Zatímco pozoroval jak nosítka s tělem stoupají vzhůru, Pitt si smutně pomyslel, jak rád by poznal skutečného doktora Millera namísto jeho falešného náhradníka.

Uznávaný antropolog byl zavražděn, aniž by věděl proč. Ani náznaku se mu nedostalo ze strany chlapa, který mu podřezal krk. Nikdy se nedověděl, že pro toho zvrhlého zabijáka byla jeho smrt nezbytností. Byl prostě jen odepsaný pěšák ve vysoké hře o ukradené umělecké předměty a památky.

Dál už nebylo co dělat. Jejich část práce na vyzdvižení těla skončila. Pitt a Giordino se mohli jen vznášet na hladině a čekat, až k nim jeřáb znovu spustí lano. Giordino se na Pitta vyčkávavě zadíval a vytáhl si z úst dýchací hubici.

„Máme ještě spoustu vzduchu,” napsal na dorozumívací tabulku. „Neměli bychom se tu ještě porozhlédnout, než přijede příští výtah?”

Pittovi jako by vzal ten nápad z hlavy. Protože si nemohl sejmout dýchací masku, napsal na vlastní dorozumívací tabulku: „Zůstaň co nejblíž a chytni se mě, kdyby tě bral proud”. Potom gestem ukázal dolů. Giordino přikývl a věrně se držel vedle Pitta, když oba udělali rybičku a znovu se potopili ke dnu studně.

Hádanka, kterou si Pitt lámal hlavu, se týkala nedostatku artefaktů dole v blátě. Kostí, těch tam byl nadbytek. Ale přestože prohlíželi dno studně půl hodiny, nenašli sebemenší stopu po starých památkách. Nic s výjimkou brnění na nepoškozené kostře, kterou Pitt objevil při své první výpravě, a potápěčské výzbroje, kterou odhodil, když se chystal vyšplhat ze studně. Trvalo všeho všudy dvě minuty, než znovu našli příslušné místo. Ruka kostlivce byla stále vztyčená a jedním prstem ukazovala směrem, kde předtím ležel Miller.

Pitt pomalu kroužil kolem Španěla uvězněného v brnění, zkoumal každý detail a občas pohlédl vzhůru nebo obhlížel šeré prostory studně, přičemž neustále dával pozor na jakýkoli neklid v bahně, který by signalizoval tajemný proud. Cítil, že každý jeho pohyb je sledován z hloubi prázdných očních důlků v lebce. Zuby jako by jí zmrzly v posměšném šklebu a zároveň se do něj zakusovaly. Sluneční světlo z povrchu, filtrované slizem na hladině, zbarvilo kostru strašidelným zeleným stínem.

Giordino se vznášel poblíž a s neskrývanou zvědavostí pozoroval Pitta. Neměl nejmenší tušení, co jeho přítele tak zaujalo. Staré kosti Giordinovi nic neříkaly. Pět set let staré pozůstatky nějakého Španěla v jeho mysli nevyvolávaly žádné představy, snad jedině Shannon Kelseyové. Jak vybuchne, až zjistí, že její vzácné naleziště prohlížel někdo dřív, než ho sama mohla prozkoumat.

Nic podobného se ovšem nehonilo Pittovou hlavou.

Začínal mít dojem, že ta kostra sem nepatří. Lehce přejel prstem po pancíři. Tenká vrstva rzi se setřela a odhalila hladký, nepoškozený a nezkorodovaný kov pod ní. Kožené řemeny, které držely pancíř k hrudi, byly dokonale zachovalé. A zrovna tak i spony, kterými byly řemeny upnuty. Vypadaly jako kovové spony na botách, které jednu nebo dvě generace stály v nějakém přístěnku.

Poodplaval na několik metrů od kostry a vytáhl z bahna jednu kost, podle rozměru a tvaru nejspíš holenní. Vrátil se a přidržel ji pro porovnání vedle čnějící Španělovy ruky a paže. Kost z bláta byla mnohem hrubší a také víc a do větší hloubky pokrytá skvrnami od působení vody a minerálů. V

porovnání s ní byla struktura Španělových kostí téměř dokonale hladká. Poté prozkoumal zuby, které byly zjevně v dobrém stavu. Ve dvou stoličkách našel kovové výplně, nikoli zlaté, ale stříbrné. Pitt nebyl žádný expert na zubní lékařství šestnáctého století, ale věděl, že dřív než na konci osmnáctého století ještě Evropané nepoužívali plomby a korunky na zubech. „Rudi?”

„Poslouchám,” odpověděl Gunn.

„Prosím tě, spusť mi sem dolů lano. Chtěl bych něco vyzvednout.”

„Šňůra s malým závažím na konci je už na cestě.”

„Zkus ji hodit tam, kde uvidíš bubliny.”

„Rozumím.” Chvíli bylo ticho a pak se Gunnův hlas znovu ozval ze sluchátek s varovným ostřím. „Ta vaše archeologická dáma spouští peklo. Tvrdí, že tam dole se nesmíte ničeho dotýkat.”

„Tvař se, jako že tu vůbec není, a hoď mi to lano.”

Gunn odpověděl nervózně. „Dělá mi tu hroznou scénu.”

„Buď mi sem hoď šňůru, nebo do tý studny hoď ji,”

tvrdohlavě odpověděl Pitt.

„Vydrž.”

O malou chvíli později se ze zeleného prázdna vynořil malý ocelový hák přivázaný na nylonové šňůře a přistál v bahně asi dva metry daleko. Giordino bez námahy doplul nad hák, jednou rukou vzal šňůru a vrátil se s ní. Potom Pitt, se vší ostražitostí kapsáře lovícího cizí peněženku, jemně protáhl šňůru pod jedním z řemenů přidržujících pancíř ke kostře a zaklesl do ní hák. Zahleděl se na Giordina a ukázal palcem vzhůru. Giordino přikývl a poněkud se divil, že Pitt pustil šňůru, nechal ji volně viset a kostry si dál nevšímal.

Jeden po druhém se nechali vytáhnout ze studně. Když ho jeřáb vyzdvihoval za bezpečnostní lano, Pitt se zadíval dolů a zapřísahal se, že do toho páchnoucího hnusu ho už nikdo víckrát nedostane. Gunn byl na místě a pomáhal mu dostat se na pevnou zem a sundat obličejovou masku.

„Díky bohu, že už jste zpátky,” řekl. „Ta šílená ženská mi málem ustřelila koule.”

Giordino se zasmál. „To se naučila od Pitta. Poděkuj bohu za to, že se nejmenuješ Amaru.”

„Co…, co to má znamenat?”

„To je zas jiný příběh,” řekl Pitt, nadýchl se vlhkého horského vzduchu a několik vteřin ho vychutnával.

Právě ze sebe stahoval potápěčský oděv, když se k němu přiřítila Shannon jako zuřivá medvědice, které ukradli mláďata. „Varovala jsem vás, že s artefakty nemáte hýbat,”

začala zostra.

Pitt se na ni dlouze zadíval podivně měkkým a chápavým pohledem svých zelených očí. „Není tam nic, s čím by se nemělo hýbat,” řekl konečně. „Někdo vás předběhl. Veškeré památky, které byly v posvátné studni ještě před měsícem, jsou pryč. Na dně jsou rozházené jen kosti zvířat a obětovaných lidí.”

Zatvářila se udiveně a gazelí oči se jí rozšířily. „Víte to jistě?”

„Chcete důkaz?”

„Máme vlastní výbavu. Potopím se do nádrže a podívám se sama.”

„To není třeba,” radil jí.

Otočila se a zavolala na Rodgerse. „Pojďme se převléknout.”

„Jestli začnete přehrabovat nános na dně, bude to vaše jistá smrt,” řekl Pitt se vší naléhavostí profesora vykládajícího ve třídě složitý fyzikální proces.

Shannon možná Pitta ani neposlouchala, avšak Rodgers ano. „Snad bychom si přece jen měli poslechnout, co říká Dirk.”

„Nechci být protivná, ale myslím, že nemá potřebnou kvalifikaci, aby to mohl posoudit.”

„Co když má pravdu?” nevinně se zeptal Rodgers.

„Už jsem čekala moc dlouho na to, abych prohledala a zmapovala dno téhle studny. My dva jsme tam spolu málem přišli o život, když jsme se pokoušeli odhalit její tajemství.

Nemohu uvěřit, že tam nezůstala ani nejmenší stopa po hodnotných starožitnostech.”

Pitt vzal šňůru vedoucí dolů do vody a volně ji podržel v ruce. „Tak si to ověřte. Zatáhněte za tohle lano a ručím vám za to, že změníte názor.

„Vy jste to k něčemu přivázal?” vyslýchala ho. „K

čemu?”

„K hromádce kostí, která má představovat španělského conquistadora.”

„Vy jste neuvěřitelný,” řekla bezcitně.

Už dávno se na něj takovým způsobem žádná žena nepodívala.

„Myslíte, že jsem na hlavu? Že z toho mám radost? Ani za mák mě netěší trávit čas tím, abych vám zachránil prdel.

Dobrá, když vám jde o to nechat se zabít a potom dát pohřbít ty kousíčky co zbudou, poslužte si, přeji vám hezkou cestu.” Začala se tvářit nejistě. „Ale to nedává smysl.”

„Snad vám pomůže malá ukázka.” Pitt jemně potáhl šňůru, až se napnula, a potom jí prudce škubnul.

Chviličku se nedělo nic. Potom se ze dna studně ozvalo dunění, nabývalo na síle a odráželo se od vápencových stěn.

Síla exploze byla elektrizující. Působilo to jako výbuch velké hloubkové miny a sloup bílé pěny a zeleného slizu vytryskl ze studně a postříkal každého a všechno v dosahu dvaceti metrů od jejího okraje. Hřmění odeznělo v džungli v okamžiku, kdy sprška spadla zpět do jámy a nechala za sebou jen páchnoucí mlhu, která stoupala vzhůru a na chvíli zastínila i slunce.

16 KAPITOLA

Shannon stála napůl zmáčená a zírala dolů do své milované posvátné studny, jako by se potřebovala rozhodnout, zda se jí neudělá špatně. Všichni kolem stáli jako sochy, náhle zmrazení šokem. Jenom Pitt se tvářil, jako by podobné události byl svědkem každý den.

Shannon se z pohledu začal vytrácet nechápavý výraz a zvolna ho nahrazovaly záblesky porozumění. „Jak jste proboha mohl vědět…”

„Že tam je nastražená past?” dokončil za ni Pitt. „To nevyžadovalo zvlášť velkého přemýšlení. Ať už to byl kdokoli, kdo ukryl pod tou kostrou nějakých padesát kilo výbušnin, dopustil se dvou vážných chyb. Za prvé, proč odstranil všechny památky a nechal tam jen tu nejnápadnější? A za druhé, kostra nemohla být víc než padesát let stará a brnění nebylo dost zrezivělé, aby bylo pod vodou přes čtyři století.”

„Kdo ale spáchal takovou věc?” zmámeně se ptal Rodgers.

„Ten samý, kdo zavraždil doktora Millera,” odpověděl Pitt.

„Falešný doktor?”

„Mnohem spíš to byl Amaru. Muž, který zaujal Millerovo místo, nechtěl riskovat odhalení a vyšetřování peruánských úřadů, rozhodně ne dřív, než vyklidí Město mrtvých. Solpemachaco vyrabovalo z posvátné studně všechny artefakty dávno předtím, než jste přijeli. Proto ten náhradník rozeslal výzvu o pomoc, když jste spolu se Shannon zmizeli v jámě. Byla to součást plánu prohlásit vaši smrt za nehodu. I když se právem cítil jistý, že vás podzemní proud vtáhne do sousední jeskyně dřív, než stačíte prohledat dno a než zjistíte, že všechny artefakty jsou pryč, pojistil se tím, že na jejich místo potopil falešného conquistadora výlučně jako návnadu, aby vás to roztrhalo na kousky, čistě pro případ, že by vás proud nesebral.”

Shannon se v očích objevil smutný výraz zklamání.

„Takže všechny památky z posvátné studně jsou v tahu.”

„Možná vás alespoň trochu potěší, že byly odvezeny a nikoli zničeny,” připomněl jí Pitt.

„Ty se ještě objeví,” utěšoval Giordino. „Nemůžou zůstat ukryté v tajné sbírce nějakého boháče na věky.”

„Nevyznáte se v archeologických postupech,” zasmušile namítla Shannon. „Žádný vědec nedokáže studovat artefakty, klasifikovat je nebo je zařadit, pokud nezná přesné místo jejich nálezu. Nikdo už se nic nedoví o lidech, kteří tady žili a postavili toto město. Obrovský archív, časová banka vědeckých informací, se ztrácí bez náhrady.”

„Je mi líto, že všechny vaše naděje a veškeré úsilí vyzněly naprázdno,” upřímně jí řekl Pitt.

„Je to smutné, to ano,” posteskla si s plným vědomím porážky. „Je to hotová tragédie.”

Rudi Gunn se vrátil od vrtulníku, který dopravil tělo doktora Millera do márnice v Limě. „Nerad vás vyrušuji,”

řekl Pittovi. „Ale tady už jsme skončili. Navrhuji naložit věci do vrtulníku a odletět na schůzku s doktorem Ortizem ve Městě mrtvých.”

Pitt přikývl a obrátil se k Shannon. „Dobrá. Můžeme se přesunout k dalšímu neštěstí, které tu po sobě zanechali lupiči?”

***

Dr. Alberto Ortiz byl štíhlý, šlachovitý starý pták, který právě překročil sedmdesátku. Postával stranou vrtulníkové přistávací plochy, oblečen v bílé plátěné košili a odpovídajících kalhotách. Dlouhý povlávající bílý knír mu dodával vzezření hledaného stárnoucího mexického bandity ze šerifovy vývěsky. Měl-li snad sklon k okázalosti, dokládaly to pouze panamák se širokou střechou, ozdobený pestrou stuhou, drahé sandály šité na míru a vysoká sklenice chlazeného drinku v jedné ruce. Hollywoodský režisér příběhů z jižních moří, pátrající po představiteli role plážového paběrkovače, který se živí sbíráním vyplavených předmětů, by se dal snadno přesvědčit, že by doktoru Ortizovi padla naprosto dokonale. Rozhodně nevypadal tak, jak si v NUMA představovali nejuznávanějšího peruánského experta v oblasti starověkých kultur.

S úsměvem se vydal přivítat nově příchozí, drink v levé ruce, pravou napřaženou k pozdravu. „Jste tady brzy,”

konstatoval vřelým hlasem téměř dokonalou angličtinou.

„Nečekal jsem vás tu dřív než za nějaké dva nebo tři dny.”

„Práce doktorky Kelseyové skončily nečekaně o něco dřív,” řekl Pitt a chopil se silné mozolnaté ruky.

“Je tady s vámi?” zajímal se Ortiz s pohledem těkajícím přes Pittova široká ramena.

„Bude tady hned po ránu. Chtěla ještě využít odpolední světlo k fotografování motivů vytesaných do kamenného oltáře poblíž studny.” Pitt se otočil a začal s představováním „Já jsem Dirk Pitt a tohle jsou Rudi Gunn a Al Giordino.

Jsme všichni z Národní agentury pro podmořský výzkum.”

„Velice rád vás poznávám, pánové, zvlášť když tak mám možnost osobně vám poděkovat za záchranu životů našich mladých lidí.”

„Pokaždé se sem budu rád vracet,” prohlásil Giordino a zahleděl se na bojem pošramocený chrám.

Ortize ten naprostý nedostatek nadšení rozesmál. „Nezdá se, že jste si tady posledně zrovna užívali.”

„Záplavou květin nás tu tedy opravdu nevítali.”

„Kde bychom si podle vás mohli postavit stany, doktore?” zajímal se Pitt.

„Nic takového,” prohlásil Ortiz a pod knírem se mu zablýskly zuby. „Moji lidé už vyklidili a vyčistili hrobku, která patřila jednomu bohatému obchodníkovi. Je tam spousta prostoru, a když prší, je tam sucho. Není to sice žádný čtyřhvězdičkový hotel, to víte, ale budete se tam cítit pohodlně.”

„Doufám, že původní majitel už neobývá rezidenci,”

obezřetně se zajímal Pitt.

„Ne, to rozhodně ne,” odpověděl Ortiz, který ho snad bral vážně. „Kosti už odklidili lupiči, když tu zběsile pátrali po pokladech.”

„Mohli bychom spát třeba v té stavbě, kde měli zloději velitelství,” nadhodil Giordino, který by přijal i trochu luxusnější ubytování.

„Lituji pánové, ale tu už jsme si já a můj štáb zvolili za vlastní operační základnu.”

Giordino hodil vyčítavým pohledem po Gunnovi. „Já ti to říkal, že nám máš předem něco rezervovat.”

„Pojďte, pánové,” vesele je vyzval Ortiz. „Cestou do vašich ubikací vám rád budu zasvěceným průvodcem po Pueblu de los Muertos.”

„Ti to snad museli okoukat od slonů,” poznamenal Giordino.

Ortiz se zasmál. „Ale ne, Chachapoyové sem nepřicházeli umřít. To zde bylo posvátné pohřební místo, o kterém věřili, že je přestupní stanicí na cestě k příštímu životu.”

„Tady nikdo nežil?” dotazoval se Gunn.

„Jenom kněží a dělníci, kteří stavěli pohřební domy.

Nikdo jiný sem neměl přístup.”

„To tady ale museli mít celkem slušný byznys,” napadlo Pitta při pohledu na tu úrodu krypt v údolí a plástev pohřebních jeskyní v jeho strmých stěnách.

„Chachapoyská kultura byla vysoce stratifikovaná, neexistovala tu ale královská elita jako u Inků,” vysvětloval Ortiz. „Moudří starci a vojenští velitelé vládli jednotlivým městům konfederace. Ti, spolu s bohatými obchodníky, si mohli dovolit stavět si nákladná mauzolea pro svůj odpočinek mezi dvěma životy. Chudí se ukládali do pohřebních soch z nepálené hlíny, které měly lidskou podobu.”

Gunn udiveně pohlédl na archeologa. „Mrtví se ukládali do soch?”

„Ano, těla zesnulých se ukládala v poloze skrčenců, s koleny pod bradou. Kolem těla se potom vytvořil kužel z tyčí jako podpůrná klec a na ni se nanesla hlína, která vytvářela vnější schránku. Nakonec bylo třeba na vrcholu vymodelovat hlavu a tvář, která alespoň přibližně připomínala osobu uvnitř. Když pohřební schránka vyschla, pozůstalí ji umístili do předem vydlabaného výklenku nebo vhodné štěrbiny ve skále.”

„Místní hrobník tak musel být celkem známý chlápek,”

usoudil Giordino.

„Zatím jsem ještě toto místo nemohl podrobně prostudovat,” řekl Ortiz, „ale odhadoval bych, že pohřebiště se průběžně stavělo a rozšiřovalo přibližně mezi léty 1200 a 1500, kdy bylo opuštěno. Zřejmě někdy po příchodu španělských dobyvatelů.”

„Pohřbívali tu také Inkové, potom co si podrobili Chachapoye?” zeptal se Gunn.

„V nijak velkém rozsahu. Našel jsem jen několik hrobek, které jeví znaky inckého vlivu a architektury.”

Ortiz je vedl po staré cestě postavené z kamenů ohlazených časem. Vstoupil do pohřebního monumentu, který měl tvar láhve, postaveného z plochých kamenů a zdobeného řadami motivů diamantového stylu, střídaných překříženými liniemi. Byla to dokonalá řemeslná práce s vytříbenou pozorností pro detail a vznosnou architekturou.

Na vrcholku monumentu stál menší, asi deset metrů vysoký okrouhlý dóm. Vstup měl také lahvovitý tvar a byl tak těsný, že dovoloval proklouznout jím vždy jen jediné osobě.

Schody z ulice stoupaly k vnějšímu prahu a potom klesaly k podlaze. Uvnitř pohřební komory je jako rána pěstí praštil do nosu těžký, vlhký a zatuchlý zápach. Pitta se zmocnil pocit, že se ho dotýká vznešenost a posmrtná přítomnost lidí, kteří tu ukončili závěrečný obřad a uzavřeli kryptu v přesvědčení, že tak činí navěky. Nemohli tušit, že se stane přístřeškem živých, narozených až za pět set let.

Z kamenné podlahy i pohřebních výklenků byly odstraněny veškeré obřadní předměty a byly čistě vytřené.

Podivné usmívající se tváře vyryté do kamene, velké asi jako servírovací tác, shlížely ze stropní konsoly, která asi v polovině výšky esovitě vystupovala ze stěn kolem celé místnosti. Visutá lehátka byla uvázána na kamenné hlavy hadů se široce otevřenýma očima a vyceněnými tlamami, jež byly vytesané v nižších částech stěn. Slaměné matrace položili Ortizovi dělníci na zem a na hřebíku zaraženém do úzké štěrbiny ve zdi dokonce viselo malé zrcátko.

„Podle mě to postavili někdy kolem roku 1380,” řekl Ortiz. „Je to moc hezká ukázka Chachapoyské architektury.

Veškeré pohodlí domova, s výjimkou koupelny. Je tu ale horský pramen asi padesát metrů na jih. A pokud jde o ostatní osobní potřeby, řekl bych, že si poradíte.”

„Díky, doktore,” řekl Gunn. „Je to od vás opravdu velmi pozorné.”

„Prosím, jenom Alberto,” odpověděl a zdvihl husté bílé obočí. „Večeře je u mě v osmnáct nula nula. A myslím, že cestu už znáte,” dodal s letmým pohledem směrem k Giordinovi.

„Už jsem tu byl na túře,” ujistil ho Giordino. Po osvěžující koupeli v ledové vodě horského potoka, která jim pomohla smýt celodenní pot, oholení a převlečení do teplejších šatů na ochranu proti nočnímu andskému chladu, trojice z NUMA se vydala Městem mrtvých k místu, kde peruánská kulturní generalita vybudovala svůj velitelský post. Ortiz je uvítal u vchodu a seznámil je se svými čtyřmi asistenty z Národního kulturního institutu v Chiclayu; ani jeden z nich nemluvil anglicky.

„Dáte si před večeří drink, pánové? Mám tady gin, vodku, skotskou a místní bílou brandy, pisco.”

„Jste tu dobře zásobení,” obdivoval se Gunn. Ortiz se zasmál. „Jenom proto, že pracujeme v těžko dostupných částech země, se přeci nemusíme zříkat těch pár znaků pohodlí.”

„Zkusím tu vaši místní brandy,“ řekl Pitt. Giordino a Gunn nehodlali tolik riskovat a uchýlili se ke skotské s ledem. Když si přiťukli, Ortiz jim pokynul, aby se posadili do staromódních plátěných verandových sedaček.

„Nadělal ten raketový útok na památkách hodně škod?”

zajímal se Pitt, aby navedl rozhovor.

„Těch pár věcí, které tu lupiči nechali, příšerně poničily padající zdi. Obávám se, že většina z nich je natolik poškozených, že už nepůjdou opravit.”

„Našel jste něco, co stojí za záchranu?”

„Byla to důkladná práce,” potřásl Ortiz smutně hlavou.

„Je to až úžasné, že dokázali tak rychle rozkopat trosky chrámu, přenést všechny starožitnosti, které nebyly poškozené nebo stály za záchranu, a dostat se odtud s dobrými čtyřmi tunami nákladu dřív, než jsme sem dorazili a mohli je při tom chytit. Co někdejší španělští lovci pokladů a jejich zbožní otcové misionáři nestihli ze starých inckých měst vyrabovat a poslat domů do Sevilly, našli a rozprodali ti zatracení huaqueros. Kradou starožitnosti rychleji, než by armáda mravenců dokázala ožrat les.”

„Huaqueros?” ptal se Gunn.

„To je zdejší výraz pro vykradače starých hrobů,”

vysvětlil mu Giordino.

Pitt se na něj zvědavě zadíval. „Kde ty ses tohle naučil?”

Giordino jen pokrčil rameny. „Když se tu potuluješ s archeology, tak nějaký ten výraz pochytíš.”

„Těžko ale můžete svalovat všechno na huaqueros,” řekl Ortiz. „Chudé farmáře z hor sužuje terorismus, inflace a korupce, a ty je připraví i o to málo, co mohou dostat z vymrskané země. Když tihle lidé ve velkém vykrádají archeologická naleziště a prodávají, na co přijdou, pomáhají si tím alespoň ke kousíčku pohodlí v jinak hrozné chudobě.”

„Takže z něčeho zlého přece jen vzejde trochu toho dobrého,” nadhodil Gunn.

„Naneštěstí ale vědcům jako já nenechávají ke studiu víc než pár hromádek kostí a keramické střepy. Celé stavby paláců a chrámů strhávají a rozebírají, aby se zmocnili jejich architektonických ozdob a potom ty rytiny prodávají za hanebně nízké ceny. Nic neušetří. Kameny zdí používají jako stavební materiál. Umění dávných kultur se tak ztrácí navždy…”

„Řekl bych, že to jsou rodinné podniky,” nadhodil Pitt.

„Ano, pátrání po podzemních hrobkách přechází z generace na generaci už stovky let. Otcové, bratři, strýcové a synovci, všichni pracují společné. Už se to stalo zvykem, tradicí. Na vykopávkách dávných pokladů se podílejí celé vesnice.”

„A hrobky jsou jejich hlavním cílem,” hádal Gunn.

„Vždyť tam se také ukrývají největší ze starých pokladů.

Bohatství většiny dávných říší bylo pohřbeno s jejich vládci.”

„A tak s sebou nesou svou velkou víru,” podotkl Giordino.

„Počínaje neandrtálci přes Egypťany až po Inky,”

pokračoval Ortiz, „všichni věřili v pokračování života v onom velkém neznámém poté. Ne v reinkarnaci, chápejte, ale v takový život, jaký vedli zde na zemi. Proto také věřili, že si mají brát do hrobu všechno, čeho si nejvíc cení. Mnozí králové a vládci si k pokladům přibírali i svoje oblíbené ženy, úředníky, vojáky, sluhy a drahocenná zvířata. A vykrádání hrobů je stejně staré řemeslo jako prostituce.”

„Škoda že už se toho nedrží američtí politici,”

sarkasticky poznamenal Giordino. „Jen si představte, že kdyby umřel prezident, pohřbili bychom s ním i celý Kongres a polovinu vládních byrokratů.”

Pitt se zasmál. „Tak takovému rituálu by velká část amerických občanů zatleskala.”

„U nás to spousta lidí cítí stejně,” souhlasil s ním Odtiž.

„A jak se jim daří hledat hroby?” zajímal se Gunn.

„Chudší huaqueros hledají s krumpáči a lopatami a mají ještě dlouhé kovové tyče a těmi pátrají po zasypaných hrobech. Na druhé straně jsou vydatně financovaní zloději spojení s organizacemi pašeráků, které už používají drahé moderní detektory kovů a radary pro hloubkový průzkum.”

„Už jste někdy narazil na Solpemachaco?” optal se Pitt.

„Už na čtyřech jiných historických nalezištích.” Ortiz si odplivl do prachu. „Pokaždé jsem přišel pozdě. Šíří se jako smrad a vy nevíte odkud pochází. Je víc než jasné, že taková organizace tu je. Sám jsem se přesvědčil o tragických následcích jejich řádění. Ale ještě se mi nepovedlo najít jediný pořádný důkaz, který by ukazoval přímo na ty bastardy, kteří vyplácejí huaqueros a pak rozprodávají naše kulturní dědictví na mezinárodním ilegálním trhu.”

„To vaše policie a bezpečnostní složky nedokáží zarazit vyvážení ukradených pokladů?” divil se Gunn.

„Zastavit huaqueros je jako pokoušet se udržet rtuť v dlani,” odpověděl Ortiz. Je jich příliš mnoho a zisky jsou ohromně lákavé. Sami jste se už přesvědčili, že se dají podplatit i vojáci a úředníci naší vlády.”

„Máte to ale vážně těžkou práci, Alberto,” s účastí poznamenal Pitt. „Nezávidím vám.”

„A také nevděčnou,” vážně konstatoval Ortiz. „Pro chudé horaly jsem nepřítel. A boháči se mi vyhýbají jako neštovicím, protože sami po stovkách a po tisících sbírají nejcennější z uloupených předmětů.”

„To pak je ale vážně všechna snaha marná.”

„Přesně tak. Kolegové z muzeí a z národopisných ústavů na vysokých školách se předhánějí v pátrání po velkých starověkých nalezištích, ale v závodě s huaqueros pokaždé prohrávají.”

„To vám v tom vláda nepomůže?”

„Snažit se získat od vlády nebo ze soukromých zdrojů fondy na archeologické projekty je sisyfovská práce. Je to zvláštní, ale investovat do historie se nikomu nechce.”

Rozhovor se stočil jiným směrem, když jeden z Ortizových asistentů oznámil, že se může podávat večeře.

Sestávala ze dvou chodů, které představovalo pálivé dušené hovězí a dvě mísy se zdejší praženou kukuřicí a s boby.

Jediné náznaky poněkud rafinovanějšího stolování představovaly vynikající peruánské červené víno a ovocný salát. Jako zákusek měli mango se sirupem.

Když se pak sesedli u hřejícího táboráku, Pitt se Ortize zeptal: „Myslíte, že Tupak Amaru a jeho lidé vybrakovali Město mrtvých totálně, nebo že jsou tu ještě neobjevené hroby a stavby?”

Náhle se Ortiz rozsvítil jako zářivka. „Huaqueros a jejich šéfové ze Solpemachaka se tady zdrželi jen tak dlouho, aby posbírali, co jim padlo do oka, předměty, které se daly snadno nalézt na povrchu. Potrvá ale ještě roky, než se provedou důkladné archeologické vykopávky v Pueblu de los Muertos. Já pevně věřím, že většina pokladů ještě čeká na odhalení.”

Když teď byl Ortiz v lepší náladě a v těle ho hřálo množství skleniček bílé brandy, stočil Pitt hovor na jiné pole. „Poslyšte, Alberto, nejste vy také odborník na pověsti, které se týkají ztracených inckých pokladů v době po příchodu Španělů?”

Ortiz si zapálil dlouhý tenký doutník a bafal tak dlouho, dokud jeho konec nezačal rudě svítit a kroužky kouře stoupat vlhkým a čím dál chladnějším nočním vzduchem.

„Znám jich jen několik. Příběhů o ztracených pokladech Inků by se dalo najít dost a dost, jen kdyby po civilizaci mých předků zůstaly také nějaké záznamy o tom, že vůbec existovaly. Ale na rozdíl od mexických Mayu a Aztéků, po peruánkých

kulturách

se

nedochovalo

mnoho

hieroglyfických symbolů. Nikdy si nevytvořily abecedu nebo jiný grafický systém sdělování zpráv. S výjimkou roztroušených kreseb na budovách, keramických nádobách a textiliích, záznamů o jejich životě a legendách je jenom hrstka.”

„Měl jsem na mysli Huascarův ztracený poklad.” řekl Pitt.

„Vy jste o něm slyšel?”

„Doktorka Kelseyová se o něm zmiňovala. Popisovala mohutný zlatý řetěz a zdálo se mi, že trošku přehání.”

Ortiz přikývl. „Tahle část legendy je zřejmě pravdivá.

Velký incký král Huayna Capac nařídil, že na počest narození jeho syna Huascara má být ukován těžký zlatý řetěz. Léta poté, když Huascar nastoupil na trůn po svém otci, nařídil tajně z hlavního města Cuzka vyvézt a ukrýt královské poklady, aby nepadly do rukou jeho bratra Atahualpy, který se později po dlouhé vnitřní válce zmocnil království. Kromě toho zlatého řetězu patřily k pokladu i sochy v životní velikosti, trůny, sluneční disky a podobizny všech zvířat a druhů hmyzu, které Inkové znali, vesměs ukovaných ze zlata a stříbra a osázených drahými kameny.”

„O tak obrovském pokladu jsem nikdy neslyšel,” přiznal Gunn.

„Inkové měli tolik zlata, že nedokázali pochopit, proč jím jsou Španělé tak posedlí. Tahle vášeň byla součástí pověsti o Eldorádu. Španělé umírali po tisících, když se pokoušeli poklad najít. Němci a Angličané, mezi kterými byl i Sir Walter Raleigh, všichni prohledávali hory i džungle, nikdo ho ale nenašel.”

„Jestli tomu dobře rozumím,” řekl Pitt, „pak řetěz i ostatní poklady byly zřejmě odvezeny někam mimo zemi Inků a zakopány.”

Ortiz přikývl. „Tak praví pověst. Nikomu se ale nepodařilo prokázat, že je flotila lodí skutečně odvezla někam na sever. Celkem věrohodné důkazy ale svědčí o tom, že náklad jako stráž doprovázeli chachapoyští bojovníci, kteří od doby, kdy si jejich konfederaci v roce 1480 podmanil Huayna Capac, tvořili královskou gardu.”

„Jaká je vlastně historie Chachapoyů?” zeptal se Gunn.

„Jejich jméno znamená Lidé z oblaků,” odpověděl Ortiz.

„A jejich dějiny teprve čekají na sepsání. Jejich města, jak jste se sami dobře přesvědčili, jsou pohřbena v jedné z nejneproniknutelnějších džunglí světa. Až do těchto dnů neměli archeologové ani dostatečné fondy, ani prostředky k rozsáhlému výzkumu a vykopávkám chachapoyských ruin.”

„Takže zůstávají hádankou,” řekl Pitt.

„A ve víc než jednom směru. Chachapoyové měli podle Inků světlou pleť a modré nebo zelené oči. Jejich ženy prý byly velmi krásné a Inkové i Španělé si jich vysoce cenili.

Byli také celkem vysocí. Jeden italský vědec objevil v Chachapoyské hrobce kostru, která měla dobré dva metry.”

„Skoro sedm stop?” divil se Pitt.

„Klidně,” odpověděl Ortiz.

„Bylo by možné, že byli potomky dávných objevitelů ze Starého světa, třeba Vikingů, kteří přepluli Atlantik a proti proudu Amazonky se dostali do And a usadili se v nich?”

„Teorií o dávné transoceánské migraci, ať už přes Atlantik nebo přes Pacifik, je víc než dost,” odpověděl Ortiz.

„Oblíbený výraz pro předkolumbovské cesty z jiných kontinentů a zpátky zní difuzionismus. Je to zajímavá koncepce, ne tak docela přijímaná, ale také ne zcela ignorovaná.”

„Jsou pro ni nějaké důkazy?” zeptal se Giordino.

„Většinou nepřímé. Stará keramika objevená v Ekvádoru nese stejné výtvarné prvky jako keramika ainuské kultury ze severního Japonska. Španělé a dokonce už i Kolumbus přinesli zprávy, že spatřili bílé lidi plavící se na velkých lodích u venezuelských břehů. Portugalci objevili v Bolívii kmen, jehož příslušníci měli ještě mohutnější bradky než Evropané, přestože je známo, že většině indiánů porost na tvářích chybí. A zprávy potápěčů a rybářů, že nalezli římské nebo řecké amfory v brazilských pobřežních vodách, jsou docela běžné.”

„Obří kamenné hlavy kultury Olméků v Mexiku vykazují výrazné rysy afrických černochů,” dodal Pitt, „a také spousta do kamene vytesaných tváří několika středoamerických kultur má orientální charakteristiky.”

Ortiz souhlasně přikývl. „Hadí hlavy, které zdobí mnoho mayských pyramid a chrámů, se tak trochu podobají dračím hlavám na japonských a čínských sochách.”

„Jednoznačné důkazy ale k dispozici nejsou?” zeptal se Gunn.

„Předměty, u kterých by se dalo prokázat, že byly vyrobeny v Evropě, se nalézt nepodařilo.”

„A skeptici se mohou odvolávat také na neexistenci hrnčířského kruhu a kolových vozů,” dodal Gunn.

„To je pravda,” souhlasil Ortiz. „Mayové používali kola u dětských hraček, ale nikdy pro ně nenašli praktické využití. A není se co divit, vezmete-li v úvahu, že neznali tažná zvířata, dokud Španělé nepřivezli koně a voly.”

„Nezdá se vám ale, že mohli najít jiné využití kola, například pro přepravu stavebního materiálu?” trval na svém Gunn.

„Z historie víme, že Číňané používali kolové vozíky o šest set let dříve, než si našly cestu do Evropy,” odrazil ho Ortiz.

Pitt do sebe obrátil zbytek brandy. „Zdá se ale neuvěřitelné, že v tak odlehlých končinách mohla existovat vyspělá civilizace bez jakýchkoli vnějších vlivů.”

„Lidé, kteří dosud žijí v horách, potomci Chachapoyů, z nichž mnozí mají světlou pleť a modré nebo zelené oči, si vypravují o muži podobajícímu se bohům, který mezi ně dorazil před mnoha stoletími z moří na východě. Učil je základům stavitelství, nauce o hvězdách a náboženským směrům.”

„To ale zřejmě zapomněl naučit je psát,” zašpičkoval si Giordino.

„A to je další hřebíček do rakve teorií o předkolumbovských kontaktech,” potvrdil Gunn.

„Tento svatý muž měl husté bílé vlasy a vlající vousy,”

pokračoval Ortiz. „Byl mimořádně vysoký a nosil dlouhé bílé roucho, hlásal konání dobra vůči všem. Zbytek příběhu se až příliš podobá Ježíšovu, než aby bylo možno brát ho doslovně. Domorodci ho zřejmě obohatili o události z Kristova života poté, co konvertovali ke křesťanství. Putoval po zemi a léčil nemocné, vracel zrak slepým a činil nejrůznější zázraky. Dokonce i kráčel po vodách. Lidé na jeho počest vztyčovali chrámy a jeho podobu vtiskli do dřeva i do kamene. Měl bych ale dodat, že žádná z těchto podobizen nebyla nalezena. Téměř doslovně stejný mýtus se dochoval z dávné

mexické kultury, ve formě

staromexického boha Quetzalcoatla.”

„A vy věříte alespoň zčásti takovým legendám?” ptal se Pitt.

Ortiz potřásl hlavou. „Ne, dokud nevykopu něco podstatného, co by je potvrzovalo. Některé odpovědi ale můžeme nalézt poměrně brzy. Jedna z vašich univerzit ve Spojených státech právě provádí testy DNA na chachapoyských ostatcích, vyjmutých z hrobů. Budou-li úspěšné, mohou potvrdit, zda Chachapoyové pocházejí z Evropy nebo se vyvíjeli nezávisle.”

„A co ten Huascarův poklad?” dotazoval se Pitt, aby vrátil rozmluvu zpátky.

„Takový nález by ohromil celý svět,” odpověděl Ortiz.

„Rád bych si myslel, že poklad dosud existuje někde v zapomenuté jeskyni v Mexiku.” Potom vydechl oblak doutníkového kouře a zahleděl se na večerní hvězdy. „Ten řetěz by byl pohádkový objev. Ale pro archeologa by největšími nálezy byly velký sluneční disk z ryzího zlata a královské zlaté mumie, které zmizely spolu se řetězem.”

„Zlaté mumie,” opakoval Gunn. „Cožpak Inkové uchovávali své mrtvé jako Egypťané?”

„Proces konzervace nebyl ani zdaleka tak dokonalý, jak ho praktikovali Egypťané,” vysvětloval Ortiz. „Ale těla nejvyšších vládců, kterým se říkalo Sapa Inkové, byla uzavřena do zlatých pouzder a stávala se kultovními předměty v náboženských obřadech živých. Mumie zemřelých králů žily ve vlastních palácích, často se převlékaly do čerstvých oděvů, pořádaly se pro ně nákladné slavnosti a vydržoval se pro ně harém nejkrásnějších dívek.

Zvolených za společnice, musím dodat, nikoli aby se dopouštěly nekrofilie.”

Giordino se zahleděl ke hvězdám nad městem. „To vypadá na plýtvání penězi daňových poplatníků.”

„Velké shromáždění kněží dozíralo na financování,”

pokračoval Ortiz, „a jeho členové si za to, že udržují krále v dobrém rozmaru, ponechávali velmi štědrý podíl. Mumie se často s velkou slávou nosily v průvodech po celé zemi, jako by to stále byly hlavy státu. Ani nemusím říkat, že tahle absurdní láska k mrtvým odčerpávala značnou část inckých finančních rezerv a nesmírně tak přispěla k pádu impéria za španělské invaze.”

Pitt, na něhož už dotíral chlad, si zatáhl zip na kožené bundě a řekl: „Když jsme byli na lodi, dostala doktorka Kelseyová zprávu týkající se ukradeného oděvu ze zlata, který se podařilo vystopovat k jednomu chicagskému sběrateli.”

Ortiz se zamyslel a přikývl. „Ano, zlaté roucho z Chiapolla. Byla jím oděna mumie velkého generála, jenž se jmenoval Naymlap a byl pravou rukou a poradcem jednoho z dávných inckých králů. Ještě než jsem odjel z Limy, doslechl jsem se, že agenti americké celní služby ho vypátrali, ale vzápětí se jim opět ztratilo.”

„Ztratilo se?” Pitt z jakéhosi neznámého důvodu ani nebyl překvapen.

„Ředitel našeho ministerstva kultury byl na palubě letadla do Spojených států, aby vznesl nárok na mumii a zlaté roucho, když dostal informaci, že vaši celníci přišli pozdě. Zatímco pozorovali jeho majitele, zloději jim s rouchem vyklouzli.”

„Doktorka Kelseyová tvrdila, že obrazce na oděvu popisovaly cestu flotily, která odvážela poklad do Mexika.”

„Dosud se podařilo rozluštit pouze několik obrazců.

Předtím, než bylo roucho ukradeno z vitríny muzea v Seville, nebylo možno podrobně ho zkoumat moderními vědeckými metodami.”

„Dá se předpokládat,” nadhodil Pitt, „že ať už tentokrát ukradl roucho kdokoli, dostal se tak i na stopu zlatého řetězu.”

„To je věrohodný závěr,” souhlasil Ortiz.

„Takže lupiči jsou už na cestě,” připomněl Giordino.

„Pokud ovšem někdo jiný neobjeví Drakeovo kipu,”

pomalu prohlásil Pitt, „a nedostane se k němu dřív.”

„Ach ano, ta pověstná nefritová skříňka,” skepticky se tvářil Ortiz. „Oblíbená báchorka, která ne a ne zemřít. Tak vy už jste se také dověděli o tom legendárním provázkovém záznamu, který udává cestu ke zlatému řetězu?”

„Zdá se, že o něm pochybujete.”

„Neexistuje pro to žádný solidní důkaz. Veškeré zprávy jsou příliš neurčité, než aby je bylo možno brát vážně.”

„Dala by se ale napsat tlustá kniha o spoustě pověr a bájí, jejichž pravdivost se prokázala.”

„Já jsem vědec a ne nějaký pragmatik,” řekl Ortiz.

„Pokud takové kipu existuje, musel bych ho držet ve vlastních rukou, a i tak bych nebyl docela přesvědčen o jeho autenticitě.”

„Budete si myslet, že jsem blázen, když vám řeknu, že jsem se rozhodl najít ho?”

„O nic větší blázen než tisíce mužů v celé historii, kteří překonávali horizonty v honbě za nejasným snem.” Ortiz se odmlčel, odklepl popel z doutníku a pevně se zahleděl do Pittových zachmuřených očí. „Ale musím vás varovat. Ten, kdo najde kipu, pokud vůbec existuje, zažije úspěch, ale potom ještě větší zklamání.” Pitt mu opětoval vážný pohled.

„Proč zklamání?”

“Amauta, vzdělaný kněz, který by porozuměl textu, a kipumayoc, úředník, který prováděl záznamy, vám nepomohou.”

„Proč mi to říkáte?”

„Je to jednoduché, pane Pitte. Poslední lidé, kteří by mohli přečíst a přeložit Drakeovo kipu, jsou mrtví už přes čtyři sta let.”

17 KAPITOLA

V odlehlém, zapomenutém koutu pouště, jen pár kilometrů na západ od Douglasu v Arizoně a pouhých pětasedmdesát metrů od hranice mezi Mexikem a Spojenými státy, působila hacienda La princesa dojmem maurského paláce uprostřed oázy. Pojmenoval ji tak její původní majitel don Antonio Diaz na počest své ženy Sophie Magdaleny, která zemřela při porodu a byla uložena v bohatě zdobené barokní kryptě, postavené za vysokými zahradními zdmi. Diaz byl původně peon, pustil se ale do dolování, narazil na bohatství a z nedalekého pohoří Huachuca vytěžil obrovské množství stříbra.

Rozsáhlý feudální statek se nacházel na pozemcích, které Diazovi původně přidělil generál a pozdější mexický prezident Antonio Lopez de Santa Ana za to, že despotovi pomáhal financovat vojenské tažení za dobytí Texasu a později válku proti Spojeným státům. Válka skončila fiaskem, z něhož se Santa Ana vykoupil prodejem údolí Mesilla v jižní Arizoně Spojeným státům v rámci transakce, jíž se říká Gadsdenská koupě. Vzhledem k posunu hranic se Diazova hacienda ocitla v novém státě, jen co by kamenem dohodil od jeho staré vlasti.

Hacienda se dědila v Díazově rodině z generace na generaci až do roku 1978, kdy ji její poslední žijící členka, Maria Estela, prodala bohatému finančníkovi krátce před svou smrtí v devadesáti čtyřech letech. Nový majitel Joseph Zolar se nijak netajil skutečností, že si haciendu za velmi štědré odstupné pořídil jako útočiště pro pobavení významných osobností, vládních úředníků a bohatých podnikatelů. Zolarova hacienda brzy vešla ve známost jako arizonský San Simeon. Jeho vysoce postavení hosté přilétali nebo se nechali svážet autobusy na statek. O večírcích pak věrně informovaly všechny klepařské sloupky a hosté se nechali fotografovat pro všechny společenské časopisy v zemi.

Zolar, který byl antikvář a fanatický sběratel uměleckých děl, shromáždil obrovské množství obrazů, soch a starožitností, někdy skvělých, někdy ubohých. Avšak každý kousek byl opatřen certifikátem expertů a státních úřadů, že byl legálně prodán v zemi svého původu a legálně vyvezen s příslušnými doklady. Platil řádně daně, jeho obchody byly průzračně čisté a nikdy svým hostům nedovoloval, aby mu do domu přišli s drogami. Jméno Josepha Zolara dosud nikdy neposkvrnil sebemenší skandál.

Stál na střešní terase uprostřed lesa květin v kořenáčích a sledoval, jak soukromé letadlo roluje po přistávací ploše táhnoucí se pouští. Tryskáč měl zlatou metalýzu a po délce trupu jasně purpurový pruh, na kterém žlutá písmena hlásala Zolar International. Sledoval muže nedbale oblečeného do květované košile a khaki šortek, jak opouští letadlo a nasedá do čekajícího golfového vozíku.

Oči pod Zolarovými chirurgicky vypnutými víčky zářily jako šedé krystaly. Jeho neupřímná, trvale rozzářená tvář s řídkými, ustupujícími a dozadu sčesanými vlasy byla červená jako mexická střešní taška. Bylo mu už hodně přes padesát a měl neproniknutelnou tvář člověka, který zřídka opouští ředitelskou kancelář nebo zasedací síň správní rady, tvář zakalenou závažnými rozhodnutími a chladnou od vynášení rozsudků smrti, kdykoli se mu zdálo, že je to zapotřebí. Měl malé tělo, ale nahrbené jako trup ptáka, který se právě chystá roztáhnout křídla. Na sobě měl černou hedvábnou kazajku a ve tváři neprostupný výraz nacistického důstojníka v koncentráku, pro kterého je smrt asi stejně důležitá jako déšť.

Zolar čekal na vrcholu schodiště až jeho host vystoupí na terasu. Oba se vřele pozdravili a objali se. „Rád vidím, že ses vrátil celý, Cyrusi.”

Sarason se ušklíbl: „Ani nevíš, jak málo scházelo, a byl bys přišel o brášku.”

„Tak pojď, dal jsem ti připravit oběd.” Zolar provedl Sarasona změtí rostlin v květináčích ke štědře prostřenému stolu pod svěží střechou palmových listů. „Vybral jsem ti vynikající chardonnay a kuchař ti připravil delikátní dušenou vepřovou ledvinku.”

„Jednoho krásného dne ti ho ale doopravdy ukradnu,”

řekl Sarason.

„Nemáš šanci,” zasmál se Zolar. „Rozmazlil jsem ho. Na to, aby skočil přes palubu, má příliš mnoho vedlejších výdajů.”

„Závidím ti takový život.”

„A já zas tobě. Nikdy tě neopustila touha po dobrodružství. Věčně si zahráváš se smrtí a riskuješ zatčení někde v džungli nebo poušti, přestože bys mohl vyřizovat obchody z luxusní kanceláře a špinavou práci nechat jiným.”

„Vysedávat v práci od devíti do pěti mi nikdy nevonělo,”

odpověděl mu Sarason. Vzrušuje mě hrabat se ve špíně a je to pro mě výzva… Měl bys to se mnou někdy zkusit.”

„Ne, díky. Já dávám přednost pohodlí civilizace.”

Sarason spatřil stůl a na jeho desce něco, co vypadalo jako čtyři hodně staré větve stromu, asi metr dlouhé.

Zvědavě se k nim sklonil a prohlížel si je. Rozpoznal v nich sluncem vybělené kořeny bavlníků, které samy od sebe zásluhou přírody vyrostly do podoby groteskních lidských těl včetně paží, nohou a okrouhlých hlav. Do hlav byly neuměle vytesány tváře, pomalované dětskými podobami.

„Nový úlovek?” zeptal se.

„Jsou to mimořádně vzácné náboženské symboly, které patřily jednomu obskurnímu indiánskému kmeni,”

odpověděl Zolar.

„Jak ses k nim dostal?”

„Párek ilegálních hledačů pokladů je objevil ve starém kamenném příbytku pod skalním převisem.”

„Jsou autentické?”

„Samozřejmě že jsou.” Zolar vzal jednu ze sošek a postavil ji. „Montolové, kteří žili v Sonorské poušti na březích Colorada, v těchto figurkách uctívali bohy slunce, měsíce, země a životadárné vody. Vyřezali je už před staletími a používali je při zvláštních obřadech přijímání chlapců a dívek mezi dospělé. Byl to ohromně mystický rituál a konal se vždycky jednou za dva roky.”

„Na kolik bys je odhadoval?”

„Pro správného sběratele tak na dvě stě tisíc dolarů.”

„Tolik?”

Zolar přikývl. „Za předpokladu, že se kupec nedoví, jakou cestou se nám dostaly do rukou.”

„Nějaká stopa se vždycky najde,” zasmál se Sarason.

Zolar jen pokrčil rameny. „Kdo ví? Ze spolehlivých zdrojů jsem se dověděl, že ti dva zloději měli prostě smůlu. Jeden se zabil při automobilové nehodě a ten druhý se nakazil nějakou nevyléčitelnou chorobou.”

„A ty takovým kecům věříš?”

„Já věřím jenom příjemnějším stránkám života,” řekl Zolar a vzal bratra za paži. „Pojď. Oběd už čeká.”

Když jim služebná nalila víno do sklenek, přiťukli si.

Zolar kývl na Sarasona: „Tak, bráško, povídej mi o Peru.”

Sarasona vždycky těšilo, že jejich otec trval na tom, aby všichni jeho synové a dcery přijali odlišná příjmení a nechali si je legalizovat. Jedině Zolar, jako nejstarší, používal rodinné jméno. Rozsáhlé mezinárodní obchodní impérium, které Zolar senior před svou smrtí vytvořil, bylo rovnoměrně rozděleno mezi jeho pět synů a dvě dcery. Každý z nich se stal výkonným ředitelem ať už umělecké galerie či starožitnictví, aukční síně nebo exportní a importní společnosti. Rodinné, navenek zcela samostatné operace ve skutečnosti tvořily jediný celek, společně vlastněný konglomerát, tajně nazývaný Solpemachaco. Aniž by to vešlo ve známost před mezinárodními vládními a finančními institucemi nebo na burzách, výkonným šéfem tohoto společenství byl Joseph Zolar jako nejstarší z rodiny.

„Byl to skoro zázrak, že se mně podařilo zachránit většinu artefaktů a propašovat je ze země. Nejdřív nám tam napáchala zmatek ta naše hloupá cháska, a to ani nemluvím o tom, že se nám do věcí začala míchat naše vlastní vláda.”

„Celníci nebo protidrogoví?” ptal se Zolar.”

„Ani jedno. Dva inženýři z Národní agentury pro podmořský výzkum. Objevili se z ničeho nic, když Juan Chaco vyslal nouzové volání, že doktorka Kelseyová a její fotograf zůstali uvězněni v posvátné studni.”

„Dělali nějaké problémy?”

Sarason mu odvyprávěl všechny události od chvíle, kdy Amaru zavraždil skutečného doktora Millera, přes útěk Pitta a ostatních z údolí Viracocha až po smrt Juana Chaka.

Skončil hrubým výčtem předmětů, které se mu podařilo odvézt z údolí, a vylíčením, jak se mu podařilo odtransportovat poklad do Callaa a propašovat ho z Peru v tajném nákladním prostoru ropného tankeru, patřícího jisté pobočce firmy Zolar International. Byla to jedna ze dvou tankových lodí, které se používaly k dopravě nevelkého množství surové ropy, ve skutečnosti ale byly určeny k expresnímu převážení uloupených uměleckých předmětů mezi jednotlivými státy.

Zolar se zadíval do pouště, aniž by ji viděl. „Aztec Star by měla dorazit do San Franciska za čtyři dny.”

„Tam už se o věci postará bratr Charles.”

„Ano, Charles už zajistil převoz nákladu do našeho distribučního centra v Galvestonu, kde dohlédne na restauraci artefaktů.” Zolar zdvihl sklenku, aby si ji nechal dolít. „Jaké je víno?”

„Klasické,” odpověděl Sarason. „Na můj vkus je ale až moc suché.”

„Možná by ti víc chutnal bílý Sauvignon z Touraine. Ten má nádherný buket s lehkou bylinnou příchutí.”

„Ty tvoje vinařské chutě se mě nikdy nedotkly, bráško.

Zřejmě přejdu na pivo.”

Zolar ani nemusel služebné nic říkat. Tiše se jim ztratila z dohledu a za chvíli se vrátila se sklenicí a vychlazenou láhví piva Coors.

„Chaka je mi líto,” řekl Zolar. „Byl to věrný parťák.”

Jinak to nešlo. Po tom maléru v údolí Viracocha to s ním otřáslo a dokonce nenápadně vyhrožoval, že prozradí Solpemachaco. Nebylo by rozumné nechat ho, aby se dostal do rukou peruánské vyšetřovací policie.”

„V tomhle směru jsem ti vždycky důvěřoval. Ale ještě tu je Tupac Amaru. Jak ten na tom je?”

„Málem už byl po smrti,” odpověděl Sarason. „Když jsem se vrátil k chrámu po útoku našich žoldáků, co je tak svědil prst na spoušti raketometu, našel jsem ho pohřbeného pod hromadou suti, ale ještě stále dýchal. Jen co jsme naložili artefakty na další tři vrtulníky, jejichž posádky jsem si musel koupit za přemrštěnou cenu, zaplatil jsem místním huaqueros, aby ho odnesli do vesnice a postarali se o něj. Za pár dnů by měl být zase v pořádku.”

„Možná by bylo rozumné zbavit se Amarua také.”

„Uvažoval jsem o tom. Ale Amaru neví nic, co by mohlo vyšetřování nasměrovat až k nám.”

„Nechtěl bys ještě další porci vepřového?”

„Rád, děkuji.”

„Ale stejně, nebojíš se nechávat toho vzteklého psa pobíhat po domě?”

„Neměj starost. Ostatně byl to kupodivu Chaco, kdo mě přivedl na myšlenku nechat si Amarua na výplatní listině.”

„Proč, snad ne proto, aby mohl odkrouhnout nějakou stařenku, kdykoli ho to napadne?”

„Nic tak obyčejného,” zasmál se Sarason. „Tenhle člověk by se ale ještě mohl hodit.”

„Myslíš jako nájemný zabiják?”

„Já bych ho radši považoval za někoho, kdo odstraňuje překážky. Smiř se s tím, bratře, že nemohu donekonečna sám pokračovat v likvidaci všech našich nepřátel, aniž bych riskoval odhalení a zatčení. Rodina může považovat za štěstí, že nejsem jediný, kdo je schopný v případě potřeby zabíjet. Amaru je ideální kat. Jeho to baví.”

„Jenom se postarej o to, abys ho držel na uzdě, až ho pustíš z klece.”

„O to se nestarej,” ostře ho zarazil Sarason. Potom změnil téma. „Vybral sis už někoho, kdo by koupil Chachapoyské zboží?”

„Jednoho obchodníka s drogami, který se jmenuje Pedro Vincente,” odpověděl Zolar. „Honí se za čímkoli, co je předkolumbovské. A navíc platí i prémii v hotovosti, protože to je pro něj cesta, jak vyprat zisky z drog.”

„A ty zas vezmeš hotové peníze a můžeš jimi financovat naše tajné operace s uměním.”

„Pro všechny zúčastněné je to tak nejlepší.”

„Jak dlouho ti bude trvat, než to prodáš?”

„Dohodl jsem si s Vincentem schůzku, jen co sestra Marta vyčistí dodávku a připraví ji k vystavení. Svůj podíl na zisku dostaneš během deseti dnů.”

Sarason lehce přikývl a zadíval se na bublinky ve sklenici piva. „Myslím, že do mě vidíš, Josephe. Já už vážně myslim na to odejít z rodinného podniku, dokud mi ještě slouží zdraví.”

Zolar se na něj podíval s vychytralým úsměvem. „Jestli to uděláš, zahodíš dvě stě milionů dolarů.”

„O čem to mluvíš?”

„O tvém podílu na pokladu.”

Sarason se zarazil s plnou vidličkou vepřového v polovině cesty k ústům.

„Jakého pokladu?”

„Jsi už poslední z celé rodiny, kdo se doví o ohromné výhře, kterou máme na dosah ruky.”

„To mi nedochází.”

„Věc, která nás dovede k Huascarovu pokladu.” Zolar se na něj lstivě zadíval a pak se zasmál. „Máme tiapollské zlaté roucho.”

Vidlička klesla do talíře a Sarason teď zíral zcela nevěřícně. „Vy jste našli Nayamlapovu mumii v jeho zlatém obleku? Vážně se vám dostala do rukou?”

„Nám se dostala do rukou, bratříčku. Jednou večer, když jsem probíral staré otcovy obchodní papíry, narazil jsem na složku, která obsahovala seznam jeho tajných transakcí. Byl to on, kdo se postaral o krádež mumie z muzea ve Španělsku.”

„Ten starý lišák, nikdy o tom neřekl ani slovo.”

„Považoval to za jeden z vrcholů své loupežné kariéry, ale také za příliš ožehavou záležitost, aby do ní zatahoval rodinu.”

„Jak jsi to vystopoval?”

„Otec si zaznamenal prodej jednomu bohatému sicilskému mafiánovi. Poslal jsem bratra Charlese, aby to vyšetřil, a ani jsem nečekal, že se mu podaří vysledovat sedmdesát let starou stopu. Charles objevil vilu dnes už mrtvého mafiána a setkal se s jeho synem, který mu řekl, že jeho otec ukrýval mumii i s jejím oděvem až do roku 1984, kdy ve zralém věku devadesáti sedmi let zemřel. Syn potom prodal mumii na černém trhu prostřednictvím svých příbuzných v New Yorku. Kupcem byl jeden obchodník se šrotem z Chicaga, který se jmenuje Rummel.”

„To se divím, že ten syn s Charlesem vůbec mluvil.

Mafiánské rodiny si zrovna nezakládají pověst na tom, že by se někomu svěřovaly se svým podílem na obchodu s kradenými věcmi.”

„Nejen že s ním mluvil,” řekl Zolar, „ale dokonce ho přijal jako dlouho postrádaného příbuzného a tím, že mu vyzradil jméno toho chicagského kupce, mu upřímně pomohl.”

„Asi jsem Charlese podceňoval,” řekl Sarason a spolkl poslední dávku dušeného vepřového. „Netušil jsem, že má takový talent na získávání informací.”

„Tři miliony dolarů na ruku mu v tom rozhodně pomohly.”

Sarason se zakabonil. „Nebyla to až moc velká štědrost?

To roucho nemůže mít ani poloviční cenu pro sběratele, který má hluboko do kapsy a bude ho muset někde tajně schovávat.”

„Ani v nejmenším. Byla to jen malá investice, jestli nás obrazce ze zlatého roucha dovedou k Huascarovu zlatému řetězu.”

„Hlavní výhra,” opakoval teď Sarason bratrova slova.

„Jeho ceně se nevyrovná žádný poklad ve světové historii.”

„Dáš si zákusek?” zeptal se Zolar. „Kousek broskvového dortu s čokoládou?”

„Jenom maličký kousek a kávu,” odpověděl Sarason. „A na kolik nás ještě přijde koupit roucho od toho obchodníka se šrotem?”

Zolar pokynul hlavou a služebná ho opět tiše poslechla.

„Ani cent. Ukradli jsme ho. Přálo nám štěstí, protože náš bratr Samuel v New Yorku prodal Rummelovi většinu jeho sbírky předkolumbovských starožitností a věděl, ve kterých místech má svou tajnou galerii, kde ukrýval i zlaté roucho.

Spolu s Charlesem se postarali o jeho zmizení.”

„Ještě stále nevěřím, že ho máme v rukou.”

„Také to bylo o vlásek. Charles a Sam ho tak tak dostali z Rummelova úkrytu, než tam vrazili agenti od celní správy.”

„Myslíš, že jim dal někdo echo?”

Zolar potřásl hlavou. „Nikdo, kdo má něco společného s námi. Naši bratři jsou v tom čistí.”

„Kam ho převezli?” zajímal se Sarason.

Zolar se usmál, ale oči měl dál chladné. „Nikam. Mumie je stále ještě v domě. Pronajali si byt o šest pater pod Rummelem a ukryli ho tam, dokud ho nebudeme moci bezpečně převézt do Galvestonu na podrobnou prohlídku.

Jak Rummel, tak agenti od celníků, si myslí, že už se dávno povedlo propašovat ho z domu ve stěhovacím voze.”

„No to je gól! A co teď? Obrazce ve zlatém rouchu bude potřeba rozluštit, a to není zrovna jednoduché.”

„Najal jsem si na to ty nejlepší odborníky na dekódování a vysvětlení inckých piktogramů. Je to manželský pár. On je antropolog a ona archeoložka, která je vynikající v dekódování a analýze na počítačích.”

„Mělo mě napadnout, že jste se zabezpečili ze všech stran,” řekl Sarason a usrkl kávu. „Jen doufejme, že to vyluští správně, protože jinak strávíme spoustu času a peněz honbou za přeludy po celém Mexiku.”

„Čas nám hraje do karet,” sebejistě ho ujistil Zolar. „Kdo kromě nás by ještě mohl nalézt stopu k místu, kde je poklad pohřbený?”

18 KAPITOLA

Julien Perlmutter skončil neúspěšné pátrání v archívech Kongresové knihovny, kde se pokoušel najít nějaké důkazy o konečném osudu Concepcion, a seděl teď v prostorné čítárně. Uzavřel kopii deníku, ve kterém Drake popisoval svou epickou cestu a který později věnoval královně Alžbětě. Deník se na celá staletí ztratil a teprve nedávno byl objeven v jakémsi zaprášeném sklepě královského archívu v Anglii.

Opřel se mohutnými zády v křesle a prázdným pohledem se zadíval před sebe. K tomu, co už věděl, přidal deník pramálo. Drake vskutku odeslal Concepcion do Anglie pod velením Thomase Cuttilla, lodivoda z Golden Hind.

Galeonu pak už nikdo víckrát nespatřil a předpokládalo se, že se i s celou posádkou potopila v moři.

Jediná další zmínka o osudu Concepcion byla neověřená.

Pocházela z knihy, kterou by Perlmutter nazval čtení od řeky Amazonky, vydané v roce 1939 novinářem a cestovatelem Nicholasem Benderem, jenž se vydal po cestách dávných badatelů pátrajících po Eldorádu. Perlmutter si knihu vyžádal od jednoho z knihovníků a znovu se jí probíral. V

oddílu poznámek tam byla stručná reference o portugalské výzkumné expedici, která v roce 1594 narazila na Angličana, žijícího se členy jednoho místního kmene na břehu řeky. Angličan prohlašoval, že se plavil pod mořským vlkem Francisem Drakem, jenž mu svěřil španělskou galeonu naloženou poklady, kterou pak mohutná přílivová vlna vrhla do džungle. Portugalci, kteří si mysleli, že muž se dočista pomátl, pokračovali v cestě a jeho nechali ve vesnici, v níž ho objevili.

Perlmutter si udělal poznámku o vydavateli, vrátil Drakeův deník i Benderovu knihu zaměstnancům a vzal si domů taxík. Cítil zklamání, nebylo to ale poprvé, co se mu nepodařilo nalézt správný směr k rozluštění historické hádanky mezi dvaceti pěti miliony knih a čtyřiceti miliony rukopisů, obsaženými v této knihovně. Klíč k záhadě Concepcion, pokud vůbec nějaký existoval, se musel skrývat někde jinde.

Perlmutter se rozvalil na zadním sedadle taxíku, zíral okénkem na míhání automobilů a budov, ale neviděl je. Ze zkušenosti už věděl, že každé takové pátrání se ubírá vpřed vlastními směry. Někomu se klíčové odpovědi zjeví v jediném záblesku ohňostroje, jiní se potácejí v nekonečném bludišti slepých uliček a pomalu zemřou, aniž by se dočkali řešení. Záhada Concepcion však byla jiná. Působila jako stín, který se nedá uchopit. Citoval Nicholas Bender skutečný pramen, nebo se spokojil s mýtem, jako to dělají mnozí jiní autoři takzvané literatury faktu?

Ta otázka se mu ještě stále honila hlavou, když vstoupil do změti, jež tvořila jeho pracovnu. Lodní hodiny na krbové římse ukazovaly za deset minut čtyři odpoledne. Ještě zbývalo dost času na několik telefonátů před skončením pracovní doby ve většině podniků. Usadil se v nákladném koženém otáčecím křesle za pracovním stolem a vyťukal číslo newyorské telefonní informační služby. Operátorka mu číslo Benderova nakladatele sdělila málem dřív, než o ně stačil požádat. Zatímco čekal na spojení, nalil si Perlmutter skleničku francouzské brandy. Je to jen další ztráta času, pomyslel si. Bender je už zřejmě po smrti a jeho editor také.

„Falkner a Massey,” ozval se ženský hlas se silným newyorským přízvukem.

„Rád bych mluvil s editorem Nicholase Bendera, prosím.”

„Nicholase Bendera?”

„Je to jeden z vašich autorů.”

„Lituji pane, ale to jméno mi nic neříká.”

„Před mnoha lety psal Nicholas Bender literaturu faktu.

Možná se mezi vašimi zaměstnanci najde někdo, kdo by si ho ještě pamatoval?”

„Spojím vás s naším starším editorem panem Adamsem, ten je u firmy déle než kdokoli, koho znám.”

„Děkuji vám.”

Následovala nejméně půlminutová pauza, po níž se ozval mužský hlas: „Tady Frank Adams.”

„Jmenuji se St. Julien Perlmutter, pane Adamsi.”

„Moc mě těší, pane Perlmuttere, už jsem o vás slyšel.

Předpokládám, že voláte od vás z Washingtonu.”

„Ano, žiju tady.”

„Vzpomeňte si na nás, až budete chtít uveřejnit knihu o námořní historii.”

„Všechny knížky, které jsem kdy začal, ještě čekají na dokončení,” zasmál se Perlmutter. „Než dokončím nějaký rukopis, ještě oba hodně zestárneme.”

„Je mi sedmdesát čtyři a to jsem už teď dost starý,”

odpověděl mu Adams ve stejném duchu.

„Právě proto vám volám,” řekl Perlmutter. „Vzpomínáte si na Nicholase Bendera?”

„To víte, že vzpomínám. V mládí to byl tak trochu dobrodruh. Vydali jsme mu několik knížek, ve kterých popisoval své cesty ještě v dobách, než se světoběžníci vyrojili mezi střední třídou.”

„Pokouším se zjistit původ jedné poznámky z jeho knížky Po stopách Eldoráda.”

„Tak to už je dávná historie. Tuhle knížku jsme museli vydat někdy na začátku čtyřicátých let.”

„Přesně v roce devatenáct set třicet devět.”

„A co pro vás mohu udělat?”

„Říkal jsem si, že snad Bender věnoval své poznámky a rukopisy některé univerzitní knihovně. Rád bych si je prostudoval.”

„Já vážně nevím, jak naložil se svými materiály,” řekl Adams. „Budu se ho muset zeptat.”

„On ještě žije?” překvapeně se otázal Perlmutter.

„Ale ano, díky bohu. Není to víc jak tři měsíce, co jsem s ním večeřel.”

„Vždyť už mu musí být dobrých devadesát.”

„Nicholasovi je osmdesát čtyři. Řekl bych, že mu bylo jen pětadvacet, když napsal Po stopách Eldoráda. Byla to teprve druhá ze šestadvaceti knih, které jsme mu vydali.

Poslední byla v roce 1978 a psal v ní o slézání hor na Yuconu.”

„A je na tom Bender ještě duševně dobře?”

„To opravdu je. I když mu už zdraví neslouží, je stále ostrý jako sekáček na led.”

„A můžete mi dát číslo, na kterém bych ho zastihl?”

„Pochybuji, že by bral telefonáty od někoho neznámého.

Nicholas se tak trochu stáhl do ústraní. Žije na malé farmě ve Vermontu a smutně čeká na smrt.”

„Nerad bych působil bezcitně,” odpověděl Perlmutter.

„Ale potřebuji s ním velmi nutně mluvit.”

„Vzhledem k tomu, že jste uznávaná autorita na námořní tradice a známý gurmán, jistě mu nebude vadit promluvit si s vámi. Ale pro jistotu, nechte mě připravit vám nejdřív cestičku. Jaké máte číslo, pro případ, že by vám chtěl rovnou zavolat?”

Perlmutter mu dal číslo telefonní linky, kterou měl vyhraženou jen pro blízké přátele. „Moc vám děkuji, pane Adamsi. A jestli někdy dokončím nějakou knížku o lodních vracích, budete první editor, který si ji přečte.” Zavěsil, odkráčel do kuchyně, otevřel lednici, zručně rozlouskl tucet ústřic, stříkl na ně pár kapek tabaska a vinného octa a spolu s láhví piva je spolykal. Měl to dokonale načasované.

Telefon se ozval vzápětí poté, co do drtiče odpadků naházel skořápky od ústřic a odložil pivní láhev.

„Tady Julien Perlmutter.”

„Haló,” odpověděl mu mimořádně hluboký hlas. „Tady je Nicholas Bender. Frank Adams mi sdělil, že si přejete se mnou mluvit.”

„Ano, pane, díky. Nečekal jsem, že mi zavoláte tak brzy.”

„Vždycky si rád popovídám s někým, kdo četl moje knížky,” vesele odpověděl Bender. „Moc takových už nezbývá.”

„Zaujala mě vaše knížka, která se jmenuje Po stopách Eldoráda.”

„Ano, ano. Na téhle cestě peklem jsem málem desetkrát přišel o život.”

„Připomínáte v ní portugalskou výpravu, která na březích Amazonky objevila člena posádky sira Francise Drakea, žijícího tam mezi domorodci.”

„Thomase Cuttilla,” odpověděl Bender bez sebemenšího zaváhání. „Vzpomínám si, že jsem se o jeho příběhu v knížce zmínil.”

„Rád bych se od vás dověděl zdroj téhle informace,” řekl Perlmutter s rostoucí nadějí, kterou v něm vzbuzovala Benderova hbitá paměť.

„Mohu se vás zeptat, pane Perlmuttere, po čem přesně jdete?”

„Pátrám po osudu španělské galeony s poklady, které se Drake zmocnil. Podle většiny zpráv se loď ztratila na moři při zpáteční cestě do Anglie. Ale podle vaší citace Cuttilla skončila v džungli, kam byla vyvržena na hřbetě přílivové vlny.”

„To je naprostá pravda,” ujistil ho Bender. „Kdybych měl sebemenší naději, že něco najdu, sám bych se byl po ní poohlédl. Jenomže džungle je v těch místech tak hustá, že byste ji nespatřil, pokud byste o ni doslova nezakopnul a nenarazil do ní.”

„A jste si naprosto jistý, že portugalské tvrzení o tom, že objevili Cuttilla, není jen výmysl nebo pověst?”

“Je to historický fakt. O tom není pochyb.”

“Jak si můžete být tak jistý?”

“Já vlastním ten zdroj.”

Perlmuttera to na chvíli vyvedlo z míry. „Promiňte, pane Bendere, ale teď jsem vás nepochopil.”

„Je to tak, pane Perlmuttere, že mám v držení deník Thomase Cuttilla.”

„O čem to k čertu mluvíte?” vyhrknul Perlmutter.

„Doopravdy,” triumfálně ho ujistil Bender. „Cuttill ho předal vůdci portugalské pátrací skupiny s žádostí, aby ho poslal do Londýna. Ale Portugalci ho místo toho předali místokráli v Macapě. Ten ho přiřadil k depeším odesílaným do Lisabonu, kde prošel nejrůznějšíma rukama a nakonec skončil v antikvariátě, kde jsem ho koupil v přepočtu za třicet šest dolarů. Tenkrát v roce 1937 to byla spousta peněz, alespoň pro třiadvacetiletého kluka, který cestoval po světě s prázdnou kapsou.”

„Dnes ale ten deník musí mít hodnotu nesrovnatelně vyšší než šestatřicet dolarů.”

„To tedy rozhodně. Jeden kupec mi za něj nabízel deset tisíc.”

„A vy jste ho odmítl?”

„Nikdy neprodávám upomínky ze svých cest někomu, kdo by na nich chtěl vydělat.”

„Směl bych přiletět do Vermontu a přečíst si ten deník?”

opatrně nadhodil Perlmutter.

„Promiňte, ale to nepůjde.”

Perlmutter se odmlčel a přemýšlel, jak přesvědčit Bendera, aby mu dovolil prozkoumat Cuttillův deník.

„Smím se zeptat, proč?”

„Jsem nemocný starý člověk,” odpověděl Bender. „Jen srdce se mi ještě nechce zastavit.”

„To se mi nezdá, jak vás tak poslouchám.”

„To byste mě měl vidět. Nemoci, které jsem posbíral na cestách, se teď vrátily, aby zničily všechno, co mi ještě z těla zůstává. Není na mě hezký pohled a tak si většinou nedopřávám potěšení z návštěv. Ale prozradím vám, pane Permuttere, jak to uděláme. Pošlu vám tu knihu jako dar.”

„Proboha, pane, přece nemůžete…”

„Ne, ne, trvám na tom. Frank Adams mi vypravoval o vaší skvělé knihovně o lodích. Bude mi milejší někdo jako vy, kdo ocení ten deník a ponechá si ho, než nějaký sběratel, který ho prostě vystaví do police, aby zapůsobil na známé.”

„To je od vás opravdu ohromně milé,” upřímně děkoval Perlmutter. „Taková štědrost mi prostě vyráží dech.”

„Snad vám to udělá radost,” velkoryse ho ujistil Bender.

„Mám dojem, že byste si ten deník rád prostudoval co nejdřív.”

„Nechci vás tím obtěžovat.”

„Ani v nejmenším. Pošlu vám ho expresní poštou tak, abyste ho dostal do rukou hned ráno.”

„Děkuji, pane Bendere. Moc vám děkuji. Budu s tím deníkem zacházet s veškerou úctou, jaká mu náleží.”

„Tedy dojednáno. Doufám, že v něm najdete to, po čem pátráte.”

„To já také,” ujistil ho Perlmutter, který už o tom byl sám pevně přesvědčen. „Věřte mi, já v to také doufám.”

Následující ráno, dvacet minut po desáté, Perlmutter otevřel dveře ještě dřív, než doručovatel expresní pošty stihl stisknout zvonek. „Pan Perlmutter? Asi už na to čekáte,”

řekl černovlasý mladík, kterého zdobily brýle a upřímný úsměv.

„Jako dítě na ježíška,” zasmál se Perlmutter a podepsal převzetí pevné obálky.

Spěchal do pracovny a ještě v chůzi strhl nálepku a obálku otevřel. Posadil se ke stolu, nasadil si brýle a uchopil do rukou deník Thomase Cuttilla jako by to byl svatý grál.

Deník byl vázán v kůži nějakého už nezjistitelného zvířete a stránky tvořil zažloutlý, ale dokonale zachovalý pergamen.

Inkoust byl hnědý, pravděpodobně odvar, který se Cuttillovi podařilo vyrobit z kořenů nějakého stromu. Bylo to pouhých dvacet stránek. Záznamy byly sepsány květnatou alžbětinskou prózou své doby. Rukopis byl vypracovaný a pouze malé množství pravopisných chyb svědčilo o tom, že pisateli se na onu dobu dostalo dobrého vzdělání. První zápis byl datován v březnu 1578, ale byl učiněn až mnohem později.

Moje podivuhodná historie uplynulých šestnácti let od Thomase Cuttilla, původně z Devonshiru.

Byl to příběh námořníka ze ztroskotané lodi, který byl vyvržen na břeh poté, co sotva přežil řádění rozzuřeného moře, a jenž zažil neuvěřitelné těžkosti v divoké krajině při svém neúspěšném pokusu o návrat domů. Jak četl jednotlivé pasáže, od chvíle kdy Cuttill vyplul z Anglie spolu s Drakem, Perlmutter si uvědomoval, že deník je sepsán mnohem poctivějším stylem než vyprávění z následujících staletí, zaplavená poučováním, romantickým přeháněním a banálnostmi. Cuttillova vytrvalost, jeho vůle po přežití a jeho mimořádná schopnost překonávat nejhorší překážky, aniž by jedinkrát prosil o pomoc boží, na Perlmuttera velmi zapůsobily. Cuttill byl člověk, jakého by stálo za to poznat.

Když zjistil, že jako jediný na galeoně přežil poté, co ji přílivová vlna vrhla hluboko do vnitrozemí, Cuttill se rozhodl raději pro neznámé hrůzy hor a džungle, než pro zajetí a mučení ze strany mstivých Španělů, kteří byli vzteklí jako vosy, když zjistili, že se ten nenáviděný Angličan Drake tak drze zmocnil jejich galeony naložené zlatem.

Jediné, co Cuttill věděl, bylo, že Atlantický oceán leží kdesi v dáli na východě. Jak je to daleko se mohl pouze dohadovat. Dospět až k moři a nějak tam nalézt přátelskou loď, která by ho odvezla zpátky do Anglie, by se rovnalo skoro zázraku. Byla to ale jediná cesta, která se mu nabízela.

Na západních svazích And už Španělé vybudovali kolonie a velké statky, na kterých nyní pracovali kdysi hrdí Inkové, zotročení a decimovaní nelidským zacházením a infekcemi zarděnek a neštovic. Cuttill pronikal mezi farmami pod rouškou tmy a kradl jídlo, kde se dalo. Po dvou měsících putování, kdy každou noc urazil jen několik kilometrů, aby unikl Španělům a vyhnul se pohledům veškerých indiánů, kteří by ho mohli prozradit, překonal kontinentální předěl And, prošel pustými údolími a sestoupil do zeleného pekla Amazonské pánve.

Od téhle chvíle se Cuttillovi stal život ještě horším utrpením. Brodil se v nekonečných mokřinách, které mu sahaly až po hruď, prodíral se lesy tak hustými, že doslova každý krok si musel prosekat svou námořnickou šavlí.

Mraky hmyzu, aligátoři a hadi se pro něj stali každodenní hrozbou, přičemž hadi většinou útočili bez varování. Trpěl průjmy a horečkou, ale stále se rval vpřed, i když někdy za denního světla urazil sotva sto metrů. Po několika měsících narazil na vesnici nepřátelských domorodců, kteří ho okamžitě spoutali provazy a jako otroka ho věznili po celých pět roků.

Nakonec se Cuttillovi podařilo uniknout v ukradené dlabané kánoi a za noci pod ubývajícím měsícem odplout po proudu Amazonky. Nakazil se malárii, ale když už ho jen krůček dělil od smrti a v bezvědomí se nechal unášet ve své kánoi, objevily ho dlouhovlasé příslušnice místního kmene, které ho vyléčily a vrátily mu zdraví. Byl to stejný kmen, na který při hledání Eldoráda narazil španělský dobyvatel Francisco de Orellana. Protože místní ženy byly schopny zkřížit zbraně i s kterýmkoli mužem, de Orellana pak zdejší řeku pojmenoval Amazonka na počest válečnic ze starořeckých legend.

Tyto ženy a také hrstku mužů, kteří s nimi žili, Cuttill seznámil s několika nástroji, které šetří práci. Postavil hrnčířský kruh a naučil je vyrábět dokonalé velké nádoby a říční čluny. Zkonstruoval kolové povozy a vodní kola na zavlažování a ukázal jim, jak používat kladku na zdvihání těžkých břemen. Zakrátko jim Cuttill připadal jako bůh a v rámci kmene si spokojeně žil. Tři z nejkrásnějších žen si vzal za manželky a v rychlém sledu s nimi měl několik dětí.

Odhodlání vrátit se zase domů v něm ale postupně sláblo.

Když opouštěl Anglii, byl svobodný, a teď si byl skoro jistý, že nežije už žádný z jeho příbuzných nebo kamarádů námořníků, kdo by ho doma vítal. A potom bylo také možné, že Drake, který si potrpěl na přísnou disciplínu, by mohl požadovat jeho potrestání za ztrátu Concepcion.

Protože by už nedokázal snášet únavu a obtíže dlouhé cesty, Cuttill se neochotně smířil s tím, že zbývající léta svého života stráví zde, na březích Amazonky. Když tudy potom procházela skupina portugalských výzkumníků, svěřil jim svůj deník a požádal je, aby ho nějakým způsobem dopravili do Anglie a odevzdali do rukou Francise Drakea.

Perlmutter dočetl deník, zaklonil se v otáčecím křesle, sundal si brýle a protřel oči. Pokud snad měl nějaké pochybnosti o autenticitě textu, rychle ho opustily. Stránky tohoto pergamenu potvrzovaly tak tvrdé a kruté zkušenosti, že sotva mohly být dílem slábnoucího a umírajícího pomatence. Cuttillovo vyprávění se mu nezdálo být vymyšlené ani přehnané. Perlmutter si teď byl docela jistý, že zážitky a utrpení, kterými prošel lodivod Francise Drakea, se skutečně udály a že jejich popis byl upřímným dílem osoby, která prožila to, co zde popsala.

Perlmutter se vrátil k jádru svého pátrání, Cuttillově stručné zmínce o pokladech, které Drake zanechal na palubě Concepcion. Znovu si posadil brýle na impozantní červený nos a obracel stránky až k poslednímu záznamu: *****

Moje mysl je jako pevná loď hnaná severními větry. Už nebudu moci se vrátit do vlasti. Obávám se, že kapitán Drake byl na mne popuzen, že jsem se nevrátil do Anglie s vytouženými poklady a nefritovou skříňkou se zauzlovanou šňůrou, aby mohly být odevzdány naší dobré královně Bess.

Zanechal jsem je na ztroskotané lodi. Nyní budu pochován zde, mezi lidmi, kteří se stali mojí rodinou.

Sepsáno vlastní rukou Thomase Cuttilla, lodního mistra na Golden Hinde, tohoto neznámého dne léta 1594.

*****

Perlmutter pomalu zdvihl pohled a zadíval se na španělskou kresbu ze sedmnáctého století, zobrazující flotilu španělských galeon plujících mořem pod zlatooranžovou září zapadajícího slunce. Vyštrachal ji kdysi v jednom bazaru v Segovii a odvezl si ji domů za pouhou desetinu její skutečné hodnoty. Jemně zavřel křehký deník, nadzdvihl ze židle svou váhu a začal procházet místností s rukama spojenýma za zády.

Tak tedy onen člen Drakeovy posádky skutečně žil a zemřel kdesi na březích Amazonky. Španělská galeona byla skutečně vržena do pobřežní džungle obrovskou přílivovou vlnou. A nefritová skříňka, obsahující zauzlované provázky, skutečně kdysi také existovala. Je možné, že dosud leží někde pod hnijícími dřevěnými troskami galeony? Čtyři století staré tajemství se konečně vynořilo ze stínů času a odhalilo lákavé vodítko. Perlmutter byl se svým úspěšným pátráním spokojen, velmi dobře si ale uvědomoval, že potvrzení dávného mýtu je pouze prvním svůdným krokem v honbě za pokladem.

Dalším trikem, možná dokonce tím nejsložitějším, bude zúžit okruh pátrání na co možná nejmenší prostor.

19 KAPITOLA

Hiram Yaeger zbožňoval svůj veliký superpočítač stejně jako vlastní ženu a děti a možná i víc; jen zřídka se dokázal odtrhnout od obrazců promítaných na jeho obřím monitoru a jít domů k rodině. Počítače se staly jeho životem od chvíle, kdy se poprvé zahleděl na obrazovku monitoru a zadal první příkaz. Jeho láska k nim nikdy nevychladla. Spíš se během let měnila ve vášeň, zvlášť když podle vlastního návrhu postavil obří počítačovou síť pro oceánskou databázi NUMA. Ona neuvěřitelná ukázka moci, jediným stisknutím kláves a příkazem hromadit informace, ho nepřestávala ohromovat. Klávesnice se dotýkal jemně, jako by šlo o živou bytost, a jeho nadšení začínalo vždy narůstat, sotva se jednotlivé bity a části informací začínaly řetězit a odhalovat tak požadované řešení.

Yaeger

se

stal

nedílnou

součástí

rozsáhlé

vysokorychlostní počítačové sítě schopné přenášet obrovské množství

dat

mezi

knihovnami,

novinovými

a

časopiseckými

archívy,

vědeckými

laboratořemi,

univerzitami a historickými ústavy po celém světě. Tato „informační superdálnice”, jak se jí začalo říkat, mohla vysílat miliardy bitů informací během jediného bliknutí kursoru. Ponořen do gigabitové sítě teď Yaeger začal vytahovat a shromažďovat tolik informací, aby mu umožnily nahodit síť, která se šedesátiprocentní jistotou bude obsahovat čtyři století starou galeonu uvězněnou na pevnině.

Pátrání po lodi Nuestra Seňora de la Concepcion ho natolik pohltilo, že ani nezpozoroval a nezaslechl, když do jeho svatyně nejsvětější vstoupil admirál James Sandecker a usedl na židli za jeho zády.

Zakladatel a první ředitel NUMA byl malý postavou, ale naplněn takovým množstvím testosteronu, že by jimi mohl pohánět útočnou řadu Dallaských kovbojů. Ve svých osmapadesáti byl vždy upravený a byl natolik posedlý udržováním dobré kondice, že každé ráno běhal osm mil ze svého bytu do impozantní skleněné budovy, jejíž osazenstvo tvořilo na pět tisíc inženýrů, vědců a dalších zaměstnanců, kteří dohromady tvořili NUMA, podmořskou partnerskou agenturu kosmické NASA. Hlavu mu pokrývaly rovné, ohnivě rudé vlasy, šedivějící na spáncích a rozdělené uprostřed, a bradu mu zdobila obrovská vandykeovská bradka. Jakkoli byl posedlý zdravím a správnou výživou, nikdo ho nevídal bez tlustého doutníku z tabáku, který pro něj osobně vybíral a jež nechával ručně vyrábět jeden majitel plantáže na Jamajce.

Pod jeho řízením se NUMA chopila oblasti oceánologie a učinila ji stejně populární jako kosmický výzkum. Jeho vytrvalé žádosti o financování, které v Kongresu podporovalo dvacet předních univerzit se specializovanými katedrami námořních věd a skupina velkých korporací investujících do podmořských projektů, umožnily NUMA dosáhnout značných vědeckých průlomů v oblasti podmořské geologie a těžby, námořní archeologie, biologických studií mořského života a studií o vlivu oceánů na zemské klima. Jedním z jeho největších přínosů možná bylo i to, že plně podporoval Hirama Yaegera s jeho projektem počítačové sítě, jež se stala nejdokonalejším a nejrozsáhlejším archívem oceánologie ve světě.

Sandecker se netěšil u washingtonské byrokracie všeobecnému obdivu, byl ale uznáván jako tvrdý, rozhodný a čestný muž a jeho vztahy se šéfem Bílého domu byly vřelé a přátelské.

„Pokročil jste nějak?” zeptal se Yaegera.

„Promiňte, admirále,” odpověděl Yaeger, aniž by se otočil. „Neviděl jsem vás vcházet. Byl jsem právě uprostřed sbírání dat o mořských proudech u břehů Ekvádoru.”

„Nestřílej si ze mě, Hirame!” řekl Sandecker a na tváři se mu zjevil výraz lovící fretky. „Vím po čem jdeš.”

„Pane?”

„Pátráš po úseku pobřeží, na který v roce 1578 udeřila přílivová vlna.”

„Přílivová vlna?”

„Však víš, taková ta obrovská zeď vody, která se vyvalila z moře a zanesla španělskou galeonu přes pláž až do džungle.” Admirál vypustil oblak jedovatého kouře a pokračoval: „Nejsem si vědom, že bych snad schválil nějaký hon za pokladem z rozpočtu NUMA a v pracovní době.”

Yaeger se odmlčel a otočil se na židli kolem vlastní osy.

„Vy už o tom víte?”

„Přesněji řečeno, věděl jsem a vím o tom od samého začátku.”

„Víte, co jste zač, admirále?”

„Prohnaný starý skotský parchant, který čte lidem myšlenky,” s jistým uspokojením mu napověděl admirál.

„A řekl vám také váš poradní sbor skřítků, že celá ta přílivová vlna a galeona nejsou nic víc než folklór?”

„Jestli má někdo nos na to, aby vyčenichal fakta mezi smyšlenkami, je to náš přítel Dirk Pitt,” trval Sandecker na svém. „Tak cos vyhrabal?”

Yaeger se unaveně usmál a odpověděl. „Začal jsem se šťourat v nejrůznějších geografických informačních systémech, abych někde mezi Limou a Panama City zjistil logické místo, kde by mohla loď zůstat ukrytá v džungli víc než čtyři století. Díky globálním navigačním družicím teď můžeme spatřit i takové detaily ve Střední a Jižní Americe, které nikdy předtím nikdo nezmapoval. Nejprve jsem prostudoval mapy tropic-„

“Jakých?”

„Třeba jak vysoká byla vlna a jakou rychlostí se pohybovala.”

„Musela být vysoká přinejmenším třicet metrů a valit se přes sto padesát kilometrů za hodinu, aby pět set sedmdesát tun těžkou loď vrhla tak hluboko do džungle, že už ji nikdo nenašel.”

„No tak se podíváme, co nám s tím udělá digitální zobrazení.”

Yaeger vyťukal na klávesnici sérii povelů a zaklonil se v křesle, několik vteřin pozoroval monitor a zkoumal obraz, který na něm vyvolal. Speciálními klávesami ještě doladil grafiku, až vygeneroval realistickou a dramatickou simulaci přílivové vlny valící se přes imaginární pobřeží. „Tady to máte,” oznámil. „Konfiguraci virtuální reality.”

„A teď tam stvoř ještě loď,” poručil si Sandecker.

Yaeger sice nebyl odborník na konstrukci galeon ze šestnáctého století, ale přesto vyrobil její celkem slušný obraz, jak se pohupuje na vlnách, podobný jako u pohyblivé grafiky promítané rychlostí šedesáti záběrů za vteřinu.

Galeona vypadala tak realisticky, že nikoho, kdo by teď vstoupil do místnosti, by nenapadlo, že se tu nepromítá film.

„Jak to vypadá, admirále?”

„To by člověk nevěřil, že stroj může stvořit něco tak skutečného,” přiznal zjevně uchvácený Sandecker.

„Měl byste vidět nejnovější počítačem generovaný film, ve kterém dávno zapadlé hvězdy hrají spolu se současnými.

Na video Arizona Sunset jsem se díval nejméně tucetkrát.”

„A kdo hraje v hlavním rolích?”

„Humphrey Bogart, Lionel Barrymore, Marilyn Monroeová a Julia Robertsová a Tom Cruise. Působí to tak skutečně, že byste přísahal, že to natáčeli všichni spolu.”

Sandecker položil Yaegerovi ruku na rameno. „Tak se ještě podívejme, jestli se nám podaří celkem přesný dokument.”

Yaeger udělal několik kouzel s počítačem a pak už oba muži fascinovaně sledovali moře tak modré a zřetelné, jako by se na ně dívali lodním okénkem. Potom se voda začala pomalu zmítat ve vlně od pobřeží a stáhla loď k mořskému dnu tak suchému, že na chvíli vypadala jako pouhá hračka na pokrývce dětské postýlky. Najednou počítač zobrazil vlnu, která se valila zpět ke břehu, zdvíhala se výš a výš, zavalila loď masou pěny ze zvířeného písku a vody a neuvěřitelnou rychlostí ji hnala k zemi, až konečně se loď zastavila a dosedla, zatímco vlna ztratila sílu a pohasla.

„Pět kilometrů,” poznamenal Yaeger. „Měla by být asi pět kilometrů od břehu.”

„Není divu, že zmizela a upadla v zapomnění,” řekl Sandecker. „Navrhuji, aby ses spojil s Pittem a dohodl s ním, že mu odfaxuješ koordináty z počítače.”

Yaeger se obrátil na Sandeckera a v jeho pohledu byl netajený údiv: „Dáváte souhlas k pátrání, admirále?”

Sandecker vstal a cestou ke dveřím vyloudil na tváři výraz překvapení. Těsně předtím než vyšel ven, obrátil se a šaškovsky se zakřenil. „Já přece nemůžu vydat souhlas k něčemu, co se může změnit v hon na divoké husy, nebo snad ano?”

„Opravdu si myslíte, že to, co jsme tu sledovali, byl jen hon na divoké husy?”

Sandecker pokrčil rameny: „Ty už máš svoje kouzla za sebou. Jestli ta loď opravdu leží někde v džungli a ne na mořském dně, je teď už na Pittovi a Giordinovi, aby obrátili peklo vzhůru nohama a našli ji.“

20 KAPITOLA

Giordino zamyšleně pozoroval zaschlou červenou skvrnu na kamenné podlaze chrámu. „Po Amaruovi není v troskách ani stopy,” prohlásil nevzrušeně.

„To bych rád věděl, jak daleko se dostal,” zeptal se Rodgers, aniž by se na někoho přímo obracel. Spolu se Shannon dorazili hodinu před polednem od posvátné studny vrtulníkem, který pilotoval Giordino.

„Museli ho odnést ti jeho kamarádi žoldáci,” nadhodil Pitt.

„Vědět, že takový sadista jako Amaru snad stále ještě žije,” řekl Rodgers, „Je samo dost dobrý důvod pro špatné spaní.” Giordino jen lhostejně pokrčil rameny. „I kdyby přežil tu raketovou kanonádu, musel vykrvácet.”

Pitt se ohlédl a podíval se na Shannon, která řídila partu archeologů a malou armádu dělníků. Právě číslovali kamenné bloky z chrámu a připravovali je na pozdější restaurování. Zdálo se, že v troskách něco objevila a naklání se, aby si to lépe prohlédla. „Člověk jako Amaru hned tak neumře. Neřekla bych, že jsme o něm slyšeli naposledy.”

„To není nejlepší vyhlídka,” řekl Rodgers, „zvlášť když k tomu připočtu poslední zprávy z Limy.”

Pitt zdvihl obočí. „Netušil jsem, že takhle hluboko v Andách chytneme CNN.”

„Teď už ano. Ten vrtulník, který přistál asi před hodinou, patří peruánské tiskové kanceláři. Přivezl tým televizních reportérů a horu přístrojů. Údolí mrtvých se dostalo do světových zpráv.”

„A co za novinky nám přivezli?” naléhal Giordino.

„Armáda a policie přiznaly, že se jim nepovedlo pochytat vojenské zběhy a žoldnéře, kteří sem do údolí přiletěli podřezat nám krky a odvézt památky. A vyšetřování nevedlo ani k odhalení žádného z Amaruových vykrádačů hrobů.”

Pitt se na Rodgerse zašklebil. „To nejsou zrovna zprávy, které by se v hlášeních zvlášť pěkně vyjímaly.”

„Úřady se pokoušejí zachránit si tvář tvrzením, že zloději zahrabali kořist v horách a sami se ukrývají v brazilských pralesích kolem Amazonky.”

„Což ovšem je na hony vzdáleno pravdě,” řekl Pitt.

„Proč jinak by americká celní správa trvala na tom, že jí máme vypracovat inventář ukradených věcí? Tam to vědí mnohem líp. Ba ne, žádná kořist není zahrabaná bůhvíkde vysoko v horách. A jestli mám správně přečtené hlavouny v pozadí Solpemachaka, ti jistě nepatří k lidem, kteří by zpanikařili a utekli. Jejich informátoři v armádě jim včas dávali průběžně vědět o každém kroku, který se proti nim podniká, už od první minuty, kdy se úderná jednotka shromáždila a vyrazila je pochytat. Tak se také dověděli o letovém plánu armádních letadel a mohli si zvolit vlastní bezpečnou trasu, aby se jim vyhnuli. Když narychlo naložili památky, odletěli na předem dohodnutou schůzku na některém zastrčeném letišti nebo v přístavu, odkud ukradené poklady odvezlo za hranice buď nákladní letadlo nebo loď.

Moc bych se divil, kdyby se Peru ještě kdy setkalo se svými uloupenými poklady.”

„To je pěkně vypracovaný scénář,” zamyšleně poznamenal Rodgers. „Nezapomínáte ale, že ti lumpové měli jen jeden vrtulník, když jsme jim záložní ukradli?”

„A ten jsme potom srazili do hor,” dodal Giordino.

„Myslím, že kdybychom znali celou pravdu, došlo by nám, že v závěsu za gangem druhořadých zabijáků řízených šéfem, který představoval doktora Millera, následovalo několik těžkých nákladních vrtulníků, snad starých modelů Chinook, které Boeing rozprodává po celém světě. Ty létají i s padesáti vojáky nebo dvacetitunovým nákladem. Na zemi jim tak zbývalo ještě dost žoldáků, aby naložili památky. A od našeho útěku měli spoustu času na zpáteční cestu až do chvíle, kdy nám se podařilo vyburcovat peruánské úřady, jimž také nějakou tu dobu zabralo zalarmovat vlastní letecký sbor.”

Rodgers na Pitta zíral se stále rostoucím obdivem. Jen na Giordina to nezapůsobilo. Z mnohaleté zkušenosti už veděl, že Pitt patří k tomu výjimečnému druhu lidí, kteří se dokáží zamyslet a do nejmenších podrobností rozebrat události přesně, jak se staly. S takovým darem se rodí jen pramálo mužu či žen. Podobně jako největší matematici a fyzikové jsou schopni vypočítat neuvěřitelně složité formule na úrovni nepochopitelné lidem, kteří nemají na čísla hlavu, tak Pitt operoval v oblasti dedukcí způsobem vlastním snad jen hrstce nejlepších světových kriminálních vyšetřovatelů.

Giordino už z toho kolikrát málem šílel, jak zatímco se pokoušel Pittovi něco vysvětlit, pronikavé zelené oči se zaostřily na jakýsi neviditelný předmět v dáli a on v tu chvíli věděl, že Pitt už přišel na všechno.

Zatímco Rodgers přemítal nad Pittovou rekonstrukcí událostí a pokoušel se najít na ní vadu, velký muž agentury NUMA obrátil pozornost k Shannon.

Skláněla se na rukou a kolenou na chrámové podlaze a jemným štětečkem opatrně odstraňovala prach a drobné úlomky suti z pohřebního oděvu. Textilie byla utkána z vlny a ozdobena mnohobarevnou výšivkou představující smějící se opici s krutými vyceněnými zuby a zkroucenými hady místo rukou a nohou.

„Takhle se oblékali parádiví Chachapoyové?” zeptal se.

„Ne, to je Inka.” Shannon se ani neotočila a nezvedla oči od práce, která ji docela pohlcovala.

„Je to ale nádherné dílo,” obdivoval se Pitt.

„Inkové a jejich předci byli nejlepšími barvíři a tkalci světa. Jejich vyspělé techniky tkaní byly tak složité a časově náročné, že ani dnes je nelze kopírovat. Nikdo s nimi nemůže soutěžit v křížové stavbě tapiserií. Nejlepší tkalci tapiserií ve středověké Evropě používali osmdesát pět vláken na jeden palec. Staří Peruánci používali až pět set vláken na palec. Není se co divit, že Španělé omylem považovali jemnější incké tkaniny za hedvábí.”

„Možná teď právě není nejlepší čas věnovat se umění, ale chceme vám oznámit, že spolu s Alem jsme už dokončili nákresy předmětů, které jsme zahlédli, než se střecha chrámu zhroutila.”

„Předejte je doktoru Ortizovi. Toho nejvíc zajímá, co se rozkradlo.”

Potom se obrátila zpátky k vykopávkám, plně pohlcena vlastními úkoly.

O hodinu později Gunn našel Pitta stát vedle Ortize, který řídil několik dělníků odstraňujících vegetaci z velké plastiky připomínající okřídleného jaguára s hadí hlavou.

Široce rozevřené hrůzné čelisti odhalovaly sadu strašlivých zahnutých tesáků. Obrovské tělo a křídla byly vytesány ve vstupním otvoru velkého pohřebního domu. Jediný vchod vedl rozevřenou tlamou, jež byla dostatečně velká, aby jí dovnitř proklouzl muž. Od paty až po vrcholky roztažených křídel měřilo kamenné zvíře přes šest metrů.

„Takového bych nerad potkal za noci v temné uličce,”

prohlásil Gunn.

Doktor Ortiz se otočil a zamával mu na pozdrav. „Je to dosud

největší

nalezená

Chachapoyská

skulptura.

Domnívám se, že pochází někdy z doby mezi léty 1200 a 1300 po Kristu.”

„Jmenuje se nějak?” zeptal se Pitt.

„Demonio del Muertos,” odpověděl Ortiz. „Démon mrtvých byl chachapoyský bůh, který byl ústřední silou ochranného rituálu spojeného s kultem podsvětí. Zčásti jaguár, zčásti kondor a zčásti had zatnul své tesáky do každého, kdo rušil mrtvé, a potom ho strhl do temných hlubin země.”

„No, nebyl zrovna moc hezký,” podotkl Gunn.

„Démoni ani neměli být. Jejich zpodobnění se navzájem lišila velikostí, od takových jako je tato socha, až po ne větší než lidská dlaň. To záleželo na bohatství a postavení zesnulého. Dovedu si představit, že je najdeme snad v každé hrobce a pohřební jeskyni v celém údolí.”

„Neměli staří Mexičané za boha také nějakého hada?”

zajímal se Gunn.

„Ano, byl to opeřený had Quetzalcoatl, jenž byl nejdůležitějším středoamerickým božstvem, počínaje Olméky v 9. století před Kristem až po Aztéky v době španělského podmanění. Inkové měli také sochy hadů, ale žádné vzájemné spojení se zatím neprokázalo.”

Ortiz se odvrátil, protože jeden z pracovníků na něj mával, aby si prohlédl malou figurku vykopanou v sousedství velké sochy. Gunn vzal Pitta za paži a odvedl ho o kus dál k nízké kamenné zídce, na niž se posadili.

„S posledním zásobovacím vrtulníkem přiletěl kurýr z amerického velvyslanectví v Limě a shodil i poštovní zásilku faxovanou z Washingtonu,” řekl a vyjmul složku z kufříku.

„Od Yaegera?” dychtivě se ptal Pitt.

„Jak od Yaegera, tak od tvého přítele Perlmuttera.”

„Podařilo se jim něco najít?”

„Přečti si to sám,” řekl Gunn. „Julien Perlmutter našel líčení trosečníka z galeony vržené přílivovou vlnou do džungle.”

„Začíná to dobře.”

„A pokračuje to ještě lépe. Líčení se zmiňuje o nefritová skříňce obsahující zauzlované provázky. Nejspíš ta skříňka dosud spočívá mezi hnijícími prkny galeony.“

Pittovi se rozzářily oči jako majáky. „Drakeovo kipu.”

„Vypadá to, že pověst nelhala,” potvrdil Gunn se širokým úsměvem.

„A co Yaeger?” optal se Pitt a začal se prohrabovat papíry.

„Analyzoval na počítači existující data a vyšly mu z toho síťové souřadnice, které umisťují galeonu do oblasti deseti čtverečních kilometrů.”

„To je mnohem menší, než jsem počítal.”

„Řekl bych, že naše naděje najít galeonu a jantarovou skříňku se tak zlepšily o dobrých padesát procent.”

„Zůstaň raději u třiceti procent,” varoval ho Pitt, jenž držel v ruce list od Perlmuttera, obsahující známé údaje o konstrukci, vybavení a nákladu galeony Nuestra Seňora de la Concepcion. „S výjimkou čtyř kotev, které pravděpodobně náraz přílivové vlny odnesl pryč, veškerá další magnetická znamení přítomnosti železa na palubě budou natolik nezřetelná, že je magnetometr nezjistí z větší vzdálenosti, než bys dohodil kamenem.”

„Ty nové přístroje od EG&G Geometrics mohou najít i malá množství železa na poměrně slušnou vzdálenost.”

„Čteš mi myšlenky. Frank Stewart má jeden takový na Deep Fathom.”

„Budeme ale potřebovat vrtulník, který vynese senzor nad vrcholky stromů pralesa,” konstatoval Gunn.

„To je tvoje práce,” řekl mu na to Pitt. „Znáš někoho v Ekvádoru?”

Gunn se na chvíli zamyslel a pak se mu rty roztáhly v úsměvu. „Čistě náhodou výkonný ředitel státní petrolejářské společnosti CEPE je naší agentuře zavázán za to, že ho navedla na rozsáhlá ložiska přírodního plynu v zálivu Guayaquil.”

„Tak to nám toho dluží hodně, rozhodně dost na to, aby nám půjčil éro.”

„O tom ani v nejmenším nepochybuj.”

“Jak dlouho ti může trvat, než se do nich zakousneš?”

Gunn zdvihl zápěstí a přes brýle se podíval na své staré, spolehlivé hodinky. „Dej mi dvacet minut, abych jim zavolal a dohodl se s nimi. Potom oznámím Stewartovi, že se zastavíme a naložíme magnetometr. A pak se spojím s Yaegerem, abych si jeho údaje ještě ověřil.”

Pitt na něj zaraženě zíral. „Washington není zrovna za rohem. Pořádáš konferenční jednání pomocí kouřových signálů nebo prostřednictvím zrcadel?”

Gunn sáhl do kapsy a vytáhl něco, co vypadalo jako malý mobilní telefon. “Je to poslední model, bezdrátový a s dosahem po celém světě.”

„Já tenhle systém znám,” přiznal Pitt. „Pracuje prostřednictvím družicových zesilovačů. Ale kdes k němu přišel?”

Gunn se kradmo rozhlédl mezi ruinami. „Drž jazyk za zuby. Je to pouze dočasná výpomoc ze strany peruánského televizního štábu.”

Pitt se zadíval na malého obrýleného přítele, naplněn obdivem i překvapením. Nestávalo se často, že by ostýchavý Gunn vyklouzl ze své akademické skořápky a provedl nějakou klukovinu. „Jseš skvělý, Rudi. A je mi jedno, co o tobě šíří klepařské sloupky v novinách.”

*****

Pokud jde o staré památky a poklady, lupiči sotva prohrabali povrch Města mrtvých. Zaměřili se na královské hrobky v okolí chrámu, ale díky Pittovu vpádu už neměli čas na rozsáhlé vykopávky ve většině vzdálenějších hrobů. V

mnohých z nich byly uloženy ostatky vysokých úředníků Chachapoyské konfederace. Ortiz a jeho skupina archeologů nalezli rovněž zřejmě zcela nedotčené pohřební domy osmi velmožů. Z Ortize přímo prýštila radost, když zjistil, že královské rakve jsou v původním stavu a zřejmě je dosud nikdy nikdo neotevřel.

„Budeme potřebovat deset let, a možná dvacet, než uskutečníme úplné vykopávky v údolí,” řekl Ortiz při obvyklém rozhovoru po večeři. „Žádný objev v Americe se nemůže rovnat tomuto co do obrovského počtu památek.

Musíme na to jít pomalu. Ani jediné květinové semínko, ani úlomek náramku nelze přehlédnout. Nic nesmíme vynechat, protože tady máme nesrovnatelnou možnost pochopit chachapoyskou kulturu.”

„To je práce šitá pro vás na míru,” řekl Pitt. „Jen doufám, že žádné z chachapoyských pokladů vám nikdo nerozkrade cestou do národního muzea.”

„Ztráty po cestě odtud do Limy mi dělají nejmenší starost,” odpověděl Ortiz. „V našich muzeích se rozkrade skoro stejně artefaktů jako z původních hrobů.”

„To nemáte žádná bezpečnostní opatření, která by národní hodnoty chránila?” zeptal se Rodgers.

„Samozřejmě, ale profesionální zloději umění jsou velice zkušení. Často vymění původní artefakty za dokonale vypracované podvrhy. Měsíce a někdy celé roky mohou uplynout, než se takový zločin podaří odhalit.”

„Jsou to jen tři týdny,” řekla Shannon, „co Muzeum národního dědictví v Guatemale ohlásilo krádež předkolumbovských uměleckých předmětů, jejichž hodnota se odhaduje na osm milionů dolarů. Zloději se převlékli za strážce a odnesli nedocenitelné předměty během návštěvních hodin, jako kdyby je prostě stěhovali z jednoho křídla budovy do druhého. Nikoho ani nenapadlo na něco se jich ptát.”

„Mou oblíbenou,” řekl Ortiz, aniž by se usmál, „byla krádež čtyřiceti pěti nápojových misek z dob dynastie Šang ve dvanáctém století, ke které došlo v muzeu v Pekingu.

Zloději opatrně rozebrali skleněné vitríny a přearanžovali zbylé kousky tak, aby to vypadalo, že nic nechybí. Trvalo to tři měsíce, než kurátor zjistil, že některé kusy jsou pryč a byly ukradeny.” Gunn si sundal brýle a hledal na nich šmouhy. „Netušil jsem, že krádeže umění jsou tak rozšířené.”

Ortiz přikývl. „V Peru se největší umělecké sbírky rozkrádají skoro stejně často, jako se loupí v bankách. Ještě tragičtější je, že zloději jsou čím dál drzejší. Ani trochu neváhají unést sběratele a žádat po něm výkupné, jímž samozřejmě jsou jeho umělecké sbírky. A často ho prostě zavraždí a potom mu vyrabují dům.”

„To je ale štěstí, že z Údolí mrtvých zmizel jen zlomek uměleckých památek předtím, než se lupiče podařilo vystrnadit,” prohlásil Pitt.

„Opravdové štěstí. Bohužel, ty nejvybranější kousky už zmizely někde v cizině.”

„Jen mi je divné, že huaqueros už město neobjevili mnohem dřív,” pronesla Shannon a zoufale se snažila nezkřížit pohled s Pittovým.

„Pueblo de los Muertos leží v odlehlém údolí devadesát kilometrů od nejbližší vesnice,” odpověděl Ortiz. „Cestovat sem představuje obrovskou obtíž, zvlášť pěšky. Místní obyvatelé nemají důvod trmácet se sem sedm nebo osm dní kvůli něčemu, o čem předpokládají, že existuje pouze v legendách o jejich vzdálené minulosti. Než Hiram Bingham objevil ve vysokých horách Machu Picchu, místní obyvatelé tam ani nezabrousili. A přestože ostřílený huaquero se tím odradit nedá, potomci Chachapoyů dosud věří, že zříceniny v okolí hory v hustých lesích na východě chrání démoničtí bohové podobní tomu, kterého jsme objevili dnes odpoledne. Na smrt se bojí přiblížit se k nim.”

Shannon přitakala. „Mnozí stále přísahají na to, že kdo objeví Město mrtvých a vstoupí do něj, zkamení.”

„No jo,” povzdechl si Giordino. „To je ta dávná průpovídka, budiž proklet, kdokoli narušíš klid mých kostí.”

„Protože nikoho z nás tady ještě nemrazí v kloubech,”

žoviálně prohodil Ortiz, „zdá se, že zlí duchové, kteří obývají zdejší ruiny, už ztrácejí někdejší sílu.”

„Škoda že si ji nevyzkoušeli na Amaruovi a jeho loupežnících,” rozvedl jeho myšlenku Pitt.

Rodgers se přesunul blíž k Shannon a zezadu ji ochranným gestem položil ruku na krk. „Jestli jsem dobře rozuměl, zítra ráno nám už chcete říci sbohem?”

Shannon se zatvářila překvapeně a ani v nejmenším se nepokoušela dát Rodgersovu ruku zpět. „Opravdu,” zeptala se a zadívala se na Pitta. „Vy odjíždíte?”

Než Pitt stačil odpovědět, Gunn se toho chopil. „Ano, vracíme se na loď a potom máme namířeno na sever do Ekvádoru.”

„Snad se nechystáte v Ekvádoru pátrat po té galeoně, o které jsme se bavili na Deep Fathom?“ zeptala se Shannon.

„Víte snad o nějakém lepším místě?”

„Proč zrovna Ekvádor?” naléhala.

„Alovi se líbí tamní klima,” řekl Pitt a poplácal Giordina po zádech.

Giordino se přidal. „A slyšel jsem, že jsou tam hezká děvčata a celá říčná.”

Shannon se na Pitta zadívala se zájmem. „A vy?”

„Já?” nevinně zamumlal Pitt. „Já tam jedu na ryby.”

21 KAPITOLA

„To je něco pro tebe”, řekl šéf oddělení FBI, zabývajícího se mezistátním obchodem s ukradenými uměleckými předměty, Francis Ragsdale a posadil se do koženkové sedačky v boxu chromem zářící jídelny ve stylu padesátých let. Právě si prohlédl výběr muziky ve starém Wurlitzerově mincovém džuboxu. „Stan Kenton, Charlie Barnett, Stan Getz. Kdo kdy o nich slyšel?”

„Jen lidi, kteří dokáží ocenit dobrou hudbu,” odpověděl Gaskill mladšímu muži. Usadil svou váhu do sedačky na druhé straně boxu a rázem jí dvě třetiny zaplnil.

Ragsdale pokrčil rameny. „To ještě nepřišel můj čas.”

Bylo mu třicet čtyři a velcí hudebníci předchozí éry pro něj představovali jen nejasnou změť jmen, o kterých se před ním občas zmiňovali rodiče. „Chodíš sem často?” Gaskill přikývl. „Vždycky si tady řádně nacpu teřich.”

„Což ovšem není zrovna epikurejské doporučení.”

Hladce oholený Ragsdale, s černými vlnitými vlasy a zjevně dokonale udržovanou postavou, měl fešáckou tvář, příjemné šedé oči a uhlazený výraz hrdiny sentimentálního seriálu, automaticky reagující na všechno, co říká jeho partner. Byl to dobrý vyšetřovatel, práci bral vážně a zachovával také styl FBI v oblékání: měl na sobě tmavý oblek, ve kterém budil dojem úspěšného makléře z Wall Streetu. S

profesionálním smyslem pro detail si prohlížel linoleum na podlaze, kulaté židličky u barového pultu, pravidelně rozložené stojánky na ubrousky a slánky a pepřenky ve stylu art deco v sousedství lahví Heinzova kečupu a skleniček francouzské hořčice. Z jeho výrazu šlo vyčíst zdvořilé znechucení. Nepochybně by dal přednost mnohem módnějšímu restaurantu v centru Chicaga.

„Zvláštní místo. Hermeticky uzavřené uprostřed šedivé čtvrti.”

„Samotná atmosféra je jen polovinou potěšení,”

rezignovaně pronesl Gaskill.

„Čím je to, že když platím já, jíme v prvotřídním podniku, ale když přijde řada na tebe, skončíme v takovéhle vyvařovně pro důchodce?”

„Protože vím, kde vždycky najdu dobrý stůl.”

„A co jídlo?”

Gaskill se usmál. „Je to nejlepší místo co znám, kde si dát dobré kuřátko.”

Ragsdale se na něj podíval, jako by se mu dělalo špatně, a zcela ignoroval jídelní lístek rozmnožený přes kopírák na listu papíru zastrčeného do plastikových desek. „Tak tedy hodím veškerou opatrnost za hlavu a risknu misku polévky a hrnek kafe.”

„A musím ti blahopřát. Prý se ti povedlo vyřešit tu krádež ve Fairchildově muzeu ve Scarsdale a vrátit tam dvacet ztracených nefritových sošek z dynastie Sung.”

„Dvaadvacet. Ale musím přiznat, že jsem nepřišel na toho nejvíc podezřelého, dokud jsem nevyšel naprázdno u všech ostatních

možných. Dvaasedmdesátiletý

šéf

bezpečnostní služby. Kdo by to do něj řekl? V muzeu pracoval skoro třicet dva let. Osobní spis čistý jako čerstvě vydrhnuté ruce chirurga. Kurátor muzea tomu odmítal věřit, dokud se ten staroch nezhroutil a nepřiznal se. Vybíral ty figurky po jedné vždycky jednou za čas celé čtyři roky.

Vrátil se po zavírací hodině, odpojil alarm, otevřel zámky na vitríně a vyhodil sošku do křoví za budovou okénkem koupelny. Pak nahrazoval ukradené sošky méně hodnotnými kousky ze skladu v suterénu. Vyměňoval dokonce i nálepky s katalogovými čísly a dával si pozor, aby při manipulaci se stojícími soškami neporušil vrstvu prachu na spodní stěně vitríny. Byla to tak precizní technika, že úředníci muzea z toho byli celí paf.”

Číšnice, dokonalý prototyp všech podobných, které obsluhují u stolků a barpultů v maloměstských hospůdkách a motorestech, s tužkou zastrčenou za okraj směšného čepečku, čelistmi bez přestání zpracovávajícími žvýkačku a v ortopedických punčochách zakrývajících křečové žíly, se k nim přiblížila s hrotem tužky připraveným nad zeleným notýskem.

„Smím vás obtěžovat otázkou, jakou dnes podáváte polévku?” vznešeným tónem vyzvídal Ragsdale. „Čočkový karí s šunkou a jablkama.” Ragsdale se zatvářil nechápavě.

„Rozuměl jsem vám správně?”

„Mám vám to zvopáknout?”

„Ne, ne, čočková polévka s karí mi úplně postačí.”

Servírka namířila tužkou na Gaskilla. „Vás se ani nemusím ptát.” A hlasem, ve kterém se mísilo roztříštěné sklo s říčním štěrkem, zaječela objednávky neviditelnému šéfovi do kuchyně.

„Po dvaatřiceti letech,” navázal Gaskill na předchozí rozhovor, „co může šéfa bezpečáků vést k tomu, aby se dal na loupení?”

„Vášeň pro exotické umění,” odpověděl Ragsdale. „Ten staroch se hrozně rád dotýkal figurek a kochal se jimi, když zrovna nikdo nebyl nablízku, ale pak mu nový ředitel v rámci úspor snížil plat, právě když on čekal zvýšení. To s ním zamávalo a ještě víc to podnítilo jeho touhu mít ty vystavované nefritové panáčky sám pro sebe. Už od začátku to vypadalo na to, že krádež může mít na svědomí buď jen parta prvotřídních profesionálů, nebo někdo zevnitř.

Nakonec jsem to zúžil na šéfa bezpečnosti a dostal jsem povolení k domovní prohlídce. Měl je tam všechny na krbové římse, do posledního kousku, vyrovnané jako nějaké poháry z kuželkářských soutěží.”

„Děláš teď na něčem novém?” zeptal se Gaskill.

„Zrovna se mi něco dostalo pod ruku.”

„Další krádež v muzeu?”

Ragsdale zavrtěl hlavou. „V soukromé sbírce. Její majitel si na devět měsíců vyjel do Evropy, a když se vrátil domů, všechny stěny byly holé. Osm akvarelů od mexického malíře Diega Rivery.”

„Viděl jsem jeho fresky, které udělal pro Umělecký institut v Detroitu.”

„Odhadci pojišťovacích společností mají pěnu u úst. Zdá se, že ty akvarely byly pojištěny na čtyřicet milionů dolarů.”

„Možná bychom si měli vyměnit poznámky o tomhle případu.”

Ragsdale se na něj zadíval. „Myslíš, že celníci by o to mohli mít zájem?”

„Je tu nepatrná možnost, že máme případ, který s tím má něco společného.”

„Vždycky rád přijmu pomocnou ruku.”

„Viděl jsem fotografie Riverových akvarelů, které by mohly být ty tvoje, ve starých číslech věstníku Ukradené umění. Sestra jich vyhodila plnou krabici, když vyklízela starý dům, který si koupila. Poznám to, až uvidím tvůj seznam. Jestli je tu nějaké spojení, pak čtyři z tvých akvarelů byly hlášeny jako ukradené ze sbírek Mexické univerzity v roce 1923. A jestli je někdo propašoval do Spojených států, tak je to případ pro celníky.”

„To je ale hodně starý příběh.”

„Ne, když jde o ukradené umělecké předměty,” opravil ho Gaskill. „O osm měsíců později zmizelo šest Renoirů a čtyři Gauguinové během výstavy z Louvru.”

„To asi narážíš na toho dávného mistra uměleckých krádeží, jak že se jmenoval?”

„Přízrak,” odpověděl Gaskill.

„A naši slavní předchůdci z ministerstva spravedlnosti ho nikdy nechytli, co?”

„Nikdy se ani nedověděli, kdo to je.”

„A ty si myslíš, že měl prsty v původní krádeži Riveru?”

„Proč ne? Přízrak znamenal ve světě uměleckých loupeží totéž co Raffles v krádežích diamantů. A byl zrovna tak melodramatický. Spáchal alespoň deset z největších uměleckých loupeží v historii. A protože byl marnivý, pokaždé tam zanechal svou značku.”

„Vzpomínám si, že jsem četl něco o bílé rukavici,” řekl Ragsdale.

„To byl Raffles. Přízrak po sobě na místě činu nechával malý kalendář se zakroužkovaným datem příští loupeže.”

„Komu čest, tomu čest. Byl to nafoukaný prevít.” V tu chvíli dorazil velký oválný talíř s něčím, co vypadalo jako kuře ležící v porci rýže. Spolu s tím Gaskillovi naservírovali jako přílohu osvěžující zeleninový salát. Ragsdale zasmušile zkoumal obsah své polévkové misky a vzhlédl k servírce.

„Tady to umaštěné cosi slouží zřejmě nejvýš na plechovkové pivo, co?”

Namíchnutá servírka na něj shlédla svrchu a usmála se jako stará běhna. „Miláčku, my tady máme pivo v láhvích a taky máme víno. Tak copak to bude?”

„Dejte mi láhev nejlepšího burgundského.”

„Zeptám se našeho sklepmistra.” Zamrkala jedním těžce namaskarovaným okem a pak se odkolébala zpátky do kuchyně.

„Zapomněl jsem se zmínit o skvělé obsluze,” usmál se Gaskill.

Ragsdale s podezíravým výrazem ve tváři opatrně ponořil lžíci do polévky. Pomalu nasál její obsah do úst, jako by koštoval víno. Hned vzápětí se mu oči rozšířily a zahleděl se na protější stranu boxu. „Bože na nebesích.

Sherry a perlové cibuličky, česnek, rozmarýn a tři různé druhy hub. To je úchvatné.”

Podíval se na Gaskillův talíř. „Co sis to objednal?

Kuře?”

Gaskill mu nastavil talíř, aby ho mohl prozkoumat. „Jseš docela blízko. Je to zdejší specialita. Pečená marinovaná křepelka na dušené rýži s rozinkami a šalotkou, omáčka z dušených karotek a pórek se zázvorem.”

Ragsdale na něj zíral, jako by mu manželka právě oznámila narození trojčat. „Tys mě podrazil.”

Gaskill se zatvářil dotčeně. „Myslel jsem, že chceš jít někam, kde se dobře jí.”

„To je fantastické. Ale proč tu není plno? Před dveřmi by měly vystávat fronty.”

„Majitel a šéfkuchař, který mimochodem také působil v londýnském Ritzu, v pondělí nevaří.”

„A že zrovna pro nás otevřel?” dotazoval se Ragsdale, naplněný úctou.

„Zachránil jsem mu sbírku středověkého kuchyňského náčiní, které mu ukradli z jeho někdejšího domu v Anglii a propašovali do Miami.”

V té chvíli se vrátila servírka a Ragsdaleovi nastavila před obličej láhev, aby si mohl přečíst vinětu. „Tak tady to je, drahoušku, Chateau Chantilly 1878. Máte opravdu vybranou chuť, jen jestli taky patříte k těm chlápkům, co si mohou dovolit zaplatit osm tisíc babek za láhev?”

Ragsdale zíral na zaprášenou láhev a odchlíplou vinětu a z překvapení skoro vůbec nebyl schopen řeči. „Ne, ne, dobrý kalifornský Cabernet mi úplně stačí,” vykoktal.

„Tak se rozhodněte, drahoušku. Co třeba ne moc těžký bordeaux, ročník 1988? Řekněme tak za třicet babek.”

Ragsdale se mlčky podřídil a přikývl. „To je k neuvěření.”

„Co se mi na tomhle místě nejvíc líbí,” řekl Gaskill a odmlčel se, aby mohl polknout sousto křepelky, „je jeho nesouměřitelnost s okolím. Kdo by kdy čekal, že právě tady najde nejskvělejší jídlo a víno.”

„Je to úplně jiný svět, to máš pravdu.”

„Ale abychom se vrátili k tématu,” řekl Gaskill zatímco mohutnýma rukama labužnicky odstraňoval kůstku z křepelky. „Už jsem měl skoro v rukou jeden z dalších Přízrakových úlovků.”

„Ano, už jsem slyšel o tom vašem nepovedeném zásahu,” odpověděl Ragsdale, kterému dělalo potíže vrátit se k tématu. „Peruánská mumie oblečená do zlata, bylo to tak?”

„Bylo to zlaté pohřební roucho z Tiapolla.”

„A proč se vám to zvrtlo?”

„V první řadě jsme si to špatné načasovali. Zatímco jsme očima viseli na majiteli jednoho střešního apartmá, banda zlodějů, kteří se vydávali za stěhováky, se dostala do bytu o patro níž, kde schovával roucho a další své umělecké poklady, většinou velmi pochybného původu.”

„Ta polévka je výjimečná,” dal se slyšet Ragsdale a snažil se upoutat pozornost číšnice. „Měl bych se ještě jednou mrknout na jídelní lístek a objednat si předkrm. Už jste to zkatalogizovali?”

„Koncem týdne. Mám podezření, že v té tajné sbírce mého podezřelého se najde mezi třiceti až čtyřiceti položkami, které má FBI na seznamu hledaných a ukradených uměleckých předmětů.”

Servírka se přiloudala s vínem a Ragsdale si objednal uzeného lososa s mladou kukuřičkou, houbičkami šitake a špenátem.

„Dobře jste si vybral, drahoušku,” zaševelila a otevřela láhev. Ragsdale obdivně zakroutil hlavou a potom znovu věnoval pozornost Gaskillovi. „Jmenuje se nějak ten sběratel, který si v hnízdečku schovával horké zboží?”

“Jmenuje se Adophus Rummel a je to bohatý obchodník se šrotem z Chicaga. Říká ti to něco?”

„Ne, ale také jsem se nikdy nesetkal s nějakým velkým překupníkem nebo sběratelem na černém trhu, který by to dělal otevřeně. Je nějaká naděje, že Rummel promluví?”

„V žádném případě,” smutně odpověděl Gaskill. „Už si najal Jacoba Morganthalera a podává žalobu na vrácení konfiskovaných uměleckých děl.”

„Známý manipulátor soudních porot Jake,” se znechucením prohlásil Ragsdale. „Přítel a oblíbenec všech obchodníků a sběratelů umění z černého trhu.”

„Potom, kolikrát dosáhl osvobozujících rozsudků, máme kliku, že se nepřátelí také s vrahy a drogovými kšeftaři.”

„Jsou nějaké stopy k lidem, kteří ukradli zlaté roucho?”

„Žádné. Byla to čistá práce. Kdybych nevěděl, že to není možné, řekl bych, že to udělal Přízrak.”

„To ne, pokud snad nevstal z mrtvých. Vždyť by mu už muselo být hodně přes devadesát.”

Gaskill přidržel sklenku a Ragsdale mu do ní nalil víno: „Řekněme, že měl syna, nebo ustavil dynastii, která na rodinnou tradici navazuje?”

„To není špatná myšlenka. Až na to, že za posledních padesát let nedošlo k jediné loupeži uměleckých předmětů, při které by se na místě objevil kalendář se zakroužkovaným datem.”

„Třeba se přeorientovali na pašování a padělání a těch teatrálních kousků se vzdali. Dnešní profesionálové dobře vědí, že moderní vyšetřovací technika dokáže i z mizerného hokejového kalendáříčku vytáhnout dost důkazů pro to, aby je bylo možno chytit za límec.”

„Možná.” Ragsdale se odmlčel a čekal, až mu servírka předloží lososa. Natáhl vůni a se zalíbením se zadíval na to dílo. „Doufám, že to bude chutnat stejně krásně, jak to vypadá.”

„Zaručeně, zlato,” kníkla stárnoucí servírka, „jinak vrátíme prachy.”

Ragsdale dopil víno a nalil si další sklenku. „Tak po čem jdeš? Až přes stůl je slyšet, jak ti to v hlavě tiká.”

„Ať už tu loupež spáchal kdokoli, nebylo to proto, že by chtěl roucho prodat na černém trhu jinému sběrateli za vyšší cenu,” odpověděl Gaskill. „Trošku jsem si to zlaté oblečení, ve kterém byla mumie uložena, začal oťukávat. Zdobily ho prý ryté hieroglyfy, které zobrazují dlouhou cestu flotily lodí, na níž Inkové převáželi nesmírný poklad, mimo jiné i obří zlatý řetěz. Zdá se mi, že zloději podle toho chtějí najít cestu k mnohem větší kořisti.”

„Znamená to, že roucho vypovídá o tom, co se s pokladem stalo?”

„Podle pověstí ho Inkové ukryli na nějakém ostrově uprostřed pevninského moře. Jaký je losos?”

„Nejlepší, jakého jsem kdy jedl,” spokojeně ho ujistil Ragsdale. „A můžeš mi věřit, že ode mě je to kompliment.

Takže k čemu jsi došel?”

„Ryté obrázky na rouchu musí někdo přeložit. Inkové neznali písmo a neměli ani metodu, jak zobrazovat běh událostí, jako Mayové. Ale fotografie roucha z doby, než bylo poprvé ukradeno ze Španělska, jednoznačně potvrzují existenci obrázkového grafického systému. Zloději teď budou potřebovat někoho, kdo se vyzná v dekódování hieroglyfů.

A experty na interpretaci starých piktogramů nenajdeš na každém rohu.”

„Takže jdeš po tom, kdo tuhle práci vzal?”

„To není až tak těžké. Ve světě je jenom pět specialistů na tenhle obor. A mezi nimi jeden manželský pár, nějací Mooreovi. Prý jsou nejlepší v celé branži.”

„Vidím, že ses už na ně připravil.”

Gaskill přikývl. „Stačilo mi jen představit si hrabivost těch zlodějů.”

“Jestli budeš potřebovat pomoc úřadu,” ujistil ho Ragsdale, „stačí mi zavolat.”

„Díky, Francisi, počítám s tebou.”

„Je tu ale ještě jedna věc.”

„Povídej.”

„Můžeš mě představit šéfovi? Chtěl bych mít pěkně prošlapanou cestičku, až si budu objednávat stůl na sobotu večer.”

22 KAPITOLA

Po krátké zastávce na letišti v Limě, kde si vyzvedli magnetometr

dovezený

vrtulníkem

amerického

velvyslanectví z paluby Deep Fathom, Pitt, Giordino a Gunn nasedli na komerční let do ekvádorského hlavního města Quita. Bylo krátce po druhé ráno, když uprostřed bouřky přistáli. Stačilo jen pár kroků a u brány už je vítal představitel státní ropné společnosti, zastupující výkonného ředitele, s nímž se Gunn dohodl o vrtulníku. Hbitě je dovedl k limuzíně, která je odvezla na protější stranu letiště, následovaná malou dodávkou se zavazadly a elektronickou výbavou. Malý konvoj dvou aut zastavil před plně vybaveným vrtulníkem Explorer od firmy McDonnell Douglas. Když vystoupili z limuzíny, Rudi Gunn se otočil, aby poděkoval, ale úředník ropné společnosti už vytočil okénko a nařídil řidiči, ať se pohne.

„Takhle bych si představoval klidný život,” utrousil Giordino v údivu nad tím, jak všechno funguje.

„Jsou nám zavázáni zřejmě mnohem víc, než jsem tušil,”

řekl Pitt. Bez ohledu na déšť blaženě zíral na velký, červený dvoumotorový vrtulník bez zadního rotoru. “Je to dobré letadlo?” naivně se zeptal Gunn.

„Naprosto nejlepší vrtulník, jaký dnes na obloze potkáš,”

odpověděl mu Pitt. „Stabilní, spolehlivý a klidný jako olej na vodě. Stojí kolem dvou a tři čtvrtě milionu. Pro průzkum a pozorování ze vzduchu jsme si nemohli přát lepší.”

„Jak daleko je záliv Caraquez?”

„Asi dvě stě deset kilometrů. S touhle mašinou tam můžeme být za necelou hodinu.”

„Doufám, že ale nechcete letět nad neznámým terénem v noci a uprostřed tropické bouře,” ozval se Gunn, který si nad hlavou držel složené noviny jako ochranu proti dešti. Pitt zakroutil hlavou. „Ne, počkáme, až se rozední.” Giordino kývl směrem k vrtulníku. „Maminka mi vždycky říkávala, že nemám chodit pod sprchu v šatech. Co kdybychom hodili bagáž a ty stroje na palubu a do rána se trošku prospali?”

„Tak tohle je ten nejlepší nápad za celý den,” srdečně souhlasil Pitt.

Sotva uložili všechnu výstroj, Giordino a Gunn si sklopili zadní opěradla dvou sedadel pro cestující a za pár minut už spali. Pitt se usadil pod malým světlem na místě pilota a pustil se do čtení zpráv, které pro něj shromáždili Perlmutter a Yaeger. Na to, aby cítil únavu, byl příliš neklidný. Většině lidí stačí, aby jim hlavou proběhlo pomyšlení na hon za pokladem, a okamžitě se z Jekylla mění v Hydea. Pitta však nepoháněla chamtivost, ale touha vydat se do neznáma a sledovat cesty podobných dobrodruhů jako je on sám, lidí, kteří žili v jiné době a následujícím generacím odkázali tajemství, jež nezbývá než nyní rozlousknout.

Jací to byli lidé, kteří se procházeli po palubách lodí v šestnáctém století, uvažoval. Kromě touhy po dobrodružství a vzdálené naděje na zbohatnutí, co je to hnalo, aby se vydávali na plavby trvající kolikrát tři roky i víc, na lodích, ne o moc větších než dnešní předměstský dvoupodlažní domek? Po dlouhé měsíce nespatřili zemi, zuby jim vypadávaly následkem kurdějí, nemoci a podvýživa decimovaly posádky lodí. Mnohé z cest dokončili jen lodní důstojníci díky větším dávkám potravin, než jaké dostávali prostí lodníci. Z osmdesáti osmi mužů, kteří byli na palubě, když se Golden Hind prodírala Magellanovou úžinou, jen padesát pět se vrátilo do přístavu v Plymouthu.

Nuestra Seňora de la Concepcion však Pittovu mysl poutala ze všeho nejvíc. Perlmutter mu poslal různé ilustrace a dokonce i plán v příčném řezu typické španělské galeony, jaké brázdily moře v šestnáctém a sedmnáctém století. Pitt se především zajímal o množství železa, které snad ještě může být na palubě, aby ho magnetometr dokázal zachytit.

Perlmutter si byl jistý v tom, že dvě děla, která prý byla na lodi, byla bronzová a nebude tedy možné zjistit je za pomoci přístroje,

měřícího

intenzitu

magnetického

pole

vyvolávaného přítomností železa.

Galeona byla vybavena čtyřmi kotvami, jejichž tělo, ramena i patky byly ukovány ze železa, avšak jejich nosníky byly dřevěné a upoutány byly na konopných lanech, nikoli na řetězech. Pokud byla uvázána na dvou kotvách, pak překvapivý náraz vlny, která vrhla loď na pevninu, nejspíš kotevní lana přerval. Zbývala tedy ještě malá naděje, že náhradní dvě kotvy snad dosud spočívají někde ve vraku.

Víc už toho moc nebylo, počítal Pitt. Palubní kování, lodní přístroje, velká závěsná oka a čepy kormidla, které ho nesly a umožňovaly otáčet jím. Železné nosníky, jimiž se upevňovaly žerdě a ráhna, snad nějaké okovy a lodní háky.

Kuchyňské nádobí a tesařské náčiní, možná soudek hřebíků, malé střelné zbraně, šavle a píky. A dělové koule.

Bylo to tápání v temnotě. Pitt ani zdaleka nebyl odborník na plachetnice ze šestnáctého století, takže se musel spolehnout na Perlmutterův odhad celkového množství železa na Concepcion. Pohyboval se mezi jednou a třemi tunami a Pitt z celého srdce doufal, že to bude dost na to, aby magnetometr z výšky padesáti až pětasedmdesáti metrů ve vzduchu zaznamenal anomálii, způsobenou přítomností galeony.

Jestli toho bude míň, pak jejich šance lokalizovat galeonu nebudou o nic větší, než nalézt plovoucí láhev s dopisem uprostřed jižního Pacifiku.

*****

Bylo kolem páté ráno a světle modrá obloha se nad horami na východě začínala barvit do oranžova, když Pitt zakroužil vrtulníkem nad vodami zálivu Caraquez. Rybářské čluny právě vyplouvaly ze zálivu za každodenním lovem a jejich posádky na chvíli přerušovaly přípravu sítí, zdvihaly pohledy k nízko letícímu vrtulníku a mávaly na pozdrav. V

okamžiku, kdy stín exploreru, směřujícího k pobřeží, překřížil dráhu malé flotily, Pitt mávání opětoval. Temná, zářivá modř hluboké vody přešla v tyrkysově zelenou a v místech, kde vystupující mořské dno přecházelo v písčitou pláž, ji zdobila linie bílé pěny lámajících se vln.

Dlouhá ramena pevniny objímala záliv, až se u ústí řeky Chone téměř vzájemně dotýkala. Giordino, který seděl na místě kopilota, ukázal vpravo dolů na malé městečko s úzkými uličkami a pestrobarevnými čluny uvázanými u pláže. Město obklopovaly početné farmy ne větší než tři nebo čtyři akry, se sluncem vybělenými hliněnými domky přimknutými k ohradám, ve kterých se pásly převážně kozy a několik krav. Pitt sledoval řeku asi dva kilometry proti proudu, kde zbělela pěnou vodopádů. Pak náhle hustota pralesa vzrostla jako neproniknutelná zeď, sahající k východu kam až dohlédli. S výjimkou řeky nezahlédli jediné místo, kudy by bylo možno proniknout mezi hustý stromový porost.

„Dostáváme se na dolní kraj naší sítě,” oznámil Pitt přes rameno Gunnovi, který se hrbil nad protonovým magnetometrem.

„Zkus tady pár minut kroužit, než si nastavím přístroje,”

požádal ho Gunn.

„Ale, mohl bys už vypustit tažného ptáka?”

„Jak si přeješ,” přikývl Giordino, vstal ze svého místa a přesunul se do zadní části kabiny.

„Vezmu to teď ke startovnímu bodu první brázdy a počkám tam, dokud se nepřipravíš,” oznámil Pitt.

Giordino vyjmul senzor, který měl tvar letecké rakety, a vypustil ho podlažním poklopem vrtulníku. Potom odmotal z cívky potřebnou délku pupeční šňůry senzoru. „Tažný pták ve třiceti metrech,” oznámil.

„Zabírám interference vrtulníku,” řekl Gunn. „Přidej ještě dvacet metrů.”

Giordino ho poslechl. “Jaké je to teď?” „Dobré. A teď chvíli počkej, než si nastavím digitální a analogové rekordéry.”

„A co kameru a systém pro záznam údajů?”

„Ty taky.”

„Nemusíš spěchat,” řekl mu Pitt. „Ještě stále nastavuji program první brázdy pátrací sítě na počítač satelitní navigace.”

„Děláš poprvé s gé osmsettřináctkou?” ptal se Giordino Gunna.

Gunn přikývl. „Používal jsem model osm set jedna pro námořní a oceánský výzkum, ale jednotku pro průzkum ze vzduchu vidím poprvé.”

„S Dirkem jsme měli osmsettřináctku loni, když jsme pátrali po čínském letadle, které havarovalo blízko Japonska. Funguje jako ta nejlepší manželka. Je citlivá, spolehlivá, nikdy neodmlouvá a není potřeba ji o něčem dvakrát přesvědčovat. Naprosto ideální partnerka.”

Gunn se na něj udiveně podíval. „Ty máš ale zvláštní představy o ženách.”

„Al si myslí, že s roboty je to lepší,” zavtipkoval Pitt.

„Ty nemluv,” varoval ho Giordino. „Ty už radši nemluv.”

„Říkali mi, že tenhle model dokáže přesně zaznamenat i malé anomálie,” přešel Gunn opět do vážného tónu. „Jestli ten nás nedovede ke Concepcion, pak už nic.”

Giordino se vrátil do křesla druhého pilota, usadil se v něm a zahleděl se na nepřetržitý zelený koberec ani ne dvě stě metrů pod nimi. Nikde se neukázal jediný kousek holé země. „Nemyslím, že bych tu toužil trávit dovolenou.”

„Zřejmě ani nikdo jiný,” řekl Pitt. „Podle Juliena Perlmuttera z místních historických pramenů vysvítá, že zdejší farmáři se této oblasti vyhýbají. Julien uvádí, že Cuttillův deník se zmiňuje o mumiích dávno zemřelých Inků, které přívalová vlna vyplavila z hrobů a rozptýlila po džungli. Domorodci jsou značně pověrčiví a věří, že duchové jejich předků tudy stále ještě bloudí a marně hledají své původní hroby.”

„Můžeš se rozjet po první brázdě,” prohlásil Gunn.

„Všechny přístroje jsem zapojil a vyladil.”

„Jak daleko od pobřeží začneme kosit trávník?” zeptal se Giordino, čímž měl na mysli pětasedmdesát metrů široké pruhy, po kterých měli v hranicích pátrací sítě prolétávat tam a zpět.

„Začínáme na třech kilometrech a budeme postupovat souběžně s pobřežím od severu k jihu a od jihu k severu dál a dál do vnitrozemí,” odpověděl Pitt.

„A jak dlouhé budou jednotlivé brázdy?” zajímal se Gunn, který zároveň sledoval jehlici zaznamenávající údaje na grafický papír a přeskakující číslice ve čtecím okně přístroje.

„Dva kilometry při rychlosti čtyřicet kilometrů za hodinu.”

„Můžeme letět i mnohem rychleji,” nadhodil Gunn.

„Magnetický systém má značně vysoké otáčky a zaznamená anomálie třeba i ve sto osmdesátce.”

„Jen pěkně pomaloučku, polehoučku,” rozhodně se mu postavil Pitt. „Kdybychom neletěli přímo nad cílem, magnetické pole, které hledáme, by se na přístrojích nemuselo ukázat dost výrazně.”

„A jestli nezjistíme anomálii, rozšíříme pátrací síť.”

„Přesně tak. Uděláme z toho učebnicové pátrání. Dělali jsme to už tolikrát, že bych se nedopočítal.” Pak se Pitt obrátil na Giordina. „Ale, ty si hleď výšky a já se postarám o souřadnice každé brázdy.”

Giordino přikývl. „Budu udržovat ptáka tak nízko, jak to půjde, jen abych ho nezamotal do větví stromů.”

Slunce už bylo vysoko a obloha všude kolem jasná až na několik neklidných obláčků. Pitt se naposledy podíval na všechny přístroje a pak kývl. „Tak, kluci, teď si najdeme nějaký ten vrak.”

Létali nad hustou džunglí tam a zpátky a klimatizace zatím držela horký a vlhkem nasáklý okolní vzduch vně tenké hliníkové slupky letadla. Den už dorostl, nastalo poledne a ještě stále nedospěli nikam. Magnetometru se nepodařilo zaznamenat ani tu sebemenší výchylku. Toho, kdo dosud nikdy nehledal neviditelnou ztracenou věc, by to možná odradilo, ale Pitt, Giordino a Gunn pokračovali krok za krokem. Všichni už zažili pátrání po lodním vraku nebo zmizelém letadle, které trvalo třeba i šest týdnů bez jakéhokoli úspěchu.

Pitt se puntičkářsky držel plánu hry. Ze zkušenosti už věděl, že netrpělivost nebo jakákoli odchylka od počítačem stanovených pátracích brázd může být základem krachu celého podniku. Namísto aby začal od středu zkoumané oblasti a rozšiřoval okruh hledání, rozhodl se odstartovat u vnějšího okraje sítě a postupovat dovnitř. Už mnohokrát se stalo, že hledaný objekt byl nalezen úplně jinde, než se předpokládalo. Za účelné považoval také vyloučit otevřené suché oblasti, aby se zbytečně neztrácel čas jejich opakovaným přeletem.

„Kolik už jsme toho projeli?” Gunn promluvil poprvé od samotného začátku pátrání.

„Dva kilometry od okraje sítě,” odpověděl Pitt. „Teprve teď se dostáváme do Yaegerovy hlavní cílové oblasti.”

„Takže jsme na linii souběžné s pobřežím, jaké bylo v roce 1578?”

„A to je také vzdálenost, kam měla přílivová vlna podle Yaegerova počítačového programu vrhnout galeonu.”

„Ještě tři hodiny a dojde nám benzín,” oznámil Giordino a poťukal na dva ukazatele paliva. Nebyla na něm vidět sebemenší známka únavy nebo nudy; spíš se zdálo, že se baví. Pitt rozložil na palubní desce mapu, kterou vzal z boční kapsy křesla, a na necelých pět vteřin se do ní zahleděl. „Přístav Manta je sotva osm kilometrů odtud. Mají tam poměrně slušně velké letiště a tam můžeme dotankovat.”

„Když už mluvíme o tankování,” řekl Gunn, „nějak mně vyhládlo.” A protože byl jediný, kdo měl v tu chvíli volné ruce, začal rozdávat sendviče a kávu, kterou je rozumně vybavili letištní technici ropné společnosti.

„Sýr neznámé chuti,” polohlasem poznamenal Giordino, který obsah sendviče kontroloval cynickým pohledem. Gunn se ušklíbl. „Hladoví si nemají co vybírat.” O dvě a čtvrt hodiny později měli za sebou dalších osmadvacet linií a kilometry pět a šest. Teď už před sebou měli problém, protože se dostali mimo Yaegerem předpokládanou cílovou oblast. Nikdo z nich by nevěřil tomu, že by přílivová vlna dokázala vrhnout 570 tun těžkou loď z moře dál než pět kilometrů do vnitrozemí. Rozhodně ne vlna, jejíž hřbet by byl nižší než třicet metrů. Čím dál postupovali od hlavní oblasti pátrání, tím víc klesala jejich důvěra v úspěch.

„Začínáme první linii sedmého kilometru,” oznámil Pitt.

„To už je daleko, to už je moc daleko,” mumlal si Giordino.

„Také si to myslím,” řekl Gunn. „Buď jsme ji minuli, nebo leží někde mimo severní nebo jižní okraj sítě. Nemá cenu ztrácet tady dál čas.

„Tak dokončíme ještě sedmý kilometr,” řekl Pitt s očima upřenýma na přístroje, ukazující souřadnice jejich současné pozice.

Gunn a Giordino dobře věděli, že nemá cenu s ním o tom debatovat. Bylo jim víc než jasné, že jakmile se Pitt rozhodne, nic už s ním nepohne. Měl nezlomné tušení, že i když už uběhla čtyři století, je docela možné tu starou španělskou loď objevit, ať už je džungle jakkoli hustá.

Giordino bděle udržoval vrtulník jen v takové výši, aby se senzor nezapletl ve vrcholcích stromů, a Gunn dál sledoval digitální údaje a záznamy na papíře. Začínali mít dojem, že štěstí jim nepřeje, a tak už se chystali na dlouhé a svízelné pátrání.

Alespoň počasí jim přálo. Obloha zůstávala jasná až na několik mráčků proplouvajících vysoko nad nimi a vítr vanul vytrvale od západu a nebyl silnější než nějakých osm kilometrů za hodinu. Stejně monotónní jako počasí byl i jejich let. Les pod nimi se táhl do dáli jako nekonečné moře porostlé řasami. Díky konstantně vlhkému a teplému klimatu se tady květy otvírají, listy padají a plody rostou a dozrávají po celý rok. Jen málokde tu sluneční paprsky proniknou mezi stromy a hustým porostem až na zem.

„Znamenej to,” najednou vykřikl Gunn.

Pitt okamžitě zkopíroval navigační souřadnice. „Máš cíl?”

„Zachytil jsem na přístrojích malé zakmitání. Nic velkého, ale rozhodně to byla anomálie.”

„Vrátíme se?” zeptal se Giordino. Pitt potřásl hlavou.

„Dokončíme brázdu a uvidíme, jestli při příštím přeletu nechytíme silnější signály.”

Aniž by kdo promluvil, dokončili započatou linii, otočili se o 180 stupňů a zamířili zpátky o 75 metrů dál na východ.

Pitt a Giordino se nedokázali ubránit kradmým pohledům dolů na prales, jako by mohli zahlédnout známku lodního vraku, přestože dobře věděli, že skrz husté listoví je to vlastně nemožné. Pod nimi se rozkládala divočina, ve své monotónní kráse vskutku až děsivá.

„Vracíme se v protisměru k místu záznamu,” upozornil je Pitt. „Teď ho míjíme.”

Senzor, který opisoval obloukovou dráhu v závěsu za vrtulníkem, dorazil na místo, kde Gunn zaznamenal anomálii, s menším zpožděním.

„Tady to je,” pronesl nadšeně. „Vypadá to dobře. Čísla stoupají. Tak pojď, lásko, pojď, ukaž, co nám řekne gama měření.”

Pitt a Giordino se nakláněli z okének a zírali dolů, ale nezahlédli nic než baldachýn vysokých stromů rostoucích tu v únavných řadách. Poznat, že deštný prales je odpudivé a nebezpečné místo, si nežádalo žádnou velkou představivost.

Vypadal klidně a vražedně. Mohli jenom hádat, jaká nebezpečí se asi ukrývají v jeho hrozivých stínech.

„Máme tu jasný zásah,” uvědomil je Gunn. „Není to jednolitá masa, ale rozptýlené signály, přesně takové, jaké bych čekal od kusů a malých množství železa, roztroušených v lodním vraku.”

Pitt nasadil široký úsměv, naklonil se a lehce plácl Giordina po rameni. „Ani na chvíli jsem o tom nepochyboval.”

Giordino mu úsměv vrátil. „To ale musela být pekelná vlna, když hodila loď až sedm kilometrů do vnitrozemí.”

„Musela mít hřeben dobrých padesát metrů vysoko,”

hádal Pitt.

„Můžeš teď tudy přeletět znovu od východu k západu, abych si zaznamenal křížové souřadnice nálezu?”

„Rozkaz.” Pitt stočil vrtulník k západu tak prudce, že Gunnovi se z toho rozhoupal žaludek. Když uletěli asi půl kilometru, odbočil a srovnal směr letu se souřadnicemi tak, aby přeletěli cílovou oblast z jiného směru. Tentokrát údaje vykazovaly ještě výraznější nárůst, trvající o něco déle.

„Myslím, že teď jsme nad ní přeletěli od přídě k zádi,”

nechal se slyšet Gunn. „Musí to být tohle místo.”

„Musí to být tohle místo,” šťastně opakoval Giordino.

Podle Gunnových naváděcích povelů se teď Pitt vznášel na místě. Pokoušeli se především zjistit, kde údaje magnetometru vykáží nejvyšší hodnoty, aby explorer navedli přesně nad vrak.

„Posuň ji dvacet metrů na pravobok. A teď třicet metrů dozadu. To je moc. Deset metrů vpřed. Drž to! Tady to je.

Teď bychom ji zasáhli kamenem.”

Giordino se vyklonil a ležérně vyhodil z okénka malou plechovku. Zapadla mezi listoví a zmizela z dohledu. Za několik vteřin začal nad úroveň stromů stoupat oblak oranžového kouře.

„Tak jsme si to tu označili,” řekl spokojeně. „Ne ale, že bych se těšil na to, až se tam budeme prodírat.”

Pitt se k němu obrátil. „A kdo tu říkal něco o tom, že bychom se sem měli vláčet sedm kilometrů touhle botanickou hrůzou?”

Giordino mu udivený pohled vrátil. „Jak se ale chceš jinak dostat k vraku?”

„Tenhle zázrak letecké techniky má totiž také naviják.

Můžete mě spustit mezi stromy.”

Giordino se podíval na hustý porost deštného pralesa.

„Zůstaneš viset mezi stromy. Nikdy se nám nepovede vytáhnout tě zpátky.”

„S tím si nedělej starosti. Než jsme odletěli z Quita, prohlédl jsem si skříňku pod podlahou. Někdo tam rozumně uložil i mačetu. Mohu viset v postroji a prosekat se dolů a pak zase zpátky nahoru.”

„To se ti nemůže povést,” řekl Giordino s náznakem obav v hlase. „Nemáme dost benzínu, abychom tu mohli viset, zatímco si ty budeš hrát na Tarzana, a pak ještě doletět na letiště do Manty.”

„Já ale nečekám, že si tu sednete na obrubník a budete na mě čekat. Jakmile budu dole, odletíte do Manty. A až natankujete, vrátíte se a vyzvednete mě.”

„Možná se budeš muset motat kolem dokola, než opravdu najdeš vrak. Ze vzduchu tě v žádném případě neuvidíme. Jak zjistíme, kde máme přesně spustit postroj?”

„Vezmu si s sebou několik kouřových plechovek, a až vás uslyším vracet se, odpálím je.”

Giordino se ani v nejmenším netvářil nadšeně.

„Předpokládám, že pokoušet se rozmluvit ti to, nemá cenu.”

„Řekl bych, že předpokládáš správně.” O deset minut později už byl Pitt bezpečně a pohodlně usazen v postroji, připoutaném ke kabelu namotanému na naviják u střechy kabiny vrtulníku. Zatímco Giordino udržoval stroj těsně nad vrcholky stromů, Gunn obsluhoval páky navijáku.

„Nezapomeňte se vrátit s pár láhvemi šampaňského, ať to můžeme oslavit,” zavolal na ně Pitt, když vystupoval ze dveří.

„Budeme tady do dvou hodin,” pokoušel se Gunn překřičet hluk motorů. Stiskl páku pro sestup a Pitt klesl pod vrtulník, zakrátko jim zmizel v hustém porostu a vnořil se do zeleného oceánu.

23 KAPITOLA

S mačetou v pravé ruce a přenosnou vysílačkou v levé se Pitt, upoutaný v bezpečnostním postroji, spouštěl dolů.

Připadal si, jako by se znovu nořil do zeleného kalu posvátné studně. Nevěděl přesně, jak vysoko je nad zemí, ale vzdálenost od vrcholků stromů až na dno pralesa odhadoval na dobrých padesát metrů.

Při pohledu ze vzduchu deštný les vypadal jako chaotická změť vzájemně soupeřícího rostlinstva. Kmeny vyšších stromů svíraly husté vrstvy nižšího porostu a navzájem soupeřily o svůj příděl slunečního světla. Větve a listy nejblíže slunci tančily ve větrném víru, vyvolaném rotorem vrtulníku, a působily dojmem neklidného, vlnícího se oceánu.

Pitt si přidržoval paži před obličejem a pomalu klesal první vrstvou zeleného koberce. Tak tak se prosmýkl podél větví vysokého mahagonového stromu, ze kterých vyrážely hrozny drobných bílých květů. Nohama si bez obtíží hledal cestu mezi silnějšími větvemi. Závany stoupající páry, produkované žhavým sluncem, se k němu valily z dosud nespatřené země. Poté, co opustil klimatizovanou kabinu vrtulníku, netrvalo dlouho a pot se mu řinul ze všech pórů.

Když zuřivě odkopl větev, která se mu náhle objevila mezi nohama, vyplašil dvojici opic chápanů, která se s jekotem odběhla ukrýt na druhou stranu stromu. „Říkáš něco?” zeptal se ho Gunn vysílačkou. „Jenom jsem ze siesty vyplašil párek opic,” odpověděl Pitt.

„Nechceš zpomalit spouštění?”

„Ne, takhle je to fajn. Už mám za sebou nejvyšší vrstvu stromů a teď klesám do vavřínů. Alespoň podle mě jsou to vavříny.”

„Křikni, jestli budeš chtít, abych chvíli kroužil,” nabídl mu Giordino od vysílačky v kokpitu.

„Udržuj pozici,” nařídil mu Pitt. „Když se tu začnu motat, lano by se mohlo zaklínit a zůstal bych tu viset, dokud nezestárnu.”

Pitt se teď dostal do hustší spleti větví, ale hbitě si mezi nimi prosekával tunel a ani nemusel Gunna žádat, aby sestup zpomalil.. Pronikal do nevídaného světa, plného nebezpečí a krásy. Mohutné popínavé rostliny v touze po slunci stoupaly vzhůru po vyšších stromech; některé se jich přidržovaly svými úponky a trny, jiné se kolem nich vinuly jako vývrtky. Velké plochy mechu odívaly kmeny a visely ze stromů, jimž dodávaly vzezření pavučin z hororových filmů.

Bylo tu ale také množství krásy. Dlouhé girlandy orchidejí se prodíraly směrem k obloze jako šňůry žárovek na vánočním stromku. „Už vidíš na zem?” ptal se Gunn.

„Ještě ne. Teď se musím dostat přes jeden menší strom, který vypadá jako palma obrostlá divokými broskvemi. A potom se prosekat spletí psího vína.”

„Řekl bych, že to budou liány.”

„Botanika nikdy nepatřila k mým oblíbeným předmětům.”

„Můžeš se jedné chytit a zahrát si na Tarzana,” pokusil se Giordino vnést trochu humoru do potenciálně nebezpečné situace.

„Jen co uvidím Jane…”

Pittova náhlá odmlka Gunna postrašila. „Co se děje? Jseš v pořádku?”

Pittova odpověď byla jen o málo hlasitější než šepot.

„Právě jsem málem popadl něco, co jsem považoval za silnou liánu. Byl to ale had tlustý jak odpadová roura a s tlamou jako aligátor.”

„Jakou měl barvu?”

„Byl černý se žlutohnědými skvrnami.”

„To byl hroznýš, škrtič. Možná by se s tebou chtěl objímat, ale jedovatý není,” vysvětloval Gunn. „Dej mu za mě jednu přes palici.”

„Děsně rád,” zafuněl Pitt. „Jestli na mě bude dál takhle šilhat, představím ho Madame LaFarge.”

„Komu?”

„Mačetě.”

„Vidíš ještě něco?”

„Několik nádherných motýlů, spoustu hmyzu jako z cizí planety a papouška, který je moc vystrašený na to, aby škemral o oříšky. Nevěřil bys, jak obrovské květy tu obrůstají stromy. Jsou tady fialky velké jak má hlava.”

Přestali se vybavovat a Pitt si dál prosekával cestu vrstvou nižších stromů s hustými větvemi. Potil se jako zápasník v posledním kole mistrovského souboje a šaty měl naskrz prosáklé velkými kapkami sražené páry, padajícími z listí stromů. Jak se rozháněl mačetou, zapletla se mu paže do šlahounu pokrytého trny; roztrhly mu rukáv košile a podrápaly předloktí jak kočičí drápy. Naštěstí drápance nebyly příliš hluboké ani bolestivé, tak si jich nevšímal.

„Zastav naviják, jsem dole,” oznámil, když pod nohama ucítil pevnou zem.

„Jsou tam nějaké stopy po galeoně?” dychtivě se tázal Gunn.

Pitt neodpověděl hned. Přidržel si mačetu v podpaží, otočil se dokolečka a zatímco si rozepínal popruhy, rozhlížel se po okolí. Bylo to jako ocitnout se na dně listnatého oceánu. Nebylo tu téměř žádné světlo a to málo, které sem pronikalo, bylo stejně tajuplné jako světlo, se kterým se setkává potápěč šedesát metrů pod hladinou moře. Hustá vegetace pohlcovala většinu barevného spektra z onoho mála slunečních paprsků, které sem pronikaly, a ponechávala pouze zelenou a modrou, smíšené se šedí.

Zjištění, že prales tady na zemi není neproniknutelný, pro něj znamenalo příjemné překvapení. S výjimkou měkkého koberce rozkládajícího se listí a haluzí, prostor pod svrchní vrstvou stromů byl téměř bez porostu a spousty obtížné vegetace, jakou očekával. Když teď stál v hlubině pralesa, kam neproniká slunce, snadno pochopil, proč nízko při zemi je život rostlin tak chudý.

„Nic, co by připomínalo lodní trup, tady nevidím,” hlásil.

„Žádné žebroví, palubní prkna ani kýl.”

„A basta,” ozval se Gunnův hlas plný zklamání. „Ten magnetometr zřejmě zaznamenal přírodní ložisko železa.”

„Ale ne,” odpověděl mu Pitt a trpěl, aby si uchoval klidný hlas. „Tak to není.”

„Tak co to vlastně vykládáš?”

„Jenom to, že houby, hmyz a bakterie, které jsou tady doma, sežraly veškeré části lodi, které byly organického původu. Což není tak překvapivé, když vezmeš v úvahu, že na to měly čtyři sta let.”

Gunn, který stále ještě nechápal, na okamžik zmlkl. Až po chvíli se mu rozsvítilo.

„Bože!” vyjekl. „My jsme to našli. Ty vážně stojíš ve vraku galeony?”

„Přímo uprostřed.”

„A říkáš, že z trupu nezbylo vůbec nic?” přerušil je Giordino.

„Všechno, co zbývá, je pod vrstvou mechu a shnilého listí, ale myslím, že se mi povede vyhrabat nějaké keramické nádobí, pár rozházených dělových koulí, jednu kotvu a hromádku kamenů, které sloužily jako zátěž. Celé to tady připomíná staré tábořiště, uprostřed kterého už vyrostly stromy.”

„Máme počkat ve vzduchu?” ptal se Giordino.

„Ne. Hoďte sebou a zaleťte do Manty natankovat. Než se vrátíte, porozhlédnu se tady po té nefritové skříňce.”

„Máme ti něco shodit?”

„Mačetu mám a víc nepotřebuju.”

„Máš ještě u sebe kouřové signály?”

„Mám dva pověšené na opasku.”

„Tak jakmile nás uslyšíš se vracet, jeden odpal.”

„Nemusíš mít strach,” vesele mu odpověděl Pitt.

„Nehodlám se odtud vracet pěšky.”

„Za dvě hodiny jsme zpátky,” rozloučil se Gunn, překypující dobrou náladou.

„A zkuste tu být na čas.”

Za jiných okolností a v jinou chvíli by možná pohasínající zvuk motorů exploreru, jenž ho tu nechával samotného v dusné atmosféře pralesa, působil na Pitta depresivně. Teď ale byl plný elánu, protože věděl, že pár kroků od místa, kde stojí, ukrytý pod hromadami trosek, leží klíč k nesmírnému pokladu. Nepustil se hned do horečného přehrabování, a namísto toho se raději zvolna procházel mezi roztroušenými pozůstatky Concepcion a studoval její konečnou polohu a obrysy. Postupně, podle rozbitých hromádek úlomků, už pomalu rozpoznával její někdejší tvar.

Peň a patka jedné z kotev, jež prosvítaly z vrstvy shnilého listí, které sem napadalo až v mnohem pozdějších časech, naznačovaly místo, kde se nacházela příď. Nezdálo se však, že by lodní mistr Thomas Cuttill skladoval nefritovou skříňku v nákladovém prostoru. Drake ji hodlal věnovat královně jako dar, což Pitta spíš přesvědčovalo o tom, že ji měl Cuttill někde u sebe, snad přímo ve velké kabině na zádi, určené pro kapitána lodi.

Jak procházel prostranstvím pokrytým troskami, a některé menší plochy čistil mačetou, nacházel nejrůznější pozůstatky po členech posádky, avšak žádné kostry. Většinu z nich zřejmě z lodi smetla přílivová vlna. Prohlédl si pár plísní pokrytých kožených bot, kostěné střenky nožů, jejichž ostří už dávno sežrala rez, keramické jídelní misky i dosud zčernalý kotlík na vaření. Když si uvědomil, jak skrovné jsou pozůstatky lodi, začal v něm narůstat děs. Měl strach, že vrak už někdo objevil a vyraboval. Z vnitřní kapsy košile vytáhl plastikovou obálku, otevřel ji a vyjmul ilustrace a plány standardní galeony, které mu Perlmutter poslal faxem.

S jejich pomocí, jako s nějakým turistickým průvodcem, začal pozorně odměřovat kroky, až podle odhadu dospěl do té části lodního prostoru, kde by se měl skladovat drahocenný náklad.

Tady se Pitt pustil do odklízení předpokládané silné vrstvy kompostu, která se však ukázala být jen asi deset centimetrů silná. Stačilo odhrnout hnijící listí rukama, a už se před ním objevily nádherně vyřezávané kamenné hlavy a celé figurky nejrůznějších velikostí, zřejmě zobrazující nějaká zvířecí božstva. Jakmile zjistil, že vrak galeony je netknutý, po tváři se mu rozlil úsměv plný úlevy.

Když odstranil dlouhé šlahouny spadlé ze stromů vysoko nad ním, objevil dalších dvanáct sošek a soch, z nichž tři byly v životní velikosti. V tajuplném světle pralesa, pokryté vrstvou prsti, vypadaly jako mrtvoly vstávající z hrobů.

Změť hliněných nádob a figurín se po čtyřech stoletích ve zdejším vlhku už nezachovala v tak dobrém stavu. Ty, které se zdály netknuté, se rozpadaly už po sebemenším dotyku.

Veškeré staré tkaniny, jež byly součástí původního pokladu, se rozpadly na pár zčernalých chomáčků.

Pitt netrpělivě hrabal hloub a ignoroval zlámané nehty i páchnoucí bahno, které mu pokrývalo ruce. Objevil náklad nefritu, elegantně zdobeného a umělecky vyřezávaného.

Bylo tam tolik kusů, že už je přestával počítat. Mezi ně se mísily mozaiky z perleti a tyrkysu. Pitt na chvíli ustal, aby si předloktím setřel z tváře pot. Takový nález se brzy změní v otevřenou plechovku červů, napadlo ho. Už si představoval, jaké právní bitvy a diplomatické tahanice nastanou mezi ekvádorskými archeology a vládními úředníky, kteří budou na tuto kořist uplatňovat nárok na základě práva držení, a jejich peruánskými protějšky, podle nichž je to samotným svým původem jejich majetek. Ať už ale nastanou jakékoli právní spory, jedno bylo jisté: že žádné z mistrovských děl starých Inků neskončí na poličce v Pittově domě.

Podíval se na hodinky. Uplynula už víc než hodina od chvíle, kdy se spustil mezi stromy. Zanechal hromadu rozházených starožitností, jak byla a posunul se dál k zádi galeony, kde by podle něj mohla být kapitánova kajuta.

Rozháněl se mačetou, aby odstranil zbytky mrtvé vegetace z hromady trosek, když vtom narazilo ostří na pevný kov.

Odhrnul listí stranou a zjistil, že právě málem klopýtl o jedno ze dvou lodních děl. Bronzovou hlaveň už dávno pokryl silný zelený povlak patiny a ústí bylo zaneseno humusem, který se v něm za staletí nahromadil.

Pitt už přestal rozeznávat, co je jeho vlastní pot a co lepkavá vlhkost pralesa. Bylo to jako pracovat v parní lázni, navíc ještě zamořené nejrůznějšími komáry a podobným hmyzem, který se mu rojil kolem nechráněné hlavy a obličeje. Spadlé šlahouny se mu omotávaly kolem kotníků a dvakrát na vlhké zemi uklouzl a spadl. Vrstva blátivé zeminy a rozkládajícího se listí mu ulpívala na těle, takže už vypadal jako příšera obývající strašidelný močál. Parné ovzduší mu ubíralo síly a tak musel překonávat rostoucí touhu lehnout si na vrstvu alespoň trochu suchého listí a zdřímnout si. Naštěstí ho ale tato touha okamžitě přešla, když spatřil jedovatého hada vinoucího se na nedaleké hromadě kamenů. Největší americký jedovatý had, dlouhý až tři metry, růžový s tmavými kosočtverečnými znaky; pověstná jeskynní zmije je mimořádně nebezpečná. Pitt se jí zdaleka vyhnul a pozorně se rozhlížel po jejích příbuzných.

Když narazil na nyní už notně prožrané, ale dosud mocné závěsy a čepy, které kdysi držely kormidlo a otáčely jím, věděl, že dospěl na správné místo. Náhodou tady zakopl o cosi zarytého v zemi, neidentifikovatelný zdobený kruh ze železa. Shýbl se níž a nalezl střepy skla. Podle Perlmutterových ilustrací pak zjistil, že šlo o záďovou lucernu. Kování kormidla a lampa mu jen potvrdily, že se nachází přesně nad místem, kde byla kapitánova kajuta. Teď tedy pátrání po nefritová skříňce dospělo do vrcholné fáze.

Během čtyřiceti minut pátrání na rukou a kolenou objevil kalamář, dva poháry a zbytky několika olejových lamp.

Aniž si na chvíli odpočinul, odhrnul malou hromádku listí a zjistil, že se dívá do zeleného oka, které mu vrstvou mazlavého humusu pohled opětuje. Otřel si mokré ruce o kalhoty, z kapsy vytáhl velký bavlněný šátek a lehce jím otřel plochu kolem oka. Objevily se obrysy lidské tváře, dovedně a se značnou péčí vyřezané do velkého kusu nefritu. Pitt zadržel dech.

Nadšení teď muselo jít stranou. Usilovně začal vyhrabávat malé příkopy kolem nehybné tváře, až byly tak hluboké, že spatřil celý předmět velký asi jako dvanáctivoltová autobaterie. Když odkryl celou schránku, opatrně ji vyjmul z mokré půdy, kde odpočívala od roku 1578, a sevřel ji mezi nohama.

S nádhernými pocity zbožné bázně tu Pitt proseděl skoro celých dalších deset minut. Svíral ho strach, že až otevře víko, nenajde uvnitř nic než plesnivý prach. Rozechvěle vytáhl z kapsy malý švýcarský vojenský nůž, otevřel nejtenčí ostří a začal páčit víko. Skříňka byla tak těsně uzavřená, že musel ostřím postupovat kolem dokola, víko vždy uvolnit o milimetr a teprve pak postupovat dál.

Dvakrát byl nucen práci přerušit, aby si otřel pot, který mu stékal do očí. Konečně se víko uvolnilo. Pitt neuctivě popadl obličej za nos, zatáhl a zahleděl se dovnitř.

Vnitřek skříňky byl vyložen cedrovým dřevem a obsahoval něco, co vypadalo jako změť pestrobarevných zauzlovaných šňůrek. Několik vláken se uvolnilo, byla však nepoškozená a zachovala si zřetelné barvy. Pittovi se ani nechtělo věřit, že vše zůstalo tak nádherně zakonzervováno, až když si podrobněji prohlédl dávnou památku a zjistil, že nebyla udělána z bavlny nebo vlny, ale z kroucených barevných kovových vláken.

“Je to tady!” vykřikl, až poděsil strom plný papoušků, kteří s křikem a protesty odlétli dál do hloubi pralesa.

„Drakeovo kipu!”

S výrazem lakomce, odmítajícího přispět na vánoční charitu, houževnatě svíral střiňku, až našel poměrně suchý kmen, na který se s ní mohl posadit. Zíral na nefritovou tvář a přemýšlel už o tom, jakým způsobem by šlo rozluštit tajemství kipu. Podle doktora Ortize poslední člověk, který dokázal číst uzlíkové písmo, zemřel před čtyřmi sty lety. Pitt přesto pevně věřil, že Yaegerův nejmodernější počítač se nějak dokáže prokousat časem a tajemství odhalit.

Ještě stále tu seděl ve společnosti duchů anglických a španělských lodníků, nevšímavý k rojům kousajícího hmyzu, řezavé bolesti v poškrábané ruce a lepkavému vlhku, když kdesi v dáli na obloze, vracející se vrtulník dorazil na doslech.

24 KAPITOLA

Malý náklaďák, označený jménem jisté všeobecně známé expresní dopravní společnosti, najel na rampu a zastavil před vraty pro nakládku a vykládku v rozlehlé, přízemní betonové budově. Stavba, která zabírala prostor celého městského domovního bloku, byla součástí velkého skladištního komplexu nedaleko Galvestonu v Texasu. Na zdech ani na střeše nenesla firemní označení a jenom malý mosazný štítek s nápisem Logan Storage Company dával světu vědět, že se používá. Bylo krátce po šesté odpoledne.

V tu dobu bylo již příliš pozdě na to, aby zaměstnanci byli ještě v práci, ale zase ještě dost brzy, aby hlídkující stráže bezpečnostní služby nepojaly nějaké podezření.

Aniž by vystoupil z vozu, řidič vyťukal číselný kód na skříňce dálkového ovládání, vyřadil z provozu bezpečnostní alarm a otevřel si vrata. Zdvihla se až ke stropu a odhalila vnitřní prostory obrovského skladiště, až po střechu zaplněného nosníky a zdánlivě nekonečnými regály, nacpanými kusy nábytku a běžnou výbavou pro domácnost.

Nikde nebyla ani známka života. Když se teď přesvědčil, že zaměstnanci už odešli domů, řidič s autem popojel a počkal, až se vrata zase zavřou. Potom najel na plošinu, která byla dost velká na to, aby se na ni vešel osmnáctikolový náklaďák s přívěsem.

Vystoupil z vozu, přešel k přístrojovému panelu na podstavci a zadal další kód na vypínačové desce označené „Obsazeno - Váha v provozu”. Plošina se zachvěla a začala klesat pod podlahu jako mohutný nákladní výtah, který se zase automaticky vrátil zpět, sotva dosedl na podlahu podzemního patra a řidič s autem vyjel vpřed do dlouhého tunelu.

Tunel, který měřil skoro kilometr, končil hluboko v podzemí dalšího velkého skladiště. Tady se nacházel rozsáhlý suterénní komplex Zolarovy rodiny, určený pro jejich nezákonné operace, zatímco legálnímu podnikání bylo vyhrazeno hlavní podlaží.

Do prostor pro zákonný obchod se vstupovalo skleněným vchodem a stálí zaměstnanci tu pracovali v řadě kanceláří, táhnoucích se podél celé jedné stěny budovy.

Zbytek vyplňovaly cenné obrazy, sochy a nerůznější starožitnosti, vesměs vybavené potvrzením o původu, legálně nakupované a prodávané na otevřeném trhu.

Samostatné místnosti v zadním traktu sloužily oddělení restaurátorů, kde nepočetný tým odborníků mistrně opravoval poškozené umělecké a historické předměty a vracel jim někdejší lesk a krásu. Nikdo ze zaměstnanců firem Zolar International nebo Logan Storage Company, včetně těch, kteří tu sloužili už dvacet let, neměl sebemenší tušení o obrovských tajných operacích, které se uskutečňovaly přímo pod jejich nohama.

Řidič vyjel z tunelu do zejících, táhlých tajných podzemních prostor, jejichž plocha byla ještě větší než v hlavním nadzemním podlaží o dvacet metrů výš. Přibližně dvě třetiny areálu byly vyhrazeny hromadění, skladování a v některých případech i přímému prodeji uloupených a pašovaných uměleckých děl. Zbývající třetinu vyhradila Zolarova rodina svému vzkvétajícímu programu výroby padělků. O existenci těchto podzemních prostor věděli jen přímí členové Zolarovy rodiny, několik spolehlivých partnerů jejich operací a původní skupina stavebních dělníků, kteří byli přivezeni z Ruska a potom odvezeni zpět, jen co práce v podzemí dokončili. Nikdo tak nemohl vyzradit, že nějaký suterén tu vůbec existuje.

Řidič vyklouzl zpoza volantu, přešel k zadní části vozu a vytáhl odtud dlouhý kovový válec upevněný na vozíku, jehož kola se automaticky uvolnila jako u ambulančních nosítek. Sotva se všechna čtyři kola dotkla podlahy, odtlačil vozík s válcem napříč podzemním sálem směrem k jedné z uzavřených místností.

Cestou si prohlížel odrazy své tváře v nablýskaném kovu válce. Byl středně vysoký, honosil se pěkně okrouhlým břichem a díky těsně padnoucí bílé kombinéze se zdál být těžší, než ve skutečnosti byl. Světle hnědé vlasy měl po vojensku nakrátko zastřižené, tváře i bradu hladce vyholené.

Se zalíbením sledoval, jak se mu stříbrné odlesky, vrhané hliníkovým pouzdrem, zrcadlí v trávově zelených očích. Ty byly teď klamavě zasněné, ve chvílích hněvu nebo napětí však rázem dokázaly ztvrdnout jako křemen. Policajt, zvyklý podávat přesný popis, by Charlese Zolara, legálně vystupujícího pod jménem Charles Oxley, charakterizoval jako podfukáře, který na podfukáře nevypadá.

Oba jeho bratři Joseph Zolar a Cyrus Sarason mu otevřeli dveře, vyšli z místnosti a vřele ho objali.

„Gratuluji,” řekl Sarason. „Byl to opravdu skvělý zásah.”

Zolar souhlasně pokývl hlavou. „Ani otec by nenaplánoval prohnanější krádež. Rodina na tebe může být pyšná.”

„Rozhodně by měla být spokojená,” s úsměvem řekl Oxley. „Ani nevíte, jak jsem šťastný, že už se mi povedlo dostat tu mumii na bezpečné místo.”

„Jseš si jistý, že tě nikdo neviděl stěhovat ji z Rummelova domu a nesledoval tě cestou?” ptal se Sarason.

Oxley na něj pohlédl. „Nepodceňuj moje schopnosti, bráško. Učinil jsem všechna potřebná opatření a jel jsem do Galvestonu ve dne a v pracovní době po vedlejších silnicích.

A zvlášť jsem si dával pozor, abych neporušil nějaké dopravní předpisy. Když ti říkám, že mě nikdo nesledoval, tak mi to věř.”

„Cyruse si nevšímej,” s úsměvem ho uklidňoval Zolar.

„Víš, že když jde o ukrývání stop, začíná propadat šílenství.”

„Když už jsme dospěli takhle daleko, nemůžeme si dovolit žádnou chybu,” varoval Sarason vážným hlasem.

Oxley se přes ramena bratrů zahleděl do rozsáhlých skladištních prostor. „Máte už tady ty experty na dešifrování?” Sarason přikývl. „Profesor antropologie z Harvardu, který se předkolumbovským ideografickým symbolům věnuje celý život, a jeho manželka, která se stará o počítačový dešifrovací program. Henry a Micki Mooreovi.” „Vědí, kde jsou?”

Zolar zavrtěl hlavou. „Od chvíle, kdy jsme je vyzvedli z jejich domu v Bostonu, měli zavázané oči a poslouchali muziku z kazet. Když letěli v pronajatém letadle, dostal pilot instrukce, že má nejdřív dvě hodiny kroužit ve vzduchu a teprve pak vyrazit do Galvestonu. Z letiště sem jsme je přivezli v zavřené a zvukotěsné dodávce. S jistotou můžu tvrdit, že nic neviděli a nic neslyšeli,”

„Takže si myslí, že jsou v nějakém výzkumném středisku v Kalifornii nebo Oregonu?”

„Za letu jsme se v nich snažili takový dojem vyvolat.”

„Na něco se snad ale přece ptali?”

„Ze začátku,” odpověděl Zolar. „Když jim ale naši agenti řekli, že za dekódování znaků na artefaktu dostanou dvě stě padesát tisíc dolarů v hotovosti, Mooreovi se zavázali k plné spolupráci. A slíbili, že budou držet jazyk za zuby.”

„A ty jim věříš?” pochybovačně se zeptal Oxley. Sarason se zlověstně usmál. „Samozřejmě že ne.” Oxley nepotřeboval být čtenářem myšlenek, aby pochopil, že Henry a Micki Mooreovi budou zakrátko už jen jmény na náhrobku. „Nemá cenu ztrácet čas. Kam chcete uložit mumii generála Naymlapa?”

Sarason ukázal směrem ke vzdálenějšímu sektoru podzemního podniku. „Vyhradili jsme jim zvláštní místnost.

Ukážu ti cestu a bratr Joseph zatím přivede naše experty.”

Zarazil se a z kapsy kabátu vytáhl tři lyžařské masky.

„Navlékni si to, nechceme, aby nám viděli do tváře.”

„A proč? Stejně se nedožijí toho, aby nás mohli identifikovat.”

„Zastrašit je.”

„Je to trošku přehnané, ale možná máš pravdu.” Zatímco Zolar přiváděl Mooreovy do oddělené místnosti, Oxley a Sarason opatrně vyjmuli zlatou mumii z pouzdra a položili ji na stůl pokrytý několika vrstvami sametových podložek. K

prostorám patřily i malá kuchyňka, lůžkový kout a koupelna.

Na velkém stole tu ležely bloky na poznámky a na kreslení a několik zvětšovacích skel různé síly. Byl tady rovněž počítačový terminál s laserovou tiskárnou, nabitý příslušnými programy. Řada světel nad jejich hlavami byla zaměřena tak, aby zdůraznila obrazce vyryté do zlatého pohřebního roucha.

Když Mooreovi vstoupili do místnosti, směli si sundat šátky z očí a sluchátka z uší.

„Doufám, že vám nepůsobíme příliš nepohodlí,”

omluvně se k nim obrátil Zolar.

Mooreovi pod jasnými světly pomrkávali a protírali si oči. Henry Moore vzezřením i chováním přesně zapadal do role profesora přední univerzity. Věk k němu byl šlechetný a ponechal mu štíhlou postavu, hlavu plnou hustých vlasů a výraz mladíka. Na sobě měl tvídové sako s koženými nášivkami na loktech, školní kravatu uvázanou pod límcem temně zelené bavlněné košile a malý bílý květ karafiátu v klopě.

Micki Mooreová byla o dobrých patnáct let mladší než její manžel. Stejně jako on měla štíhlou postavu, skoro stejně tenkou jako v sedmdesátých letech, kdy pracovala jako modelka. Její o poznání tmavší kůže a vysoké okrouhlé lícní kosti dávaly tušit, že po předcích zdědila geny amerických indiánů. Byla to dobře vypadající žena, nádherně udržovaná, s elegancí a královským držením těla, kterým poutala pozornost na všech univerzitních koktejlech a večírcích. Zaostřila šedé oči a nejprve jimi přejela od jednoho maskovaného bratra ke druhému. Až nakonec jimi spočinula na zlatém rouchu z Tiapolla.

„To je nádherný kus práce,” pronesla měkce. „Nikdy jste nám pořádně nepopsali, co máme s manželem dešifrovat.

„Omlouváme se za ta dramatická bezpečnostní opatření,”

vřele jí odpověděl Zolar. „Ale jak sami vidíte, tento incký artefakt je nedocenitelný a dokud ho odborníci jako vy podrobně neprozkoumají, nechceme, aby se o jeho existenci doslechli lidé, kteří by se mohli pokusit ho ukrást.”

Henry Moore bratry ignoroval a spěchal ke stolu. Z

pouzdra v náprsní kapse saka vyjmul brýle, nasadil si je na nos a zblízka se zahleděl na znaky na jedné paži roucha. „To je významný detail,” pronesl obdivně. „S výjimkou textilií a několika kusů keramiky je to nejrozsáhlejší ukázka ikonografie z doby pozdního horizontu, jakou jsem kdy spatřil.”

„Domníváte se, že s dešifrováním obrazů nastanou problémy?” zeptal se Zolar.

„Takovou práci vykonám s láskou,” řekl Moore, aniž by odtrhl oči od zlatého roucha. „Ale Řím se také nepodařilo postavit za den. Bude to dlouhý proces.”

Sarason byl netrpělivý. „Potřebujeme odpovědi, jak nejdřív to bude možné.”

„Nemůžete na mě spěchat,” rozhořčeně odpověděl Moore. „Ne, pokud požadujete přesný výklad toho, co nám obrazce sdělují.”

„Má pravdu,” zastal se ho Oxley. „Nemůžeme si dovolit nepřesné údaje.”

„Mooreovi mají dostat dobře zaplaceno za svou práci,”

přísně do toho skočil Sarason. „V případě chybného výkladu platbu zrušíme.”

„Tak dokonce chybný výklad,” s narůstajícím hněvem vyštěkl Moore. „Máte štěstí, že jsme s manželkou vůbec přijali váš návrh. Stačil jediný pohled na to, co tu leží na stole, a bylo nám oběma jasné, co je v pozadí vašich dětinských hříček. Proč pobíháte kolem v maskách přes obličej, jako byste vybírali banku? To je naprostý a nevídaný nesmysl.”

„O čem to mluvíte?” vyzvídal Sarason.

„Každý historik, který za něco stojí, přece ví, že zlaté pohřební roucho z Tiapolla bylo ve dvacátých letech ukradeno ze Španělska a nikdy se ho nepodařilo objevit.”

„A jak víte, že to není jiné, které bylo objeveno teprve nedávno?”

Moore ukázal na první řadu obrazců, vedoucí od levého ramene po celé délce paže. „Toto je symbol velkého válečníka, chachapoyského generála Naymlapa, který byl ve službách slavného vládce Inků Huaskara. Podle legendy byl stejně vysoký jako dnešní ligoví hráči basketbalu, měl blond vlasy, modré oči a světlou kůži. Podle velikosti zlatého roucha a mých vlastních znalostí historie není pochyb, že toto je Naymlapova mumie.”

Sarason se přiblížil k profesorovi. „Vy a vaše manželka prostě uděláte svou práci. Žádné chyby a žádné další přednášky.” Zolar rychle zasáhl, aby odvrátil situací, ze které se rychle vyvíjela ostrá hádka. „Prosím, omluvte mého společníka, doktore Moore. Omlouvám se za jeho drsné chování, ale snad si uvědomujete, že všichni jsme nálezem zlatého roucha poněkud rozrušeni. Máte naprostou pravdu, je to Naymlapova mumie.”

„Jak jste k ní přišli?”

„To vám nemohu prozradit, ale slibuji vám, že se vrátí do Španělska, jen co ji prostudují experti, jakými jste vy a vaše žena.”

Mooreovy rty se zkroutily ve vychytralém úsměvu. “Je od vás velice čestné, ať už se jmenujete jakkoli, že jste se rozhodl vrátit mumii jejím právoplatným majitelům.

Neuděláte to ale dřív, než spolu s manželkou dešifrujeme instrukce, které ukazují cestu k Huaskarovu pokladu.”

Oxley si něco nezřetelně zamumlal a Sarason opět pokročil k Mooreovi. Zolar ale napřáhl paži a zarazil ho.

„Takže jste prohlédli naši maškarádu.”

„To ano.”

„Zdá se mi, že nám chcete učinit vlastní návrh, je to tak, doktore Moore?”

Moore se podíval na manželku, která se tvářila podivně nezúčastněně. Potom se obrátil k Zolarovi. „Jestli vás naše odborná pomoc dovede k pokladu, myslím, že dvacetiprocentní podíl pro nás by nebyl přehnaný.”

Bratři se několik vteřin dívali jeden po druhém a uvažovali. Oxley a Zolar nemohli vidět Sarasonovu tvář za lyžařskou maskou, stačilo jim ale spatřit jeho oči hořící vztekem.

Zolar přikývl. „Vzhledem k tomu, že potenciálně jde o neuvěřitelné bohatství, myslím, že doktor Moore je celkem velkorysý.”

„Souhlasím,” přidal se Oxley. „Když zvážím všechno kolem a kolem, profesorova nabídka není nepřiměřená.”

Napřáhl ruku. „Dávám vám a paní Mooreové své slovo.

Najdeme-li poklad, váš podíl bude dvacet procent.”

Moore si s ním potřásl rukou. Otočil se k manželce a usmál se, neboť naštěstí si nebyl vědom právě vyneseného rozsudku smrti.

„Tak co, drahá, pustíme se do práce?”

ČÁST III. - DÉMON

SMRTI

28. říjen 1998 Washington, D.C.

25 KAPITOLA

Když Pitt vycházel ze zavazadlového prostoru Dullesova letiště, už na něj čekala u obrubníku před terminálem. Její skořicové vlasy zářily v ranním slunci a povlávaly ve větru.

Kongresmanka Loren Smithová si do čela posunula sluneční brýle, které dosud zakrývaly její neuvěřitelné fialkové oči, vstala od volantu a postavila se na sedadlo auta. Mávala na něj rukama v měkkých kožených řidičských rukavicích.

Byla to vysoká žena nádherných tělesných proporcí Sharon Stoneové, oblečená v červených kožených kalhotách a kazajce přes černý svetřík ke krku. Když se posadila na kapotu jasně červeného sporťáku Allard z roku 1953, každý v okruhu dvaceti metrů, ať už to byl muž nebo žena, na ni nezakrytě zíral. Jak ona tak auto byly klasickým dílem stylové elegance a nádherně k sobě pasovaly.

Hodila po Pittovi svůdným pohledem a oslovila ho: „Ahoj, námořníku, nechceš se svézt?”

Odložil na chodník vak a velký kovový kufřík s nefritovou skříňkou, naklonil se přes nízká dvířka allarda a krátce a tvrdě políbil Loren na ústa. „Tys mi ukradla auto.”

„To má být dík za to, že jsem se ulila ze zasedání výboru, jen abych tě mohla uvítat na letišti?”

Pitt se zadíval na auto, jež před pětačtyřiceti lety vyhrálo osm z devíti závodů sportovních vozů, kterých se účastnilo.

V malém prostoru k sezení nebylo dost místa pro oba dva a k tomu ještě jeho zavazadla, a kufr auto nemělo. „A kam myslíš, že si dám bágly?”

Sehnula se pod sedadlo pro spolujezdce a podala mu dvě pružné šňůry. „Vždy připravená. Můžeš uvázat zavazadla na nosič vzadu.”

Pitt udiveně potřásl hlavou. Loren byla chytrá a předvídavá jako nikdo jiný. Už popáté byla zvolena členkou Kongresu za stát Colorado a kolegové si jí vážili pro její schopnost vyznat se i v obtížných problémech a zvláštní dar navrhovat jejich solidní řešení. Přestože v kongresových kuloárech byla Loren vždycky živá a společenská, měla ráda soukromí a málokdy se ukazovala na večírcích a dalších společenských akcích. Raději se zdržovala poblíž svého domu v Alexandrii, studovala doporučení poradců k projednávaným zákonům, o nichž se mělo hlasovat, a odpovídala na dopisy voličů. Jejím jediným společenským zájmem mimo práci byla občasná setkání s Pittem.

„Kde jsou Al a Rudi?” zeptala se a při pohledu na jeho neholenou tvář strhanou vyčerpáním se jí v očích objevil výraz něžného zájmu.

„Přiletí dalším letadlem. Měli ještě nějaké zařizování a museli vrátit přístroje, které jsme si vypůjčili.”

Upevnil

zavazadla

do

chromového

nosiče

namontovaného na zadní kapotě allarda, otevřel malá dvířka, vsunul dlouhé nohy pod nízkou palubní desku a zapřel je o přepážku před sebou. „Můžu ti věřit, že mě dovezeš domů?”

Loren po něm hodila potměšilým úsměvem, zdvořile kývla policistovi, který na ni mával, že už má jet, zařadila jedničku a šlápla na plyn. Silný osmiválcový motor odpověděl mohutným zařváním a auto vyrazilo vpřed, až zadní pneumatiky zakvílely na asfaltové vozovce. Když svištěli kolem policisty, Pitt na něj bezmocně pokrčil rameny a zuřivě zatápal po bezpečnostním pásu.

„Tohle se od voleného zástupce lidu sotva očekává,”

překřikoval hluk výfuku.

„A kdo se to doví?” zasmála se. „Auto je registrované na tvoje jméno.”

Cestou z Dullesova letiště do města Loren několikrát vytáhla ručičku až do červené části tachometru a Pitt to odevzdaně pozoroval. Jestli má zemřít v rukou téhle šílené ženské, nezbývá mu, než se pohodlně opřít a vychutnávat jízdu. Ve skutečnosti ale jejím řidičským schopnostem plně důvěřoval. Oba už s allardem závodili na soutěžích značkových aut, on v mužské a ona v ženské kategorii.

Uvolnil se, zatáhl si zip na větrovce a vdechoval svěží podzimní vzduch, který se hnal kolem a přes nízké dvoudílné přední sklo na kapotě.

Loren kličkovala provozem se snadností rtuťové kapky kutálející se z kopce. Zakrátko už zastavila na odlehlém konci washingtonského mezinárodního letiště před starým plechovým leteckým hangárem, který Pitt nazýval svým domovem. Stavba vznikla koncem třicátých let jako zařízení pro údržbu letadel prvních komerčních leteckých společností. Když už v osmdesátých letech nevyhovovala a byla určena k demolici, Pitt se opuštěné a ztracené stavby ujal a koupil ji. Potom přemluvil místní památkový úřad, aby ji zařadil do seznamu národních historických památek, a nakonec uvedl hangár do původního stavu s výjimkou kanceláří v patře, které přebudoval na obytné místnosti.

Pitt nikdy necítil potřebu investovat vlastní úspory a velmi slušné dědictví po dědovi do akcií, státních dluhopisů nebo realit. Místo toho se rozhodl pro staré a klasické automobily a velké i malé suvenýry, které sbíral během svých globálních dobrodružství ve funkci ředitele zvláštních projektů NUMA.

Přízemí starého hangáru zaplňovalo téměř třicet automobilových veteránů, od Stutze z roku 1932 a francouzského sedanu Avions Voisin až po mohutný kabriolet Daimler z roku 1951, který byl nejmladším kouskem sbírky. V rohu stál jeden z prvních letounů Ford Trimotor a pod jeho zvrásněnými hliníkovými křídly se krčila stíhačka Messerschmitt ME 262 z druhé světové války. Podél zadní stěny nalezl místo jeden z nejstarších Pullmanových železničních vagónů s nápisem Manhattan Limited vyvedeným po stranách, uložený na krátkém kusu kolejí. Ale zřejmě nejpodivnější kousek celé kolekce představovala stará viktoriánská vana se zvířecími tlapami, vzadu opatřená přívěsným motorem. I tato vana, stejně jako všechny ostatní předměty v hangáru, ovšem měla svůj vlastní unikátní příběh.

Loren

zastavila

poblíž

malého

mikrofonu

namontovaného na sloupku a Pitt zapískal první tóny „Yankee Doodle”.

Elektronický čip, schopný rozeznávat hlasy, odpojil bezpečnostní systém a otevřel velká průjezdová vrata.

Uvnitř Loren zaparkovala allarda a vypnula zapalování. „A jsme tady,” hrdě oznámila. „Doma a vcelku.”

„V novém rekordu na trase z Dullesova letiště do Washingtonu,” suše konstatoval Pitt. „A myslím, že ho nikdo hned tak nepřekoná.”

„Nebuď tak staromódní. Máš přece radost, že jsem tě vyzvedla.”

„Co že jseš na mě tak hodná?” zeptal se procítěně.

„Když si tak spočítám všechny tvoje hrubosti, tak vážně nevím.”

„Hrubosti? Tak mi ukaž jelita, která jsem ti nadělal.”

„Když jinak nedáš…” Loren si stáhla kožené kalhoty a odhalila velkou modřinu na jednom stehně.

„No na mě se nedívej,” řekl jí, protože dobře věděl, že za tohle nemůže.

„Je to ale tvoje vina.”

„Tak jestli chceš něco vědět, děvče jsem neuhodil od chvíle, kdy mi Gretchen Snodrgassová v dětské školce namazala židli lepidlem.”

„Stalo se mi to, když jsem se praštila o nárazník jednoho z těch tvých starých krámů.” Pitt se zasmál. „Musíš si dávat větší pozor.”

„Pojď nahoru,” nařídila a opět si natáhla kalhoty. „Na počest tvého návratu domů jsem naplánovala labužnickou svačinku.”

Pitt odvázal šňůry ze zavazadel a poslušně následoval Loren vzhůru po schodech. Těšil se přitom pohledem na vlnivý pohyb těsně obepnutého obsahu kožených kalhot.

Přesně jak řekla, na velkém stole v jídelně bylo bohatě prostřeno. Pitt byl vyhladovělý a jeho očekávání jen zvyšovaly lahodné vůně linoucí se z kuchyně. „Bude to trvat dlouho?”

„Máš tak dost času shodit ze sebe ty svoje uválené hadry a osprchovat se,” odpověděla.

Nepotřeboval dvakrát pobízet. Rychle vyklouzl ze šatů a vstoupil do sprchy, položil se na kachlíkovou podlahu a nohy si zapřel o jednu stěnu, zatímco z druhé strany se na něj valila horká voda. Málem se propadl do spánku, ale asi po deseti minutách se probral, namydlil se, opláchl a osušil.

Když se oholil a vysušil si vlasy, oblékl si hedvábný vzorovaný župan, který mu Loren darovala k Vánocům.

Když vstoupil do kuchyně, přešla k němu a dala mu dlouhý polibek. „Ummm, nádherně voníš a oholil ses.”

Spatřil, že kovový kufřík s nefritovou skříňkou je otevřený. „Tys tady čenichala.”

„Jako členka Kongresu mám jistá nezcizitelná práva,”

řekla a podala mu sklenku šampaňského. „Je to nádherný umělecký kousek. Co je to?”

„Je to,” odpověděl, „předkolumbovská starožitnost, která obsahuje návod, jak se dostat k ukrytému pokladu. Má takovou hodnotu, že rozfofrovat ho by tobě a tvým kamarádíčkům v Kongresu trvalo dva dny.”

Podívala se na něj podezíravě. „Děláš si legraci. Vždyť to by muselo být přes miliardu dolarů.”

„O zmizelých pokladech nikdy nežertuji.”

Otočila se a z trouby vyndala dva talíře se sázenými vejci huevos rancheros, mexickými klobásami chorizo a zapečenými fazolemi, notně zalitými ostrou salsou. Položila všechno na stůl. „A zatímco budeme jíst, všechno mi o tom řekni.”

Mezi sousty, jimiž se hltavě vrhal na Loreninu mexickou svačinu, Pitt vypravoval. Začal od svého příletu k posvátné studni a vypověděl jí všechno, co se stalo dál, až po objevení nefritově skříňky a kipu v ekvádorské džungli. Vyprávění opentlil mýty a vzácně i několika fakty a zakončil širokými spekulacemi.

*****

Dokud Pitt nedomluvil, Loren naslouchala, aniž by ho přerušovala. „Takže myslíš, že v severním Mexiku?”

„Dokud nerozluštíme kipu, je to jenom dohad.”

„Je to ale možné? Sám říkáš, že umění číst uzlové písmo zemřelo s posledním Inkou.”

„Sázím na počítač Hirama Yaegera, že se mu podaří objevit klíč.”

„To je ale v nejlepším případě výstřel naslepo,”

poznamenala a upila šampaňského.

“Je to naše jediná možnost, ale zatraceně dobrá.” Pitt vstal, doširoka roztáhl záclony v obývacím pokoji a sledoval letadlo, které se právě odlepilo z konce ranveje. Pak si zase sedl. „Naším hlavním problémem je čas. Zloději, kteří se zmocnili zlatého roucha z Tiapolla dřív, než ho mohli zabavit celníci, mají náskok.”

„Je snad ale také něco zdrží?”

„Že musí přeložit obrazce na rouchu? Schopný odborník na incké textilie a ideogramy na keramice bude nakonec schopen rozluštit i obrazce na zlatém rouchu.”

Loren obešla stůl a sedla si Pittovi na klín. „Takže z toho bude honba za pokladem?”

Pitt jí obtočil ruku kolem pasu a pevně ji stiskl. „Zdá se, že všechno k tomu směřuje.”

„Dávej na sebe pozor,” řekla a vjela mu rukama pod župan. „Mám takový pocit, že tvoji soupeři zrovna neoplývají laskavostí.”

26 KAPITOLA

Následující den časně ráno, půl hodiny před začátkem dopravní špičky, Pitt vyložil Loren před jejím domkem a odjel do budovy ředitelství NUMA. Aby neriskoval, že mu některý ze šílených řidičů v hlavním městě nabourá allarda, jel starším ale stále svěžím džípem Grand Wagoneer z roku 1984, který si upravil a namontoval do něj osmiválec s pěti sty koňskými silami ze závodního tahače, havarovaného na celoamerickém mistrovství. Řidič ferrari nebo lamborghini, který by snad vedle něj zastavil na červenou, by nikdy nečekal, že Pitt by mu při zrychlení z nuly na sto mil za hodinu ukázal záda dřív, než by jeho sporťák stačil využít výhody lepší převodovky a aerodynamiky.

Vklouzl s džípem na parkoviště v podzemí vysoké budovy ze zeleného skla, ve které sídlily kanceláře NUMA, a výtahem vyjel do Yaegerova počítačového patra; rukojeť kovového kufříku s nefritovou skříňkou pevně svíral v pravé ruce. Když vstoupil do soukromé zasedačky, našel tam admirála Sandeckera, Giordina a Gunna, kteří už na něj čekali.

„Omlouvám se, že jdu pozdě.”

„Nejdeš pozdě.” Admirál Sandecker mluvil tónem tak ostrým, že by se jím dalo krájet mražené vepřové. „To my jsme tady dřív. Jsme napjatí a čekáme, co nám ukáže ta tvoje mapa, nebo jak tomu říkáš.”

„Kipu,” trpělivě vysvětlil Pitt. „Systém starých Inků, s jehož pomocí si vedli záznamy.”

„Řekli mi, že ta věc ukazuje cestu k velkému pokladu. Je to pravda?”

„Nevěděl jsem, že se o to zajímáte,” řekl Pitt s náznakem úsměvu.

„Když ty se něčeho chytneš, v pracovní době agentury a za její peníze, a musím dodat že také za mými zády, tak vážně přemýšlím o tom podat inzerát v rubrice volných míst, že hledáme nového ředitele projektů.”

„To bylo čistě jenom opomenutí,” řekl Pitt, který musel vynakládat obrovské úsilí, aby si udržel vážný výraz.

„Opravdu jsem si říkal, že vám musím poslat vyčerpávající zprávu.”

„Kdybych tomu věřil,” odfrknul si Sandecker, „půjdu a vykoupím sklady v továrně na kočárové biče.”

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil holohlavý, mrtvolně bledý muž s visícím knírem šerifa Wyatta Earpa. Na sobě měl naškrobený bílý laboratorní plášť. Sandecker ho vzal lehkým pokývnutím na vědomí a obrátil se k ostatním:

„Myslím, že doktora Billa Straighta všichni znáte.” Pitt napřáhl ruku. „Samozřejmě. Bill vede oddělení konzervace podmořských nálezů. Už jsme spolu pracovali na několika věcech.”

„Moji lidé jsou ještě pořád zavalení dvěma náklaďáky starožitností z byzantské obchodní lodi, kterou jste s Alem našli před pár lety zamrzlou v ledu v Grónsku.”

„Z toho si pamatuju jen to,” poznamenal Giordino, „že jsem pak ještě tři měsíce nemohl roztát.”

„Proč už nám neukážete, co to tu máte?” nedokázal Sandecker potlačit svou netrpělivost.

„No jasně,” připojil se Yaeger, který si právě čistil jedno sklo babičkovských brýlí. „Podívejme se na to.”

Pitt otevřel kufřík, opatrně vyjmul nefritovou skříňku a položil ji na konferenční stůl. Giordino a Gunn už ji viděli během letu z džungle do Quita, a proto teď ustoupili, zatímco Sandecker, Yaeger a Straight se natlačili ke stolu, aby si ji prohlédli zblízka.

„Mistrovská řezba,” pochvaloval Sandecker, který se kochal složitými rysy tváře na víku.

„Opravdu výrazné schéma,” poučoval Straight. „Ten vznešený výraz a jemný pohled očí má v sobě rozhodně asijskou kvalitu. Skoro to připomíná sochařské umění dynastie Kahola v jižní Indii.”

„Když to teď připomínáte,” připojil se Yaeger, „ta tvář je hodně podobná většině soch Buddhy.”

„Je to vůbec možné, aby dvě vzdálené kultury vytvářely shodné podoby ze stejného druhu kamene?” zeptal se Sandecker.

„Možná za to mohou předkolumbovské kontakty přes Tichý oceán,” zaspekuloval si Pitt.

Straigt potřásl hlavou. „Dokud někdo neobjeví na této polokouli alespoň jeden historický předmět, o němž bude naprosto jisté, že pochází z Asie nebo Evropy, všechny takovéhle shody se musí hodnotit jako čistě náhodné. Nic víc.”

„Podobně ani žádné staré mayské nebo andské umění se neobjevilo při vykopávkách starověkých měst ve Středomoří nebo na Dálném východě,” dodal Gunn.

Straight lehce přejížděl rukou po zeleném nefritu. „I tak ale tato tvář představuje záhadu. Na rozdíl od Mayů a starověkých Číňanů si Inkové nefritu přiliš necenili. K

uctění svých bohů a králů, ať už živých nebo mrtvých, dávali přednost zlatu, protože věřili, že představuje slunce, které zúrodňuje půdu a dává teplo všemu živému.”

„Tak už to otevřte a vyndejte tu věc uvnitř,” nařídil Sandecker.

Straight kývl na Pitta. „Tu čest přenechám tobě.”

Pitt beze slova vsunul jemný kovový hrot pod víko skříňky a opatrně ho otevřel.

Tady to bylo: kipu, spočívající ve stejné, cedrovým dřevem vyložené skříňce jako po staletí. V údivu na ně zírali skoro minutu. Přemýšleli, zda tento rébus bude kdy možno vyřešit.

Straight otevřel malé kožené pouzdro. Uvnitř byla natěsnána sada nástrojů, kleštičky různých velikostí, pinzety a řada zahnutých sond, jež jim připomínaly jemná kovová párátka, jaká dentisté používají na čištění zubů. Navlékl si pár jemných bílých rukavic a vybral dvoje kleštičky a jednu kovovou jehlu. Pak se naklonil nad skříňku a začal zkoumat kipu. Jemně zkoušel jeho jednotlivé prameny, zda je bude možno rozmotat, aniž by se poškodily.

Podobně jako chirurg poučující skupinu studentů nad pitevním stolem začal vysvětlovat postup zkoumání.

„Nejsou tak lámavé nebo křehké, jak jsem čekal. Kipu je vyrobeno z několika různých kovů, především mědi, nějakého stříbra a jednoho nebo dvou druhů zlata. Vypadá to, že byly ručně vytaženy do drátků a potom zkrouceny do tenkých vláken na způsob spirály, některých silnějších než ostatní, s rozdílným počtem pramenů a různých barev.

Vlákna si dosud zachovávají značnou míru pevnosti v tahu a pružnosti. Ukazuje se, že je tu celkem třicet jedna vláken rozdílné délky a na každém série neuvěřitelně malých uzlíků rozmístěných v nepravidelných vzdálenostech. Většina z nich má individuální zabarvení, ale některé barvy se tu opakují. Z delších vláken vycházejí vedlejší jako jisté modifikace, takže to působí jako diagram při rozboru větné stavby v hodině angličtiny. Je to bezesporu závažné sdělení, které volá po vysvětlení.”

„Amen,” dodal Giordino.

Straight se odmlčel a obrátil se k admirálovi. „S vaším dovolením, pane, teď vyjmu kipu z jeho lůžka.”

„Tím říkáte, že když tu zatracenou věc rozbijete, ponesu za to zodpovědnost já,” zamračil se Sandecker.

„Tedy, pane…”

„Pokračujte, člověče, pohněte s tím. Nemohu tu celý den postávat a civět na nějakou starou zatuchlou relikvii.”

„Není nad vůni hnijícího listí. Co lépe by člověka postavilo na nohy?” zašaškoval si Pitt.

Sandecker si ho změřil kyselým pohledem. „Bez toho tvého humoru se teď obejdeme.”

„Čím dřív tu věc rozmotáme, tím dřív můžu připravit dekódovací program,” naléhavě se dožadoval Yaeger.

Straight si protáhl prsty v rukavičkách jako klavírista, který se chystá přednést Uherskou rapsodii číslo 2 od Ference Liszta. Potom se hluboce nadechl a pomalu sáhl do skříňky. Zahnutou sondu vsunul pod několik vláken kipu a jemně je o pár milimetrů nadzdvihl. „Bod pro nás,” vydechl vděčně. „I když po staletí ležela ve schránce, vlákna se neslepila navzájem ani nepřilnula ke dřevu. Bez námahy je lze uvolnit.”

„Zdá se, že bouřemi věků prošla výjimečně dobře,”

poznamenal Pitt.

Straight si znovu prohlédl kipu ze všech stran a pak pod ně z protilehlých stran zasunul dvoje široké kleštičky. Na chvíli zaváhal, jako by sbíral sebedůvěru a pak začal zdvihat kipu z lůžka. Nikdo nepromluvil a všichni zadržovali dech dokud Straight nepoložil různobarevné šňůrky na skleněnou desku. Odložil klíšťky, chopil se dvou zubařských sond a úzkostlivě začal rozvinovat jednotlivá vlákna, jedno po druhém, až před nimi ležela rozevřená jako vějíř.

„Tak tady to je, pánové,” vydechl s úlevou. „Teď musíme ponořit vlákna do velmi jemného čisticího roztoku, abychom je zbavili skvrn a koroze. A potom bude v naší laboratoři následovat chemický konzervační proces.”

„Za jak dlouho to budete moci vrátit Yaegerovi k prostudování?” zeptal se Sandecker.

Straight pokrčil rameny. „Za šest měsíců, možná za rok.”

„Máte na to dvě hodiny,” prohlásil Sandecker bez mrknutí oka.

„To je nemožné. Kovové spirálky se zachovaly tak dlouho proto, že byly uzavřeny v téměř vzduchotěsné skříňce. Když jsou teď ale vystaveny působení vzduchu, začnou se velmi rychle rozpadat.”

„Rozhodně ne ty, které jsou zkrouceny ze zlata,” řekl Pitt.

„Ne, zlato je prakticky nezničitelné, neznáme ale přesný obsah minerálů v ostatních barevných vláknech. Například v mědi mohou být přísady, které se oxydací rozpadají. Pokud nenasadíme příslušné konzervační techniky, mohou se rozložit a zabarvení se změní natolik, že se stane nečitelné.”

„Aby se kipu dalo dešifrovat, je ale nutné zjistit barevný klíč,” dodal Gunn.

Nálada v místnosti náhle poklesla. Jedině Yaeger se zdál být imunní. Po tváři se mu rozlil mazaný úsměv. Obrátil se na Straighta.

„Dejte mi třicet minut, ať můžu na scanneru přesně změřit vzdálenosti mezi uzlíky a zaznamenat celkovou konfiguraci, a pak už si tu věc můžete nechat v laboratoři dokud nezestárnete a nezešedivíte.”

„Víc času na to nepotřebuješ?” nevěřícně se zeptal Sandecker.

„Na počítačích mohu vytvořit trojrozměrné digitální obrazy a zlepšit jejich kvalitu do takové míry, že se vlákna ukáží ve stejně živých barvách, jako když je někdo před čtyřmi stoletími vytvořil.”

„A tak se učí divá zvěř žít v moderním světě,” poeticky to uzavřel Giordino.

Scannování Drakeova kipu trvalo Yaegerovi skoro hodinu a půl, když byl ale hotov, digitální obraz vypadal lépe než originál. O čtyři hodiny později už zaznamenal při luštění zprávy první úspěch. „To je neuvěřitelné, jak něco tak jednoduchého může být tak složité,” řekl s pohledem na barevná vlákna roztažená po obří obrazovce.

„Něco jako školní počítadlo,” řekl Giordino, který seděl rozkročmo na židli v Yaegerově počítačové svatyni a nakláněl se přes opěradlo. S Yaegerem zůstali už jen on a Pitt. Straight se vrátil do laboratoře s kipu a Sandecker s Gunnem odjeli na zasedání senátního výboru jednat o nových podmořských důlních projektech.

„Ale mnohem komplikovanější.” Pitt se nakláněl Yaegerovi přes rameno a studoval obrazce na monitoru.

„Počítadlo je čistě matematická pomůcka. Na druhé straně ale kipu je daleko důmyslnější nástroj. Každá barva, tloušťka spirály, umístění a typ uzlíků i roztřepené konečky, všechno má nějaký význam. Naštěstí Inkové používali stejnou desítkovou numerickou soustavu jako my.”

„Mohl bys to vyučovat,” přikývl Yaeger. „Tohle kipu kromě toho, že numericky zaznamenává množství a vzdálenosti, se zabývá také historickou událostí. Ještě pořád tápu v temnotě, ale například…” Odmlčel se a na klávesnici zadal sérii příkazů. Tři z vlákem kipu se oddělila od hlavního provazce a zvětšená se zobrazila na monitoru.

„Moje analýza celkem věrohodně potvrzuje, že hnědá, modrá a žlutá vlákna ukazují běh času v souvislosti se vzdáleností. Množství menších oranžových uzlíků, která jsou rovnoměrně rozmístěna na všech třech vláknech, symbolizují slunce nebo délku jednoho dne.” „Co tě k tomu vede?”

„Klíčem je občasné přerušení velkými bílými uzlíky.”

„Mezi oranžovými?”

„Správně. S pomocí počítače jsem zjistil, že dokonale odpovídají měsíčním fázím. Jen co budu moci vypočítat astronomické měsíční cykly v šestnáctém století, mohu se zaměřit na přibližná data.”

„To je dobrá myšlenka,” řekl Pitt s narůstajícím optimismem. „Tak už jsme se někam dostali.”

„Teď jde o to stanovit, co která šňůrka zobrazuje.

Ukazuje se, že Inkové byli mistry jednoduchosti. Podle počítačové analýzy zelené vlákno představuje zemi a modré vlákno moře. Žluté je zatím nejasné.”

„A co z toho vyvozuješ?” zeptal se Giordino. Yaeger stiskl dvě klávesy a zaklonil se.

„Dvacet čtyři dnů cesty po souši. Osmdesát šest po moři.

A dvanáct dní ve žluté, ať už znamená cokoli.”

„Čas strávený v místě, kam výprava směřovala,” hádal Pitt. „Nebo v poušti,” řekl Giordino.

„Nebo v poušti,” opakoval Pitt. „Bylo by dobré podívat se na pobřeží v severním Mexiku.”

„Na druhém konci kipu,” pokračoval Yaeger, „jsme našli šňůrky, které mají úplně stejnou modrou a zelenou barvu, ale jiný počet uzlíků. Podle počítače by to mohlo vyjadřovat dobu strávenou na zpáteční cestě. Soudě podle toho, že je tu víc uzlíků a vzdálenosti mezi nimi jsou kratší, řekl bych, že měli dost bouřlivou cestu domů.”

„Teď už mi nepřipadá, že bys tápal v temnotách,” řekl Pitt. „Spíš bych řekl, žes to popadl za správný konec.”

Yaeger se zasmál. „Lichotky se vždy vděčně přijímají.

Jenom doufám, že se nechytím do pasti a nebudu do analýzy vnášet příliš vlastních nápadů.”

Taková vyhlídka se ovšem Pittovi nelíbila. „Žádnou fikci, Hirame. Drž se na uzdě.”

„Chápu. Přeješ si zdravé miminko s deseti prsty na rukou a deseti na nohou.”

„A pokud možno, aby třímalo ceduli s ukazatelem, kde máme kopat,” bez okolků mu odpověděl Pitt, pod jehož chladným hlasem se Yaegerovi málem začaly kroutit vlasy.

„Jinak se jednoho dne objevíme nad prázdnou jámou.”

27 KAPITOLA

Vysoko na vrcholku osamělé hory, která svým tvarem připomíná komín a uprostřed pouště ční jako hřbitovní pomník, stojí obrovský kamenný démon.

Tyčí se tu už věky, s nohama napjatýma, jako by chtěl vzlétnout, a drápy zatnutými do čedičové skály, z které byl vytesán. V barvité scenérii pouště u jeho nohou se dávní duchové mísí se současnými duchy. Vysoko nad ním krouží supi, mezi nohama mu proskakují divocí zajíci a po obřích tlapách běhají ještěrky.

Z nadhledu na vrcholku hory příšera hadíma očima shlíží na panoráma písečných dun, skalnatých pohoří a kopců a na třpytivý tok řeky Colorado, která se tady dělí na četná ramena a náplavami vytvořenou deltou míří do Cortezova moře.

Vystavena působení přírody a času na vrcholku hory, prý tajemné a očarované, ztratila už socha většinu svých jemnějších rysů. Zdá se, že má tělo jaguára nebo jiné velké kočky, s křídly a hadí hlavou. Už ale jenom jedno křídlo se vzpíná nad ramenem, to druhé před časy upadlo a roztříštilo se o tvrdý, kamenitý povrch v okolí. Svoje si vybrali i vandalové. Ze zejících čelistí vylámali zuby, svá jména a monogramy vyryli do boků a hrudi.

Křídlatý jaguár s hadí hlavou, několik tun těžký a vysoký jako dospělý samec slona, je jednou z pouhých čtyř objevených soch, vytvořených neznámými kulturami před příchodem španělských misionářů začátkem šestnáctého století. Tři další představují ke skoku nahrbené lvy a stojí v jednom národním parku v Novém Mexiku. Z hlediska uměleckého zpracování jsou ale mnohem primitivnější.

Pro archeology, kteří zdolali strmé stěny, zůstala minulost kamenného démona tajemstvím. Nedokázali odhadnout věk této příšery, ani kdo ji vytesal z jednoho velkého výčnělku skály. Její rysy i styl práce se dalece liší od všeho, co prehistorické kultury zanechaly na americkém Jihozápadě. Zrodily se tak četné teorie a nabízelo se množství názorů, ale tajemství významu a smyslu této sochy zůstalo skryto v dávných časech.

Říkalo se, že lidé ze vzdálených časů měli z divoké kamenné šelmy strach a věřili, že střeží vstup do podsvětí, ale ani stařešinové kmenů, které dnes obývají tuto oblast, si nedovedou vybavit významnější náboženské tradice nebo rituály, jež by se k soše vázaly. A protože ani ústní tradicí k nim nedospěl příběh sochy, prostě si pro ni z popela dávné minulosti stvořili mýtus vlastní. Vymysleli si nadpřirozenou příšeru, kolem níž musí projít na pouti do posmrtného života všichni nebožtíci. Pokud vedli špatný život, kamenná příšera oživne. Popadne je svou mordou, roztrhá tesáky a vyplivne jako zhroucená strašidla, odsouzená navěky bloudit po světě v podobě zlých duchů. Jedině těm, kdo vedli život naplněný dobrem v srdci i myšlenkách, bude dovoleno bez potíží vstoupit do posmrtného života.

Mnozí z živých podnikli krkolomný výstup po ostrých stěnách hory a soše k nohám pokládali ručně modelované figurky z hlíny a mořské škeble s vyrytými postavami zvířat jako dar a výraz úcty a jako úplatek, aby usnadnili cestu těm, jejichž čas už vypršel. Rodiny pozůstalých často postávaly na dně pouště pod hrozivou sochou a zatímco jejich vyslanci se vydávali vzhůru, modlili se, aby zvíře nezkřížilo cestu jejich zesnulým.

Billy Yuma se kamenného démona nebál. Seděl ve svém pick-upu ve stínu hory a hleděl na odpudivou sochu nahoře.

Věřil, že jeho rodičům a jeho přátelům, kteří zemřeli, bylo dovoleno bez obtíží projít kolem strážce mrtvých. Byli to dobří lidé a nikomu neudělali nic zlého. Obával se však, že jeho bratr, černá ovce rodiny, který bil svou ženu i děti a zemřel jako alkoholik, se změnil ve zlého ducha.

Tak jako většina amerických pouštních indiánů žil Billy v trvalé přítomnosti hrůzně zohyzděných strašidel, bloudících bez cíle a páchajících zlo. Věděl, že duch jeho bratra na něj kdykoli může hodit bláto nebo roztrhat na něm šaty, dokonce zamořit jeho sny hrůznými vidinami mrtvých, kterým nebyl dopřán odpočinek. Největší strach měl ale o svou ženu a děti, na něž by zlý bratr mohl seslat nemoc nebo jim jinak ublížit.

Spatřil ho celkem třikrát. Poprvé v podobě vichřice, v jejíchž stopách se hnal dusivý prach, pak jako komíhavé světlo, které se točilo kolem meskitů, a konečně to byl blesk, jenž zasáhl jeho náklaďák. Byla to zlověstná znamení.

Společně s kmenovým medicinmanem se Billy schoulil u táborového ohně, aby projednali, jak bratrovu zlému duchu čelit. Pokud ho nezastaví, stane se zjevení trvalou hrozbou pro Billyho rodinu i veškeré jeho potomstvo.

Ať zkoušeli cokoli, nic nepomáhalo. Starý šaman kmene mu doporučil deset dnů půstu o samotě v poušti, kde měl jíst na svou ochranu pouze poupata kaktusů a některé byliny.

Vyčerpanost hladem vedla k tomu, že Billy spatřoval bratrovo zjevení zcela pravidelně a za osamělých nocí slýchal věčné bědování. Zkusili mocné rituály včetně obřadních zpěvů, nic ale nedokázalo usmířit bratrova zlého ducha, jehož vystoupení se stávala čím dál násilnější.

Billy však nebyl jediný, kdo měl problémy. Od samé chvíle, kdy se zjistilo, že nejposvátnější a nejutajenější náboženské předměty zmizely z úkrytu v odlehlých ruinách náležejících předkům, celé vesnice postihovala neštěstí.

Mizerné úrody a nakažlivé nemoci dětí, vedra a sucha přicházející, kdy je nikdo nečekal. Muži, kteří se opili, se rvali a někdy zabíjeli. Zdaleka nejhorší pohromou byl ale náhlý růst posedlostí duchem. Lidé, kteří zlá strašidla nikdy neviděli ani neslyšeli, začali líčit svá nepříjemná setkání s nimi. Duchové dávných Montolů jim vstupovali do snů a často se zhmotňovali i za denního světla. Nebyl už téměř nikdo, včetně malých dětí, kdo prý by nespatřil nadpřirozená zjevení.

Krádež dřevěných božstev, představujících slunce, měsíc, zemi a vodu, otřásla náboženským společenstvím Montolů. Za nepřítomnosti vyřezávaných modlitebních předmětů se nemohly konat iniciační obřady, kterými se vstupuje do dospělosti, a synové a dcery kmene tak museli dál trpět v předpeklí dospívání. Veškeré bohoslužby byly zrušeny. Bylo to pro ně stejné, jako kdyby se všichni křesťané, muslimové a židé světa jednoho rána probudili a náhle zjistili, že Jeruzalém byl vyrván ze země a vržen do vesmírných hlubin. Co ostatní považovali za prostou krádež, mezi Montoly znamenalo kruté zneuctění bohů.

Kolem ohňů v podzemních obřadních prostorách si staří kněží šeptem sdělovali, jak prostřednictvím nočních větrů k nim zaléhá truchlivý nářek, jímž modly prosí o návrat do bezpečí svých úkrytů.

Billy Yuma byl zoufalý. Pokyny, které medicinman vyčetl ze žhavých uhlíků vyhasínajícího ohně, mu ukládaly nalézt ztracené modly a vrátit je do posvátných úkrytů předků. Tak zažene bratrova ducha zpátky do podsvětí a rodinu uchrání dalších neštěstí. V zoufalé snaze skoncovat s pronásledováním a vyhnout se novým krutým zkouškám si Billy usmyslel zlu čelit zlem. Rozhodl se vylézt na skálu, postavit se démonovi a prosit o jeho pomoc při hledání bůžků. Už nebyl nijak mladý muž a bez výstroje, jakou používají moderní horolezci, byl výstup nebezpečný. Už ale na sebe ten úkol vzal a nechtěl tedy couvnout. Spoléhalo na něj příliš mnoho jeho lidí. Byl asi ve třetině cesty vzhůru jižní stěnou a srdce už mu bilo o žebra a plíce ho bolely z kruté námahy. Mohl by zastavit, odpočinout si a nabrat dech, ale vlekl se dál, rozhodnutý dosáhnout vrcholu bez přestávky. Jen jednou se otočil a zadíval se dolů, aby zkontroloval svůj pick-up zaparkovaný při úpatí hory.

Vypadal jako hračka, pro kterou by stačilo se sehnout a vyzdvihnout ji jednou rukou. Pohlédl zpátky na útes, jenž pod zapadajícím sluncem měnil barvu z jantarové v cihlově červenou.

Billy teď litoval, že nezačal už dřív zrána, ale měl ještě něco na práci, a když dorazil k hoře a zahájil svůj výstup, slunce dosud stálo vysoko. Teď už se oranžová koule nořila pod hřebeny Sierry de Juarez na západě. Výstup byl o hodně obtížnější, než si představoval, a trval mnohem déle.

Zaklonil hlavu, zastínil si oči proti jasné obloze a zašilhal směrem k zužujícímu se vrcholku hory. Ještě stále mu zbývalo urazit pětaosmdesát metrů a do úplné tmy zbývala sotva půlhodina. Vyhlídka na to, že by měl strávit noc s kamennou bestií, ho naplnila zlými předtuchami, ale pokusit se slézt dolů za noci by znamenalo sebevraždu.

Billy byl malý, sporý pětapadesátník, ale život strávený farmařením v drsném klimatu pouště Sonora ho zocelil, že byl nezdolný a tvrdý jako stará litinová pánev. Možná už neměl klouby stejně pružné jako v onen den, kdy vyhrál soutěž v jízdě na neosedlaných koních, nebyl tak hbitý jako onen chlapec, jenž byl svého času nejrychlejším přespolním běžcem kmene, a neměl už někdejší vytrvalost, byl ale stále ještě houževnatý jako stará horská koza.

Bělma očí měl zažloutlá a víčka zčervenalá, jak celý život nedbal dorážení pouštního slunce a nikdy nenosil tmavé brýle. Měl okrouhlou hnědou tvář se silnými čelistmi, střapatým šedým obočím a hustými černými vlasy - tvář zdánlivě bezvýraznou, odhalující však hlubokou povahu a souznění s přírodou, jemuž sotva porozumí někdo, kdo není domorodý Američan.

Najednou po něm přešel stín a studený záchvěv větru.

Až se otřásl z nečekaného chladu. Byl to snad duch? Odkud to přišlo, uvažoval. Mohl by to být jeho bratr, který se pokouší ho srazit dolů mezi kamení? Možná už to velké kamenné zvíře ví, že se k němu blíží, a posílá mu varování. I když ho obestírala zlá tušení, Billy lezl dál, se zatnutými zuby a pohledem upřeným jen na svislou skálu před sebou.

Naštěstí ti, kteří tudy prošli před ním, vytesali ve strmé čelní části stěny pod jejím samým vrcholem úchyty pro ruce a nohy. Podle toho, jak byly jejich okraje ohlazené a oblé, Billy poznal, že jsou už hodně staré. Nějakých padesát metrů od cíle vstoupil do skalního komína, který se odštěpil od stěny a v nitru široké praskliny vytvořil stezku z uvolněných a roztroušených kamenů. Byla o něco méně příkrá a výstup po ní nebyl už tolik únavný.

Konečně, právě když už mu svaly umdlévaly a nohy téměř necítil, se strmá skála změnila v mírný svah, po kterém se už doplazil do otevřeného prostoru na vrcholu. Ve chvíli, kdy se vytrácelo poslední světlo dne, vzpřímil se na nohou, zhluboka se nadechl a lačně nasával studený, čistý vzduch pouště. Otřel si ruce o nohavice kalhot, aby se zbavil špíny a jemného písku, a zahleděl se na stín démona, který se nejasně rýsoval v šeru. Billy by přísahal, že žhnul, i když byl vytesán z kamene. Byl unavený a celý rozbolavělý, ale z časem ošlehané postavy kupodivu neměl strach a nebral ohled na pověsti, že neklidní duchové, jimž byl zapovězen vstup do podsvětí, bloudí po prokleté hoře.

Nespatřil jediný příznak strašných stvoření číhajících ve tmě. Až na jaguára s hadí hlavou byla hora pustá.

„Jsem tady,” hlasitě pronesl Billy.

Nikdo mu neodpověděl. Slyšel jen zvuky, jež vydával vítr, a mávání křídel jestřába. Žádný věčný nářek trpících duší z podsvětí.

„Vystoupil jsem na očarovanou horu, abych tě žádal o pomoc,” řekl.

Ani tentokrát se mu nedostalo odpovědi, ale po zádech mu přeběhl mráz, když ucítil něčí přítomnost. Zaslechl hlasy mluvící cizí řečí. Ani jediné slovo mu nebylo povědomé.

Pak spatřil vynořující se obrysy mlžných postav.

Byli viditelní, ale průhlední. Pohybovali se po planině, aniž by si Billyho všímali, procházeli kolem něj i skrz něj, jako by ani neexistoval. I jejich oblečení mu nepřipomínalo nic, co znal, nebyly to ani lehké bederní pokrývky, ani králičí pláštěnky jeho předků. Tito lidé byli oblečeni jako bohové. Většina přízraků měla zlaté přilby zdobené nádherně zbarvenými ptačími pery a účesy těch, kteří měli hlavy nepokryté, byly zvláštně upravené. Většina těl byla oblečena v látkách, jaké Billy dosud nikdy nespatřil. Pletené kabátce, které jim splývaly z ramen, a tuniky pod nimi zdobily neuvěřitelně složité a krásné vzory.

Po nekonečné chvíli se podivní lidé jako by rozplynuli a jejich hlasy zmlkly. Billy stál stejně nehnutě a tiše jako skála, kterou měl pod nohama. Kdo byli ti podivní lidé, kteří mu prošli před očima? Možná se před ním otevřely dveře do světa duchů, říkal si.

Přiblížil se na dosah kamenné příšery, vztáhl chvějící se ruku a dotkl se jejího boku. Cítil, že stará skála je překvapivě mnohem teplejší, než by měla od denního žáru být. Poté se stalo neuvěřitelné: v hadí tváři se otevřelo jedno oko; oko, za nímž se objevila nadpozemská zář.

Billyho myslí projela hrůza, rozhodl se však neustoupit.

Mnozí ho potom obviňovali z přehnané obrazotvornosti, ale až do své smrti o mnoho let později tisíckrát přísahal, že spatřil, jak na něj démon pohlédl jiskrným okem. Sebral veškerou odvahu, klesl na kolena a rozpřáhl paže. Potom se začal modlit. Modlil se ke kamennému přízraku po většinu noci, dokud neupadl do spánku, jenž se podobal spíš transu.

Ráno, když vyšlo slunce a zlatým zábleskem obarvilo mraky, Billy Yuma se probudil a rozhlédl se kolem. Zjistil, že leží napříč předního sedadla svého pick-upu na dně pouště, hluboko pod tichou horskou bestií, která nevidomě hleděla do dáli přes suchou pustinu.

28 KAPITOLA

Joseph Zolar stál u hlavy zlatem oděné mumie a pozoroval, jak se Henry a Micki Mooreovi tísní nad počítačem a laserovou tiskárnou. Po čtyřech dnech nepřetržité práce se jim podařilo převést obrazové symboly ve slova a ta potom ve stručné fráze.

Na tom, jak chňapali po listech papíru vyjíždějících z tiskárny na odkladač a analyzovali své závěry, zatímco hodiny na stěně odtikávaly poslední minuty jejich života, bylo cosi fascinujícího. Chopili se práce, jako by muži v maskách vůbec neexistovali.

Henry pracoval se soustředěným odhodláním. Jeho svět existoval pouze v úzkých akademických koridorech.

Podobně jako většina univerzitních profesorů antropologie a archeologie toužil po uznání, protože materiální bohatství mu nebylo dopřáno. Skládal dohromady střepy a napsal úžasné množství knih, které málokdo četl a za něž ještě méně lidí bylo ochotno zaplatit, aby se stali jejich majiteli.

Všechna jeho díla vycházela jen v malých nákladech a posléze končila ve sklepních skladištích univerzitních knihoven, kde se na nich hromadil prach. Bylo ironií, že sláva a pocty, jichž se mu podle jeho očekávání mělo dostat jako překladateli inckých piktografů a možná objeviteli Huascarova pokladu, by pro něj znamenaly víc než finanční zisk.

Micki Mooreová připadala Zolarům zpočátku sexuálně přitažlivá, zakrátko je však její nevšímavost vůči nim začala rozčilovat. Bylo zcela jasné, že miluje svého manžela a na nikom jiném jí nezáleží. Žili a společně pracovali ve světě, který si sami pro sebe vytvořili.

Josephu Zolarovi pramálo záleželo na tom, že bude potřeba je likvidovat. Celá léta přicházel do styku s nechutnými a ubožáckými obchodníky a sběrateli stejně jako se zločinci, ale tito dva lidé pro něj představovali záhadu. Už se nestaral o to, jaký způsob smrti si pro ně jeho bratři vymyslí. Teď záleželo jedině na tom, aby Mooreovi dospěli ke stručnému a přesnému návodu, jak se dostat k Huascarovu zlatému řetězu.

Nosit masky bylo zbytečné, protože Mooreovi se jen tak snadno zastrašit nedali. Přesto si je nechávali na obličejích po celou dobu, kterou trávili v jejich společnosti.

Zolar pohlédl na Henryho Moorea a pokusil se o úsměv, který se mu ale zrovna nezdařil. „Tak už jste skončili s luštěním symbolů?”

Moore lišácky zamrkal na manželku a samolibě se na ni usmál. Teprve potom se obrátil k Zolarovi. „Jsme hotovi.

Dešifrovali jsme příběh velkého historického dramatu a lidské vytrvalosti. Naše odhalení a úspěšný překlad obrazců výrazně rozšiřují dosavadní znalosti Chachapoyů a na jejich základě bude třeba opravit vše, co se až dosud napsalo o historii Inků.”

„Tak dost už té skromnosti,” ironicky ho zarazil Sarason.

„Víte přesně, kde je poklad zakopaný?” zeptal se Charles Oxley.

Henry Moore pokrčil rameny. „Tak doslova bych to neřekl.”

Sarason vykročil směrem k němu se sevřenými rty a hněvem v očích. „Rád bych věděl, jestli naši skvělí vykladači šifer mají sebemenší tušení, co k čertu dělají?”

„A co byste chtěli?” chladně ho odrazil Moore. „Šipku ukazující ke křížkem označenému místu?”

„Ano, zatraceně. Přesně tohle chceme.”

Zolar se blahosklonně usmál. „Vraťme se k jasným faktům, doktore. Tak co nám řeknete?”

„Jistě rádi uslyšíte,” odpověděla namísto manžela Micky Mooreová, „že jakkoli to zní neuvěřitelně, zlatý řetěz představuje jenom malou část celého pokladu. Inventář, který jsme s manželem rozluštili, dokládá ještě nejmíň čtyřicet nebo víc tun obřadních předmětů a pohárů, čelenek, náprsních krunýřů, náramků a dalších zlatých a stříbrných předmětů, z nichž každý muselo nést nejméně deset mužů.

Byly tam také hromady posvátných textilií, nejméně dvacet mumií oblečených ve zlatě a víc než padesát keramických nádob naplněných drahými kameny. Pokud by bylo víc času, mohli bychom vám dodat úplný seznam.”

Zolar, Sarason a Oxley zírali na Micki bez mrknutí oka a výrazy nenasytné chamtivosti skrývali pod maskami. I pro ně, jakkoli byli zvyklí jednat o mnohamilionových částkách, rozsah Huascarova zlatého pokladu představoval cosi nepředstavitelného.

„Kreslíte nám tu nádherný obrázek,” konečně se ozval Zolar. „Ale říkají kresby na oděvu mumie také to, kde je poklad zakopaný?”

„Není zakopaný v přesném smyslu toho slova,” řekl Henry Moore.

Zadíval se na Zolara, jak asi bude na jeho prohlášení reagovat. Zolar netrpělivě čekal.

„Podle toho, co se uvádí na zlatém rouchu,” vysvětloval Moore, „byl poklad uložen v jeskyni na řece…”

Sarasonovi náhlým zklamáním blesklo v očích.

„Jakákoli jeskyně na některé splavné řece už by byla dávno objevena a poklady odvezeny.”

Oxley

nesouhlasně

zakroutil

hlavou.

„Je

nepravděpodobné, že by zlatý řetěz, který dokáže uzdvihnout jen dvě stě mužů, zmizel podruhé.”

„Ani inventář tak rozsáhlý, jak ho Mooreovi popisují,”

přidal se Zolar. „Jako uznávaný odborník na incké starožitnosti bych musel vědět o jakýchkoli předmětech, které by pocházely z Huascarova majetku a objevily se na trhu. Nikdo, kdo by objevil takové bohatství, by ho nedokázal utajit.”

„Možná jsme našemu milému panu doktorovi a jeho ženě až příliš důvěřovali,” řekl Sarason. Jak můžeme vědět, že nás nenavádějí na falešnou stopu?”

„Kdo tady mluví o důvěře?” klidně mu odpověděl Moore. „Mě a mou ženu jste na čtyři dny zavřeli do betonové kobky bez oken a ještě nám nevěříte? Vy se vážně vyžíváte v dětinskostech.”

„Nemáte nač si stěžovat,” odmítl ho Oxley. „Vy i vaše žena dostanete zaplaceno víc než dobře.”

Moore se na Oxleyho klidně podíval. „Jak jsem vám už chtěl vysvětlit, když Inkové a jejich chachapoyští strážci uložili poklad do jeskyně, zakryli vchod do dlouhé spojovací chodby, která k němu vede. Potom smísili půdu s kamením, aby to vypadalo přirozeně, a v celé oblasti zasázeli místní rostliny, aby si tak zajistili, že vchod do jeskyně nikdo jiný nenajde.”

“Je tam nějaký popis terénu v okolí vstupu do jeskyně?”

zajímal se Zolar.

„Jedině to, že jde o okrouhlý vrchol na strmém ostrově uprostřed pevninského moře.”

„Tak počkat,” vyštěkl Oxley. „Říkal jste, že jeskyně je u řeky.”

Moore potřásl hlavou: „Kdybyste poslouchal, slyšel byste, že jsem řekl jeskyně na řece.”

Sarason na něj vztekle pohlédl. „Chcete nás krmit nějakými směšnými pohádkami? Jeskyně na řece na ostrově v pevninském moři? Nějak jste ten překlad pomotali, co, doktore?”

„To není chyba,” pevně mu odpověděl Moore. „Naše analýza je přesná.”

„Ovšem použití slova řeka může být čistě symbolické,”

podotkla Micki Mooreová.

„A zrovna tak i ostrov,” odsekl Sarason.

„Možná byste to viděli ve správné perspektivě, kdybyste vyslechli celou naši interpretaci,” nabídl Henry Moore.

„Prosím, ušetřte nás podrobností,” řekl Zolar. „Všichni už dobře víme, jak Huascar vyfoukl poklad před nosem jak svého bratra Atahualpy, tak Franciska Pizarra. Zajímá nás jedině směr, kterým poklad odvezla flotila generála Naymlapa, a přesné místo, kde je ukrytý.”

Mooreovi si vyměnili pohledy. Micki souhlasně pokývla na Henryho a ten se tedy obrátil k Zolarovi. „Tak dobrá, pokud jsme partneři.” Odmlčel se, aby si prohlédl stránku, která vyjela z tiskárny. „Piktogramy na rouchu nám řekly, že poklad byl přenesen do přístavu na pobřeží a naložen na velký počet lodí. Plavba na sever potom trvala osmdesát šest dní, z toho posledních dvanáct dní po pevninském moři, ve kterém dorazili k malému ostrovu s vysokými strmými břehy, jež stoupaly z vody jako velký kamenný chrám. Tam Inkové se svými plavidly přistáli, vyložili poklad a odnesli ho spojovací chodbou do jeskyně hluboko v nitru ostrova.

Na tomto místě, ať už to interpretujete jakkoli, rytiny uvádějí, že náklad byl uložen na březích řeky.”

Oxley roztáhl mapu západní polokoule a sledoval na ní trasu z Peru podél Střední Ameriky a tichomořského pobřeží Mexika. „Ten ostrov musí být v Kalifornském zálivu.”

„Lépe známému jako Cortezovo moře,” dodal Moore.

Sarason se rovněž zahleděl do mapy. „To souhlasí. Od špičky poloostrova až po Peru je všude jenom volné moře.”

„A co ten ostrov?” zeptal se Zolar.

„Jsou jich tam dva tucty, možná víc,” odpověděl Oxley.

Sarason se chopil poslední stránky Mooreova překladu piktografů a začetl se do něj. Pak se na Henryho Moorea chladně zadíval. „Vy nám něco zatajujete, příteli. Obrazce na zlatém rouchu musí obsahovat přesný návod jak poklad nalézt. Žádná mapa, která má alespoň cenu papíru, na kterém je vytištěná, nekončí předtím, než uvede detailní údaje krok za krokem.”

Zolar pozorně zkoumal výraz na tváři Henryho Moorea.

“Je to pravda, doktore, že nám vy a vaše žena neposkytujete úplné rozluštění téhle hádanky?”

„S Micki jsme dekódovali všechno, co se dalo. Víc toho není.”

„Lžete,” klidně namítl Zolar.

„Samozřejmě že lže,” vyštěkl Sarason. „Každý hlupák by poznal, že si on a jeho žena schovávají nejdůležitější vodítka.”

„To není moudré, doktore. Vy a vaše žena byste udělali lépe, kdybyste se drželi naší dohody.”

Moore pokrčil rameny. „Nejsem takový idiot, za jakého mě máte,” řekl. „Už jen to, že před námi stále skrýváte, kdo jste, mi dokazuje, že vy tři nemáte ani v nejmenším v úmyslu splnit naše ujednání. Jakou mám záruku, že se ho budete držet? Nikdo, dokonce ani naši přátelé a příbuzní, neví, kam jste nás odvezli. Přivléct nás sem s páskami na očích a držet nás tu jako vězně, to není nic jiného než únos.

Co asi uděláte, až se vám do rukou dostanou přesné instrukce, jak najít Huascarův poklad? Zase nám zavážete oči a odvezete nás zpátky? To si nemyslím. Spíš bych řekl, že Micki a já máme tiše zmizet a že naše jména skončí v seznamech pohřešovaných. Řekněte mi, jestli se mýlím?”

Kdyby Moore nebyl tak inteligentní, Zolar by se mu vysmál. Ale antropolog jejich plán prohlédl a četl jim z rukou. „Dobrá, doktore, co chcete za to, že uvedete všechny údaje?”

„Padesát procent pokladu, jakmile ho najdeme.”

To už bylo na Sarasona moc. „Ten parchant nás chce ždímat.” Přešel k Mooreovi, zdvihl ho ze země a praštil jím o zeď. „O tohle si koledujete,” křičel. „Už nás nezajímají vaše kecy. Řekněte nám, co chceme vědět, nebo to z vás vytluču. A můžete mi věřit, že vidět vás krvácet mně udělá jenom radost.”

Micki Mooreová u toho stála a byla stejně klidná jako nad kuchyňským sporákem. Její nenarušitelný chlad připadal Zolarovi nelogický. Každá jiná žena by při vyslovení podobných divokých hrozeb na manželovu adresu projevila alespoň známku obav.

Moore se kupodivu usmál. „Tak do toho! Zpřerážejte mi nohy, zabijte mě. Pak ale Huascarův zlatý řetěz nenajdete ani za tisíc let.”

„V tom má pravdu, vskutku,” řekl Zolar a tiše se zadíval na Micki.

„Až s ním skončím, nebude se hodit ani do psích konzerv,” pohrozil Sarason a napřáhl zatnutou pěst.

„Zadrž!” zarazil ho Oxleyho hlas. „Bude účinnější, když si vybiješ vztek na paní Mooreově. Žádný mužský se nerad dívá na to, jak jeho ženu znásilňují.”

Sarason nechal Moorea pomalu klesnout a s výrazem drancujícího nájezdníka v tváři se otočil k Micki.

„Přesvědčovat paní Mooreovou, aby s námi spolupracovala, bude pro mě radostí.”

„Ztrácíte čas,” ozval se Moore. „Nedovolil jsem ženě, aby se podílela na konečném překladu. Nemá sebemenší tušení o tom, kde se dá poklad nalézt.”

„Co to k čertu vykládáte?”

„Říká pravdu,” konstatovala stále nevzrušená Micki.

„Henry mi nedovolil podívat se na výsledky.”

„I tak ale máme navrch,” chladně prohlásil Sarason.

„Pochopitelně,” řekl Oxley. „Budeš zpracovávat Mooreovou, jak jsme řekli, dokud on nebude spolupracovat.”

„Ať tak nebo tak, odpovědi dostaneme.” Zolar se zadíval na Moorea. „Tak, doktore, teď je řada na vás.”

Moore mu pohled vrátil s chladnou vypočítavosti.

„Dělejte si s ní, co chcete. To na věci nic nezmění.”

Bratři Zolarové podivně ztichli. Sarason, který z nich byl nejzatvrzelejší, zůstal nevěřícně stát s otevřenými ústy. Co je to za chlapa, který klidně, bez sebemenší známky studu nebo strachu, hodí manželku vlkům?

„Vydržíte to, když vaši ženu zbijí, znásilní a zabijí, neříct jediné slovo, abyste to zastavil?” zeptal se Zolar a sledoval Mooreovu reakci.

Mooreův výraz se nezměnil. „Tak stupidním barbarstvím nic nezměníte.”

„Blafuje.” Potom, jaký pohled na něj upřel Sarason, by se Moore potřeboval vykoupat v kyselině. „Zlomí se, sotva ji uslyší křičet.”

Zolar ale potřásl hlavou. „Nemyslím.”

„Máš pravdu,” řekl Oxley. „Podcenili jsme jeho monumentální chamtivost a jeho bezcitnou posedlost stát se velkou hvězdou v akademickém světě. Mám pravdu, doktore?” Moorem to ani v nejmenším nepohnulo. Potom řekl: „Padesát procent z něčeho je pořád víc, než sto procent z ničeho, pánové.”

Zolar přelétl pohledem po bratrech. Oxley mu odpověděl téměř neznatelným souhlasným přikývnutím. Sarason zatnul pěsti, až mu zbělely jako slonovina. Odvrátil se, ale ve tváři se mu zračila touha vyrvat Mooreovi vnitřnosti z těla.

„Myslím, že bychom už měli skoncovat s hrozbami a dohodnout se v klidu,” řekl Zolar. „Dřív než ale přistoupíme na vaše zvýšené požadavky, musím mít naprostou jistotu, že nás dokážete dovést k pokladu.”

„Rozluštil jsem popis orientačních bodů, které vedou ke vchodu do jeskyně,” pomalu a zřetelně prohlásil Moore.

„Omyl je vyloučený. Znám jejich rozměry i tvary. Ze vzduchu je rozpoznám.”

Odpovědí na jeho sebedůvěru a přesvědčivost bylo ticho.

Zolar přešel k mumii a zadíval se na znaky vyryté ve zlatém rouchu. „Třicet procent. S tím se musíte spokojit.”

„Čtyřicet nebo nic,” rezolutně se ohradil Moore.

„Chcete to písemně?”

„A obstálo by to před soudem?”

„Zřejmě ne.”

„Tak tedy budeme muset vzít jeden druhého za slovo.”

Teprve nyní se obrátil k manželce. „Promiň, drahá, doufám, že tě to příliš nerozrušilo. Ale musíš pochopit, že některé věci jsou důležitější než manželské sliby.”

Je to zvláštní žena, pomyslel si Zolar. Měla by vypadat vystrašeně a poníženě, ale nic takového na ní nebylo vidět.

„Tak dohodnuto,” řekl. „A protože jsme teď partneři, nevidím důvod, proč bychom měli dál nosit ty masky.” Stáhl si ji přes hlavu a rukou si prohrábl vlasy. „Měli byste se všichni pokusit dobře se vyspat. Hned ráno odletíte naším firemním letadlem do Guaymasu v Mexiku.”

„Proč do Guaymasu?” zeptala se Micki Mooreová.

„Ze dvou důvodů. Předně leží v samotném centru Zálivu a pak také jeden můj přítel a klient mě zve, abych kdykoli využil pohostinství jeho haciendy jen kousek na sever od přístavu. Na pozemku je i soukromé letiště, takže to bude ideální hlavní stan pro naše pátrání.”

„Ty nepoletíš?” zeptal se Oxley.

„Připojím se k vám za dva dny. Mám obchodní schůzku ve Wichitě.”

Zolar se obrátil k Sarasonovi s podezřením, že by jeho bratr mohl znovu zaútočit na Moorea. Ale nemusel si dělat starosti. Po Sarasonově tváři přeběhl ďábelský úšklebek.

Jeho bratři mu nepotřebovali číst myšlenky, aby pochopili, že si právě šťastně představuje, co Tupac Amaru udělá s Henrym Moorem, jen co bude poklad na světě.

29 KAPITOLA

„Brunhilda dělala, co mohla,” řekl Yaeger o svém oblíbeném počítači. „Spolu jsme namáhavě poskládali asi devadesát procent uzlíkových kódů. Teď ale ještě musíme zvážit některé permutace…”

„Permutace?” povzdychl si Pitt, který seděl v zasedačce proti Yaegerovi.

„Rozdílné uspořádání lineárního řádu a barev drátěných šňůrek kipu.”

Pitt pokrčil rameny a rozhlédl se po místnosti. Spolu s ním tam byli ještě čtyři muži: admirál Sandecker, Al Giordino, Rudi Gunn a Yaeger. Pozornost všech se soustředila právě na Yaegera, jenž vypadal jako kojot, který celou noc bez přestání vyl na měsíc v úplňku.

„Vážně musím něco udělat se svou slovní zásobou,”

zamumlal Pitt. Nahrbil se do pohodlné pozice a hleděl na počítačového génia, který stál za pultíkem pod velkým nástěnným promítacím plátnem.

“Jak už jsem vám vysvětloval,” pokračoval Yaeger, „některé ze spirálek nelze dešifrovat. I když jsme nasadili ty zatím nejdokonalejší známé techniky analýzy informací a dat, to nejlepší, co vám mohu nabídnout, je hrubý nástin událostí.”

„Ani takový mozek jako ty?” se smíchem se zeptal Gunn.

„Ani Einstein, pokud by neobjevil incký rosettský kámen nebo příručku Udělej si sám své vlastní kipu. I ten by pracoval ve vakuu.”

„Jestli nám chceš oznámit, že na konci show nebude žádné vyvrcholení,” poznamenal Giordino, „tak jdu na oběd.”

„Drakeovo kipu je komplexní soubor numerických dat,”

nedal se Yaeger odradit Giordinovým sarkasmem, „není to ale jednoznačný výčet událostí, tak jak šly za sebou.

Skutečnou událost a drama nemůžete vyjádřit strategicky rozmístěnými uzlíky na několika spirálkách barevného drátu. Kipu dokáže jenom zachytit obrysy lidí, kteří prošli příslušnou historickou scénou.”

„Tak to jsme si už vysvětlili,” prohlásil Sandecker a zamával svým baculatým doutníkem. „Teď abys nám ještě řekl, jaké zrno jsi oddělil od plev.”

Yaeger přikývl a ztlumil světla v konferenční místnosti.

Rozsvítil diaprojektor, který na promítací plátno zobrazil starou španělskou mapu pobřeží Severní a Jižní Ameriky.

Chopil se kovového ukazovátka, teleskopického jako rádiová anténa automobilu, a nedbale jím ukázal kamsi směrem k mapě.

„Aniž bych se pouštěl do sáhodlouhých historických přednášek, řeknu vám jenom, že Huascar, legitimní následník inckého trůnu, kterého v roce 1533 porazil a svrhl jeho nemanželský nevlastní bratr Atahualpa, krátce poté nařídil ukrýt veškeré poklady království vysoko v Andách.

Jak se ukázalo, byl to rozumný krok. Během svého věznění Huascar trpěl značným ponížením i smutkem. Všichni jeho přátelé a mužští příbuzní byli popraveni, manželky a děti oběšeny. A jako by toho nebylo dost, Španělé si právě tuto chvíli vybrali k invazi do impéria Inků. Stejně jako Cortez v Mexiku, ani Francisco Pizarro si to nemohl načasovat lépe.

Protože armáda Inků byla rozdělená na frakce a zdecimovaná občanskou válkou, nepokoje mu hrály do rukou. Když jeho malá skupina vojáků a dobrodruhů zmasakrovala několik tisíc Atahualpových královských hodnostářů a úředníků na náměstí ve starobylém městě Caxanarca, říše Inků spadla Pizarrovi sama do klína.”

„To je mi divné, že Inkové prostě nezaútočili a nepřemohli Španěly,” poznamenal Gunn. „Vždyť museli mít převahu nejméně sto k jedné.”

„Bylo to spíš tisíc k jedné,” opravil ho Yaeger. „Ale znovu to bylo stejné jako s Cortezem a Aztéky. Pohled na divoce zarostlé vojáky v železném oděvu, který žádný šíp ani kámen neprorazil, sedící na opancéřovaných koních, do té doby u Inků neznámých, mávající šavlemi a střílející z mušket a děl, byl na ně příliš. Dokonale demoralizovaní Atahualpovi generálové nedokázali vzít iniciativu do vlastních rukou a nařídit rozhodný hromadný útok.”

„A co Huascarova vojska?” zeptal se Pitt. „Ta jistě byla také ještě v poli.”

„To ano, ale bez velení,” přitakal Yaeger. „Historie se může jen ohlédnout zpátky na situace typu co by, kdyby. Co kdyby oba králové Inků zakopali válečnou sekeru, spojili se a vyhnali obávané cizince? To je zajímavá hypotéza. Kdyby Španělé byli poraženi, bůhví jaké politické hranice a vlády by byly dnes v Jižní Americe.”

„Rozhodně by se tam mluvilo jinak než španělsky,”

komentoval to Giordino.

„Kde byl Huascar v době Atahualpova střetnutí s Pizarrem?” zeptal se Sandecker a konečně si zapálil doutník.

„Uvězněný v Cuzku, hlavním městě říše, dvanáct set kilometrů na jih od Caxanarky.”

Aniž by vzhlédl od poznámek, které si dělal do bloku, Pitt se zeptal: „A co bylo dál?”

„Aby si vykoupil svobodu, Atahualpa se dohodl s Pizarrem, že pro něj naplní celou místnost zlatem, kam až dosáhne,” odpověděl Yaeger. „A musím vás upozornit, že to byla místnost o kus větší než tahle.”

„A splnil to?”

„To ano. Ale Atahualpa se obával, že Huascar by mohl Pizarrovi nabídnout ještě víc zlata, stříbra a drahokamů. A tak nařídil bratra usmrtit, což se také stalo. Huascar byl utopen, ale ještě předtím přikázal veškeré královské poklady ukrýt.”

Sandecker pohlédl skrz oblak modrého kouře na Yaegera. „Když byl král mrtev, kdo vykonal jeho vůli?”

„Jeden generál, který se jmenoval Naymlap,” odvětil Yaeger. Odmlčel se a ukazovátkem přejel po červené linii vedoucí z And dolů k pobřeží. „Nepocházel z královské krve Inků, byl to nejspíš chachapoyský válečník, který se vypracoval až na nejdůvěryhodnějšího Huascarova rádce.

Byl to Naymlap, kdo zorganizoval přesun pokladů dolů z hor na pobřeží, kde shromáždil flotilu padesáti pěti lodí.

Podle kipu pak po cestě, která trvala dvacet čtyři dní, zabralo dalších osmnáct dní jen naložit veškeré bohatství na lodi.”

„Netušil jsem, že Inkové se plavili po mořích,” přiznal se Gunn.

„Tak jako Mayové. A podobně jako před nimi Féničané, Řekové a Římané se plavili převážně podél pobřeží. Nebáli se otevřeného moře, ale za bezměsíčných nocí a bouřlivého počasí rozumně se svými plavidly přistávali na pevnině.

Navigovali podle slunce a hvězd a využívali převažující větry a proudy k plavbě nahoru a dolů podél pobřeží a k obchodu se Středoameričany v Panamě a možná i ve vzdálenějších místech. Jedna incká legenda vypravuje o dávném panovníkovi, jenž se doslechl, že na ostrově, ležícím za mořským obzorem, lze objevit bohatství zlata a inteligentní obyvatelstvo. Protože toužil po kořisti a po otrocích, postavil a vybavil flotilu lodí a v doprovodu vojáků, kteří zároveň sloužili jako námořníci, se vydal pravděpodobně na Galapágy. Po devíti měsících se vrátil s nákladem zlata a množstvím černých otroků.”

„Galapágy?” divil se Pitt.

„Může a nemusí být.”

„Máme nějaké zprávy o konstrukci jejich lodí?” vyzvídal Sandecker.

„Pizarrův lodivod Bartolome Ruiz spatřil velké čluny se stěžni a velkými bavlněnými plachtami. Další španělští námořníci hlásili, že proplouvali kolem člunů s trupy z balsového dřeva, bambusu a rákosu. Nesly až šedesát mužů a čtyřicet nebo víc košů naplněných zbožím na obchod.

Kromě plachet byly čluny poháněny také posádkami veslařů. A kresby, které se dochovaly na předkolumbovské hliněné keramice, zobrazují lodi se dvěma palubami, jež se honosily vyvýšenou zádí a na ní vyřezávanými hadími hlavami podobnými drakům, jakými se pyšnily dlouhé čluny Vikingů.”

„Takže není pochyb o tom, že mohly dopravovat tuny zlata a stříbra na dlouhé vzdálenosti po moři?”

„Ani ty nejmenší, admirále.” Yaeger namířil ukazovátko na další čáru, která vyznačovala cestu Naymlapovy flotily s poklady po moři. „Od místa, z něhož čluny odrazily, trvala jejich cesta na sever osmdesát šest dní. To není zrovna krátká plavba pro primitivní lodi.” „Není možné, že by se vydaly na jih?” ptal se Giordino. Yaeger potřásl hlavou.

„Počítač objevil, že jeden z druhů uzlíků znázorňoval čtyři základní světové strany, pro sever na svrchní a pro jih na spodní straně. Východ a západ znázorňovaly vedlejší prameny.”

“A místo přistání?” dorážel Pitt.

„To je ošidná věc. Dokud se nepostavím na balsový člun pod plnými plachtami a neodměřím čas, za který urazí námořní míli, můžu jenom hádat. Nebudu se pouštět do podrobností, ty si pak můžete přečíst v konečné zprávě. Ale při výpočtu délky plavby a projekci mořských proudů a větrů v roce 1533 odvedla Brunhilda mistrovský kus práce.”

Pitt si založil ruce za hlavou a zhoupl se na dvou nohách židle dozadu. „Nechte mě hádat. Na břeh vystoupili někde v horní části Cortezova moře, nebo jestli chcete Kalifornského zálivu, velké vodní prasklině, která odděluje mexickou pevninu od poloostrova Baja California.”

„Na ostrově, jak už jsem říkal,” dodal Yaeger.

„Posádkám lodí trvalo dvanáct dní poskládat poklady v jeskyni, zřejmě velmi prostorné, jak uvádějí rozměry na kipu. Vchod do ní, který podle mého překladu je tunel, vede z nejvyššího bodu na ostrově dolů do jeskyně s pokladem.”

„To všechno se ti povedlo vyčíst z řádky uzlíků?”

nevěřícně se zeptal Sandecker.

Yaeger přikývl. „A ještě mnohem víc. Karmínový pramen představuje Huascara a černý uzlík na něm den, kdy byl popraven na rozkaz Atahualpy, jehož šňůrka je purpurová. Generál Naymlap má tyrkysovou. S Brunhildou jsme také dali dohromady kompletní seznam nákladu. A můžete mi věřit, že celkový objem je mnohem větší, než všechno co se z potopených lodí podařilo zachránit za posledních sto let.”

Sandecker se zatvářil pochybovačně. „Doufám, že do nich počítáš i takové lodi, jako Atocha, Edinburgh a Central America.”

„A ještě spoustu dalších,” sebevědomě se usmál Yaeger.

Gunn se tvářil zmateně. „Říkáš ostrov někde v Cortezově moři?”

„Tak kde vlastně ten poklad je?” vrátil se Giordino k jádru přednášky.

„Leží v jeskyní na ostrově v Cortezově moři,” shrnul Sandecker.

„To už je stará písnička,” zahořekoval Pitt.

„Tak se mi zdá,” povzdychl si Giordino, „že jsme dostali na starost strašnou spoustu ostrovů. Záliv je jich plný.”

„Ostrovů pod dvacátou osmou rovnoběžkou si nemusíme všímat.” Yaeger obkroužil příslušnou oblast ukazovátkem.

„Stejně jako hádal Pitt, dospěl jsem k tomu, že Naymlapova flotila dorazila do horních částí zálivu.”

Giordino se ale držel praktické stránky věci. „Pořád nám neříkáš, kde máme kopat.”

„Na ostrově, který ční z moře jako věž, nebo jak to Brunhida překládá na základě údajů kipu, jako Chrám slunce v Cuzku.” Yaeger na plátno promítl zvětšený snímek zálivu mezi mexickou pevninou a poloostrovem Baja California. „To je skutečnost, která už výrazně zužuje oblast pátrání.” Pitt se naklonil dopředu a studoval mapu na plátně.

„Ústřední ostrovy Angel de la Guardia a Tiburon měří mezi čtyřiceti a šedesáti kilometry. Každý z nich má několik výrazných věžovitých vrcholů. Budeš muset ještě hodně ubrat, Hirame.”

„Není možné, že Brunhildě něco uniklo?” zeptal se Gunn. „Nebo že některé uzlíky vyložila špatně?” přidal se Giordino, ležérně vytáhl z náprsní kapsy jeden ze Sandeckerových speciálně vyráběných doutníků a zapálil si ho. Admirál tomu přihlížel, aniž by cokoli řekl. Už před časem se vzdal pokusů zjistit, jak se k nim Giordino dostal, rozhodně to však nebylo z jeho soukromých zásob. Svou tabáčnici měl pod přísným dohledem.

„Přiznávám, že tady máme v našich vědomostech mezeru,” připustil Yaeger. „Jak už jsem říkal, s počítačem jsme dekódovali devadesát procent pramenů a uzlíků kipu.

Dalších deset procent nemá jednoznačný výklad. Dva prameny jsou zavádějící. Jeden se nejasně zmiňuje o něčem, co Brunhilda překládá jako jakýsi druh boha nebo démona vytesaného z kamene. Druhý je z geologického hlediska nesmyslný. Něco o řece protékající jeskyní s pokladem.”

Gunn poklepal propisovačkou po desce stolu. „Nikdy jsem neslyšel o řece, která by tekla pod ostrovem.”

„Ani já,” souhlasil Yaeger. „Proto jsem se zdráhal vůbec se o tom zmiňovat.”

„To musí být voda, která prosakuje ze zálivu,” nadhodil Pitt. Gunn souhlasil. „Jiné logické vysvětlení není.” Pitt vzhlédl k Yaegerovi. „Podařilo se ti najít nějaké odkazy na orientační body?”

„Promiňte, to jsem vynechal. Nějaký čas jsem si dělal naději, že ten démonický bůh by mohl být klíčem k lokalizaci jeskyně,” odpověděl Yaeger. „Zdálo se, že uzlíky na příslušném vlákně vyjadřují délkové míry. Měl jsem dojem, že uvádějí počet kroků uvnitř tunelu vedoucího od démona do jeskyně. Ale měděná vlákna jsou tam poškozená a Brunhilda nedokázala najít jednoznačný výklad.”

„Co je to za démona?” optal se Sandecker.

„Nemám sebemenší tušení.”

„Možná je to znamení, které navádí k pokladu?”

poznamenal Gunn.

„Nebo zlověstný duch, který má zahnat zloděje,”

nadhodil Pitt.

Sandecker ťuknul doutníkem o okraj skleněné misky a odklepl dlouhý váleček popela. „To je celkem rozumná úvaha, pokud už si ale za čtyři století nevybrali svoje vandalové a přírodní vlivy, takže sochu teď nelze rozeznat od obyčejné skály.”

„Když to shrneme,” řekl Pitt, „tak hledáme strmý skalní výčnělek nebo věž na ostrově v Cortezově moři s kamennou sochou démona na vrcholu.”

„Je to sice generalizace,” souhlasil Yaeger a posadil se ke stolu, „ale v zásadě to shrnuje všechno, co se mi z kipu podařilo posbírat.”

Gunn si sundal brýle, podržel je proti světlu a pátral po šmouhách. „Je ještě nějaká naděje, že Bill Straight dokáže opravit ta poškozená vlákna?”

„Požádám ho, aby na nich začal dělat,” odpověděl Yaeger. „Během hodiny se jimi začne velmi pečlivě zabývat,” ujistil ho Sandecker.

„Jestli se Straightovým expertům podaří rekonstruovat co nejvíc z uzlíků a vláken, aby je mohla Brunhilda analyzovat, tak vám snad můžu slíbit, že vás k tunelu, který vede do jeskyně s pokladem, dostanu tak blízko, že tam doplivnete.”

„To bys měl,” poradil mu Pitt, „protože rozhodně netoužím po tom vláčet se celým Mexikem a hrabat se v prázdných dírách.”

Gunn se obrátil k Sandeckerovi. „Takže co říkáte, admirále. Můžeme to spustit?”

Drsný malý šéf NUMA se zadíval na mapu na promítacím plátně. Konečně vzhlédl a zamumlal: „Zítra ráno, jakmile přijdu do kanceláře, chci mít na stole podrobný plán pátrání a rozpočet nákladů. Berte to tak, že příští tři týdny máte placenou dovolenou. A ani slovo mimo tuto místnost. Kdyby novináři chytili vítr, že NUMA se pouští do honby za pokladem, prošel bych v Kongresu všemi branami pekla.”

„A co když Huascarův poklad najdeme?” zeptal se Pitt.

„Pak z nás budou chudí hrdinové.” Yaeger to nepochopil. „Chudí?”

„Admirál naráží na to,” vysvětlil mu Pitt, „že ti, kdo poklady nacházejí, nebývají těmi, komu zůstanou.”

Sandecker přikývl. „Můžete si vyplakat oči, pánové, ale pokud budete mít štěstí a poklad najdete, pak bude nejspíš do poslední unce předán peruánské vládě.”

Pitt a Giordino si vzájemně četli myšlenky a vyměnili si zasvěcené pohledy. Byl to ale Giordino, kdo promluvil dřív.

„Začínám si myslet, že z toho všeho plyne jedno poučení.”

Sandecker se na něj nevrle podíval. „Jaké poučení?”

Giordino se zahleděl na špičku doutníku a odpověděl: „Že tomu pokladu by možná bylo líp, kdyby zůstal tam, kde je.”

30 KAPITOLA

Gaskill ležel roztažený v posteli a hrnek vychladlé kávy spolu s nakousnutým sendvičem na talířku spočívaly vedle na nočním stolku. Pokrývka, která jeho mohutný objem chránila před chladem, byla celá poházená strojopisnými stránkami. Uchopil šálek, usrkl kávu a pustil se do čtení další části rukopisu, jenž by vydal na román. Jmenoval se Zloděj, který se nikdy nedal chytit. Bylo to pravdivé líčení honby za Přízrakem, které sepsal bývalý inspektor Scotland Yardu Nathan Pembroke. Při neúnavném pátrání strávil inspektor téměř pět desetiletí dolováním v mezinárodních policejních archívech a ověřováním každé sebemenší stopy, bez ohledu na její věrohodnost.

Pembroke, který se doslechl, že se Gaskill zajímá o nepolapitelného zloděje uměleckých předmětů ze dvacátých a třicátých let, mu zaslal zažloutlý rukopis s oslíma ušima, který namáhavě sestavil a jenž mu v průběhu let vrátilo přes třicet vydavatelských redaktorů. Gaskill se od něj nedokázal odtrhnout. Nechal se plně vtáhnout do mistrovské vyšetřovatelské práce inspektora Pembrokea, jemuž teď bylo už hodně přes osmdesát. Angličan velel vyšetřování poslední známé Přízrakovy krádeže, ke které došlo v Londýně v roce 1939. Mezi ukradenými díly byl jeden Joshua Reynolds, dva Constableové a tři Turnerové.

Podobně jako tomu bylo se všemi ostatními brilantně provedenými loupežemi, jichž se Přízrak dopustil, nikdy se nepodařilo případ vyřešit a umělecká díla získat zpět.

Pembroke však umíněně trval na tom, že nic takového jako dokonalý zločin neexistuje. Úsilím odhalit Přízrakovu totožnost byl naprosto posedlý. Za celé půlstoletí jeho vášeň ani na chvíli neochabla a inspektor odmítal vzdát se honby za Přízrakem. Teprve několik měsíců předtím, než ho zradilo zdraví a byl nucen uchýlit se do domu s ošetřovatelskou péčí, se mu podařil průlom, díky němuž mohl pod své skvěle vyprávěné dílo napsat KONEC.

To je škoda, že to žádnému nakladateli nestálo za vydání, pomyslel si Gaskill. Sám by si vzpomněl na nejméně deset slavných uměleckých krádeží, jež by bylo možno objasnit, kdyby Zloděj, který se nikdy nedal chytit vyšel tiskem a dostal se do distribuce.

Hodinu před rozedněním Gaskill dočetl poslední stránku.

Padl na polštář, zíral do stropu a z kousků stínů si skládal úhledné malé poldíky, dokud první sluneční paprsky nepřeběhly po okenním parapetu jeho ložnice v městě Cicero na okraji Chicaga. Najednou měl pocit, jako by se protrhla hráz z bláta a kmenů na řece, a všechno se valilo po proudu dolů. Když sahal po telefonu, Gaskill se usmíval, jako by v ruce třímal výherní los loterie. Zpaměti vytočil číslo a zatímco čekal na odezvu, natřepal si polštáře k pohodlnému sezení.

Na druhé straně zaskřehotal značně rozespalý hlas.

„Tady je Francis Ragsdale.”

„Gaskill.”

„Ježíši, Dave. Proč tak brzy?”

„Kdo je to?” zazněl ve sluchátku nezřetelný hlas Ragsdaleovy ženy.

„Dave Gaskill.”

„To neví, že je neděle?”

„Nerad budím,” řekl Gaskill, „ale mám dobré zprávy, které nemohou čekat.”

„No tak dobrá,” uprostřed zívnutí zamumlal Ragsdale.

„Povídej.”

„Mužu ti říct, kdo byl Přízrak.”

„Kdože?”

„Náš oblíbený zloděj umění.” V tu chvíli byl Ragsdale zcela vzhůru. „Přízrak? Tys ho identifikoval?”

„Ne já. Jeden penzionovaný inspektor Scotland Yardu.”

„Takže ho dostal Anglán?”

„Celý život strávil psaním tlusté knihy o Přízrakoví.

Něco z toho jsou jenom dohady, ale nahromadil i pár naprosto přesvědčivých důkazů.”

„A co má?”

Gaskill si pro efekt odkašlal. „Největší zloděj umění v dějinách se jmenoval Mansfíeld Zolar.”

„Řekni to ještě jednou?”

„Mansfield Zolar. Říká ti to něco?”

„Ty mě taháš za fusekli.”

„Přísahám na služební odznak.”

„Ani se nechci ptát…”

„Nemusíš,” přerušil ho Gaskill. „Vím, na co myslíš. Byl to otec.”

„Bože, Zolar International. To je jako najít poslední kousek skládanky, který ti upadl na koberec. Takže Zolarové, nebo ať už si jakkoli říkají. Začíná to sedět.”

,Jako zadek na hrnci.”

„Měls pravdu tenkrát při obědě. Přízrak vážně založil dynastii a shnilá jablka nepadla daleko od stromu a pokračují v rodinné tradici.”

„Co si pamatuji, tak jsme si na Zolar International posvítili už nejmíň čtyřikrát, ale vždycky z toho vyšli čistí.

Nikdy mě nenapadlo, že mají něco společného s legendárním Přízrakem.”

„U nás v úřadě to bylo úplně stejné,” řekl Ragsdale.

„Podezírali jsme je pokaždé, když došlo k milionovým krádežím uměleckých předmětů nebo starožitností, ale ani jednou se nám nepodařilo posbírat dost důkazů, abychom některého z nich mohli zažalovat.”

„V tom jsme na tom stejně. Žádné stopy po ukradených věcech, žádné příkazy k prohlídkám, žádné zatykače.”

„To je skoro zázrak, že někdo může provozovat tak rozsáhlý zločinecký podnik a nenechat jedinou stopu.”

„Nedělají chyby,” připustil Gaskill.

„Zkoušeli jste nasadit na ně tajného agenta?” zajímal se Ragsdale.

„Dvakrát. Odhalili je skoro okamžitě. Kdybych si nebyl naprosto jistý tím, že jsou naši lidé čistí, přísahal bych, že se dali podplatit.”

„Ani my jsme nebyli nikdy schopní proniknout až k nim.

A sběratelé, kteří kupují horké zboží na černém trhu s uměním, si dávají stejný pozor a také drží jazyk za zuby.”

„A přitom oba dobře víme, že přes Zolary procházejí kradené umělecké předměty úplně stejným způsobem, jakým obchodníci s drogami perou svoje špinavé peníze.”

Ragsdale se na několik okamžiků odmlčel. Pak řekl: „Myslím, že je na čase, abychom skoncovali se schůzkami při obědě, kde si jen předáváme poznámky, a začali spolupracovat v plném rozsahu.”

„Mám radost, že to tak bereš,” ujistil ho Gaskill. „Začnu tím, že z naší strany sepíšu návrh na vytvoření společné operační skupiny a hned, jak dorazím do úřadu, ho předložím vrchnosti.”

„Já udělám z naší strany to samé.”

„A co kdybychom svolali schůzku obou našich skupin, řekněme na čtvrtek dopoledne?”

„Tím rozhodně nic nepokazíme,” souhlasil Ragsdale.

„Alespoň budeme mít čas připravit si základní podklady.”

„Když už mluvíme o Přízrakoví, podařilo se ti najít nějakou stopu po těch ukradených Riverových obrazech? Při obědě ses zmínil, že možná něco máš.”

„Ještě stále na tom pracujeme,” odpověděl Gaskill. „Ale začíná to vypadat tak, že Riverové se dostali do Japonska a skončili tam v nějaké soukromé sbírce.”

„O co se vsadíš, že za tím obchodem stáli Zolarové?”

„Jestli to byli oni, pak k nim žádná stopa nepovede. Při takovém obchodu používají příliš mnoho nastrčených firem a zprostředkovatelů. Když jde o ně, pak mluvíme o superhvězdách zločinu. Od chvíle, kdy starý Mansfíeld Zolar provedl svou první loupež, na nikoho z rodiny nedopadla ruka zákona ani z naší, ani z vaší strany, ani ze strany kterékoli policejní organizace na světě. Nikdo z nich neskončil v soudní síni. Jsou bělostní jak lilie, že je to až nechutné.”

„Tentokrát je už potopíme,” povzbudivě prohlásil Ragsdale.

„Jenže Zolarové nedělají chyby, které by nám hrály do noty,” namítl Gaskill.

„Možná ano, možná ne. Ale vždycky jsem měl pocit, že jim jednoho dne někdo zvenčí, kdo nemá nic společného s námi ani s vámi, zkříží cestu a v celém jejich systému udělá zkrat.”

„Ať už to má být kdokoli, hlavně ať se objeví co nejdřív.

Nerad bych se dožil toho, že se Zolarové usadí na penzi v Brazílii dřív, než jim na krk dopadne naše sekera.”

„Když teď víme, že zakladatelem celého podniku byl papínek, a dokonce jsme zjistili, jak to funguje, bude se nám už lépe hledat a budeme také vědět, po čem pátrat.”

„Ještě než zavěsíme,” řekl Ragsdale, „řekni mi, jestli se vám povedlo skřípnout odborníky na překlad obrazového písma na té zlaté mumii, co vám proklouzla mezi prsty?”

Gaskill sebou škubnul. Neměl rád, když mu tohle někdo připomínal. „Všechny známé odborníky na podobné znaky jsme probrali, až na dva. Je to párek archeologů z Harvardské univerzity, doktor Henry Moore a jeho manželka. Prostě se vytratili. Jejich kolegové na univerzitě ani sousedi nemají tušení, kam se poděli.”

Ragsdale se zasmál. „Nebylo by to pěkné, chytit je, jak se schovávají s některým ze Zolarů?”

„Dělám na tom.”

„Tak hodně štěstí.”

„Brzo se ti ozvu.”

„Později během dopoledne ti zavolám.”

„Radši až odpoledne. V devět mi začíná jeden výslech.”

„Nebo ještě lépe,” zvážil to Ragsdale, „zavolej mi ty, až budeš mít něco, co bude stát za svolání společné schůzky.”

„Zavolám.”

Gaskill s úsměvem zavěsil. Ani v nejmenším nehodlal dnes ráno chodit do úřadu. Získat souhlas pro vytvoření společné operační skupiny celní správy a FBI bude obtížnější pro Ragsdalea než pro Gaskilla. Poté, co celou noc četl, si teď chtěl užít krásný, uklidňující spánek.

Chvíle, kdy se případ skomírající na nedostatek důkazů najednou znovu proklubal k životu, měl vždycky rád. Teď začínal do věcí vidět a byl to příjemný pocit, mít je pod kontrolou. Motivace, stimulovaná podrážděním, je skvělá věc.

Kde tohle slyšel, uvažoval. Na škole Dalea Carnegieho?

Od instruktora celní služby? Než se mu to vybavilo, hlasitě už spal.

31 KAPITOLA

Pedro Vincente posadil své nádherně restaurované dopravní letadlo DC-3 na ranvej letiště v texaském Harlingenu. Zaroloval s pětapadesát let starým strojem před hangár celní správy USA a vypnul oba motory.

Dva uniformovaní celníci už čekali, až Vincente otevře dvířka a vystoupí na letištní plochu. Vyšší z nich, s větrem rozcuchanými ryšavými vlasy a pihovatou tváří, si přidržoval klipsové desky nad očima, aby si je stínil proti jasnému texaskému sluníčku. Druhý držel na šňůře služebního psa. „Pan Vincente?” zdvořile se zeptal rudovlasý. „Pedro Vincente?”

„Ano, já jsem Vincente.”

„Vážíme si, že jste nás předem uvědomil o svém příjezdu do Spojených států.”

„Jsem vašim úřadům vždycky rád k dispozici,” řekl Vincente. Normálně by jim nabídl ruku k pozdravu, ale z předchozích zkušeností na hraničních přechodech věděl, že se úředníci snaží vyvarovat tělesných kontaktů. Podal ryšavému kopii letového plánu.

Agent zacvakl papír do desek a zkoumal zápisy, zatímco jeho partner vypustil psa do letadla, aby tam pátral po drogách. „Startoval jste z letiště Nicoya v Kostarice?”

„Správně.”

„A míříte do Wichity v Kansasu?”

„Žije tam moje bývalá manželka s dětmi.”

„Jaký je důvod vaší návštěvy?”

Vincente pokrčil rameny. „Létám z domova jednou měsíčně podívat se na děti. Zpátky poletím pozítří.”

„Vaše povolání je farmář?”

„Ano, pěstuji kávu.”

„Doufám, že nepěstujete nic jiného,” s upjatým úsměvem řekl agent.

„Káva mi úplně stačí, abych se pohodlně uživil,”

rozhořčeně odpověděl Vincente.

„Ukázal byste mi cestovní pas, prosim?” Tahle rutina se nikdy neměnila. Přestože se Vincente obvykle setkával se stejnou dvojicí celníků, pokaždé se k němu chovali, jako by byl turista na první návštěvě ve Státech. Agent očima přejel po fotografii v pasu a s originálem porovnal rovné, dozadu sčesané vlasy, nevýrazné hnědé oči, hladkou olivovou pleť a ostrý nos. Míra a váha hovořily o spíš štíhlém, nevysokém muži; věk čtyřicet čtyři let.

Vincente se oblékal vybraně. Jeho šaty vypadaly, jako by mu je právě přinesli z krejčovství: značková košile, kalhoty a zelené sportovní sako z lamí vlny s hedvábným šátkem uvázaným pod krkem. Podle ryšavého celníka vypadal jako zhýčkaný tanečník samby.

Celník konečně přestal zkoumat jeho pas a oficiálně se usmál. „Počkal byste chvíli v kanceláři, pane Vincente, než prohlédneme letadlo? Myslím, že už víte, jak to chodí.”

„Samozřejmě.” Zdvihl dva španělské časopisy, které nesl v ruce. „Mám vždycky něco, čím ubít čas.”

Celník se obdivně zadíval na DC-3. „To je radost, prohlížet tak nádherné staré letadlo. Vsadil bych se, že létá stejně skvěle, jak vypadá.”

„Původně létalo na komerčních linkách TWA krátce před válkou. Objevil jsem ho, když převáželo náklady u jedné důlní společnosti v Guatemale. Koupil jsem ho za babku a pak jsem utratil spoustu peněz, abych ho dal do pořádku.” Byl už na půl cestě ke kanceláři, když se otočil a zavolal na celníka. „Mohu si na chvíli půjčit váš telefon a zavolat si pro cisternový vůz? Nemám v nádržích dost, abych s tím vystačil až do Wichity.”

„Samozřejmě. Řekněte si u přepážky.” O hodinu později se už Vincente vznášel nad Texasem a mířil do Wichity.

Vedle něj, na sedadle druhého pilota, ležely čtyři kufříky nacpané víc než šesti miliony dolarů, které těsně před startem propašoval na palubu jeden ze dvou mužů, kteří přijeli s cisternovým autem a doplňovali mu palivo. Když celníci prohlédli letadlo a nenašli v něm ani stopy po drogách nebo jiném kontrabandu, usoudili, že je Vincente čistý. Kontrolovali ho už léta a spokojili se s tím, že je to uznávaný kostarický podnikatel, jenž zbohatl z pěstování kávy. Pedro Vincente opravdu vlastnil druhou největší kávovou plantáž v Kostarice. Pravdou bylo ale také to, že desetkrát víc, než mu vynášela plantáž, si nahrabal jako génius v pozadí úspěšného obchodu s drogami, známý jako Julio Juan Carlos.

Podobně jako Zolarové svou kriminální říši, řídil také Vincente pašerácké operace na dálku. Každodenní práci přenechával svým podřízeným, z nichž ani jeden neznal jeho pravou totožnost.

Vincente měl opravdu bývalou manželku, jež se čtyřmi jeho dětmi žila poblíž Wichity na farmě, kterou jí daroval poté, co požádala o rozvod. Na pozemku nechal vybudovat přistávací plochu, aby mohl létat tam a zpátky z Kostariky, vídat se s dětmi a současně nakupovat od Zolarovy rodiny uloupená umělecká díla a další nezákonně získané starožitnosti. Celníci a agenti z protidrogového se obvykle víc zajímali o to, co do země přichází, než co se vyváží ven.

Když Vincente dosedl na úzkou přistávací plochu uprostřed kukuřičného pole, bylo už pokročilé odpoledne. Na konci stálo zaparkované zlatě zbarvené proudové letadlo s purpurovými pruhy po obou stranách. Vedle letadla stál velký modrý stan, vpředu rozšířený o plátěný přístřešek. U

piknikového stolku s připraveným občerstvením seděl pod přístřeškem muž v bílém plátěném obleku. Vincente mu z kokpitu zamával, rychle prošel seznam úkonů po přistání a vystoupil z DC-3. Nesl tři kufříky; čtvrtý nechal tam, kde byl.

Muž, usazený u stolku, vstal ze židle, vyšel Vincentovi vstříc a objal ho. „Rád vás zase vidím, Pedro.”

„Josephe, příteli, ani nevíte, jak jsem se na tohle naše krátké setkání těšil.”

„Můžete mi věřit, že s tak ctihodným člověkem jako vy jednám radši než se všemi ostatními klienty dohromady.”

Vincente se ušklíbl. „Pokoušíte se vykrmit jehňátko ještě před porážkou?”

Zolar se uvolněně zasmál. „Ne, ne, rozhodně ne dřív, než vypijeme pár skleniček šampaňského, abyste mi dozrál.”

Vincente následoval Zolara pod přístřešek, posadil se a mladá latinskoamerická servírka jim nalila šampaňské a nabídla občerstvení. „Přivezl jste mi něco pěkného?”

„Tak na dobrý obchod, který dělá dobré přátele,” pronesl Zolar, když si přiťukli sklenkami. Pak přikývl. „Osobně jsem vám k posouzení vybral ty nejskvostnější ze všech artefaktů starých peruánských Inků. A také jsem přivezl mimořádně vzácné náboženské předměty, které patřily indiánům z amerického Jihozápadu. Ručím vám za to, že ty věci, které právě dorazily z And, z vaší už tak nesrovnatelné sbírky předkolumbovského umění učiní něco, čemu se nevyrovná žádné muzeum na světě.”

„Už se těším, až si je prohlédnu.”

„Moji lidé je vystavili ve stanu, abyste se jimi mohl potěšit,” řekl Zolar.

Lidé, kteří začnou sbírat výjimečné a neobvyklé předměty, zakrátko propadají posedlosti a stávají se otroky touhy získávat a hromadit, co nikdo jiný nemůže mít. Pedro Vincente byl jedním z onoho bratrstva neustále hnaného do rozšiřování sbírky, o jejíž existenci vědělo jenom pár lidí.

Byl zároveň jedním z těch šťastných, kdo disponují tajnými nezdaněnými příjmy, díky nimž si mohou dovolit popustit své vášni uzdu.

Víc než dvě třetiny své milované sbírky získal Vincente v posledních dvaceti letech od Zolara. Vůbec mu nezáleželo na tom, že za všechno obvykle platil pětkrát větší cenu, zvlášť když šlo vesměs o kradené zboží. Oběma tento vzájemný vztah vyhovoval. Vincente tak pral zisky z drog a Zolar za hotové peníze tajně nakupoval a rozšiřoval svůj stále objemnější ilegální inventář uměleckých předmětů.

„Co je na těch andských věcech tak vzácné?” zeptal se Vincente, když dopili druhou sklenku šampaňského.

„Jsou Chachapoyské.”

„Chachapoyské umění jsem v životě nespatřil.”

„Tak jako málokdo,” odpověděl Zolar. „Co teď uvidíte, bylo nedávno objeveno ve ztraceném Městě mrtvých vysoko v Andách.”

„Doufám, že mi nechcete ukázat jen pár střepů a pohřebních uren,” řekl Vincente, jehož nadšení začalo opadat. „Žádné autentické Chachapoyské umění se nikdy na trhu neobjevilo.”

Zolar dramatickým pohybem odkryl vchod do stanu.

„Potěšte svůj zrak pohledem na největší kolekci chachapoyského umění, jaká kdy byla shromážděna.”

V nekontrolovatelném nadšení Vincente ani nepostřehl malou skleněnou skříňku, která stála v jednom rohu stanu.

Rovnou přešel ke třem dlouhým stolům, uspořádaným do podkovy a pokrytým černým sametovým potahem. Na jednom bočním stole byly pouze textilie, na protějším keramika. Prostřední stůl vypadal jako výstavní plocha klenotnictví na Páté avenue. Dlouhé šiky dokonalé rukodělné nádhery vyrazily Vincentovi dech. Takové množství předkolumbovských starožitností, tak vzácných a krásných, dosud na jednom místě nespatřil.

„To

je

neuvěřitelné!”

vydechl.

„Opravdu

se

překonáváte.”

„Takové mistrovské kousky až dosud neměl nikdo v rukou.”

Vincente přecházel od jednoho kousku k druhému, dotýkal se jich a kritickým okem zkoumal každý z nich. Už samotný pocit z dotýkání se vyšívaných tkanin a zlatých ozdob s drahokamy vyrážel Vincentovi dech. Připadalo mu naprosto neuvěřitelné, že tak obrovské bohatství se tady vystavuje uprostřed kukuřičného pole v Kansasu. Plný obdivu konečně ze sebe dokázal vyrazit: „Tak tohle je Chachapoyské umění.”

„Každý kus je originál a naprosto autentický.”

„To všechno pochází z hrobů?”

„Z hrobek vládců a bohatých. Líbilo by se vám z toho něco?” bodře se ho zeptal Zolar.

„Máte ještě víc?” chtěl vědět Vincente, když už první nadšení opadlo a začal uvažovat o koupi.

„To co tu vidíte, je všechno, co od Chachapoyů mám.”

„Neschováváte si to nejlepší pro sebe?”

„Naprosto ne,” odpověděl mu s oprávněným rozhořčením Zolar. „Jste první, kdo se téhle sbírky mohl dotknout. Já neprodávám po kouscích. A můžete mi věřit, příteli, že dalších pět sběratelů už na takovou příležitost čeká.”

„Dám vám za to všechno čtyři miliony dolarů.”

„Jako první nabídka to zní skvěle. Ale už mě znáte natolik, abyste věděl, že nikdy nesmlouvám. Mám jenom jednu cenu a ta se nezmění.”

„A ta je?”

„Šest milionů.”

Vincente odsunul několik předmětů a udělal si na stole místo. Rozložil tam kufříky vedle sebe a jeden po druhém otevíral. Všechny byly nadité pevnými svazky bankovek vysoké hodnoty. „Mám s sebou jen pět milionů.”

Zolar se nedal zmást. „Je mi hrozně líto, ale do toho nejdu. Nikomu jinému bych tu sbírku neprodal tak rád, jako vám.”

„Jsem přece váš nejlepší zákazník,” stěžoval si Vincente.

„To nepopírám,” řekl Zolar. „Jsme jako bratři. Jsem jediný, kdo něco ví o vašich vedlejších aktivitách, a vy jste zas jediný kromě členů rodiny, kdo ví o mých. Proč mě pokaždé vystavujete téhle zkoušce? Už byste mě měl znát.”

Vincente se najednou zasmál a udělal typicky latinskoamerické gesto. „K čemu tohle je? Sám víte, že mám víc peněz, než dokážu utratit. Touhle kolekcí si udělám radost.

Tak mi ten zvyk smlouvat promiňte. Nakupovat v drobném se v naší rodině nikdy nepěstovalo.”

„Předpokládám, že rezervní hotovost máte v letadle?”

Aniž by pronesl slovo, Vincente vyšel ze stanu a za několik minut se vrátil se čtvrtým kufříkem. Položil ho vedle ostatních a otevřel. „Šest miliónů a pět set tisíc. Řikal jste, že máte ještě nějaké výjimečné náboženské věci z amerického Jihozápadu. Ty jsou v ceně?”

„Za dalších pět set tisíc je můžete mít,” odpověděl Zolar.

„Ty indiánské náboženské modly najdete tamhle v rohu pod sklem.”

Vincente přešel na druhou stranu a nadzvihl skleněnou desku, která chránila předměty před prachem. Tohle nebyly obyčejné obřadní modly. Přestože vypadaly, jako by je vyřezalo a obarvilo malé dítě, ze zkušností s dlouhým sbíráním památek z amerického Jihozápadu poznal jejich mimořádný význam.

„Hopiové?” zeptal se.

„Ne, Montolové. Velmi staré. A velmi významné při jejich náboženských rituálech.”

Vincente se sklonil a začal zdvíhat jeden z předmětů, aby si ho zblízka prohlédl. Najednou mu srdce vynechalo tři údery a cítil, jak ho zavaluje chlad. Sotva se dotkl dávno odumřelých, tvrdých bavlníkových kořenů, ztratil cit v prstech ruky. Když se dotýkal modly, jako by to bylo měkké maso ženské paže. Vincente by přísahal, že zaslechl zřetelné zakvílení.

„Slyšel jste to?” zeptal se a vrátil modlu zpátky do skříňky, jako by ho pálila v ruce.

Zolar se na něj tázavě podíval. “Já jsem nic neslyšel.”

Vincente na něj zíral jako v hrůzném snu. „Prosím vás, příteli, ihned uzavřeme náš obchod a pak musíte odletět. Ty modly tu nechci mít.”

„Znamená to, že je nechcete koupit?”

„Ne a ne. V těch modlách přebývají duchové. Cítím, že jsou tu.”

„Ale to je jen nesmyslná pověra.”

Vincente pevně uchopil Zolara za rameno a v očích se mu zračila naléhavá výzva. „Zničte je,” prosil. „Zničte je, nebo zničí vás.”

32 KAPITOLA

Ve slunečních paprscích pozdního léta se na zelených trávnících parku na východním břehu Potomaku blýskaly dvě stovky uměleckých výtvorů starých výrobců aut; třpytily se tam jako cetky v divadelním světle.

Každoroční výstava Capital Concours de Beaux Moteurcar byla určena těm, kdo dokáží ocenit krásu a řemeslnou dokonalost automobilů stavěných na míru, nebo prostě mají stará auta rádi, hlavně však sloužila jako benefiční akce, při které se získávaly peníze na provoz středisek pro týrané děti v metropolitní oblasti hlavního města Washingtonu. O víkendu, kdy se akce konala, vtrhlo do parku padesát tisíc nadšených motoristických fandů, láskyplnými pohledy pozorujících všechny ty duesenbergy, auburny, cordy, bugattky, packardy a výrobky dalších už dávno neexistujících automobilek.

Ovzduší bylo husté nostalgií. Davy, které proudily výstavními prostorami a obdivovaly se dokonalým liniím a bezchybným detailům, si s údivem připomínaly životní styl z dob, kdy si majetní objednávali podvozek a motor z továrny a nechávali si pak vyrábět karoserii na míru podle vlastního vkusu a choutek. Ti mladší se opájeli sny, že jednoho dne budou mít také podobné exotické auto, zatímco ti nad pětašedesát něžně vzpomínali na doby, kdy je vídali projíždět ulicemi měst a městeček svého mládí.

Auta se hodnotila podle roku, typu karoserie a země původu, ceny a plakety se udělovaly v každé třídě, a ta nejhodnotnější měla patřit vítězi celé přehlídky. Někteří bohatší majitelé dokonce utratili statisíce dolarů jen za to, aby svou chloubu a pýchu zrestaurovali do ještě větší dokonalosti, než když vyjela z bran továrny.

Na rozdíl od jiných konvenčně oblečených majitelů ostatních aut seděl Pitt ve staromódní plátěné zahradní sedačce v květované havajské košili, bílých šortkách a sandálech. Za ním byl vystaven zářivý tmavě modrý sedan Pierce Arrow z roku 1936 s okénkem oddělujícím prostor pro řidiče, spojený s obytným přívěsem Pierce Arrow Travelodge ze stejného roku a v odpovídající barvě.

Pokud zrovna neodpovídal na otázky kolemjdoucích ohledně auta a přívěsu, měl Pitt nos zabořený do tlustého lodního průvodce po Cortezově moři a občas naškrabal pár poznámek na dlouhé papíry v bloku se žlutými listy a modrými linkami. Ani jeden z ostrovů, popsaných a zobrazených v průvodci, nevykazoval ony strmé pobřežní útesy, které Yaeger vyčetl z Drakeova kipu. Jen několik mělo příkré stěny. Pár jich prudce vystupovalo z okolních vod, ale místo aby nabyly tvaru čínského klobouku nebo mexického sombrera, přecházely v plochou náhorní planinu.

Okolním davem se k pierci prodral Giordino, oblečený v pytlovitých khaki šortkách, sahajících až těsně nad kolena, a tričku s reklamou na tequilu Alkali Sam. Doprovázela ho Loren v tyrkysově kombinéze, která jí perfektně slušela. V

ruce nesla piknikový koš, zatímco Giordino na rameni balancoval s chladicím boxem s ledem.

„Doufám, že máš hlad,” vesele oslovila Pitta. „Právě jsme koupili poloviční podíl na lahůdkářství.”

„Tím tě chce upozornit,” poznamenal Giordino a složil chladicí box do trávy, „že jsme toho vzali dost pro nakrmení party dřevorubců.”

Pitt se vykroutil ze zahradní židle a zadíval se na nápis na Giordinově tričku. „A co se to tady píše o tequile?”

„Pokud ti ještě oči slouží,” zarecitoval Giordino, „tak zjistíš, že to, co neseme, není jen samá tequila.”

Pitt se zasmál a kývl směrem ke dveřím dvaašedesát let starého obytného přívěsu. „Co kdybychom vešli do mého pojízdného paláce a schovali se tam před sluníčkem?”

Giordino znovu zdvihl chladicí box, odnesl ho dovnitř a odložil v kuchyňském koutku. Loren ho následovala a začala rozkládat obsah piknikového koše po stole, který se dal snadno přeměnit na lůžko. „Na něco, co postavili v době deprese,” řekla při pohledu na dřevěné obložení a okénka z olovnatého skla ve skříních, „to působí překvapivě moderně.”

„Firma Pierce Arrow předběhla svou dobu,” vysvětloval Pitt. „Pustili se tam do výroby obytných přívěsů, aby si tak vylepšili klesající zisky z prodeje aut. Po dvou letech toho nechali. Deprese je zničila. Vyrobili tři modely, jeden z nich byl delší a jeden zas kratší než tenhle. Až na modernější sporák a ledničku jsem to všechno uvedl do původního stavu.”

„Mám tady coronu, coorse nebo cheurlin,” oznámil Giordino. „Jmenujte svůj jed.”

„Co je to za pivo, ten cheurlin?” zajímala se Loren.

„Domain Cheurlin Extra Dry je značka šampáňa. Koupil jsem ho v Elefantu.”

„Šampaňské? A odkud je?”

„Z Nového Mexika,” odpověděl Pitt. „Výborné šumivé víno. Na vinné sklepy, odkud pochází, jsme s Alem narazili, když jsme na kánoji sjíždějí Rio Grande.”

„Tak dobrá,” zasmála se Loren a přidržela štíhlou sklenku. „Nalej.”

Pitt jí rovněž odpověděl smíchem a kývl hlavou ke sklence. „Podvádělas. Už jsi na to čekala.”

„Už dost dlouho se potloukám kolem, abych znala tvá přísně střežená tajemství.” Natáhla se pro další skleničku a podala mu ji. „Ale ani za nic na světě ze mě nevytáhnete, proč ten nebojácný hrdina ponurých hlubin má radši šampaňské než pivo.”

„Ale já piju obojí,” protestoval Pitt. „Jestli to na tebe práskne chlapcům v místním baru,” vážným tónem pronesl Giordino, „vysmějí se ti a vyženou tě z města.”

„Tak na co mě to přijde?” poraženecky se zeptal Pitt.

Loren po něm hodila velice sexy pohledem. „Tuhle drobnůstku projednáme až později večer.”

Giordino pokývl k otevřenému průvodci Cortezovým mořem. „Našels něco nadějného?”

„Ze skoro stovky ostrovů v Zálivu a okolí jsem to zúžil na dva pravděpodobné a čtyři možné. Ty ostatní neměly odpovídající geologický profil.”

„Všechny v severní části?”

Pitt přikývl. „S těmi pod osmadvacátou rovnoběžkou jsem se nezdržoval.”

„Můžu se podívat, kde budete hledat?” zeptala se Loren, zatímco po stole rozkládala nejrůznější studená masa, sýry, uzené ryby, bochník kynutého chleba, zelný salát a domácí bramborový salát.

Pitt přešel ke skříni, vyndal z ní velkou roli papíru a rozložil ji v kuchyňském koutě. „To je zvětšený obrázek Zálivu. Zakroužkoval jsem ostrovy, které se nejvíc blíží Yaegerovu popisu, jak ho vyčetl z kipu.”

Loren a Giordino odložili pití a začali si prohlížet fotografii pořízenou z geofyzikální družice a do úžasných podrobností zobrazující severní část zálivu. Pitt podal Loren silné zvětšovací sklo.

„To je neuvěřitelné rozlišení,” pronesla Loren, která si přes lupu prohlížela drobné ostrůvky.

„Vidíš tam něco jako skálu, která nevypadá přirozeně?”

zeptal se Giordino.

„Až tak dobré to zvětšení zase není,” odpověděl Pitt.

Loren se zastavila u ostrovů, které Pitt zakroužkoval.

Pak k němu vzhlédla. „Počítám, že ta nejslibnější místa si prohlédnete ze vzduchu?”

„To bude další krok v eliminaci.”

„Z letadla?”

„Z vrtulníku.”

„Na pokrytí z vrtulníku se mi to zdá být ale hodně velká oblast,” namítla Loren. „Kde budete mít základnu?”

„Na starém trajektu.”

„Na trajektu?” překvapeně řekla Loren.

„Je to vlastně starý přívoz pro auta a cestující, který původně až do roku 1957 pendloval v Sanfranciském zálivu.

Pak ho prodali a do roku 1962 ho zase používali Mexičani na cesty z Guaymasu do Santa Rosalie. Pak ho vyřadili a Gunn si ho pronajal za hubičku.”

„Za to máme co děkovat admirálovi,” zabručel Giordino.

„Ten drží kasu pevně jako víčko na staré kompotové sklenici.”

„1962?” zabručela Loren a potřásla hlavou. „To je už před třiceti šesti lety. Buď je to už troska, nebo patří do muzea.”

„Podle Rudiho se ještě pořád používá jako pracovní člun a má svrchní palubu dost velkou, aby se tam usadil vrtulník.

A ujistil mě, že to bude dobrá základna pro průzkumné lety.”

„Když už nebude dost světla a skončíme s pátráním,”

pokračoval ve vysvětlování Giordino, „trajekt se přes noc přesune k dalším ostrovům, které má Pitt na seznamu. Tím ušetříme spoustu letového času.”

Loren podala Pittovi talíř a příbor. „Zdá se, že jste připravení na všechno. A co bude, až najdete místo, které bude vypadat slibně jako úkryt pokladu?”

„O vykopávky se budeme starat až potom, kdy dobře prostudujeme geologii ostrova,” odpověděl Pitt.

„Poslužte si a čiňte se,” pobídla je Loren. Giordino neztrácel čas a začal si vyrábět sendvič obřích rozměrů.

„Dobře jste to tu nakladla, madam!”

„Jako mouchy kolem horké trouby,” zasmála se Loren.

„A co povolení? Nemůžete se pustit do kopání pokladu v Mexiku, pokud nedostanete souhlas od tamních úřadů.” Pitt si na plátek chleba položil štědrou porci mortadelly.

„Admirál Sandecker si myslí, že je lepší počkat. Nemůžeme své plány inzerovat na veřejnosti. Kdyby se svět dověděl o tom, že jsme na stopě největšího zlatého nálezu v historii, vrhli by se na nás tisíce lovců pokladů jako kobylky.

Mexické úřady by nás vyhnaly ze země v pošetilé snaze uchovat poklad pro vlastní vládu. A v Kongresu by měla NUMA peklo s tím, že utrácí peníze amerických daňových poplatníků na hon za pokladem v cizí zemi. Je lepší držet to pod pokličkou.”

„Nemůžeme si dovolit, aby nás sestřelili dřív, než to najdeme,” až nezvykle vážně se připojil Giordino.

Loren, která si právě kladla na talíř lžíci bramborového salátu, se odmlčela a pak se zeptala: „Proč nepřiberete do party někoho, kdo by sloužil jako pojistka, kdyby místní mexické úřady začaly být podezíravé a vyptávat se?”

Pitt se na ni zadíval. „To myslíš experta na vztahy s veřejností?

„Ne. Naprosto důvěryhodného a příslušnými doklady vybaveného člena Kongresu Spojených států.”

Pitt se zahleděl do jejích smyslných fialkových očí.

„Tebe?”

„A proč ne? Předseda Sněmovny vyhlásil od příštího týdne kongresové prázdniny. Všechno za mě zatím zvládnou poradci. A mě by přišlo vhod vypadnout na pár dní z Washingtonu a podívat se na kus Mexika.”

„Po pravdě řečeno,” dal se slyšet Giordino, „to je nápad, který spadl z nebe.” Mrknul na Loren a zazubil se na ni.

„Dirkovi to vždycky líp myslí, když jsi někde poblíž.”

Pitt položil Loren paži kolem ramen. „Jestli se něco zvrtne a celá tahle věc nám vybouchne před očima na cizím území, a ty budeš u toho, máš s politickou kariérou utrum.”

Drze se na něj přes stůl zadívala. „No tak mě voliči vyženou na ulici. Pak už mi nezbyde než si tě vzít.”

„To je snad ještě horší úděl, než poslouchat prezidentské projevy,” zasmál se Giordino, „ale na druhé straně to může být celkem dobrý nápad.”

„Nějak si nás nedovedu představit, jak vycházíme z kaple washingtonské katedrály,” zamyšleně pronesl Pitt, „potom se usadíme a budeme se starat o domácnost v cihlovém domku v Georgetownu.”

Loren sice čekala poněkud jinou reakci, věděla však, že Pitt není běžný typ muže. Vzpomněla si na jejich první setkání na zahradní party pořádané skoro před deseti lety jakýmsi už dávno zapomenutým ministrem životního prostředí. Už tehdy vycítila určitý magnetismus, který ji k němu přitahoval. Nebyl sice žádný hezoun ve smyslu filmových hvězd, ale obklopovalo ho ovzduší mužné praktičnosti, s jakou se u jiných mužů nesetkala. Byl vysoký a štíhlý, což bylo ku prospěchu. Jako kongresmanka se setkala s mnoha bohatými a mocnými muži, z nichž několik vypadalo nadmíru dobře. Tohle byl ale muž, který se pohodlně vešel do své pověsti dobrodruha a nezajímal se o moc ani slávu. A právem. Byl prostě jediný svého druhu.

V jejich desetiletém občasném vztahu nebylo pražádné napětí. On poznal jiné ženy a ona zas jiné muže. Jakékoli pomyšlení na svatbu jim bylo vzdálené. Oba byli plně zaujati vlastní prací. Léty se ale jejich vztah prohloubil a nabyl na něžnosti a jako žena si Loren začala uvědomovat, že její biologické hodiny už odpočítávají poslední čas, pokud bude chtít mít děti.

„Tak to přece nemusí dopadnout,” ozvala se konečně.

Chápal její pocity. „Ne,” řekl procítěně. „Mohli bychom to ještě podstatně vylepšit.”

Podívala se na něj vypočítavě. „Mám to brát jako vážnou nabídku?”

V zelených očích se mu usadil klidný výraz. „Řekněme, že jen nahlas uvažuji o věcech příštích.”

33 KAPITOLA

„Můžeme se dostat blíž tam k tomu hlavnímu vrcholu?”

zeptal se Sarason svého bratra Charlese Oxleyho, který seděl u řízení malého obojživelného letadla. „Hřbet toho nižšího je pro naše potřeby moc ostrý.”

„Vidíš něco?”

Sarason se podíval dalekohledem přes boční okénko letadla. „Ostrov má celkem odpovídající obrysy, ale pomohlo by mi kdybych věděl, po jakých orientačních bodech se mám ohlížet.”

Oxley natočil dvoumotorový Baffin CZ-410 tak, aby z něj byl lepší výhled na ostrůvek Isla Danzante, pět čtverečních kilometrů skalní formace, která strmě vystupuje do výšky čtyř set metrů z Cortezova moře, jen kousek na jih od populárního rekreačního střediska Loreto. „Vypadá celkem přijatelně,” komentoval při pohledu dolů. „Má dvě malé pláže, kde by mohly přistát lodě. Svahy poseté malými jeskyněmi. Co tomu říkáš, brácho?”

Sarason se otočil a zahleděl se na muže v zadním sedadle pro cestující. „Říkám, že náš uznávaný profesor Moore nám ještě nic nenabídl.”

„Kdybych viděl správné místo, upozornil bych vás,”

odměřeně mu odpověděl Moore.

„A já říkám, že bychom měli toho malého parchanta vyhodit z hnízda a zkusit, jestli umí létat,” vztekle odsekl Sarason. Moore samolibě založil ruce. „Udělejte to a nikdy poklad nenajdete.”

„Už mě unavuje tohle věčně poslouchat.”

„A co Isla Danzante?” zeptal se Oxley. „Má správné obrysy?”

Moore bez dovolení popadl Sarasonův dalekohled a zadíval se na rozbitý terén táhnoucí se podél břehů ostrova.

Po několika okamžicích vrátil dalekohled a znovu se uvelebil na svém místě se šejkrem a vychlazeným martini.

„To není ten, který hledáme,” prohlásil majestátně.

Sarason spráskl ruce a pevně si je přidržel, aby nemusel Moorea zaškrtit. Po chvíli se natolik zklidnil, že dokázal obrátit stránku ve stejném námořním průvodci, který používal Pitt. „Další místo je Isla Carmen. Rozloha sto padesát čtverečních kilometrů. Délka třicet kilometrů. Má několik vrcholků, které dosahují do tří set metrů.”

„Ten můžeme vynechat,” hlásil Moore. „Je moc dlouhý.”

„Slepě se řídíme vaší bleskovou odpovědí,” sarkasticky utrousil Sarason. „Dál tady máme Isla Colla, malou skálu s plochým vrcholem, s majákem a několika rybářskými chatrčemi.”

„Ten taky vynechte,” řekl Moore.

„Dobrá, takže následuje Isla San Ildefonso, šest mil od pobřeží u San Sebastianu.”

„Rozloha?”

„Asi dva a půl čtverečního kilometru. Žádné pláže.”

„Pláže tam ale musí být,” prohlásil Moore a znovu si loknul ze šejkru. Spolykal posledních pár kapek a na tváři se mu zjevil zklamaný výraz. „Bez pláže by Inkové nemohli přistát a vyložit čluny.”

„Po San Ildefonso přijde Bahía Coyote,” řekl Sarason.

„Můžeme si tam vybrat ze šesti ostrůvků, které jsou jen o málo víc než skály vystupující z moře.”

Oxley stočil obojživelného baffina vzhůru, až dosáhl sedmi set metrů, a nabral kurs k severu. Po pětadvaceti minutách se v dohledu objevil záliv a dlouhý poloostrov, který ho odděloval od moře. Oxley sestoupil a začal kroužit nad malými skalnatými ostrůvky rozesetými kolem ústí zálivu.

„Isla Guapa a Isla Bargo nevypadají zle,” radil Sarason.

„Oba prudce vystupují z vody a mají malé, ale otevřené vrcholky.”

Moore se v sedadle stočil stranou a zadíval se dolů.

„Nezdají se mi zrovna slibné…,” zarazil se a znovu popadl Sarasonův dalekohled. „Tamhleten ostrov dole.”

„Který?” nadurděně se vyptával Sarason. „Je jich tam šest.”

„Ten co vypadá jako plovoucí kachna s hlavou obrácenou dozadu.”

„Isla Bargo. Profil odpovídá. Strmé stěny ze třech stran, malá pláž v ohybu krku.”

„To je on,” nadšeně prohlásil Moore. „Musí to být on.”

Oxley byl ale skeptický. „Jak si můžete být tak jistý?”

Mooreovi se na malou chvíli usadil ve tváři udivený výraz.

„Prostě to cítím, nic víc.”

Sarason znovu popadl svůj dalekohled. „Tam, na temeni.

Vypadá to jako něco vytesané do skály.”

„Toho si nevšímejte,” řekl Moore a setřel si z čela pramínek potu. „To nic neznamená.”

Sarason se ale nedal zmást. Třeba to může být znamení, které vytesali Inkové jako ukazatel cesty k pokladu, uvažoval tiše.

Moore se znovu zabořil do sedadla a nic neříkal.

„Přistanu a zajedu k té malé pláži,” oznámil Oxley. „Odtud shora to vypadá na poměrně snadný výstup na vrcholek.”

Sarason kývl na souhlas. Jdi s ní dolů.” Oxley dvakrát zakroužil nad vodou u ostrovní pláže, aby se ujistil, že tam nejsou žádné podmořské útesy nebo skály, o které by se břicho letadla mohlo rozervat. Stočil stroj po větru, posadil ho na modré moře a lehce zpěněnou vodou klouzal po jeho hladině jako s motorovým člunem po rozvlněném jezeře.

Vrtule se zablýskaly ve slunci a vodní sprškou zkrápěly křídla.

Nárazem na vodu letadlo okamžitě zpomalilo a Oxley zároveň ubral plyn a nechal motorům jen tolik síly, aby dovedl stroj k pláži. Asi čtyřicet metrů od břehu vysunul do vody kola podvozku a už za chvíli se gumy dotkly písčitého dna stoupajícího směrem k ostrovu. O dvě minuty později letadlo vyplulo z nízkých vln jako velký zmáčený pták. Z

malé chatrče z naplaveného dříví dva rybáři sledovali, jak Oxley vypnul zapalování a vrtule se zastavily. Dvířka se otevřela a na písčitou pláž vystoupil Sarason následovaný Moorem a konečně Oxleym, který zavřel a zabezpečil dveře i poklop nákladového prostoru. Aby se pojistil na druhou, Sarason ještě štědře zaplatil oběma rybářům za hlídání letadla. Poté se vydali po nezřetelné stezce vedoucí na nejvyšší bod ostrova.

Zpočátku se po cestě šplhalo snadno, ale jak se blížili vrcholu, úhel stoupání byl čím dál strmější. Rackové jim kroužili nad hlavami a netečnýma korálkovýma očima shlíželi dolů na zpocené lidské bytosti. Vznášeli se tam majestátně s roztaženými ocasními pery a s nehybnými křídly, jimiž zachycovali teplé vzestupné vzdušné proudy.

Jeden obzvlášť zvědavý pták se snesl nad Moorea a potřísnil mu rameno.

Antropolog, který zřejmě trpěl následky alkoholu a vyčerpáním, se hloupě zahleděl na zašpiněnou košili, byl však příliš unavený na to, aby alespoň zaklel. Sarason, se širokým úsměvem na tváři, rackovi zasalutoval a přelezl velký balvan, který blokoval cestu. Když se mu otevřel výhled na modré moře, zadíval se na bílé písčité pláže Playa el Coyote a na pohoří Sierra el Cardonal v pozadí.

Moore se zastavil a zalapal po dechu. Pot se z něj jen řinul. Zdálo se, že už je na pokraji zhroucení, ale Oxley ho popadl za paži a pomohl mu na rovnou plošinu na vrcholku.

„To vám ještě nikdo neřekl, že chlast a lezení po horách nejdou dohromady?”

Moore ho ignoroval. Náhle z něj únava spadla a strnul. V

opilecké snaze soustředit se začal šilhat. Mávl rukou po Oxleym a doklopýtal ke kusu skály velkému asi jako osobní auto a hrubě otesanému do jakési zvířecí podoby. Jako opilec, který byl právě svědkem zjevení, vrávoral kolem skalní skulptury a třepal rukama nad drsným, nerovným terénem.

„Pes,” vyrazil ze sebe, zatímco namáhavě popadal dech.

„Je to jen pitomý pes.”

„Chyba,” opravil ho Sarason. „Kojot. Jmenuje se po něm tenhle záliv. Pověrčiví rybáři si ho tu vytesali jako symbol, který je má chránit, když se na lodích vydávají na moře.”

„Proč by vás měla taková stará skalní socha tolik zajímat?” zeptal se Oxley.

„Pro antropologa mohou být primitivní skulptury značným zdrojem poučení.”

Sarason pozorně sledoval Moorea a dosavadní výraz znechucení se mu najednou vytratil z očí. V duchu nepochyboval, že opilý profesor jim právě vydal klíč k objevení pokladu.

Teď bych už mohl Moorea zabít, chladně si pomyslel Sarason. Shodit toho mužíčka přes okraj skalní palisády na západní straně ostrova do příboje, jehož vlny se hluboko dole tříští o skály. A kdo by se o to staral? Tělo by nejspíš odplulo s odlivem a pak by se stalo jen potravou pro žraloky. A místní mexické úřady by se sotva pouštěly do nějakého vyšetřování.

„Určitě vám došlo, že vaše služby už teď nepotřebujeme, co, Henry?” Bylo to poprvé, kdy Sarason vyslovil Mooreovo křestní jméno, a důvěrnost takového oslovení působila velmi nepříjemně.

Moore zavrtěl hlavou a promluvil s chladným výrazem, který za stávajících okolností vypadal nepřirozeně. „Beze mě to nedokážete.”

„Patetický blaf,” jízlivě se ušklíbl Sarason. „Když už teď víme, že hledáme ostrov se sochou, předpokládám, že starou, čím ještě můžete prospět našemu pátrání?”

Z Moorea jako by najednou vyprchala veškerá opilost a v tu chvíli se zdál střízlivý jako soudce. „Skalní skuptura je pouze jedním ze znamení, která Inkové vztyčili. A bude potřeba rozluštit je všechna.”

Sarason se usmál a byl to chladný a zlý úsměv. „Mně byste přece nelhal, že ne, Henry? Nepokoušel byste se přesvědčit bratra a mě, že na Isla Bargo poklad není, abyste se později mohl vrátit a vykopat ho sám? Upřímně doufám, že nic podobného vám nepřišlo na mysl.”

Moore na něj pohlédl, ale namísto strachu se mu v očích zračil prostý odpor. „Vyhoďte vršek ostrova do vzduchu,”

řekl a pokrčil rameny, „a uvidíte, co vám vydá. Srovnejte ho s hladinou moře. Ani za tisíc let nenajdete jedinou unci z Huascarova pokladu. Ne bez někoho, kdo zná tajná znamení.”

„Možná má pravdu,” klidně poznamenal Oxley. „A jestli lže, můžeme se vrátit a kopat tady sami. V každém případě máme navrch.”

Sarason se pochmurně usmál. Jako by četl Mooreovy myšlenky. Antropolog hrál o čas, vyčkával a intrikoval, aby se ve chvíli, kdy pátrání dospěje k cíli, mohl nějak zmocnit pokladu sám. Ale Sarason sám byl také intrikán a už zvážil všechny možnosti. V tuto chvíli podle něj rozhodně neexistoval způsob, jak by mohl Moore nějak zázračně zmizet i s tunami zlata. Rozhodně ne, pokud ovšem nemá Moore takový plán, jenž se mu ještě nepodařilo pochopit.

Klidně a trpělivě, tak je teď potřeba to hrát, rozhodl se Sarason. Poplácal Moorea po zádech. „Promiňte, nechal jsem se unést. Vraťme se do letadla a pro dnešek už toho můžeme nechat. Myslím, že studená koupel, velká sklenice margarity a pořádná večeře nám všem přijdou vhod.”

„Amen,” uzavřel to Oxley. „Začneme zítra tam, kde jsme dnes skončili.”

„Věděl jsem, že se vám rozsvítí,” řekl Moore. „Já vám ukážu cestu, jen mi nesmíte přestávat věřit.”

Když se vrátili do letadla, Sarason šel první. Jak se shýbal, sebral odložený Mooreův šejkr a vytřepal si posledních pár kapek na jazyk. Voda, žádný džin.

Sarason se tiše proklínal. Jak to, že mu nedošlo, jak nebezpečný ten Moore je? Proč by si asi hrál na opilce, když ne proto, že je chce všechny ukonejšit a přesvědčit je o své neškodnosti? Pomalu si začal uvědomovat, že Moore zdaleka není tím, kým se zdál být. Na tom uznávaném a slavném antropologovi je daleko víc.

Sarason byl schopen zabíjet bez sebemenší známky lítosti, a proto také dokázal poznat druhého zabijáka, když na něj narazil.

*****

Micki Mooreová vystoupila z modře vykachlíkovaného bazénu u haciendy a natáhla se na plážové lehátko. Na sobě měla červené bikini, které z její štíhlé postavy zakrývaly jen velice málo. Slunce hřálo a tak se ani neutírala a raději si nechala stékat kapky po těle. Pohlédla k hlavní budově a kývla na jednu ze služebných, aby jí přinesla další rumový koktejl. Hrála si tu na paní domu a naprosto přehlížela ozbrojené stráže, kterými se hemžil celý pozemek.

Rozhodně její chování neodpovídalo tomu, že je tu vlastně zajatcem.

Hacienda se rozkládala kolem bazénu a velké zahrady, plné nejrůznějších tropických rostlin. Všechny hlavní místnosti měly balkóny s dramatickým výhledem na moře a město Guaymas. A zatímco mužští létali nad zálivem křížem krážem a hledali poklad, Micki s chutí využívala možnosti odpočívat u bazénu nebo v ložnici s volným výhledem na oblohu a vlastním patiem. Natáhla se pro hodinky, které měla odložené na malém stolku. Bylo pět. Za chvíli se ti spiklenečtí bratři s jejím manželem vrátí. Při pomyšlení na další pohádkovou večeři v místním stylu si spokojeně vzdychla.

Jakmile jí služebná přinesla žádaný rumový koktejl, Micki ho vypila až na led a znovu se natáhla, že si krátce zdřímne. Těsně předtím, než začala klímat, zdálo se jí, že slyší zvuk auta přijíždějícího po silnici od města a zastavujícího před hlavním vjezdem do haciendy.

Probudila se za chvíli s pocitem chladu. Připadalo jí to, jako by se slunce skrylo za mrak. Pak ale otevřela oči a trhla sebou: stál nad ní muž, jehož stín jí zakrýval horní polovinu těla.

Oči, jež na ni shlížely, jí připadaly jako nehybné černé studně. Cizinec vypadal zdrchaně, jako by prodělal dlouhou nemoc. Micki se otřásla pocitem, že ji právě ovanula ledová bríza. Zdálo se jí divné, že si ani v nejmenším nevšímal jejího odhaleného těla a zíral jí přímo do očí. Jako by se díval skrz ni.

„Kdo jste?” zeptala se. „Pracujete pro Zolara?”

Několik vteřin neodpovídal, pak promluvil hlasem bez sebemenšího náznaku intonace: „Jmenuji se Tupac Amaru.”

A pak se otočil a odešel.

34 KAPITOLA

Admirál Sandecker stál před pracovním stolem, a když byli uvedeni Gaskill s Ragsdalem, napřáhl k nim ruce a přátelsky se usmál. „Pánové, posaďte se a udělejte si pohodlí.”

Gaskill sklonil pohled k hostiteli, který mu dosahoval sotva po ramena. „Díky, že jste si na nás udělal čas.”

„NUMA už v minulosti spolupracovala jak s celními úřady, tak s FBI a naše vztahy byly vždycky srdečné a vstřícné.”

„Doufám, že jsme vás nevyděsili, když jsme vás požádali o schůzku?” pronesl Ragsdale.

„Spíš bych to označil za zvědavost. Mohu vám nabídnout kávu?”

Gaskill přikývl. „Pro mě černou, díky.”

„A pro mě s jakýmkoli umělým sladidlem, jaké bude po ruce,” připojil se Gaskill.

Sandecker tlumočil jejich přání do interkomu a potom k nim zvedl hlavu. „Tak tedy, co pro vás mohu udělat, pánové?”

Ragsdale šel rovnou k věci. „Rádi bychom, kdyby nám NUMA pomohla s řešením jednoho ošemetného případu, který se týká ukradených památek.”

„To ale není zrovna naše parketa,” namítl Sandecker.

„Naší doménou jsou oceánské vědy a technika.”

Gaskill přikývl. „To plně chápeme, ale celní správa dostala upozornění, že kdosi z vaší agentury do naší země ilegálně propašoval velmi cennou památku.”

„Ten někdo jsem byl já,” odpálil ho Sandecker bez mrknutí oka.

Ragsdale s Gaskillem po sobě navzájem pohlédli a neklidně se zavrtěli v křeslech. S takovým obratem událostí nepočítali.

„Jste si vědom toho, admirále, že na základě konvence Organizace spojených národů, jejímž úkolem je chránit historické památky v celosvětovém měřítku, Spojené státy zakazují dovoz kradených uměleckých předmětů?“

„Jsem.”

„A jste si, pane, vědom také toho, že zástupci ekvádorského velvyslanectví vznesli protest v této souvislosti?”

„Abych řekl pravdu, sám jsem k němu zavdal podnět.”

Gaskill si oddechl a viditelně se mu ulevilo. „Cítil jsem to v kostech, že za celou věcí je víc než obyčejné pašeráctví.”

„Myslím ale, že spolu s panem Gaskillem bychom si zasloužili vysvětlení,” navázal Ragsdale.

Sandecker se odmlčel, protože do místnosti právě vešla jeho osobní sekretářka Julie Wolffová s podnosem a šálky kávy, které rozložila na kraj stolu. „Promiňte, admirále, ale volal Rudi Gunn ze San Felipe a hlásil, že spolu s Alem Giordinem přistáli a končí s přípravami projektu.”

„A co je s Dirkem?”

„Jede tam autem a teď by měl být někde v Texasu.”

Když Julie zavřela dveře, Sandecker se opět obrátil k oběma agentům. „Promiňte mi to vyrušení. U čeho jsme skončili?”

„Chtěl jste nám právě vysvětlit, proč jste do Spojených států propašoval kradený umělecký předmět,” s vážnou tváří mu připomenul Ragsdale.

Admirál ležérně otevřel krabici s doutníky a nabídl jim.

Oba agenti jen zavrtěli hlavou. Zaklonil se v křesle, zapálil si doutník a graciézně vyfoukl modrý kouř přes rameno směrem k otevřenému oknu. Pak jim vypověděl celý příběh Drakeova kipu, počínaje válkou mezi oběma inckými nápadníky trůnu a konče tím, jak Hiram Yaeger rozluštil obsah zprávy, vyplývající z jeho vláken a uzlíků.

„Snad se ale, admirále, vy a NUMA nechcete pustit do hledání pokladu?” vyzvídal Ragsdale. „Právě se do toho pouštíme,” usmál se Sandecker. „Rád bych, abyste nám vysvětlil ten ekvádorský protest,” dožadoval se Gaskill.

„Byla to pojistka. Ekvádor má teď vážné potíže s ozbrojeným povstáním vesničanů v horách. Tamní vláda si nemohla dovolit dát nám souhlas k hledání kipu a potom ho předat Spojeným státům ke zkoumání jeho obsahu a ke konzervaci, protože lidé by si řekli, že prodala nedocenitelnou národní památku cizincům. Prohlášením, že jsme kipu ukradli, se z toho vyzula. Proto souhlasila, že kipu na rok půjčí naší agentuře. A až jí ho s příslušnou parádou vrátíme, všichni ji budou oslavovat jako národního hrdinu.”

„Proč ale NUMA?” trval na svém Ragsdale. „Proč ne Smithsonian nebo National Geographic?”

„Protože my v tomto ohledu nemáme žádné zištné zájmy. A máme lepší možnost udržet pátrání a objev v tajnosti.”

„Nic z toho si ale legálně nemůžete ponechat.”

„Samozřejmě že ne. Pokud poklad objevíme v Cortezově moři, kde myslíme, že je, Mexiko začne vykřikovat, že mu patří právem držení. Peru se ho bude dožadovat na základě původního vlastnictví a obě země se pustí do vyjednávání, aby si zajistily, že bude vystaven právě v jejich národním muzeu.”

„A naše ministerstvo zahraničí bude těžit ze zprostředkování mezi našimi dobrými jižními sousedy.”

„To jste ale řekl vy, ne já.”

„Proč jste o tom nedali vědět celním úřadům nebo FBI?”

vyzvídal Gaskill.

„Informoval jsem prezidenta,” věcně odpověděl Sandecker. „Pokud tato informace nedošla z Bílého domu k vašim agenturám, pak musíte vinit Bílý dům.”

Ragsdale dopil kávu a odložil šálek na talířek. „Tím jste zavřel dveře jednoho problému, který nám ležel na srdci. A můžete mi věřit, když řeknu, že se nám značně ulevilo, protože vás nebudeme muset obtěžovat vyšetřováním.

Naneštěstí, nebo naštěstí, podle toho jak se na to díváte, se tak otevřely dveře k dalšímu dilematu.”

Gaskill se obrátil na Ragsdalea. „Taková souhra náhod je opravdu udivující.”

„Souhra náhod?” zvědavě se zeptal Sandecker.

„V tom, že skoro po pěti stech letech se teď v rozmezí pěti dnů objevila ze dvou stran zásadní vodítka k rozluštění záhady Huascarova pokladu.”

Sandecker udělal udivené gesto. „Promiňte, ale asi mi něco uniklo.”

Tentokrát bylo na Gaskillovi, aby seznámil admirála s událostmi kolem zlatého roucha z Tiapolla. Výklad zakončil stručným shrnutím případu proti Zolar Internatinal. „Říkáte, že právě v tuto chvíli po Huascarově pokladu pátrá ještě druhá skupina?” divil se Sandecker.

Ragsdale souhlasně kývl hlavou. „Je to mezinárodní syndikát zlodějů a pašeráků starožitností a padělatelů uměleckých děl, jehož roční nezdaňované obraty dosahují neskutečných milionů dolarů.” „To jsem netušil.”

„Bohužel, vláda a zpravodajská média zatím neuznaly za nutné upozorňovat veřejnost na tento typ zločinnosti, který jen pramálo zaostává za obchodem s drogami.”

„Jen při jediné loupeži, k níž došlo v Gardnerově muzeu v Bostonu v dubnu 1990,” vysvětloval Gaskill, „činila hodnota ukradených mistrovských děl vyjádřená v dolarech dvě stě milionů.”

„A když spojíte dohromady všechny krádeže, pašování a padělání, k nimž dochází skoro ve všech zemích světa,”

pokračoval Ragsdale, „před očima se vám zjeví podnik s obratem v miliardách dolarů.”

„Seznam uměleckých děl a starožitností, nakradených za posledních sto let, by měl stejně položek jako počet jmen v newyorském telefonním seznamu.”

„Kdo vůbec kupuje na černém trhu takové ohromné množství věcí?” vyptával se Sandecker.

„Poptávka je dokonce značně větší než nabídka,”

odpověděl Gaskill. „Za všechno to rabování jsou nepřímo odpovědní bohatí sběratelé, protože právě oni vytvářejí silný tržní zájem. Na nákup historicky významného zboží, i když je horké, se u ilegálních překupníků tvoří fronty. Seznam jejich klientů se čte jako společenský rejstřík. Jsou to hlavy států, vysocí státní úředníci, osobnosti filmového průmyslu, přední byznysmani a dokonce i kurátoři významných muzeí, kteří se při jednáních raději dívají stranou, jen aby mohli rozšířit své sbírky. Kdo má prachy, kupuje.”

„Spoustu nezákonně získaných uměleckých děl a starožitností skupují také obchodnící s drogami, pro něž je to rychlý a snadný způsob praní peněz a přitom dobrá investice.”

„Chápu, že takhle jde zašantročit neregistrovaná díla,”

namítl Sandecker, „ale skutečně známé obrazy a sochy se nakonec objeví a podaří se je zachránit.”

Ragsdale potřásl hlavou. „Někdy máme štěstí a dostaneme tip, který nás k uloupenému majetku dovede.

Občas nám zavolají i poctiví obchodníci nebo kurátoři, když poznají kusy, které se jim zloději pokoušeli prodat. Ale až příliš často ukradené umění mizí beze stopy.”

„Otřesné množství věcí z vykradených hrobů se prodává ještě dřív, než si je mohou prohlédnout archeologové,”

připojil se Gaskill. „Třeba během pouštní války proti Iráku na začátku devadesátých let protihusajnovské opoziční síly a kurdští povstalci vyrabovali jak z kuvajtských, tak iráckých muzeí spousty artefaktů, mezi nimi i dosud nerozluštěné hliněné destičky, šperky, textilie a válcové pečeti. Většina z nich už prošla rukama obchodníků a aukčními síněmi, dokonce dřív, než se podařilo zkatalogizovat je a zaznamenat jako ukradené nebo ztracené.”

„To snad není možné, že nějaký sběratel zaplatí těžké peníze za díla, o kterých zatraceně dobře ví, že patří někomu jinému,” namítl Sandecker. „Rozhodně si je nemůže vystavit, protože by riskoval odhalení nebo dokonce uvěznění. Co s nimi dělá?”

„Můžete to nazvat duševní úchylka,” odpověděl Ragsdale. „Tady s Gaskillem bychom vám mohli odrecitovat bůhvíkolik sběratelů, kteří své ilegální úlovky nastrkají do tajných skladišť. Chodí se tam posadit a podívat se na ně třeba každý den, nebo jen jednou za deset let.

Nevadí jim, že se ničím z toho nemohou chlubit. Jsou na vrcholu blaha z toho, že mají něco, co nikdo jiný mít nemůže.”

Gaskill přikývl na souhlas. „Sběratelská vášeň může lidi vést až k opravdu hrozným věcem. Nestačí, že znesvěcují a vykrádají indiánské hroby, kopou v nich a rozprodávají lebky a mumie dětí a žen, ale někteří sběratelé památek z americké občanské války zašli už tak daleko, že rozkopali hroby národních hřbitovů, jen aby získali spony z opasků vojáků Unie nebo Konfederace.”

„To je ale opravdu hnusný příklad hrabivosti,”

poznamenal Sandecker.

„Případy rabování hrobů a hledání artefaktů jsou opravdu nekonečné,” potvrdil Ragsdale. „Rozdrcené a rozmetané kosti mrtvých najdete u všech kultur, počínaje neandrtálci. Když se nabízí zisk, úcta k mrtvým jde stranou.”

„Nemluvě o tom, že nenasytná touha po starožitnostech dělá z jejich sběratelů snadný cíl podtrhů,” navázal Gaskill.

„Protože poptávku snad vůbec nelze ukojit, ke slovu se dostávají padělatelé.”

Ragsdale to potvrdil. „Bez řádné vědecké analýzy mohou kopie uměleckých předmětů uniknout pozornosti.

Spousta uznávaných muzeí vystavuje padělky starožitností a nikdo si toho nevšimne. Žádný kurátor nebo sběratel nechce vůbec věřit tomu, že by se dal napálit padělatelem, a jen málokterý vědec má dost kuráže na to, aby označil zkoumaný předmět za podezřelý.”

„Výjimkou nejsou ani slavná díla,” pokračoval ve výkladu Gaskill. „S agentem Ragsdalem jsme byli svědky toho, jak si odborně provedené kopie mistrovských kousků našly různými kanály cestu zpátky za odměnu pro nálezce a podíl na pojistném. Galerie a jejich kurátoři s radostí pověsili na zeď podvrh a vůbec jim nedošlo, že je někdo napálil.”

„A jak se takové ukradené věci prodávají?” zajímal se Sandecker.

„Vykradači hrobů a zloději je prodávají prostřednictvím tajné sítě podvodných obchodníků, kteří seberou peníze a obchod pak zprostředkují na dálku za pomoci najatých agentů, aniž by odhalili vlastní totožnost.”

„A nešlo by je vystopovat prostřednictvím jejich sítě?”

Gaskill zavrtěl hlavou. „Jejich dodavatelé a distributoři také pracují za zavřenými dveřmi a pod rouškou tajemství a pro nás je tak skoro nemožné proniknout na kteroukoli úroveň sítě s nadějí, že se dopátráme hlavních organizátorů.”

Slovo si vzal Ragsdale. „To není jako sledovat uživatele drogy, od něj pak postupovat k jeho pouličnímu dealerovi, k dodavateli a konečně k drogovým králům, kteří jsou většinou nevzdělaní, jen výjimečně jdou do extrémů při utajování vlastní totožnosti a mnohdy jsou sami narkomani.

Namísto toho tady musíme měřit svůj důvtip s lidmi, kteří mají skvělé vzdělání a kontakty na nejvyšší úrovni v podnikatelském světě i ve vládních kruzích. Jsou mazaní a úskoční. Až na ojedinělé případy se svými zákazníky nejednají tváří v tvář. Jakmile se jim jen přiblížíme, stáhnou se do ulity a postaví před sebe zeď drahých advokátů, aby nám ve vyšetřování bránili.”

„Podařilo se vám vůbec někdy dostat se jim na kobylku?”

„Dopadli jsme několik menších překupníků, kteří pracovali na vlastní pěst,” odpověděl Ragsdale. „A oba naše úřady zachránily značné množství kradeného zboží. Některé během přepravy, některé od nakupujících, kteří ale nikdy nekončí ve vězení, protože tvrdí, že vůbec nevěděli, že jde o kradené věci. To, co jsme objevili, je ale jenom zlomek. Bez solidních důkazů se nám hlavní proud ilegálního obchodu přerušit nepodaří.”

„To vypadá, že nad vámi mají navrch a jsou vždycky o krok napřed.”

Ragsdale přikývl. „Jsme ti první, kdo to přiznává.”

Sandecker se tiše zhoupnul na otáčecím křesle dozadu a zpátky a dumal nad slovy obou agentů, sedících u stolu proti němu. Konečně se zeptal: „A jak vám může pomoci NUMA?”

Gaskill se naklonil přes stůl. „Máme za to, že jste narazili na důležitou stopu, když jste při pátrání po Huascarově pokladu nevědomky zkřížili cestu největším světovým obchodníkům se žhavými uměleckými díly a starožitnostmi.”

„Zolar International.”

„FBI ani celní úřady,” dodal Ragsdale, „dosud nikdy nečelily takové skupině padělatelů, zlodějů a pašeráků, která by operovala tolik let a v tolika zemích a do svých obchodů zatáhla tolik slavných a mocných, kteří doslova nakoupili za miliardy dolarů uloupených uměleckých děl a starožitností.”

„Poslouchám,” řekl Sandecker.

„Máme teď šanci vzít to pěkně od podlahy,” vyložil Gaskill karty na stůl. „Protože cítí možnost nalézt tak ohromné bohatství, Zolarové zapomínají na opatrnost a pustili se do hledání pokladu, aby si ho ponechali pro sebe.

Jestli se jim to podaří, představuje to pro nás vzácnou příležitost pozorovat jejich metody přepravy a stopovat je až k tajným skladištím…”

„Kde je načapáte i s lupem,” dokončil Sandecker.

Ragsdale se usmál. „My už sice takové výrazy nepoužíváme, ale máte pravdu, admirále. Jste na správné stopě.”

„Takže vy chcete, abych naše pátrání odvolal?” divil se Sandecker. „O to vám jde?”

Gaskill a Ragsdale se po sobě podívali a potom přikývli.

„Ano, pane,” řekl Gaskill. „O to nám jde.”

„Budete-li s tím souhlasit, samozřejmě,” spěšně dodal Ragsdale.

„Vyjasnili jste si to se šéfy?”

Ragsdale vážně přikývl. „Máme souhlas ředitele FBI Morana i ředitele Celní služby Thomase.”

„Nebudete mít nic proti tomu, když jim zavolám, aby mi to potvrdili?”

„Samozřejmě že ne,” souhlasil Gaskill. „A promiňte, že jsme porušili služební postup a chtěli jednat přímo s vámi, ale zdálo se nám nejlepší předložit vám celý případ z první ruky a zkusit, jak to dopadne.”

„Cením si toho,” velkomyslně prohlásil Sandecker.

„Takže můžeme počítat s vaší spoluprací?” zeptal se Ragsdale. „A odvoláte pátrání?”

Sandecker několik okamžiků nečinně zíral na kouř, který spirálovitě stoupal z jeho doutníku. „NUMA bude plně na straně FBI i Celní správy, ale pátrací akci neodvolá.”

Gaskill se zadíval na admirála a nevěděl, jestli nežertuje.

„Myslím, že mi to nedochází, pane.”

„Pátrali jste vy už někdy po něčem, co se ztratilo skoro na pět set let?”

Ragsdale pohlédl na svého partnera a pak pokrčil rameny. „Pokud mám mluvit za nás, většinou se naše pátrání zaměřuje na pohřešované osoby, uprchlíky a mrtvá těla.

Ztracené poklady nejsou naší doménou.”

„A pokud jde o Celní službu, nemyslím, že bych musel vysvětlovat, co hledá,” dodal Gaskill.

„Znám celkem dobře vaše úkoly,” pronesl Sandecker konverzačním tónem. „Ale najít ztracený poklad, to je sázka jedna k milionu. Nemůžete vyslýchat lidi, kteří už jsou mrtví od šestnáctého století. Všechno, co mohou naše kipu a vaše zlatá mumie poskytnout, jsou nejasné náznaky týkající se tajemného ostrova v Cortezově moři. Je to jediné vodítko pro hledání oné pověstné jehly v kupce sena, která měří sto šedesát tisíc čtverečních kilometrů. Řekl bych, že i Zolarové jsou amatéři v takovém druhu pátrání. Takže jejich šance objevit Huascarův zlatý řetěz jsou téměř nulové.”

„Vy jste přesvědčen, že vaši lidé mají větší naději?”

netrpělivě se zeptal Gaskill.

„Náš ředitel oddělení zvláštních projektů a jeho tým jsou v tomhle ti nejlepší. Pokud mi nevěříte, ověřte si to v našich záznamech.”

„A jakým způsobem to tedy chcete hrát společně s námi?” zeptal se Ragsdale s neskrývanou nedůvěrou.

Sandecker si odkašlal. „Povedeme pátrání souběžně se Zolary, ale budeme se držet ve stínu. Nemají důvod k podezření, že mají soupeře, a řekl bych, že pokud zpozorují zaměstnance nebo letadlo NUMA, budou to považovat za součást normálního oceánografického výzkumu. Pokud se Zolarům podaří najít poklad, moji lidé se prostě vypaří a vrátí se do Washingtonu.”

„A dokáží to Zolarové?” zajímal se Ragsdale.

„Pokud poklad nedokáže najít NUMA, tak se najít nedá.”

„A když se to lidem z NUMA povede?” tlačil na něj Ragsdale.

„Necháme Zolarům jasnou stopu, aby se po ní vydali a mysleli si, že to bohatství objevili sami.” Sandecker se odmlčel a těkal pohledem z Gaskilla na Ragsdalea a zpátky.

„Od té chvíle to, pánové, už bude vaše věc.”

35 KAPITOLA

„Nemůžu se zbavit představy, že za nejbližší dunou se vynoří Rudolph Valentino na koni a odveze si mě do svého stanu,” ospale se ozvala Loren. Seděla na předním sedadle pierce-arrowa s nohama zkroucenýma pod sebou a pozorovala oceán písečných dun, které dominovaly krajině.

„Jen se dívej,” odpověděl jí Pitt. „V dunách Caechella, jen kousek na sever odtud, Hollywood natáčel většinu filmů odehrávajících se v poušti.”

Padesát kilometrů poté, co projeli Yumou v Arizoně a přes řeku Colorado do Kalifornie, sjel Pitt z dálnice číslo 8

na úzkou státní silnici mířící k pohraničním městům Calexico a Mexicali. Řidiči a cestující v autech, která předjížděli, i těch v protisměru, v údivu civěli na starý klasický automobil a přívěs za ním.

Byla to Loren, kdo Pitta umluvil, že pojedou napříč celou zemí ve starém autě, budou přespávat v přívěsu a nakonec se ještě připojí k závodu automobilových veteránů jižní Arizonou. Závod měl začít za dva týdny. Pitt sice pochyboval, že v tak krátkém čase bude mít pátrání po pokladu v kapse, ale vyhověl jí, protože jízdy na dlouhých trasách ve starých autech ho prostě bavily. „Jak daleko to máme k hranicím?” zeptala se Loren. „Ještě čtyřicet dva kilometrů a jsme v Mexicali,” odpověděl. „A potom dalších sto šedesát pět do San Felipe. V přístavu, kde Al a Rudi upoutali trajekt, bychom mohli být na večeři.”

„Když už přišla řeč na jídlo a pití, lednička je prázdná a ve spíži není nic. Až na ty ovesné vločky a kafe dneska ráno jsme všechny zásoby jídla dorazili už včera večer v tom kempu u Sedony.”

Sundal pravou ruku z volantu, stiskl jí koleno a usmál se.

„Tak se mi zdá, že se budu muset postarat o blaho cestujících a o jejich žaludky.”

„Co takhle ta zastávka pro náklaďáky před námi?”

Narovnala se a zadívala se úzkým plochým předním oknem pierce. Pitt pohlédl přes ozdobnou masku chladiče, přikrčeného lučištníka chystajícího se vystřelit šíp. Po straně cesty spatřil štít, vysušený a vybledlý pouštním sluncem a zřejmě nachystaný každou chvíli se svalit do písku. Písmena na něm byla tak stará a omšelá, že se slova dala sotva přečíst:

Ledově chladné pivo a jídlo jako od maminky. Jen dvě minuty do kavárny Vagon.

Zasmál se. „To vychlazené pivo zní dobře, ale kuchyň mi je nějak podezřelá. Když jsem byl kluk, maminka mi moc ráda připravovala jídla, ze kterých mi nebylo nejlíp.”

„Tvoje chyba. Tvá matka vaří dobře.”

„Teď ano, ale před pětadvaceti lety by ji o jídlo nepožádal ani vyhládlý bezdomovec.”

„Jsi hrozný.” Loren otočila knoflíkem starého lampového rádia a pokusila se naladit nějakou stanici z Mexicali. Nakonec našla jednu, která hrála mexickou muziku a zněla docela čistě. „I kdyby měl kuchař černý mor, je mi to jedno. Mám hlad.”

Tak to se tedy vydejte s ženskou na cesty, zoufale přemítal Pitt, a pořád bude mít hlad a chtít zastavit u toalety.

„A kromě toho,” nadhodila, „potřebujeme benzín.”

Pitt se podíval na měřidlo paliva, jehož ručička ukazovala čtvrtinu nádrže. „Řekl bych, že neuškodí trochu ho nabrat ještě před hranicemi.”

„Nezdá se, že jsme toho od poslední pumpy ujeli nějak moc.”

„Takové velké auto postavené před šedesáti lety, s dvanáctiválcovým motorem a ještě přívěsem vzadu, rozhodně nedostává ceny za úspornou jízdu.”

Restaurace a benzínová pumpa na kraji silnice už byly v dohledu, avšak jediné, co zde Pitt spatřil, když zajel blíž, byly dva zchátralé nákladní železniční vagony spojené dohromady, před nimi dva čerpací stojany a neonový nápis JÍDELNA, nezřetelně blikající ve stínu kavárny. Vzadu byl odstaven shluk otřískaných starých obytných přívěsů, opuštěných a prázdných. Na špinavém parkovišti se nějakých osmnáct nebo dvacet motorkářů promenovalo kolem malé flotily harleyů. Popíjeli pivo a těšili se z lehké studené brízy, která profukovala od Zálivu.

„Ty je přece zvládneš, chlapče,” šaškovsky prohodil Pitt.

„Snad bychom přece jen měli jet dál,” zamumlala Loren, která si to zřejmě rozmyslela.

„Ty se snad bojíš motorkářů? Nejspíš jsou to jen stejně unavení poutníci jako ty a já.”

„Rozhodně se ale oblékají jinak než my.” Pokývla směrem ke shromáždění, složenému napůl z mužů a žen, vesměs navlečených do černých cestovních kombinéz, zdobených

odznaky,

nášivkami

a

změtí

nápisů

vychvalujících nejslavnější motocykl Ameriky.

Pitt otočil velikánským volantem a pierce sjel z asfaltky na stanoviště před pumpami. Velký dvanáctiválcový motor běžel tak tiše, že když Pitt otočil klíčkem v zapalování a vypnul ho, nedalo se to téměř sluchem postřehnout. Otevřel sebevražedné dveře, které se vytáčely zpředu do strany, položil nohu na stupačku a vystoupil. „Ahoj všichni,”

pozdravil nejbližší motorkářku, blond dívku s vlasy do ohonu, oblečenou do černých kožených kalhot a bundy. “Jak se tady jí?”

„Není to zrovna restaurace z hlavní třídy,” odpověděla příjemným hlasem, „ale jestli máte hlad, není to zdaleka zlé.”

Kovová cedule, notně posetá dírami po kulkách, uváděla „Samoobsluha”. Pitt tedy uchopil hubici benzínové hadice, nasadil ji do nádrže pierce-arrowa a stiskl páku. Když dával předělat motor, v dílně mu válce upravili tak, že bez potíží polykaly bezolovnatý benzín.

Zatímco motorkáři jeden po druhém procházeli kolem a obdivovali staré auto s přívěsem, Loren se opatrně choulila na sedadle. Pitt, jenž mezitím odpovídal na záplavu otázek, ještě nadzvedl kapotu a ukázal jim motor. Potom vytáhl Loren z auta.

„Myslím, že by ses ráda seznámila s těmihle skvělými lidmi,” řekl. „Jsou to všechno členové jednoho motorkářského klubu ze západního Hollywoodu.”

Nejdřív si myslela, že si Pitt dělá legraci, a při představování byla napůl mrtvá strachy. Pak ale překvapivě zjistila, že jsou to samí právníci s manželkami, kteří podnikají víkendovou cestu jihokalifornskou pouští. Dojem na ni také udělali a pořádně jí zalichotili, že ji poznali, sotva Pitt řekl její jméno.

Po příjemném rozhovoru se hollywoodští advokáti a jejich partnerky rozloučili, posedali na své milované rachotiny a za řevu výfuků vyrazili směrem k Imperial Valley. Pitt a Loren jim zamávali a otočili se k nákladním vozům.

Koleje pod zarezlými nápravami byly zabořené v písku.

Větrem ošlehané dřevěné stěny byly kdysi natřeny jakousi načervenalou barvou a nápis nad dlouhou řadou neodborně nainstalovaných oken uváděl Southern Pacific Lanes. Díky suchému vzduchu přežily korby nákladních vagonu celkem bez úhony ničivé účinky trvalého působení vnějších vlivů a vypadaly zachovale.

Pitt také vlastnil jistý kus železniční historie, Pullmanův vůz, jenž byl součástí sbírky, umístěné v jeho washingtonském hangáru. Kdysi luxusní železniční vagon stáhla známá Manhattan Limited z New Yorku v letech před první světovou válkou. Pitt odhadoval, že tyto nákladní vozy byly postaveny někdy kolem roku 1915.

Spolu s Loren vystoupali po provizorních schůdkách a vešli dveřmi v zadní části jednoho vozu. Vnitřní prostory byly sešlé stářím, ale úpravné a čisté. Nebyly tam žádné stoly, jenom dlouhý pult s vysokými stoličkami, táhnoucí se po délce obou spojených vagonů. Otevřená kuchyň byla na druhé straně pultu a vypadala, jako by ji postavili ze starých fošen, které několik desetiletí ležely na slunci. Obrázky na stěnách představovaly staré kouřící lokomotivy, jež tahaly osobní a nákladní vlaky napříč písky pouště. Seznam desek ve Wurlitzerově jukeboxu nabízel směs oblíbených skladeb ze čtyřicátých a padesátých let a ze zvuků parních lokomotiv. Dvě nahrávky za pětadvacet centů.

Pitt vhodil do automatu čtvrťák a vybral si. Nejdřív to byl Frankie Carle, jenž hrál „Sweet Lorraine.” Potom přišel na řadu hlučný singl distribuovaný společností Norfolk &

Western, který předváděl parní lokomotivu opouštějící stanici a nabírající rychlost.

Dlouhý chlápek něco přes šedesát, se šedými vlasy a bílou bradkou, utíral dubovou desku barového pultu.

Vzhlédl a usmál se vřelýma a laskavýma modrozelenýma očima. „Zdravím, lidičky! Vítejte ve Vagonu. Zdaleka?”

„Ani ne,” odpověděl Pitt a hodil po Loren prostopášným pohledem. „Nevyrazili jsme ze Sedony tak brzy, jak jsme chtěli.” „Na mě to nesváděj,” upjatě pronesla Loren. „To tebe probouzejí tělesné choutky.”

„Co vám nabídnu?” zeptal se muž za pultem. Měl na sobě kovbojské boty, džínové kalhoty a volnou košili notně vyrudlou četným praním.

„To vychlazené pivo, co inzerujete, by sedlo,”

odpověděla Loren a otevřela jídelní lístek.

„Mexické nebo zdejší?”

„Coronu?”

„Jedna corona, už se nese. A vy, pane?”

„Jaké máte točené?” zeptal se Pitt.

„Olympii, coorse a budweiser.”

„Dám si Oly.”

„Něco k jídlu?” zajímal se muž za barem.

„Ten váš chilliburger,” odpověděla Loren. „A zelný salát.”

„Já ani nemám zrovna hlad,” řekl Pitt. „Dám si jen ten salát. To je váš podnik?”

„Koupil jsem ho od původního majitele, když jsem přestal dělat zlatokopa.” Postavil jim piva na pult a otočil se ke sporáku.

„Tyhle náklaďáky jsou zajímavé zbytky železniční historie. Převezli jste je sem, nebo tudy někdy vedla trať?”

„Tam, kde teď sedíte, vlastně vedla odbočka z hlavní trati,” vysvětloval majitel jídelny. „Koleje se táhly z Yumy do El Centra. V sedmačtyřicátém trať opustili, protože nevynášela. Zavinil to rozmach kamionů. Tyhle vozy koupil jeden starý chlapík, který býval strojvůdcem u Southern Pacific. S manželkou z nich udělali restauraci a benzínovou pumpu. Ale protože hlavní silnice vede na sever odtud, moc velký provoz tu teď už nemáme.”

Barman, který se teď změnil v kuchaře, vypadal jako by patřil k poušti ještě dřív, než přes ni položili koleje. Měl unavený výraz člověka, jenž toho viděl dost a dost a vyslechl tisíce historek, jež uchovává v hlavě pěkně roztříděné na dramatické, veselé a strašidelné. Obklopovalo ho i nepřehlédnutelné ovzduší dobrého stylu a chování, které napovídalo, že nepatří sem do bohem zapomenuté taverny u silnice na odlehlé a málo používané cestě v poušti.

Na letmý okamžik si Pitt myslel, že tenhle starý kuchař je mu nějak nejasně povědomý. Zpětně si to ale odůvodnil tím, že muž mu pouze připomíná někoho, koho nedokáže zařadit. „Vsadil bych se, že o těch dunách kolem znáte pěknou řádku zajímavých historek,” začal nezávaznou řeč.

„Leží tam spousta kostí, pozůstatků pionýrů a horníků, kteří se pokoušeli v létě přejít poušť z Yumy k pramenům Boriego.”

„Když přešli řeku Colorado, nikde už nebyla voda?”

„Ani kapka, až po Boriego. Bylo to dávno předtím, než údolí zavlažili. Teprv až když ti staří hoši umřeli v žáru slunce, zjistili, že jejich těla leží jen pár metrů od vody. Bylo to utrpení, že se všichni vrátili a jako duchové bloudí pouští.”

Loren se zatvářila zmateně: „Myslím, že mi něco nedochází.”

„Na povrchu voda nebyla,” vysvětloval starý chlápek.

„Ale v podzemí jí jsou celé řeky, některé stejně široké a hluboké jako Colorado.”

Pitta to zaujalo. „Nikdy jsem neslyšel, že pod pouští by protékaly velké vodní proudy.”

„Jistojistě jsou tam dva. Jeden, opravdu velký, proudí z horní Nevady na jih do Mojavské pouště a pak na západ, kde se pod Los Angeles vylévá do Pacifiku. Druhý teče na západ pod kalifornským Imperial Valley, stáčí se na jih a končí v Cortezově moři.”

„Jak můžete dokázat, že tam ty řeky doopravdy jsou?”

chtěla vědět Loren. „Viděl je někdo?”

„Ten podzemní pramen, který teče do Pacifiku,”

odpověděl kuchař, zatímco pro Loren připravoval chilliburger, „prý našel jeden inženýr, který hledal naftu.

Tvrdil, že svými geologickými přístroji objevil řeku a sledoval ji pod Mojavskou pouští až pod město Laguna Beach a do oceánu. Zatím jeho tvrzení nikdo nepotvrdil, ale také nevyvrátil. A pokud jde o řeku, která putuje do Cortezova moře, ta patří ke starému příběhu o prospektorovi, který objevil jeskyni vedoucí k velké podzemní dutině s řekou protékající skrz ni.”

Pitt, kterému náhle bleskla hlavou vzpomínka na Yaegerův překlad kipu, strnul. „A ten prospektor, jak popisoval tu podzemní řeku?”

Šéf jídelny vypravoval, aniž by se otočil od plotny.

„Jmenoval se Leigh Hunt a nejspíš to byl značně vynalézavý lhář. Ale znovu a znovu přísahal, že tenkrát ve dvaačtyřicátém našel v horách Castle Dome jeskyni a z ní řadou dutin sestoupil na dva kilometry pod zem, kde objevil podzemní řeku, která se valila rozlehlým kaňonem. Tam, tvrdil Hunt, prý také našel velké rýžoviště zlata.”

„Mám dojem, že už jsem to viděla v kině,” skepticky prohlásila Loren.

Starý kuchař se obrátil a ve vzduchu zamával kuchyňskou obracečkou na maso. „Lidé z prubířského úřadu prohlásili, že písek, jenž Hunt vynesl z podzemí, měl obsah zlata za tři tisíce dolarů na tunu. To je docela slušný nález, když si vzpomenete, že tehdy se za unci zlata platilo dvacet dolarů a pětašedesát centů.”

„Vrátil se pak Hunt ještě někdy do kaňonu a k řece?”

„Pokoušel se, ale v patách se za ním do hor hnala celá smečka písálků, co toužili po článku o Zlaté řece, jak se jí začalo říkat. Tak ho to namíchlo, že jeden úsek průchodu, asi sto metrů od vstupu do jeskyně, podložil dynamitem.

Sestřelil polovinu hory. Ani Hunt ani nikdo po něm už nedokázal prokopat se hromadami kamení nebo najít jinou jeskyni, která by vedla dovnitř.”

„Se současnou důlní technikou,” namítl Pitt, „by nebyl problém znovu prokopat průchod.”

„To jistě, jestli se vám chce utratit takové dva miliony dolarů,” ironicky poznamenal kuchař. „Nikdo, o kom jsem kdy slyšel, nechtěl hazardovat s tak velkými penězi kvůli historce, která může být jen žvást.” Odmlčel se a položil na pult chilliburger a saláty. Pak si z pípy natočil sklenici piva, obešel bar a posadil se na stoličku vedle Pitta. „Říkalo se, že starý Hunt se nějakým způsobem znovu dostal do hory, ale nikdy z ní už nevyšel. Zmizel hned potom, co vyhodil do povětří jeskyni, a nikdo už ho víckrát neviděl. Řeči šly o tom, že našel jinou cestu dovnitř a tam zemřel. Je pár lidí, kteří věří, že kaňonem hluboko pod pískem teče velká řeka, ale většina to považuje jen za další historku z pouště.”

„Takové věci ale existují,” namítl Pitt. „Před pár lety jsem se účastnil expedice a ta objevila podzemní tok.”

„Někde tady v poušti na Jihozápadě?” vyzvídal kuchař.

„Ne, na Sahaře. Protékala pod nebezpečnou skládkou odpadu a odnášela nečistoty do řeky Niger a potom do Atlantiku, kde se začaly šířit červené proudy.”

„Řeka Mojave na sever odtud mizí v podzemí potom, co pořádný kus cesty teče na povrchu. Nikdo neví, kde končí.”

Mezi sousty chilliburgeru se Loren zeptala: „Vy jste přesvědčený, že Huntova řeka se vlévá do Cortezova moře.

Jak ale můžete vědět, že nekončí v Pacifiku někde u Kalifornie?”

„Kvůli Huntovu batohu a polní láhvi. Ztratil je v jeskyni a o šest měsíců později se objevily vyplavené na jedné pláži v Zálivu.”

„Nezdá se vám to dost nepravděpodobné? Ten batoh a polní láhev mohly patřit komukoli. Proč by si měl někdo myslet, že byly jeho?” Loren vyslýchala kuchaře, jako by seděla na jednání kongresového vyšetřovacího výboru.

„Asi proto, že na nich měl šablonou namalované jméno.”

Nečekaná překážka Loren neodradila. Prostě ji obešla.

„Je přece ještě dobrých dvacet nebo víc logických vysvětlení, jak se jeho věci dostaly do Zálivu. Možná je tam ztratil nebo odhodil někdo jiný, kdo je našel nebo je Huntovi ukradl, nebo dokonce vůbec nezahynul v jeskyni a do moře je z lodi shodil sám.”

„Možná je na moři ztratil sám,” připustil kuchař. „Jak ale potom vysvětlíte ta další těla?”

Pitt se na něj zahleděl. „Jaká další těla?”

„Rybáře, který zmizel na jezeře Cocopah,” odpověděl kuchař naléhavým hlasem, jako by se bál, že ho přeslechnou. „A dvou potápěčů, kteří se ztratili v Satanově díře. To, co zbylo z jejich těl, se našlo také v Zálivu.”

„A pouštní telegraf rozšířil zas dva další dlouhé příběhy,” nadhodila Loren.

Kuchař zdvihl pravou ruku. „Je to boží pravda. Můžete si to ověřit v šerifově kanceláři.”

„Kde leží ta propast a jezero?” zajímal se Pitt.

„Jezero Cocopah, to je tam, co se ztratil rybář, je jihovýchodně od Yumy. Satanova díra leží v Mexiku, v severním cípu pohoří Sierra el Mayor. Můžete vést čáru od Huntovy hory jezerem Cocopah a dál přes Satanovu díru přímo do Cortezova moře.”

Loren pokračovala ve výslechu. „A kdo může říct, že se neutopili při rybaření nebo potápění v Zálivu?”

„Rybář a jeho žena strávili na jezeře skoro celý den a ona se už chtěla vrátit do jejich kempinkového vozu a připravit večeři. Odvesloval s ní ke břehu a pak dál rybařil na jezeře.

Za hodinu, když se šla po něm podívat, našla jen jeho převrženou loďku. O tři týdny později nějaký vodní lyžař spatřil jeho tělo, jak se vznášelo v Zálivu sto padesát kilometrů od jezera.”

„Byla bych spíš ochotná věřit tomu, že ho dostala jeho žena, mrtvolu utopila v moři a pak se snažila zbavit se podezření tvrzením, že ho to vtáhlo do podzemního proudu.”

„A co ti potápěči?” zajímal se Pitt.

„Není toho moc k vyprávění. Potopili se do Satanovy díry, zaplaveného zlomu po zemětřesení, a už nevyplavali.

O měsíc později, rozbité na maděru, je také vytáhli ze Zálivu.”

Pitt zabořil vidličku do salátu, ale hlad už ho přešel.

Myslí se mu honilo jiné náčiní. „Nevíte náhodou přibližně, ve kterých místech se našlo Huntovo nářadí a ta těla?”

„Tím jsem se nijak zvlášť nezabýval,” odpověděl majitel jídelny a zamyšleně se zadíval na odřenou dřevěnou podlahu. „Ale pokud si vzpomínám, většina toho se našla ve vodách u Punta de Macharro.” „Ve které části Zálivu to je?”

„Na západním pobřeží. Macharro leží asi dva nebo tři kilometry nad San Felipe.” Loren pohlédla na Pitta. „Tam jedeme.” Pitt se ušklíbl. „Připomeň mi, ať si dávám dobrý pozor na plovoucí mrtvoly.”

Kuchař dopil pivo. „Tak vy míříte do San Felipe trochu si zarybařit?”

Pitt přikývl. „Myslím, že to můžeme označit za rybářskou výpravu.”

„Jakmile sjedete pod Mexicali, nenajdete tam zrovna krajinu ke koukání. Většině lidí připadá poušť opuštěná a nudná, skrývá ale nekonečná překvapení. Je tam víc duchů, koster a pověstí na čtvereční kilometr než v kterékoli džungli nebo horách světa. Myslete na ně a spatříte je stejně jistě, jako Irčani vídají své skřítky.”

„Budeme na ně vzpomínat,” s úsměvem řekla Loren, „až budeme překračovat Zlatou řeku.”

„Ach, tu překonáte celkem snadno,” odpověděl kuchař.

„Smutné na tom je, že o tom ani nebudete vědět.”

*****

Když Pitt zaplatil za benzín a jídlo, vyšel ven zkontrolovat vodu a olej v pierce-arrowu. Starý kuchař doprovodil Loren na vyhlídkovou plošinu vozu. V ruce nesl svazek mrkve a salátu. „Šťastnou cestu,” popřál jí vesele.

„Díky,” odpověděla Loren a kývla k zelenině. „Krmíte králíky?”

„Ne, oslíka. Pan Periwinkle už je v letech a sám se nedokáže pořádně napást.”

Loren mu podala ruku. „Bylo příjemné poslouchat vaše příběhy, pane…”

„Cussler, Clive Cussler. Moc mě těšilo seznámit se s vámi, madam.”

Když byli znovu na silnici a peirce-arrow s trailerem hladce klouzaly k hraničnímu přechodu, Pitt se obrátil k Loren. „Jednu chvíli jsem si tam myslel, že mi ten starý patron ukázal cestu k pokladu.”

„Myslíš ten Yaegerův podivný výklad o řece protékající pod ostrovem?”

„Z geologického hlediska to ale pořád nesedí.”

Loren si obrátila zpětné zrcátko, aby si před ním znovu namalovala rty. „Pokud ta řeka teče hodně hluboko, mohla by potom protéct i pod Zálivem.”

„Možná, ale pokud nebudeme chtít prokopat několik kilometrů tvrdé skály, nebudeme v tom mít nikdy jistotu.”

„Při trošce štěstí najdeš jeskyni s pokladem i bez velkého kopání.”

Pitt se s úsměvem díval na cestu před nimi. „Možná to vážně byly jenom povídačky, nemyslíš?”

„Ten starý kuchař? Rozhodně měl bohatou fantazii.”

„Škoda, že nevím jak se jmenuje.”

Loren se opřela v sedadle a zadívala se bočním okénkem, kde duny teď vystřídal pestřejší obraz meskitů a kaktusů. „On mi to říkal.”

„A?”

„Bylo to takové divné jméno.” Odmlčela se a pokoušela si vzpomenout. Pak rezignovaně pokrčila rameny: „To je psina, já už to zapomněla.”

36 KAPITOLA

Když dorazili do San Felipe, za volantem byla Loren.

Pitt se natáhl na zadní sedadlo a chrápal, nenamáhala se ho ale budit. Řídila zaprášeného a mrtvým hmyzem postříkaného pierce po městském dopravním okruhu, zeširoka vybrala zatáčku, aby některou stranou přívěsu nezachytila o obrubník, a zahnula k jihu, směrem k městskému přístavu chráněnému větrolamem. Takové množství hotelů a restaurací, jaké tu spatřila, rozhodně nečekala. Kdysi ospalá rybářská vesnička se nyní vznášela na vrcholu turistické prosperity. Nová a rozestavěná zábavní střediska se šířila po plážích všemi směry.

Pět kilometrů na jih od města zabočila vlevo, na cestu směřující k vodám Zálivu. Uměle vybudovaný přístav, postavený na tak otevřeném místě na pobřeží, připadal Loren trochu divný. Vždyť mnohem rozumnější by bylo udělat ho pár kilometrů na sever, kde by ho chránil přirozený výběžek Macharro, pomyslela si. No a co, odbyla to. Co vědí gringové o mexické politice?

Odstavila pierce poblíž starožitného trajektu, který vypadal jako strašák z lodního vrakoviště. Ten zvláštní dojem ještě zvyšoval nízký odliv, jehož vinou uvízl trajekt kýlem v bahně na dně přístavu a jeho odhalený kýl se opilecky naklonil „Vstávej a dej se do pucu,” řekla, naklonila se přes sedadlo a zatřásla Pittem.

Zamrkal a udiveně se zahleděl bočním okénkem na starou loď. „To jsem se snad musel propadnout dírou v čase nebo vejít do Říše divů. Kde to jsme?”

„Ani tam ani tam. Jsme v přístavu San Felipe a to, co vidíš, teď bude na dva týdny tvůj domov.”

„Bože,” s obdivem mumlal Pitt. „To je namouduši parník s hřídelovým motorem a s kolesy po stranách.”

„Uznávám, že má něco z atmosféry Marka Twaina.”

„O co se vsadíš, že na něm generál Grant převážel vojáky přes Mississippi do Vicksburgu?”

Konečně je zpozorovali Gunn s Giordinem a zamávali na ně. Zatímco Pitt s Loren vystoupili z auta a dál zírali na loď, přešli po lodní lávce na molo.

„Jaká byla cesta?”

„Až na to, že Dirk chrápal, byla nádherná.”

Pitt se na ni uraženě podíval. „Já nechrápu.”

Obrátila oči k nebi. „Udělala jsem si tenisový loket, jak jsem do tebe šťouchala.”

„Jak se vám líbí naše základna?” zeptal se Giordino a vznešeným gestem ukázal na trajekt. „Vyrobena roku 1923.

Byla to jedna z vůbec posledních postavených parních lodí s hřídelovým motorem.”

Pitt si sundal brýle proti slunci a prohlížel si starou loď.

Při pohledu z dálky se většina lodí zdá být menší, než jaké ve skutečnosti jsou. Teprve zblízka jsou mohutné a platilo to i pro tuto, která převážela auta a cestující v první polovině století. Ve dnech své největší slávy byla sedmdesát metrů dlouhá loď schopna přepravovat až pět set osob a šedesát automobilů. Na dlouhém černém trupu měla dvoupodlažní bílou nadstavbu, jejíž horní paluba nesla komíny a dvě navigační budky, po jedné na každém konci.

Tak jako většina trajektu byla uzpůsobena tak, že auta se mohla naloďovat a vyloďovat z přídě i zádě, podle toho jak plula. Ani jako novou by ji nikdo neoznačil za okouzlující, poskytovala však významné a nezapomenutelné služby milionům cestujících.

Nápis, nakreslený uprostřed přístřešků ukrývajících kolesa, uváděl její jméno: Alhambra.

„Kde jste tu trosku ukradli? V námořním muzeu?”

utahoval si z nich Pitt.

„Až ji poznáš, zamiluješ se do ní,” klidně prohlásil Giordino.

„Byla to jediná loď, kterou jsem mohl sehnat rychle, a je schopná nést vrtulník,” vysvětloval Gunn. „Kromě toho jsem ji získal lacino a Sandecker tak může být klidný.”

Loren se zasmála. „Konečně je tu jeden veterán, kterého si nemůžeš dát do svého dopravního muzea.”

Pitt ukázal na převodní mechanismus, jednou stranou připojený k pístům parou poháněných válců a druhou ke klice, roztáčející kolesa. „To je k neuvěření, že se v ní ještě topí uhlím pod kotli.”

„Před padesáti lety ji předělali na topný olej,” zklamal ho Gunn. „Motory jsou ale pořád v dobrém stavu a plavební rychlost má dvacet mil za hodinu.”

„Nemyslíte uzle nebo kilometry?” zeptala se Loren.

„Rychlost trajektu se měří v mílích,” zasvěceně jí odpověděl Gunn.

„Nevypadá, že by vůbec někam doplula,” poznamenal Pitt. „Rozhodně ne, dokud jí nevyhrabeš kýl z bahna.”

„O půlnoci bude plavat jako špunt,” ujistil ho Gunn. „V

téhle části Zálivu dosahuje příliv výše až čtyř nebo pěti metrů.”

Přestože navenek se tvářil otráveně, Pitt si starý trajekt na první pohled zamiloval. Staré automobily, letadla, lodi, cokoli mechanického, co pocházelo z minulosti, ho fascinovaly. Narodil jsem se pozdě, stěžoval si často, narodil jsem se pozdě o osmdesát let. „A posádka?”

„Strojník s jedním pomocníkem a dva lodníci.” Gunn se odmlčel a široce se chlapecky usmál. „Po dobu, kdy budete ve svém létajícím stroji skotačit po Zálivu, zmocním se velení lodi.”

„Když už mluvíš o vrtulníku, kde ho máš schovaný?”

„Uvnitř na automobilové palubě,” vysvětlil mu Gunn. „Při předletové přípravě ho tam budeme moci obsluhovat bez ohledu na počasí. Vytlačíme ho na nákladní palubu před každým operačním letem.”

Pitt se obrátil k Giordinovi. „Máš připravené plány denních pátracích okruhů?”

Mohutný Ital potřásl hlavou. „Vím, kolik doletí s plnou nádrží, a mám letové časy. Ale okruhy pátrání jsem nechal na tobě.”

„S jakým časovým rámcem můžeme počítat?”

„Celou oblast bychom měli pokrýt během tří dnů.”

„Než na to zapomenu,” přerušil je Gunn, „admirál se s tebou chce hned ráno spojit. V přední navigační kabině je mobilní telefon.”

„Tak proč mu nezavoláme hned?”

Gunn se podíval na hodinky. „Proti východnímu pobřeží jsme o tři hodiny pozadu. V tuhle chvíli zřejmě sedí v Kennedyho centru a sleduje představení.”

„Promiňte,” vstoupila do hovoru Loren. „Můžu se také na něco zeptat?”

Muži zmlkli a pohlédli na ni. Pitt se uklonil. „Máte slovo, paní kongresmanko.”

„Především, kde hodláte zaparkovat pierce-arrow. Nezdá se mi tak docela bezpečné nechat klasické auto za sto tisíc dolarů jen tak bez dozoru odstavené v rybářském přístavu.”

Gunn se zatvářil překvapeně, že se tak vůbec může ptát.

„To jsem vám neřekl? Pierce a přívěs přijdou na palubu.

Uvnitř je spousta místa.”

„A je tu koupelna se sprchou?”

„Když na to přijde, jsou tu čtyři dámské toalety a umývárny na horní palubě pro cestující a sprcha je v ubikacích posádky.”

„Žádné fronty na drobné. To se mi líbí.”

Pitt se zasmál. „Ani vybalovat si nemusíš.”

„Bude si tu připadat jako na karnevalové výletní lodi,”

zavtipkoval Giordino.

„A poslední otázka?” vyzvídal Gunn.

„Mám hlad,” prohlásila majestátně. „Kdy budeme jíst?”

*****

Na podzim mívá slunce na Kalifornském poloostrově příznačnou zář, s níž proniká k zemi oblohou zvláštního modrobílého třpytu. Toho dne nebyl od obzoru k obzoru k vidění nikde ani mráček. Baja California, jež patří k nejsušším místům na Zemi, chrání Cortezovo moře před mohutnými vlnami, které se valí z mlžných dálav Tichého oceánu. Tropické bouře letních měsíců, provázené vichřicemi, tu nejsou neznámé, ale ke konci října se převažující větry mění z východních na západní a do značné míry tak chrání Záliv před vysokými a proměnlivými vlnami vzdouvajícího se moře.

S piercem a cestovním přívěsem bezpečně upoutanými v nákladních prostorách pro automobily, s Gunnem u kormidla v navigační kabině a s Loren nataženou na lehátku vyplul trajekt z vlnolamem chráněného přístavu a velkým obloukem zamířil k jihu. Na stařičkou loď s dýmajícím komínem a kolesy tepajícími vodu byl impozantní pohled.

Hřídel, přenášející sílu mohutného pístu parního stroje na klikový převod pohánějící kolesa, se pravidelně zdvíhala nahoru a dolů a při delším pozorování její rytmus působil skoro hypnoticky.

Zatímco Giordino prováděl předletovou kontrolu vrtulníku a doplňoval palivové nádrže, Pitt se satelitním telefonem spojil se Sandeckerem ve Washingtonu a čerpal od něj informace o nejčerstvějším dění. Teprve za hodinu, kdy už trajekt minul mys Estrella, vypnul telefon a vystoupil na improvizovanou přistávací plochu na přední palubě.

Sotva se Pitt upoutal do křesla, Giordino se s tyrkysovým letounem NUMA vznesl nad loď a nabral kurs souběžný s pobřežím. „Tak co nám stařík chtěl, ještě než vypadneme z Alhambry?” zeptal se Giordino a v osmi stech metrech srovnal letovou hladinu. „Přišel Yaeger na nějaké nové stopy?”

Pitt seděl v křesle druhého pilota a navigoval. „Yaeger nemá nic převratného. Přidal už jen jedinou informaci, že podle něj se socha démona nachází přímo nad vstupem do chodby, která vede k jeskyni s pokladem.”

„A co ta tajemná řeka?”

„Pořád tápe v temnotách.”

„A Sandecker?”

„Podle posledních zpráv si s námi někdo hraje na slepou bábu. Z ničeho nic se u něj objevili celníci a lidé od FBI a informovali ho, že po stopě Huascarova pokladu se vydal také gang zlodějů a pašeráků. Varovali nás, ať si na ně dáme pozor.”

„Takže máme soupeře?”

„Rodinu, která má pod palcem světové impérium zaměřené na krádeže a padělání uměleckých děl.”

„A mají také nějaké jméno?” zeptal se Giordino.

„Zolar International.”

Giordino chvíli zíral do prázdna a pak se začal nekontrolované smát.

„Co je na tom tak veselého?”

„Zolar,” vykuckal ze sebe Giordino. „Vzpomněl jsem si na jednoho přihlouplého kluka z osmé třídy, který vždycky na školních besídkách předváděl okoukané kouzelnické triky. Říkal si Velký Zolar.”

„Podle toho, co mi říkal Sandecker,” upozornil ho Pitt, „ten chlápek, co vede organizaci, rozhodně nijak přihlouplý není. Podle vládních agentů má roční příjem přes osmdesát milionů dolarů. Dost slušný balík, když si vezmeš, že berňák z toho nemá nic.”

„Dobrá, tak to asi nebude ten klučík, co jsem ho znal ze školy. Jak blízko se podle federálů dostali Zolarové k pokladu?”

„Podle nich mají lepší návod než my.”

„I tak vsadím vánočního krocana, že to místo najdem dřív.”

„Tak jako tak prohraješ.”

Giordino se otočil a pohlédl na něj. „Nechtěl bys to starému kumpánovi vysvětlit?”

„Jestli narazíme na bank dřív než oni, máme zmizet z povrchu země a nechat je vyrabovat ho.”

„Máme jim ho nechat?” nevěřícně se optal Giordino.

„Tak zní rozkaz,” s rozmrzelým výrazem v očích mu odpověděl Pitt.

„A proč?” toužil po vysvětlení Giordino. „Co je to zas za skvělý nápad, že chtějí nechat zbohatnout lumpy?”

„Protože celníci a FBI je chtějí sledovat a nachytat a pak je obvinit a snad i odsoudit za pár docela vážných zločinů.”

„Nemůžu tvrdit, že takový druh spravedlnosti se mi zrovna líbí. Řeknou snad občanům, o kolik tu jde?”

„Nejspíš ne, zrovna tak jako jim neřekli o španělském zlatě, které armáda odvezla z Victoria Peaku v Novém Mexiku potom, co ho ve třicátých letech objevila parta civilistů.”

„Žijeme my to ale ve špinavém, nepoctivém světě,”

poeticky to ohodnotil Giordino.

Pitt ukázal směrem k vycházejícímu slunci. „Tak jedem.

Přibližovací kurs jedna jedna nula stupňů.”

Giordino nabral východní směr. „Chceš si v prvním kole nejdřív prohlédnout druhý břeh Zálivu?”

„Jsou jenom čtyři ostrovy, které přibližně odpovídají geologickému tvaru, jaký hledáme. Ale víš, že radši začínám pátrat od vnějšího perimetru sítě a pak ji stahuji kolem slibnějších cílů.”

Giordino se ušklíbl. „Každý rozumný člověk by začal od prostředka.”

„Tobě to ještě neřekli?” odrazil ho Pitt. „Nakonec se vždycky směje hloupý Honza.”

37 KAPITOLA

Měli už za sebou čtyři dlouhé dny pátrání. Oxley toho začínal mít plné zuby, zato Sarason byl nečekaně trpělivý.

Moorea to vyvádělo z konceptu. Proletěli už nad všemi ostrovy Cortezova moře, které z geologického hlediska připadaly v úvahu. Kontury na vrcholcích několika z nich jim dokonce připadaly jako sochy vytesané lidskou rukou.

Při průzkumu z menší výšky, nebo po usilovném výstupu do skalnatých stěn a bližší prohlídce objektů však pokaždé zjišťovali, že kamenná zvířata existují jen v jejich fantazii.

Moore už nebyl tím arogantním akademickým vzdělancem jako dřív. Byl z toho jednoznačně zmatený.

Někde na ostrově, uprostřed pevninského moře, ta skalní socha přece musí existovat. Piktogramy na zlatém rouchu mumie byly jednoznačné a k žádné chybě při jejich výkladu rozhodně nedošlo. Každého, kdo si na sobě tolik zakládal, musela porážka přivádět k šílenství.

Moorea rovněž znepokojovala náhlá změna Sarasonova chování. Ten parchant už na sobě nedává znát odpor ani vztek, dumal. Měl zvláštní, téměř bezbarvé oči, které byly stále ve střehu a jejichž pohled nikdy neztrácel nic ze své pronikavosti. Když se do nich někdy zahleděl, Moore jasně cítil, že má proti sobě muže, který si tyká se smrtí.

Změna v rozložení sil Moorea čím dál víc znepokojovala. Tím, že prohlédl jeho hru na neškodného učitele, mu Sarason vyrazil trumfy z ruky. Jestliže on dokázal rozpoznat v Sarasonovi zabijácké sklony, dalo se očekávat, že stejně tomu bylo i obráceně.

V něčem měl ale přece jen navrch. Sarason nebyl jasnovidec. Nemohl tedy vědět, stejně jako to nevěděl nikdo jiný na tomto světě kromě prezidenta Spojených států, že známý archeolog, profesor Henry Moore a jeho ve stejném oboru neméně uznávaná manželka Micki jsou experti na provádění atentátů proti zahraničním teroristům. S

akademickým pověřením mohli jako poradci při archeologických výzkumech bloudit cizinou tam a zpět.

Dokonce ani CIA o jejich skutečných akcích nevěděla nic.

Úkoly dostávali přímo od tajemné agentury, která se nazývala Rada pro zahraniční operace a své aktivity řídila z malé suterénní místnosti pod Bílým domem.

Moore si neklidně poposedl a znovu se zahleděl do mapy Zálivu. „Něco se muselo vážně zvrtnout,” ozval se konečně.

Oxley se podíval na hodinky. „Je pět. Radši bych přistál ještě za světla. Pro dnešek už toho můžeme nechat.”

Sarason upíral bezvýrazný pohled kamsi na pustý obzor před nimi. Byl netypicky klidný a tichý. Neříkal nic.

„Někde to tady musí být,” ubezpečoval se Moore a znovu na mapě studoval ostrovy, které už označil křížkem.

Tvářil se, jako by právě propadl u zkoušky.

„Mám takový nepříjemný pocit, že jsme možná už přelétli přímo nad tím,” ozval se Oxley.

Teď, když už viděl Moorea v jiném světle, sledoval ho Sarason s respektem, jaký cítí jeden sok vůči druhému.

Zjistil už také, že bez ohledu na to, jak je hubený, má profesor dost mrštnosti i síly. Namáhavé šplhání po skalnatých stezkách vyhlédnutých ostrovů, popadání dechu únavou a předstírání opilosti, to všechno byla jen hra. Už dvakrát přeskočil Moore skalní trhlinu s hbitostí horské kozy. A jednou, zřejmě bez většího úsilí, odvalil z cesty balvan, jenž vážil nejméně tolik co on sám.

„Možná už tu inckou sochu někdo zničil,” nadhodil Sarason.

Na zadním sedadle hydroplánu potřásl Moore hlavou.

„Poznal bych i zbylé kusy.”

„A co když ji přemístili, nebylo by to poprvé, že se staré sochy přestěhovaly někam do muzea k vystavení.”

„Kdyby mexičtí archeologové odvezli masivní skalní skulpturu a umístili ji na výstavě,” paličatě trval na svém Moore, „musel bych o tom vědět.”

„Tak jak vysvětlíte, že není tam, kde by měla být?”

„Nevím,” přiznal Moore. „Jakmile přistaneme na haciendě, projdu si znovu poznámky. Někde v nich musí být navenek bezvýznamná stopa, kterou jsem snad při výkladu zlatého roucha přehlédl.”

„Pevně doufám, že do zítřka do rána ji objevíte,” suše poznamenal Sarason.

Oxley stěží přemáhal ospalost. Seděl u řízení už od devíti ráno a záda měl ztuhlá únavou. Přidržel si knipl mezi koleny a nalil si z termosky kelímek kávy. Polkl a zašklebil se. Nejen že byla studená, ale chutnala jako kyselina z autobaterií. Najednou zahlédl mezi mraky záblesk něčeho zeleného. Ukázal pravým okénkem.

„Obvykle v téhle části zálivu nebývá moc vrtulníků,”

prohodil nedbale.

Sarason se ani nenamáhal podívat se. „To musí být hlídkové letadlo mexického námořnictva.”

„Nejspíš hledají opilé rybáře, kterým vypověděl motor,”

dodal Moore.

Oxley zavrtěl hlavou. „Nevzpomínám si, že bych kdy slyšel o tyrkysovém vojenském letadle.”

Sarason najednou zpozorněl a napřímil se. „Tyrkysové?

Dokážeš rozpoznat jeho znaky?”

Oxley se chopil dalekohledu a zadíval se předním oknem ven. „Americké.”

„Tak to nejspíš bude hlídka protidrogové agentury, létají tady spolu s Mexičany.”

„Ba ne, patří Národní agentuře pro podmořský výzkum, ale co ta dělá tady v Zálivu?”

„Ti provádějí oceánský výzkum po celém světě,” bez zájmu poznamenal Moore.

Sarason ztuhl, jako by dostal ránu. „Párek lumpů z NUMA naboural naši peruánskou operaci.”

„Nezdá se mi, že by v tom mohla být nějaká souvislost,”

odpověděl Oxley.

„Jakou operaci vám NUMA v Peru nabourala?” zavětřil Moore.

„Překročili své pravomoci,” neurčitě odpověděl Sarason.

„To mi musíte někdy vypravovat.”

„Vás se to netýká,” odrazil ho Sarason. „Kolik je lidí v letadle?”

„Vypadá to na čtyřmístný typ,” odpověděl Oxley, „ale vidím jen pilota a jednoho cestujícího.”

„Blíží se k nám nebo se vzdalují?”

„Pilot teď nabral kurs, který se sbíhá s naším. Překříží naši dráhu asi dvě stě metrů nad námi.”

„Můžeš nabrat výšku a přitočit se k němu?” žádal Sarason. „Rád bych si ho prohlédl zblízka.”

„Protože jsem nikdy nežádal o pilotní průkaz, nikdo mi ho nemůže sebrat,” zasmál se Oxley. „Posadím tě pilotovi rovnou na klín.”

„Není to nebezpečné?” divil se Moore.

Oxley se ušklíbl. „To záleží na tom druhém.”

Sarason převzal dalekohled a zaostřil na vrtulník. Byl to odlišný typ než ten, co přistál u postvátné studně. Tamten měl kratší trup a přistávací lyžiny. Tenhle byl vybaven sklopným podvozkem. O barvě a označení se ale nedalo pochybovat. Přesto si říkal, že je směšné domnívat se, že v blížícím se vrtulníku sedí ti samí dva, kteří se z ničeho nic objevili v Andách.

Zaměřil dalekohled na kokpit vrtulníku. Během několika vteřin by měl být schopen rozeznat tváře uvnitř. Z nějakého divného, nevysvětlitelného důvodu ho najednou začal opouštět klid a cítil, jak se mu napínají nervy.

*****

„Co myslíš,” zeptal se Giordino. „Mohli by to být oni?”

„Mohli.” Pitt dalekohledem sledoval hydroplán letící šikmo napříč jejich kursu dole pod vrtulníkem. „Když pilot čtvrt hodiny kroužil nad ostrovem Estanque, jako by tam po něčem pátral, řekl bych, že jsme narazili na soupeře.”

„Podle Sandeckera začali s pátráním o dva dny dřív než my,” poznamenal Giordino. „Protože se tu ještě pořád rozhlížejí, tak asi nebyli zrovna úspěšní.”

„Něco takového zahřeje u srdce, co?” usmál se Pitt.

„Jestli to ale nemohou najít oni a nemůžeme to najít ani my, pak nám ti Inkové museli naservírovat pěknou porci bludů.”

„To si nemyslím. Zadrž a uvažuj. Dvě samostatná pátrání probíhají ve stejné oblasti, ale pokud je nám známo, obě skupiny vycházejí ze zcela odlišných instrukcí. My máme incké kipu, zatímco oni se řídí rytinami na zlatém rouchu mumie. V nejhorším případě by nás naše rozdílná vodítka měla zavést na dvě naprosto odlišná místa. Kdepak, ti nás neoblafli. Ten poklad tu někde je. Jen jsme se zatím nedívali na správné místo.”

Giordino vždycky obdivoval, jak Pitt dokáže bez sebemenší známky únavy dlouhé hodiny sedět a studovat mapy, sledovat přístroje a přitom v duchu registrovat každou loď na moři pod nimi, geografické charakteristiky ostrovů podél pobřeží a každou změnu větru, pokaždé dokonale soustředěný. Přestože musel trpět stejnou bolestí svalů, ztuhlostí kloubů a nervovým napětím jako Giordino, nikdy to na sobě nedával znát. Pitt skutečně cítil tu samou bolest a únavu, ale dokázal si je vyhnat z mysli a chovat se stále stejně nezlomně, jako když ráno začínali.

„Když spojíš jejich okruh pátrání s naším,” poznamenal Giordino, „museli jsme už vyčerpat všechny ostrovy, které z geologického hlediska připadají v úvahu.”

„To je pravda,” zamyšleně odpověděl Pitt. „Ale přesto jsem přesvědčen, že hledáme na správném místě.”

„Tak kde to je? Kde je k čertu ten zatracený démon?”

Pitt pokývl dolů k moři. „Sedí si tam někde dole. Na stejném místě jako už skoro pět set let. A dělá na nás dlouhý nos.”

Giordino ukázal na druhý letoun. „Naši kámoši nabírají výšku, aby si nás prohlédli. Chceš, abych je podletěl?”

„Ani v nejmenším. Letí o dobrých osmdesát kilometrů za hodinu rychleji než my. Udržuj kurs přímo k trajektu a tvař se nevinně.”

,Je to moc pěkný hydroplán Baffin,” upozorňoval Giordino. „Kromě jezerní oblasti na severu Kanady nebývá hned tak k vidění.”

„Na to, aby se to dalo považovat za náhodné setkání, se na nás dost tlačí, nezdá se ti?”

„Buď se chce přátelit, nebo si přečíst naše identifikační znaky.”

Pitt se podíval dalekohledem do kokpitu hydroplánu, který teď letěl souběžně s vrtulníkem NUMA ne dál než padesát metrů od nich.

„Vidíš něco?” zeptal se Giordino a dál si hleděl řízení.

„Nějakého chlápka, který po mně také pokukuje dalekohledem,” ušklíbl se Pitt.

„Třeba bychom jim mohli zavolat a pozvat je na sklenici ostré hořčice.”

Pasažér v hydroplánu na chvíli odložil dalekohled, aby si před dalším pozorováním protřel oči. Pitt si přitiskl lokty k tělu, aby získal pevný výhled. Když potom dalekohled sklonil, už se neusmíval.

„Náš starý přítel z Peru,” řekl s výrazem nepříjemného překvapení.

Giordino se otočil a udiveně se na Pitta zadíval. „Starý přítel?”

„Ten, co se vydával za doktora Stevena Millera. Vrátil se a žene se nám v patách.”

Najednou se Pittovi vrátil úsměv, tentokrát byl ale škaredý a ďábelský. Pak zamával.

*****

Jestliže Pitta nečekané setkání překvapilo, Sarason jím byl doslova omráčený. „Ty,” zachroptěl.

„Cos říkal?” zeptal se Oxley.

Při pohledu na muže, který mu napáchal tolik škod, se mu všechny smysly zachvěly a na chvíli se mu zdálo, že je to šálení. Sarason znovu zaostřil dalekohled a pozoroval toho ďábla, který se teď na něj zlomyslně šklebil a pomalu mu mával jako pozůstalý u hrobu, jenž dává poslední sbohem nebožtíkovi. Ještě jednou přeostřil čočky a veškerá barva mu zmizela z obličeje, když v pilotovi poznal Giordina.

„Ti chlapi ve vrtulníku,” pronesl staženým hlasem, „jsou ti samí, co způsobili debakl naší peruánské akce.”

Oxleyho to zřejmě nepřesvědčilo. „Pomysli, jaká by to musela být náhoda, brácho. Jseš si jistý?”

„Jsou to oni, nikdo jiný to nemůže být. Mám jejich obličeje vryté v paměti. Připravili rodinu o miliony dolarů za památky, které pak zabavili archeologové peruánské vlády.”

Moore pozorně poslouchal.

„Co tu chtějí?”

„To samé co my. Někdo jim musel vyzradit naše plány.”

Otočil se a zahleděl se na Moorea. „Třeba má náš milý profesůrek kamarády v NUMA?”

„Jediné styky s vládou mám vždycky patnáctého dubna, když vyplňuji daňové přiznání,” podrážděně namítl Moore.

„Ať jsou kdokoli, moji přátelé to nejsou.”

Oxley stále ještě pochyboval. „Henry má pravdu. Není možné, aby navázal nějaké spojení ven. Na to jsou naše bezpečnostní opatření dost těsná. To tvoje tvrzení by mi dávalo větší smysl, kdyby to byli celní úředníci, ne nějací vědci nebo technici z agentury pro oceánský výzkum.”

„Ne. Přísahám, že jsou to ti samí dva, kteří se vynořili odnikud a zachránili tu archeoložku a fotografa z posvátné studně. Jmenují se Dirk Pitt a Al Giordino. Pitt je z nich daleko nebezpečnější. To on pozabíjel moje muže a zmrzačil Tupaka Amarua. Musíme je sledovat a zjistit, kde mají základnu.”

„Mám benzín akorát tak na to, abych se vrátil do Guaymasu,” upozornil ho Oxley. „Musíme je nechat být.”

„Sraz je dolů, sraz je, ať se zřítí,” nařizoval Sarason.

Oxley potřásl hlavou. „Jestli jsou tak nebezpeční, jak naznačuješ, mohli by být ozbrojení, zatímco my nejsme.

Uklidni se, brácho, však se s nimi ještě setkáme.”

„Jsou to slídilové, kteří používají NUMA jako zástěrku, aby nás u pokladu předběhli.”

„Přemýšlejte o tom, co říkáte,” odsekl Moorre. „Je naprosto nemožné, aby věděli, kde hledat. Jsme s manželkou jediní, kdo dokázal rozluštit obrazy na zlatém rouchu. Buď to musí být náhoda, nebo máte halucinace.”

„Zeptejte se mého bratra, ten vám řekne, jestli někdy mívám halucinace,” chladně pronesl Sarason.

„Dvě podmořské zrůdy z NUMA, které bloudí světem a potírají zlo,” ostře na něj vyjel Moore. „Radši byste měl přestat s tím mescalem.”

Sarason ho ale neposlouchal. Kdesi se v něm ozvalo pomyšlení na Amarua. Pomalu nad sebou opět získával kontrolu a počáteční šok vytlačovala škodolibost. Už nebude čekat a pustí ze řetězu toho vzteklého psa z And.

„Tentokrát,” zamumlal zlobně, „budou platit oni.”

*****

Konečně se objevil i Zolar s letadlem. Spolu s Micki Mooreovou už čekal na haciendě v jídelně, když se ostatní tři muži vrátili z pátrání a přisedli si. „Zřejmě se ani nemusím ptát, jestli jste něco objevili. Prohru vám můžu vyčíst z tváří.”

„Najdeme to,” pronesl Oxley a zívl. „Ten démon tu někde musí být.”

„Já si tím nejsem tolik jistý,” zamumlal Moore a natáhl se po sklenici vychlazeného chardonnay. „Už nám skoro nezbývají další ostrovy, kde bychom mohli hledat.”

Sarason přešel přes pokoj a bratrsky poplácal Zolara po obou ramenou. „Čekali jsme tě už před třemi dny.”

„Zdržel jsem se. Šlo o obchod, který nám vynesl milion dvě stě tisíc švýcarských franků.”

„Prostředník?”

„Sběratel. Jeden saudský šejk.”

„A jak šel obchod s Vincentem?”

„Prodal jsem mu to všechno, až na ty zatracené indiánské obřadní modly. Z nějakých nejasných důvodů z nich měl pekelnou hrůzu.”

Sarason se zasmál. „Třeba jsou očarované.”

Zolar netrpělivě pokrčil rameny. „Jestli se k nim pojí nějaké kouzlo, tak prostě příští zákazník bude muset připlatit prémii.”

„Máš ty modly s sebou?” zeptal se Oxley. „Rád bych se na ně podíval.”

„Jsou zabalené v bedně v nákladním prostoru v letadle.”

Zolar se zálibně zadíval na talíř opékaných paprik, který se objevil před ním na stole. „Doufal jsem, že mě uvítáte lepšími zprávami?”

„Ne že bychom se nesnažili,” odpověděl Moore.

„Prozkoumali jsme každý ostrov, který vystupuje z moře od řeky Colorado na jih až po Cabo San Lucas, a nenašli jsme nic, co by alespoň vzdáleně připomínalo kamenného démona s křídly a hadí hlavou.”

„Nerad se přidávám s dalšími nepříjemnými zprávami,”

řekl Sarason Zolarovi, „ale setkali jsme se tu s mými přáteli, kteří nám zkřížili cestu v Peru.”

Zolar na něj nevěřícně pohlédl. „Snad nemyslíš ty dva ďábly z NUMA?”

„Právě ty. I když to zní neuvěřitelně, myslím, že také jdou po Huascarově zlatě.”

„S tím musím souhlasit,” přiznal Oxley. „Proč by se jinak pátrali právě ve stejných místech?”

„Je ale nemožné, aby věděli něco, co nevíme my,” řekl Zolar.

„Třeba vás sledovali,” nadhodila Micki a podržela sklenku, aby jí Henry dolil víno.

Oxley nesouhlasně zakroutil hlavou. „To je nemožné.

Náš hydroplán má dvakrát větší dolet než jejich vrtulník.”

Moore se obrátil k Zolarovi. „Na tom, co říká moje žena, by mohlo něco být. Na náhodné setkání to rozhodně nevypadá.”

„Co s tím uděláme?” zeptal se Sarason, aniž by se obracel přímo na kohokoli z nich.

Zolar se zasmál. „Myslím, že paní Mooreová už nám dala odpověď.”

„Já?” divila se Micki. „Jediné, co jsem řekla, bylo…”

„Že nás možná sledovali.”

„No a?”

Zolar se na ni mazaně podíval. „Začneme tím, že své prodejné přátele u místní policie požádáme, aby se pokusili zasloužit si alespoň část svých peněz a začali vyšetřovat, kde mají naši soupeři operační základnu. A až je najdeme, budeme my sledovat je.”

38 KAPITOLA

Zbývala už jen půlhodina do setmění, když Giordino úhledně posadil vrtulník doprostřed bílého kruhu, nakresleného na nákladní palubě Alhambry. Oba lodníci, kterým se prostě říkalo Jesus a Gato, už tu postávali, aby letoun odtlačili do podpalubí a upoutali ho tam.

Loren a Gunn čekali opodál, aby se vyhnuli vírům vyvolávaným rotory. Když Giordino vypnul zapalování, postoupili blíž. Nebyli ale sami. Ze stínu velké lodní nástavby vyšli jeden muž a jedna žena a připojili se k nim.

„Měli jste štěstí?” volal Gunn přes hluk zpomalujících se motorů na Giordina, jenž se nakláněl z otevřeného okénka kokpitu.

Giordino jen ukázal palcem dolů.

Pitt vystoupil dvířky pro cestující a jeho husté černé obočí se mu vykroutilo překvapením. „Nečekal jsem, že vás ještě někdy spatřím, a rozhodně ne tady.”

Doktorka Shannon Kelseyová se usmívala s chladnou důstojností, zato Miles Rodgers potřásal Pittovi rukou na důkaz upřímného přátelství. „Nevadí vám snad, že jsme vám sem takhle vtrhli?” ptal se.

„Ale vůbec ne. Rád vás vidím. Předpokládám, že už jste se všichni seznámili.”

„Ano, už jsme se navzájem představili. S Shannon jsme vůbec nepředpokládali, že nás tu uvítají členka Kongresu a zástupce ředitele NUMA.”

„Doktorka Kelseyová mi poskytla výhradní právo na svá dobrodružství v Peru,” prohlásila Loren hlubokým hrdelním hlasem. „Vede opravdu zajímavý život.”

Giordino se vysoukal z vrtulníku a se zájmem se zahleděl na nové návštěvníky. „Sláva, sláva, celá parta už je tu,” zvolal na přivítanou. „To se tu koná setkání spolku starých lovců mumií?”

„No ano, co vás přivádí do Cortezova moře a na náš skromný trajekt?” zeptal se Pitt.

„Vládní agenti požádali mě a Milese, ať všeho v Peru necháme a letíme sem pomáhat vám s pátráním,”

odpověděla Shannon.

Pitt tázavě pohlédl na Gunna. „Vládní agenti?” Gunn pokrčil rameny, jako že nic neví, a podal mu kus papíru.

„Fax, který nás informuje o jejich příjezdu, přišel až hodinu poté, co sem dorazili v pronajatém člunu. Trvali na tom, že nám účel své návštěvy prozradí, teprve až se vrátíte.”

„Byli to celní úředníci,” vysvětloval Pittovi Miles.

„Objevili se v Pueblu de los Muertos s jedním vysokým představitelem ministerstva zahraničí a zahráli na naše vlastenectví.”

„Požádali Milese a mě, abychom identifikovali a vyfotografovali Huascarův poklad, až ho najdete,”

vysvětlovala Shannon. „Obrátili se na nás s ohledem na moje znalosti andské kultury a památek, Milesovu pověst fotografa a hlavně na naše minulé setkání a spolupráci s vámi a NUMA.”

„A vy jste se nabídli jako dobrovolníci,” hádal Pitt.

Odpověděl mu Miles. „Když nás agenti celní správy informovali, že gang pašeráků, s nimiž jsme se potkali v Andách, má spojení s rodinou ilegálních obchodníků s uměním, kteří rovněž pátrají po pokladu, už jsme pakovali.”

„Zolarové?”

Rodgers přikývl. „Možnost, že bychom mohli pomáhat při dopadení vraha doktora Millera, z nás rychle vyhnala jakékoli pochyby, jestli se do toho máme plést.”

„Počkejte chviličku,” přerušil je Giordino. „Zolarové jsou zapletení s Amaruem a se Solpemachakem?”

Rodgers znovu přikývl. „Vám to nikdo neřekl? Nikdo vás neinformoval, že Solpemachaco a Zolarové jsou jedno a to samé?”

„Řekl bych, že někdo zapomněl,” jízlivě poznamenal Giordino. Spolu s Pittem se po sobě podívali a začalo jim svítat. Už dávno si navzájem dokázali číst myšlenky a tak se mlčky dohodli nezmiňovat se o nečekaném setkání s mužem, jenž se v Andách vydával za Millera.

„Informovali vás, co jsme vyčetli z kipu?” zeptal se Shannon, aby změnil téma hovoru.

„Ano, získala jsem úplný překlad,” přitakala Shannon.

„A od koho?”

„Kurýr, který mi ho předal, byl agent FBI.”

Pitt se zdánlivě klidně zadíval na Gunna a Giordina.

„Začíná přituhovat. Divím se, že Washington už neuspořádal tiskovou konferenci o našem pátrání a neprodal Hollywoodu natáčecí práva.”

„Jestli se to roznese,” dodal Giordino, „všichni lovci pokladů odtud až po polární ledovce začnou kroužit kolem Zálivu jako mouchy kolem krvácejícího svatého Bernarda.”

Na Pitta začala doléhat únava. Byl celý ztuhlý a prokřehlý a bolela ho záda. Jeho tělo už toužilo po odpočinku. A co, k čertu, řekl si, proč bych se neměl podělit o tu mizérii. Neměl důvod nést sám ten kříž.

„Nerad to říkám,” pronesl pomalu s pohledem obráceným k Shannon, „ale zdá se, že vy a Miles jste podnikli zbytečnou cestu.”

Shannon se na něj překvapeně podívala. „Vy jste nenašli to místo, kde se ukrývá poklad?”

„Říkal snad někdo, že jsme ho našli?”

„Vzbudili v nás dojem, že jste ho lokalizovali,”

odpověděla Shannon.

„Přání je otcem myšlenky,” řekl Pitt. „Nespatřili jsme ani stopu po kamenné soše.”

„Vy přece víte o tom symbolickém označení, které popisuje kipu?” obrátil se Gunn na Shannon.

„Ano,” odpověděla bez zaváhání. „Je to Demonio del Muertos.”

Pitt překvapeně vydechl. „Démon mrtvých. O tom nám vypravoval doktor Ortiz. Měl bych se vrátit do první třídy, že mi to nesepnulo.”

„Pamatuji si na to,” řekl Gunn. „Ortiz vykopával velkou groteskní kamennou sochu s křídly a označil ji za chachapoyského boha podsvětí.”

Pitt přesně opakoval Ortizova slova: „Zčásti jaguár, zčásti kondor a zčásti had, zatne své tesáky do každého, kdo naruší klid mrtvých.”

„Tělo a křídla měly šupiny jako ještěrka,” připojila se Shannon k popisu.

„Když teď víme, co máme hledat,” pronesla s novou nadějí Loren, „bude se nám lépe pátrat.”

„No tak tedy víme, jak vypadá to zvíře, co hlídá poklad,”

řekl Giordino, aby vrátil rozhovor zpátky na zem. „No a co?

S Dirkem jsme už prohledali každý ostrov, který připadá v úvahu, a stejně jsme skončili s prázdnýma rukama.

Vyčerpali jsme celou oblast pátrání a jestli nám snad některý ostrov unikl, naši protivníci ho už nejspíš také vyškrtli z vlastního seznamu.”

„Al má pravdu,” přiznal Pitt. „Už nemáme kde hledat.”

„Jste si jistí, že jste nespatřili ani stopu po démonovi?”

zeptal se Rodgers.

Giordino zakroutil hlavou. „Dokonce ani šupinu nebo pírko.”

„Takže mýtus je prostě… jenom mýtus,” poraženecky se zakabonila Shannon.

„Poklad, který nikdy nebyl a nikde není,” zabručel Gunn a sklíčeně se zhroutil na starou dřevěnou lavici pro cestující.

„Je po všem,” pronesl pomalu. „Zavolám admirálovi a řeknu mu, že balíme krám.”

„A naši nepřátelé v hydroplánu,” dodal Giordino, „by se mohli zakousnout do návnady a také odletět ke slunce západu.”

„Jen aby načerpali síly a zkusili to znovu,” řekl Pitt. „Ti nejsou ten typ, aby opustili poklad za miliardu dolarů.”

Gunn k němu překvapeně vzhlédl. „Vy jste je viděli?”

„Zamávali jsme jim, když nás míjeli,” odpověděl Pitt, aniž by se pouštěl do podrobností.

„Hrozně mě mrzí, že nechytneme doktorova vraha,”

smutně se ozval Rodgers. „A navíc jsem si dělal naděje, že budu první, kdo vyfotí Huascarův zlatý řetěz.”

„Propadák,” huhlal Gunn. „Zatracený propadák.”

Shannon kývla hlavou na Rodgerse. „Snad by bylo lépe, abychom se začali chystat na cestu zpátky do Peru.”

Loren klesla na lavičku vedle Gunna. „Je to hanba, potom co se všichni tolik snažili.”

Najednou se Pitt znovu probudil k životu, setřásl ze sebe únavu a opět našel své veselejší já. „Nechci mluvit za vás ostatní ubohé nositele špatných zpráv, ale já se teď chci řádně vykoupat, namíchat si tequilu s ledem a citronem, opéct steak a dobře se v noci vyspat. Až ráno vstanu, seberu se a najdu to příšerné stvoření, které hlídá poklad.”

Zírali na něj, jako by mu přeskočilo; všichni, až na Giordina. Ten rozhodně nepotřeboval třetí oko, aby poznal, že Pitt zvětřil stopu. „Vypadáš jako znovuzrozený křesťan.

Co se to s tebou děje?”

„Pamatuješ si, jak NUMA objevila sto padesát let starý parník, který patřil námořnictvu Republiky Texas?”

„To bylo někdy v osmdesátém sedmém, ne? Ta loď se jmenovala Zavala.”

„Přesně ta. A vzpomeneš si, kde jsme ji našli?”

„Pod parkovištěm v Galvestonu.”

„Už jste v obraze?”

,Já rozhodně ne,” odsekla Shannon. „Co vás to popadlo?”

„Kdo dnes vaří večeři?” vyzvídal Pitt a docela ji ignoroval.

Gunn zdvihl ruku. „Kuchyňské galeje jsou dnes večer na mně. Proč se ptáš?”

„Protože až se všichni dobře najíme a popřejeme si jeden nebo dva drinky, předložím vám Dirkův mistrovský plán.”

„Kterýpak ostrov jste si tentokrát vybral?” cynicky se ho zeptala Shannon. „Bali nebo Atlantidu?”

„Žádný ostrov,” tajuplně odpověděl Pitt. „Vůbec žádný ostrov. Poklad, který nikdy nebyl, ale je, leží na souši.”

*****

O hodinu a půl později už starý trajekt s Giordinem u kormidla změnil kurs a kolesa ho poháněla na sever, zpátky k San Felipe. Zatímco Gunn s Rodgersovou pomocí připravoval v lodní kuchyni večeři, Loren se vydala hledat Pitta a nakonec ho objevila ve strojovně. Seděl na skládací stoličce, vybavoval se s vrchním strojníkem a nasával do sebe všechny zvuky, vůně a pohyby mohutných motorů Alhambry. Měl výraz člověka zmítajícího se ve smrtelné křeči neskrývaného blaha. Když se mu vynořila za zády, přinášela mu malou lahvičku bílé tequily a sklenici s ledem.

Gordo Padilla dokuřoval zbytek doutníku a čistým klůckem otíral měděné manometry parního stroje. Měl na sobě utrápené kovbojské boty, tričko s obrázky pestrých tropických ptáků a u kolen ustřižené kalhoty. Hladké, notně promaštěné vlasy měl husté jako trávu v mokřině a hnědýma očima, zasazenýma do kulaté tváře, přejížděl po motorech se stejnou vřelostí, s jakou by se měly popásat pohledem na dobře stavěnou modelku v bikinkách.

O lodních strojnících se soudí, že jsou to většinou mohutní pořízkové s chlupatou hrudí a svalnatýma rukama pokrytýma pestrým tetováním. Padillovi však chyběly porost na těle i tetování. Vypadal spíš jako mravenec, jak se tak míhal mezi obrovskými stroji. Byl tak drobný, že by se výškou i váhou mohl ihned kvalifikovat jako žokej.

„Rosa, moje žena,” pronášel mezi doušky mexického piva. „Ta si myslí, že mám rád mašiny víc než ji. Tak jsem jí řekl, že jsou pořád lepší než milenka. Přijdou o moc levněji, a když se s nimi chci vidět, nemusím brouzdat bočními uličkami.”

„Ženské nemohou nikdy pochopit, jaký vztah mají ke strojům muži,” souhlasil Pitt.

„Ty ženské totiž nikdy nemohou cítit vášeň k mastným ozubeným kolům a pístům,” přerušila je Loren a rukou sjížděla po hrudi Pittovy havajské košile, „protože jim nevracejí jejich lásku.”

„Ale vy si, krásná dámo,” odpověděl jí Padilla, „nedokážete představit to uspokojení, když donutíte stroj podřídit se vám a ve všem vyhovět.”

Loren se zasmála. „Ne, a taky nechci.” Pohlédla na mohutné podpěry hřídelí, na velké válce, kondenzátory páry a kotle. „Ale musím přiznat, že je to působivý aparát.”

„Aparát?” Pitt ji popadl kolem pasu. „Ve světle moderních dieselových turbín vypadají parní motory zastarale. Ale když se podíváš zpátky na tehdy nejvyspělejší konstrukční a výrobní postupy z doby, kdy vznikaly, jsou to monumenty génia svých tvůrců.”

Podala mu lahvičku tequily a sklenku s ledem. „Tak dost už těch chlapáckých keců o vůni starých motorů. Sklop to do sebe. Večeře bude za deset minut.”

„Ty nemáš pochopení pro jemnější stránky života,”

namítl Pitt a nosem jí začal přejíždět po ruce.

„Můžeš si vybrat. Motory, nebo já?”

Pohlédl na pístovou tyč, která pohybovala nahoru a dolů hřídelí. „Nemůžu popřít, že pulsování motorů mě unáší.”

Pak na ni upřel lišácký pohled. „Dobrovolně ale přiznávám, že o pulsování něčeho měkkého a přítulného by se také dalo mluvit.”

„Tak, a všechny ženy světa už mohou spokojeně vydechnout.”

Po lávce z nákladové paluby seběhl Jesus a španělsky něco říkal Padillovi. Ten chvíli naslouchal, kývl a obrátil se k Pittovi. „Jesus říká, že už půl hodiny krouží nad lodí světla letadla.”

Pitt chvíli mlčky hleděl na obří kliku, otáčející kolesy lodi. Pak stiskl Loren ruku a vesele prohlásil. „Vida, dobré znamení.”

„Znamení čeho?” překvapeně se ho zeptala.

„Ti hoši z druhé strany,” řekl vesele. „Neuspěli a tak si teď dělají naděje, že když nás budou sledovat, dostanou se ke zlatonosné žíle. To nám dává výhodu.”

*****

Po vydatné večeři u jednoho ze třiceti stolů prázdnotou zející lodní jídelny pro cestující sklidili nádobí a Pitt před ně rozložil jednu námořní a dvě geologické mapy pobřeží.

Mluvil k nim srozumitelně a přesně a své myšlenky jim předkládal tak jasně, že by mohly být jejich vlastní.

„Zemský povrch a linie pobřeží nezůstávají stejné. Za posledních pět set let v nich došlo k rozsáhlým změnám.”

Odmlčel se a složil všechny tři mapy tak, aby poskytovaly nepřerušený pohled na pouštní terén od horního cípu pobřeží v Zálivu až po údolí Coachella v Kalifornii.

„Před tisíci lety Cortezovo moře pokrývalo rovněž dnešní poušť Colorado Desert a údolí Imperial Valley nad solným jezerem Salton Sea. V průběhu staletí se řeka Colorado rozlévala a do moře přinášela značné množství naplavenin. Zformovala tak vlastní deltu a vytvořila náplavové hráze v severní části moře. Hromadění náplav za sebou zanechalo velkou vodní plochu, které se později říkalo jezero Cahuilla, tuším že podle indiánů, co žili na pobřeží. Když cestujete předhůřím, které ohraničuje pánev, najdete tam ještě zbytky mořských ulit roztroušených v poušti.”

„A kdy oblast vyschla?” zeptala se Shannon.

„Někdy mezi léty 1100 a 1200 po Kristu.”

„A z čeho tedy pochází jezero Salton?”

„Ve snaze zavlažit poušť tam byl postaven kanál, který do ní měl přivádět vodu z řeky Colorado. V roce 1905, když nastaly neobyčejně silné deště a záplavy bahna, se voda vyvalila ze břehů kanálu a zalila nižší části pouště. Zoufalé budování hrází sice povodně zastavilo, ale to už voda vytvořila jezero Salton, jehož úroveň je osmdesát metrů pod hladinou moře. Dnes je to velké jezero a mohlo by zaujmout dokonce plochu celého někdejšího jezera Cahuilla, nebýt odvodňovacích kanálů, které jeho velikost stabilizovaly.”

Gunn před ně postavil láhev mexické brandy. „Dovolte malé přerušení, aby se nám rozproudila krev.” Protože neměl příslušné sklenky, nalil brandy do plastikových kelímků, jeden si vzal a pozdvihl. „Tak, na úspěch!”

„Vida, vida,” poznamenal Giordino. „To je úžasné, jak dobré jídlo a troška brandy dokáže změnit náladu.”

„Všichni tu doufáme, že Dirk objevil nové řešení,”

podotkla Loren.

Pitt nic neříkal, ale naklonil se nad mapy a červeným značkovačem nakreslil okrouhlou linii pouští. „To je přibližně oblast, kterou pokrýval Záliv v šestnáctém století, než se naplaveniny posunuly dál k jihu.”

„To je necelý kilometr od dnešních mexicko-amerických hranic,” všiml si Rodgers.

„Z velké části jsou to bažiny a mokřiny, jimž se říká Laguna Salada.”

„A jak do toho zapadají tyhle mokřiny?” zeptal se Gunn.

Pittovi se rozzářila tvář, jako když ředitel společnosti oznamuje akcionářům výplatu tučných dividend. „Ostrov, na kterém Inkové a Chachapoyové ukryli Huascarův řetěz, už není ostrov.”

Posadil se, upíjel brandy a čekal, až jeho sdělení zapustí kořeny a rozkvete.

Jako na rozkaz se všichni nahrnuli k mapám a začali studovat linie, kterými Pitt vyznačil někdejší pobřeží.

Shannon ukázala na malou kresbu hada, jenž se kroutil kolem skalního seskupení na půl cesty mezi mokřinami a předhůřím Las Tanajas.

„Co znamená ten had?”

„Něco jako křížek, kterým se označuje místo,”

odpověděl Pitt.

Gunn si geologickou mapu prohlédl podrobněji.

„Rozhodl ses pro malou horu, která podle vrstevnic není vyšší než pět set metrů.”

„To je asi šestnáct set stop,” překládal Giordino.

„Jak se jí říká?” chtěla vědět Loren.

„Cerro el Capirote,” odpověděl Pitt. „Capirote znamená vysoký zašpičatělý klobouk nebo čemu říkáme oslovská čepice.”

„A vy si myslíte, že tenhle skalní komín uprostřed ničeho je místo, kde se ukrývá poklad?” zeptal se Pitta Rodgers.

„Když si ty mapy prohlédnete zblízka, najdete tam ještě několik malých kopců s ostrým vrcholem, které vystupují z pouště poblíž mokřin. Žádný ale neodpovídá generálovu popisu. Já jsem ochoten vsadit na Cerro el Capirote.”

„A co vás vede k tak nezlomnému přesvědčení?”

pochybovala Shannon.

„Vmyslel jsem se do pozice Inků a snažil jsem se vybrat to nejvhodnější místo, kam bych ukryl největší poklad oné doby. Kdybych já byl generál Naymlap, hledal bych ten nejvýraznější ostrov v severní části moře, tak daleko od nenáviděných španělských dobyvatelů, jak by to jen bylo možné. Cerro el Capirote je asi tak daleko, kam se dalo začátkem šestnáctého století dorazit, a díky své výšce je nejvýraznější.”

Nálada na turistické palubě starého přívozu se konečně zvedla. Projekt, který už málem odepisovali jako fiasko, ožil novou nadějí. Pittova neotřesitelná víra nakazila všechny.

Dokonce i Shannon do sebe obracela brandy a usmívala se jako animírka z baru v Dodge City. Zdilo se, že všechny pochybnosti hodili přes palubu. Najednou všichni brali objevení démona na vrcholu Cerro el Capirote za hotovou věc.

Kdyby měli sebemenší tušení, že sám Pitt má nějaké výhrady, večírek by velmi rychle zemřel na úbytě. Svými závěry si byl jistý, ale byl zároveň natolik zkušený, že jisté pochyby si pro sebe ponechával.

Pitt si začal v mysli vybavovat Tupaka Amaru a jeho bezvýrazné oči a uvědomoval si, že boj o poklad bude ohavný a skrz naskrz nečistý.

39 KAPITOLA

Dopluli s Alhambrou na sever kolem mysu San Felipe a tam se zarazili, když její kolesa začala čeřit vlny červeného bláta, jež vířilo v brázdě za lodí. Na horizontu, jen pár kilometrů před nimi, se otevíralo široké a mělké ústí řeky Colorado. Po obou stranách špinavé a solí prosycené hladiny se táhly pusté a bažinaté náplavové plochy bez sebemenších známek vegetace. Jen málokterá planeta v celém vesmíru nabízí tak ubohý a pustý pohled.

Pitt si upravoval bezpečnostní pásy a díval se oknem vrtulníku na nevlídnou krajinu před sebou. Shannon byla upoutaná na místě druhého pilota a Giordino s Rodgersem seděli vzadu na místech pro cestující. Zamával Gunnovi, který mu odpověděl zdviženou rukou se dvěma prsty roztaženými do V na znamení vítězství. Loren mu zaslala příslušný vzdušný polibek.

Ruce mu tančily po ovládacích pákách, rotory se rozběhly a nabíraly rychlost, až se celý trup letounu roztřásl.

Pak už se Alhambra propadla do dáli a Pitt stočil vrtulník stranou přes vodu jako list unášený větrem. Jen co bezpečně opustili loď, jemně stlačil řídicí páku dopředu a letadlo zahájilo diagonální výstup směrem k severu. V pěti stech metrech Pitt srovnal letovou hladinu a nastavil přístroje na stálý kurs.

Po dalších deseti minutách letu nad pustými vodami severní části Zálivu překročili linii bažin Laguny Salady.

Značná část prolákliny byla po nedávných deštích zaplavená a mrtvé odnože meskitů se nad slané vody zdvíhaly jako paže kostlivců, škemrajících o záchranu.

Zakrátko nechali obrovskou bahnitou louži za sebou a Pitt navedl vrtulník nad písečné duny, které se táhly od horských hřbetů k okraji Laguny Salady. Krajina teď začínala nabývat charakteru měsíční pouště, v níž větší roli hrají tvary než barvy. Byla krásná na pohled, ale vražedně nebezpečná pro toho, kdo se pokouší přežít její hrůzy za palčivého letního žáru.

„Tamhle je asfaltová silnice,” upozornila je Shannon a ukázala dolů.

„Dálnice číslo pět,” řekl jí Pitt. „Vede ze San Felipe do Mexicali.”

„To už je poušť Colorado?” zeptal se Rodgers.

„Říká se tak poušti severně od hranic, podle řeky Colorado. Ve skutečnosti je to ale část Sonorské pouště.”

„Není to zrovna pohostinné místo. Tudy bych se nerad procházel pěšky.”

„Kdo nepřiznává poušti, co jí patří, ten v ní umírá,”

zamyšleně pronesl Pitt. „Kdo ji ale respektuje, najde v ní poutavá místa k žití.”

„Tam dole doopravdy žijí lidé?” překvapeně se zeptala Shannon.

„Především indiáni,” odpověděl Pitt. „Sonorská poušť je jedna z nejkrásnějších na světě, i když si o ni lidé ze středního Mexika myslí, že je to nějaký pustý zapadákov.”

Pro lepší výhled se Giordino vyklonil z bočního okénka a svým věrným dalekohledem se zadíval do dáli. Poklepal Pittovi po rameni: „Tvůj cíl už je na dosah.”

Pitt přikývl, lehce poopravil kurs a zadíval se na osamělou horu vystupující z pouště přímo před nimi. Cerro el Capirote dostala své jméno právem. I když neměla přesně kuželovitý tvar, značně připomínala oslovskou čepici se sploštělým vrcholem.

„Řekl bych, že na vrcholu je socha nějakého zvířete,”

upozorňoval Giordino. „Sestoupím a obletím ji,” oznámil Pitt. Snížil rychlost, nechal letadlo klesnout a zatočil kolem vrcholku hory. Přibližoval se k ní opatrně a dával si pozor na nečekané spodní proudění. Po chvíli zůstal vrtulník viset ve vzduchu téměř tváří v tvář groteskní kamenné postavě. Se zející mordou na ně hleděla s divokým výrazem hladového toulavého psa.

„Přistupte blíže, dámy a pánové,” oznamoval Pitt tónem pouťového vyvolávače, „a pohleďte na úžasného démona podsvětí, který míchá karty nosem a rozdává je zuby.”

„Je tady,” vykřikovala Shannon v návalu nadšení, jež už se zmocnilo všech. „Opravdu je tady.”

„Vypadá na pěkně opotřebovanou šeredu,” prohlásil Giordino, kterému se dařilo držet emoce na uzdě.

„Musíme přistát,” dožadoval se Rodgers. „Musíme se na ni podívat zblízka.”

„Kolem sochy je moc velkých kamenů,” upozornil Pitt.

„Musíme si najít rovné místo na přistání.”

„Tamhle je malá rovinka bez balvanů, asi čtyřicet metrů pod démonem,” ukazoval Giordino Pittovi přes rameno.

Pitt přikývl a zatočil kolem tyčící se kamenné sochy, aby nabral vítr, který sem vanul přes hory od západu. Snížil rychlost a přitáhl k sobě páku kontroly otáček. Tyrkysový vrtulník se na chvíli zastavil ve vzduchu, naklonil se a pak dosedl na jediné přístupné místo na kamenném vrcholu Cerro el Capirote.

První byl venku Giordino, v rukou poutací lana, která připevnil k vrtulníku a opačnými konci ke skalním výčnělkům. Když byl hotov, přešel před kokpit a zdvihl ruku do výše hrdla. Pitt vypnul motory a listy rotoru klesly.

Po něm vyskočil Rodgers, jenž nabídl Shannon ruku.

Sotva dosáhla pevné země, odstartovala a rozběhla se po nerovném terénu směrem ke kamenné postavě. Pitt vystoupil jako poslední, ale k ostatním se nepřipojil. Nedbale uchopil dalekohled a začal pozorovat oblohu ve směru, odkud k němu zaléhal nezřetelný zvuk leteckého motoru. Hydroplán byl pouhou stříbrnou tečkou na pozadí modré klenby. Jeho pilot se držel ve výšce dvou set metrů ve snaze nenechat se spatřit. Pitt se ale nedal zmást. Intuice mu napovídala, že už od chvíle, kdy vzlétl z Alhambry, ho někdo sleduje. To, že spatřil nepřítele, jeho podezření jen potvrdilo.

Než se připojil k ostatním, kteří se už shromáždili kolem kamenné bestie, na chvíli se zastavil, postoupil k okraji skalní stěny a zahleděl se dolů, vděčný za to, že tudy nemusí šplhat. Volný výhled na panoráma pouště až vyrážel dech.

Říjnové slunce dodávalo skalám i písku živé barvy, které v létě byly jednotvárně šedé nebo hnědé. Směrem k jihu se třpytily vody Zálivu a hřebeny hor po obou stranách bažiny Laguna Salada majestátně vystupovaly z lehkého mlžného oparu.

Zaplavil ho pocit sebeuspokojení. Přece jen vsadil na správnou kartu. Dávní předkové si doopravdy vybrali za úkryt svých pokladů tento impozantní vrchol.

Když se konečně přiblížil k mohutnému kamennému tvoru, Shannon už detailně přeměřovala jaguárovo tělo a Rodgers měl plné ruce práce s fotografiemi, kterými zaplňoval jednu cívku filmu za druhou. Giordino se zřejmě kolem základny sochy pokoušel objevit nějaké stopy po vstupu do chodby, vedoucí do nitra skály.

„Má správný původ?” zeptal se Pitt.

„Rozhodně se tu projevuje chachapoyský vliv,”

odpověděla Shannon s tváří hořící zanícením. „Je to skvělá ukázka jejich umění.” Ustoupila zpět, jako by obdivovala obraz zavěšený na stěně v galerii. „Podívejte se, jak se motivy na šupinách přesně opakují. Naprosto přesně odpovídají těm na soše z Puebla de los Muertos.”

„I technika je stejná?”

„Téměř identická.”

„Takže to mohl být tentýž sochař, jehož ruka se tady podepsala.”

„To je možné.” Shannon zdvihla ruku, kam až mohla dosáhnout, a přejela jí po dolní části šupinatého krku.

„Nebylo nijak neobvyklé, že si Inkové najímali Chachapoyské kameníky.”

„Ti ale museli mít zvláštní smysl pro humor, když si vytvořili takového boha, že při pohledu na něj by se srazilo mléko.”

„Legenda je sice poněkud nejasná, ale zmiňuje se, že kondor snesl vejce, které pak pozřel a vyvrhl jaguár. Z

vyvrženého vejce se vylíhl had, sklouzl však do moře, kde mu narostly šupiny. Dál bájný příběh uvádí, že protože byl ten tvor tak nehezký a ostatní bohové, kteří se vyhřívali na slunci, se ho stranili, začal žít pod zemí a stal se strážcem mrtvých.”

„To je ale pěkně příšerná pohádka na dobrou noc.”

„Je ošklivý,” vážně pronesla Shannon, „ale přesto se nemohu ubránit pocitu hlubokého smutku nad ním. Nevím, jak bych to přesně vyjádřila, ale zdá se mi, jako by ten kámen žil vlastním životem.”

„To chápu. Já také cítím víc než jen chlad kamene.” Pitt se zahleděl dolů na jedno z křídel, jež se odlomilo od těla a rozbilo se na několik kusů. „Chudák stará, zřejmě zažil těžké časy.”

Shannon smutně kývla hlavou směrem ke kresbám a škrábancům po kulkách. „To je zvláštní, že místní archeologové si nikdy neuvědomili, co ta socha vlastně znamená, že je to významné umělecké dílo dvou kultur, které se rozvíjely tisíce kilometrů odtud…”

Pitt ji přerušil a prudce vztyčil ruku, aby si zjednal ticho.

„Neslyšíte nic? Takový zvláštní zvuk, jako by někdo naříkal.”

Nastražila ucho a naslouchala, pak ale potřásla hlavou.

„Jediné, co slyším, je automatické převíjení filmů v Milesově kameře.”

Táhlý zvuk, jenž zřejmě zaslechl jen Pitt, už ustal.

Ušklíbl se. „Možná to byl jen vítr.”

„Nebo ti, které Demonio del Muertos hlídá.”

„Myslel jsem, že jim má zajišťovat pokoj na věčnosti.”

Shannon se zasmála. „O inckých a chachapoyských náboženských rituálech toho víme moc málo. Tenhle náš kamenný přítel možná nebyl tak ohleduplný, jak předpokládáme.”

Pitt ponechal Shannon a Milese jejich práci a přešel k Giordinovi, který oťukával skálu kolem podstavce sochy hornickým kladívkem. „Našels nějakou známku vstupu?”

zeptal se.

„Ne, pokud ti staří neobjevili metodu jak roztavit skálu,”

odpověděl Giordino. „Tenhle obrovský Ošklivec je vytesaný z jediného kusu pevné žuly, která tvoří jádro hory. Nikde kolem základů sochy nemůžu najít jedinou výraznou puklinu. Jestli tu je někde vchod, pak musí být jinde ve skále.”

Pitt sklonil hlavu a zaposlouchal se. „Už je to tady zase.”

„Myslíš to naříkavé kvílení?”

„Tys to také slyšel?” překvapeně se zeptal Pitt.

„Napadlo mě, že to jen vítr píská mezi skalami.”

„To není žádný šepot větru.”

Giordino si naslinil ukazovák a zkoušel vítr. Po tváři mu přeběhl udivený výraz. „Máš pravdu. Vzduch se ani nehne.”

„Není to vytrvalý zvuk,” řekl Pitt. „Zachytil jsem ho jen chvílemi.”

„Taky jsem to zaznamenal. Zní to nejdřív jako prudké vydechnutí, tak na deset vteřin, a pak to asi minutu odeznívá.”

Pitt spokojeně přikývl. „Nezdá se ti, že tu vlastně popisujeme průduch z jeskyně?”

„No tak se podíváme, jestli ho nenajdeme,” horlivě se nabídl Giordino.

„Radši si na to počkáme.” Pitt si našel kámen, který mu připadal dost ohlazený, aby netlačil, a usadil se na něm.

Pomalu si otřel šmouhu z jednoho skla slunečních brýlí, osušil si čelo šátkem, který mu visel z kapsy, a potom nastavil ruku k uchu a začal otáčet hlavou jako radarovou anténou. Podivné kvílení se dostavovalo s přesností hodin.

Pitt vyčkal, dokud si neposlechl tři sekvence, a potom kývl na Giordina, ať se posune směrem k severní straně vrcholu.

Odpověď nepotřeboval a nepadlo mezi nimi ani slovo.

Přátelili se už od dětství a jejich vzájemný vztah se ještě utužil během společných let strávených u letectva. Když před dvanácti lety Pitt nastoupil na žádost admirála Sandeckera k NUMA, Giordino šel s ním. Za tu dobu se naučili rozumět si bez zbytečných řečí.

Giordino sestoupil asi dvacet metrů po příkrém svahu a tam se zastavil. Čekal a naslouchal a vyhlížel, kdy mu dá Pitt další pokyn. Ponurý nářek tu bylo slyšet mnohem silněji než v místě, kde stál Pitt. Uvědomoval si ale, že zvuk se odráží a tříští. Přestože se mu zdálo, že sem zvuky přicházejí nejsilněji, vůbec neváhal, když mu Pitt pokynul, ať se vrátí, a ukázal na místo, kde úbočí hory náhle klesalo do úzké, asi deset metrů hluboké strže. Zatímco Giordino ležel na břiše a prohlížel si možnosti sestupu na dno koryta, Pitt přišel k němu, naklonil se nad něj a natáhl ruku dlaní dolů.

Kvílivý zvuk se znovu ozval a Pitt s úsměvem na rtech přikývl. „Cítím tu průvan. Něco hluboko v hoře vyvolává tah, který žene vzduch průduchem ven.”

„Přinesu z vrtulníku lano a lampu,” navrhl Giordino, postavil se na nohy a odešel k letounu. Za dvě minuty byl zpátky společně se Shannon a Milesem.

Oči jí jasně zářily nedočkavostí. „Al říká, že jste našli cestu do nitra hory.”

Pitt přikývl. „Za chvíli se to dovíme.” Giordino uvázal konec lana k velkému výčnělku skály. „Kdo bude mít tu čest?”

„Hodíme si.”

„Hlava.”

Pitt vyhodil čtvrťák a sledoval, jak cinknul o zem, zatočil se a klesl na malý plácek mezi dvěma balvany. „Orel, prohráls.”

Giordino bez námitek pokrčil rameny, uvázal smyčku, navlékl ji Pittovi přes ramena a potom utáhl v podpaží. „A nezkoušej na mě nějaké horolezecké triky. Spustím tě dolů a pak tě vytáhnu.”

Pitt se už dávno smířil s tím, že jeho přítel má mnohem větší sílu než on. Giordino byl sice nevysoký, ale ramena měl široká jako pořádný chlap a svalnaté paže by mu mohl závidět profesionální zápasník. Každý, kdo se ho kdy pokoušel položit na lopatky, a byli mezi nimi i držitelé černého pásu karate, měl náhle dojem, že se ho chopilo nemilosrdné soukolí stroje. „Dávej pozor, ať nepřepálíš šňůru,” varoval ho Pitt.

„Ty si dávej pozor, ať si nezlámeš nohy, nebo tě tam nechám šeredovi,” odrazil ho Giordino a podal mu svítilnu.

Pak pomalu uvolnil lano a začal Pitta spouštět mezi stěnami úzké strže.

Když se Pitt dotkl dna, obrátil hlavu vzhůru. „V pořádku, jsem dole.”

„Vidíš tam něco?”

„Malou trhlinu ve skalní stěně, tak akorát, abych se jí protáhnul. Jdu dovnitř.”

„Nesundávej si lano. Hned za vstupem by tam mohl být prudký propad.”

Pitt si lehl na břicho a protáhl se úzkou štěrbinou.

Následovaly tři metry těsného průlezu a pak se chodba rozšířila natolik, že už se mohl postavit. Rozsvítil lampu a jejím paprskem přejel po stěnách. Její světlo mu odhalilo, že se nachází na začátku chodby, která zřejmě vedla dolů do útrob hory. Její dno bylo hladké a vždy po několika krocích do něj byly vytesány stupně.

Náhle, jako po vydechnutí obra, kolem něj zavanul proud vlhkého, zatuchlého vzduchu. Přejel konečky prstů po skalních stěnách a ucítil na nich vlhkost sražené páry. Hnán zvědavostí postupoval Pitt chodbou, dokud se lano nenapjalo a nezabránilo mu v dalším pátrání. Namířil světlo do tmy před sebou a hrdlo mu stáhl pocit hrůzy. Proti němu svítil pár očí.

Tam, na černém kamenném podstavci, s očima upřenýma ke vstupu do jeskyně, stál další Demonio del Muertos, menší, ale zřejmě vytvořený stejnou rukou jako démon na vrcholu skály. Tento byl ale vykládaný tyrkysy, měl zuby z bílého hlazeného křemene a oči z rudých drahokamů.

Pitt už si vážně pohrával s myšlenkou, že odváže lano a bude pokračovat v hledání, měl ale pocit, že k ostatním by to nebylo fér. Až objeví komoru s poklady, měli by u toho být společně. Neochotně se tedy vrátil k prasklině ve skalní stěně a protáhl se zpátky na denní světlo.

„Tak co jste tam viděl?” vyhrkla Shannon, neschopná držet na uzdě svou nedočkavost. „Našel jste něco?”

Pitt se na ni chvíli díval naprosto bezvýrazně, pak se ale šťastně usmál. „Cestu k pokladu sice hlídá ještě jeden démon, jinak se ale zdá být volná.”

Všichni začali radostí křičet. Shannon s Rodgersem se objímali a líbali. Giordino poplácával Pitta po zádech tak silně, že mu až cvakaly zuby. Popadla je nezměrná zvědavost a tak se nahrnuli k okraji srázu a zírali dolů, směrem k malé rozsedlině otevírající cestu do nitra hory.

Tunel, vedoucí dovnitř, sice nikdo z nich neviděl, ale nahlíželi tam skrz skálu, jako by byla průhledná, a před očima už měli poklad, ležící v hloubi pod nimi.

Alespoň si mysleli, že už ho vidí. Ne však Pitt. Oči mu zabloudily k obloze. Ať už to byla předtucha, intuice nebo pověrčivost, náhle se mu před zraky zjevil obraz hydroplánu, který je sledoval k démonovi, jak útočí na Alhambru. Chvíli to viděl stejně jasně, jako kdyby se díval na televizi. A nebyl to příjemný pohled.

Shannon si všimla, že Pitt je zamlklý a tvář má zadumanou. „Stalo se něco? Tváříte se, jako byste právě přišel o svou z nejmilejších.

„Možná že ano,” vážně odpověděl Pitt. „Možná doopravdy ano.”

40 KAPITOLA

Giordino se vrátil do vrtulníku a ze skříně na nářadí vzal další kotouč lana, baterku a Colemanovu benzínovou svítilnu. Lano si hodil přes rameno, baterku podal Shannon a svítilnu s krabičkou zápalek Rodgersovi.

„Benzínu je v ní plno, takže bychom měli mít dost světla na víc než tři hodiny.”

Shannon se hbitě chopila rezervní baterky. „Myslim, že nejspíš bych nás měla vést já.”

Giordino se ušklíbl. „Mně to vyhovuje. Zvlášť když chce někdo jiný vletět do pastí, které na nás Inkové nastražili v té jeskyni hrůz.”

Zatvářila se kysele. „To je směšná myšlenka.”

Pitt se zasmál. „Zřejmě viděl moc filmů s Indiana Jonesem.”

„No, jen do mě,” smutně pronesl Giordino. „Jednou toho budete litovat.”

„Doufám, že ne moc brzy.”

„Jak široký je průchod?” zeptal se Rodgers.

„Doktorka Kelseyová to zvládne na rukou a kolenou, my velcí hoši se budeme muset dovnitř protáhnout jako hadi.”

Shannon se zahleděla přes okraj na dno srázu.

„Chachapoyové a Inkové by rozhodně nevláčeli tuny zlata do strmého svahu a potom ho nespouštěli dolů krysí dírou.

Rozhodně našli jiný vstup někde u úpatí hory, nad hladinou tehdejšího moře.”

„Hledat ho by mohlo trvat roky,” poznamenal Rodgers.

„Musí být pohřbený pod vrstvami spadaného kamení a nánosy z eroze za skoro pět století.”

„Vsadím se, že ho Inkové uzavřeli umělým závalem,”

hádal Pitt.

Shannon rozhodně nehodlala dovolit mužům, aby šli napřed. Šplhat po skalách a tápat v temných chodbách byla její specialita. Horlivě se chopila lana, sjela po něm tak hladce, jako by to dělala dvakrát denně, a vklouzla do skalního otvoru. Rodgers následoval za ní, pak Giordino a Pitt vzadu.

Giordino se otočil k Pittovi. „Kdyby mě to uvnitř zasypalo, vyhrabeš mě?”

„Nejdřív ale zkusím zavolat záchranku.”

Shannon s Rodgersem se ztratili z dohledu, a když se k nim Pitt a Giordino pod kamennými schody připojili, zkoumali tam už druhého Demonio del Muertos.

Shannon si prohlížela motivy vytesané do rybích šupin.

„Výjevy na téhle soše se zachovaly lépe než na prvním démonovi.”

„Dokážeš z nich něco vyčíst?” zajímal se Rodgers.

„Musela bych mít víc času. Zdá se ale, že to byla dost kvapná práce.”

Rodgers se zahleděl na vyceněné zuby trčící z čelistí hadí hlavy. „Nedivím se, že ti staří měli takovou hrůzu z podsvětí. Tahle věc je tak šeredná, že by z ní jeden dostal průjem. A podívejte na ty oči, jak zdánlivě sledují naše pohyby.”

„To by bylo dost i na vystřízlivění,” poznamenal Giordino. Shannon setřela prach z červených drahokamů a kolem očí. „Vínově rudý topaz. Pravděpodobně z nalezišť východně od And, v Amazonii.”

Rodgers položil Colemanovu svítilnu na zem, napumpoval v ní tlak a přidržel hořící zápalku u punčošky.

Jasné světlo zaplavilo chodbu do vzdálenosti deseti metrů v obou směrech. Potom namířil její paprsky na sochu. „Proč ještě druhý démon?” zeptal se fascinován tím, že dokonale zachovalá socha vypadá, jako by ji vytesali teprve včera.

Pitt poplácal hadí hlavu. „Jako pojistku, kdyby nějací vetřelci kolem toho prvního prošli.”

Shannon naslinila roh kapesníku a otřela jím oči z topazu. „To je úžasné, jak některé dávné kultury, navzájem vzdálené a bez jakéhokoli spojení, vytvářely podobné mýty.

Třeba v indických legendách byly kobry považovány za polobohy, střežící podzemní království naplněné úžasným bohatstvím.”

„Na tom není nic divného,” řekl Giordino.

„Devětačtyřicet lidí z padesáti má z hadů smrtelný strach.”

Po krátké prohlídce skvělé ukázky dávného umění pokračovali průchodem dál. Vlhký vzduch, přicházející zdola, jim plnil potem všechny póry, bez ohledu na tuto vlhkost však museli dávat pozor, aby nenašlapovali příliš ztěžka a svými kroky nezvířili mračna dusivého prachu.

„Vykopat tenhle tunel jim muselo trvat roky,”

poznamenal Rodgers.

Pitt se natáhl a lehce se dotkl vápencového stropu.

„Nemyslím, že by začali kopat od nuly, spíš jen rozšířili existující puklinu. Ať už to ale byl kdokoli, rozhodně netrpěl malým vzrůstem.”

„Podle čeho si to myslíš?”

„Podle stropu. Nemusíme se shýbat, protože ho máme dobrou stopu nad hlavami.”

Rodgers ukázal na velkou desku, šikmo zasazenou do výklenku ve zdi. „To už je potřetí od chvíle, kdy jsme sem vešli, co jsme potkali podobnou věc. K čemu to tam je?”

Shannon setřela nános prachu a spatřila svůj obraz na zářivém povrchu. „Vysoce naleštěná stříbrná zrcadla,”

vysvětlovala. Je to stejný systém, jaký používali staří Egypťané k osvětlování vnitřních chodeb. Sluneční světlo dopadalo na zrcadla u vchodu, odráželo se od jednoho k druhému a osvětlovalo komnaty, aniž by nadělalo kouř a saze jako olejové lampy.”

„To bych rád věděl, jestli tušili, že byli vlastně průkopníky ekologických technologií,” zauvažoval Pitt.

Ozvěnou odrážený zvuk jejich kroků se šířil před nimi i za nimi jako vlny na rybníce. Vědomí, že vcházejí do mrtvého srdce hory, v nich vyvolávalo tajemný, klaustrofobní pocit. Nehybný vzduch už byl tak vlhký, že se jim lepil na šaty prach. O padesát metrů dál vstoupili do malé jeskyně s dlouhou galerií.

Byla to rozsáhlá katakomba s řadou krypt vytesaných do stěny. V nich bylo vyrovnáno dvacet lidských mumií, vesměs zabalených do krásně zdobených tkanin. Byly to tělesné pozůstatky strážců, kteří i po smrti věrně hlídali poklady dávno neexistující říše a vyčkávali, kdo se z ní pro ně vrátí. „Byli to pořádně velcí lidé,” řekl Pitt. „Museli mít hodně přes dva metry.”

Shannon-si prohlížela vzorce na pláštích. „Podle legendy byli Chachapoyové vysocí jako stromy.” Pitt se rozhlédl po komnatě. „Jeden chybí.” Rodgers se na něj zadíval.

„Kdo?”

„Ten poslední, jenž se postaral o pohřeb ostatních, kteří odešli před ním.”

Galerií mrtvých vstoupili do další, větší komory, v níž Shannon bezpečně identifikovala obytné prostory strážců.

Její základnu tvořily široký okrouhlý stůl, vystupující z podlahy, a lavice kolem něj. Evidentně sloužil ke společnému jídlu. Na jeho ohlazené ploše dosud ležely kosti velkého ptáka na stříbrném talíři a keramické misky na pití.

Uprostřed některých lůžek, vytesaných do stěn, dosud byly pečlivě srovnané pokrývky. Rodgers na zemi zahlédl cosi lesklého. Zdvihl to a podržel ve světle lampy.

„Co je to?” zeptala se Shannon.

„Masivní zlatý kruh, hladký, bez ozdob.”

„To je dobré znamení. Zřejmě už se blížíme k hlavní části pokladu.”

Shannon se zmocňovalo narůstající vzrušení a dech se jí zrychlil. V čele ostatních si pospíšila do dalšího portálu na vzdálenějším konci obytného sálu, vedoucího do těsné chodby s klenutým stropem, podobně jako ta předchozí široké jen tak, aby se jí protáhla jedna osoba. Vypadalo to, že tato chodba klesá nitrem hory celou věčnost. „Kolik myslíte, že jsme už ušli?” zeptal se Giordino.

„V nohách cítím snad deset kilometrů,” odpověděla Shannon.

Pitt, který odpočítával kroky, jež urazili po kamenných schodech od chvíle, kdy opustili kryptu, ji opravil.

„Vrcholek Cerro el Capirote je jen pět set metrů nad hladinou moře. Řekl bych, že jsme dorazili na úroveň pouště a ještě asi dvacet nebo třicet metrů pod ni.”

„Sakra,” ulevila si Shannon. „Něco se mi zatřepetalo před obličejem.”

„Mně také,” řekl zcela znechucený Giordino. „Myslím, že si mě právě označkoval nějaký netopýr.”

„Buď rád, že není z druhu upírů,” vtipkoval Pitt.

Sestupovali tunelem ještě dalších asi deset minut, když se Shannon zastavila a zarazila je zdviženou rukou.

„Poslouchejte,” přikázala. „Něco jsem zaslechla.”

Po několika okamžicích se ozval Giordino. „Zní to, jako by někdo nedovřel kohoutek vodovodu.”

„Protéká tam řeka,” suše prohlásil Pitt a v duchu si vzpomněl na vyprávění starého barmana.

Jak se k němu blížili, zvuk tekoucí vody sílil a rozléhal se v uzavřeném prostoru. Vzduch se výrazně ochladil, pročistil se a už tolik nezapáchal. Spěchali kupředu s nedočkavou nadějí, že každý ohyb chodby už bude ten poslední. Potom se najednou stěny roztáhly do tmy a všichni se po hlavě nahrnuli do neuvěřitelné dutiny v nitru hory, připomínající rozsáhlou katedrálu. Shannon najednou zaječela z plných plic a její výkřik se rozléhal sálem, jako by ho zesilovaly obří koncertní reproduktory. Pověsila se na Pitta, který byl nejblíž na dosah.

I Giordino, kterého hned tak něco nevyvedlo z míry, vypadal, jako by spatřil strašidlo.

Rodgers zůstal celý zkamenělý a v napřažených rukou, jako na stativu, třímal benzínovou lampu. „Dobrý bože,”

vydralo se z něj při pohledu na příšerné stvoření, jež vyvstalo před nimi a v jasném světle se celé rozzářilo. „Co je to?”

Pitt, jemuž srdce napumpovalo do oběhu celé litry adrenalinu, si zachoval klid a se zájmem studoval vztyčenou postavu,

jež

vypadala

jako

monstrum

z

vědeckofantastického filmového hororu.

Na zjevení byl vskutku hrůzný pohled. Tyčilo se nad nimi a z jeho ošklivých rysů vystupovaly vyceněné zuby a zející oční jamky. Pittovi se příšera zdála být alespoň o hlavu vyšší než on. Kostnatá paže, vztažená do výše nad jedním ramenem, třímala zdobenou válečnou sekeru s ostrým hrotem, nachystanou vyrazit všem vetřelcům mozky z lebek. V paprscích Colemanovy svítilny příšerná postava zářila jako zalitá ve žlutavém jantaru nebo umělé pryskyřici.

Až Pitt konečně zjistil, o co jde.

Poslední z Huascarových strážců pokladu zkameněl uprostřed nedokončeného pohybu a proměnil se v krápník.

„Jak se to mohlo stát?” s výrazem bázlivé úcty se zeptal Rodgers.

Pitt ukázal na jeskynní klenbu. „Podzemní voda, která prosakuje vápencovým stropem, uvolňuje kysličník uhličitý a uhličitany vápníku a jak dopadá na strážcovo tělo, postupně ho pokryla vrstvou kalcitových krystalů. Teď je v nich zalitý jako malý škorpion z levného dárkového obchodu, kde je prodávají v těžítkách z plexiskla.”

„Ale jak to, že stojí i po smrti?” zajímala se Shannon, která se už probírala z počátečního otřesu.

Pitt lehce přejel rukou po zkrystalizovaném povlaku.

„Tak to se asi nedozvíme, pokud ho nehodláme z jeho průhledné hrobky vysekat. Možná se to bude zdát nepravděpodobné, ale zřejmě v okamžiku, kdy si uvědomil blízkost smrti, pořídil si nějaké podpěry, aby ho udržely ve stoje a s napřaženou rukou, a potom skoncoval se životem.

Třeba nějakým jedem.”

„Tihle chlapci ale brali práci vážně,” podotkl Giordino.

Jako by ji k tomu odpudivému zázraku přitahovala nějaká tajemná síla, Shannon se k němu přiblížila až na několik centimetrů a zahleděla se do zkřivené tváře pod vrstvou krystalů. „Ta výška a ty světlé vlasy. Patří k Chachapoyům, Lidem z oblaků.”

„Dostal se daleko od domova,” poznamenal Pitt. Podíval se na zápěstí a zkontroloval čas. „Zbývají nám dvě a půl hodiny, než nám v lampě dojde benzín. Měli bychom se pohnout z místa.”

Jakkoli se to zdálo nemožné, obří sluj se táhla do takových vzdáleností, kam stěží dosáhly paprsky jejich svítilen, a výše její klenby překonávala vše, co kdy vytvořily lidské ruce. Gigantické stalaktity, klesající shůry, se stýkaly a spojovaly se stalagmity, vyrůstajícími od země, a vytvářely obří sloupy. Některé ze stalagmitů se zformovaly do podoby podivných zvířat, zkamenělých v cizí zemi.

Krystaly jako blýskavé zuby vystupovaly ze stěn. Nezměrná vznešenost a krása, která se třpytila a blyštěla ve světle jejich světel, v nich vyvolávala pocit, že se ocitli uprostřed laserové show.

To vše náhle ustalo v místě, kde dno jeskyně končilo na břehu asi třicet metrů široké řeky, jejíž černé, odpudivé vody ve světle lamp nabývaly temně smaragdové barvy. Rychlost proudu odhadoval Pitt na nejméně patnáct kilometrů za hodinu. A jak nyní mohli spatřit, onen zvuk bublajícího potůčku, který před chvílí zaslechli ve skalním průchodu, vyvolával rychlý tok vody podél kamenitých břehů dlouhého, nízkého ostrova, vystupujícího z řeky.

Nebyl to ale objev neobyčejné řeky hluboko pod povrchem pouště, který je uchvátil a očaroval. Byl to oslňující pohled, vymykající se jakýmkoli představám.

Přímo proti nim, pečlivě vyrovnaná na plochém povrchu ostrova, vyrůstala hora zlatých předmětů.

Pohled na zlatý poklad ve světle dvou baterek a Colemanovy lampy jim vyrazil dech. Byli tak uchváceni nádherou této podívané, že dokázali jen nehybně stát a nasávat ji do sebe.

Byl tam Huascarův zlatý řetěz, stočený do velké spirály vysoké deset metrů. Vedle něj velký zlatý disk ze Slunečního chrámu, nádherně tepaný a osázený stovkami drahokamů. Byly tam zlaté rostliny, lekníny a kukuřičné klasy, zlaté sochy bohů a králů, žen a lam, desítky a desítky obřadních předmětů nádherně tvarovaných a ozdobených velkými smaragdy. Jako naskládané ve stěhovacím voze tam byly tuny zlatých soch, vkusně vyřezávaných kusů nábytku, stolů, křesel a lůžek. Ústředním bodem sbírky byl mohutný trůn z ryzího zlata, vykládaný stříbrnými květy.

Ani to ale nebylo vše. V řadách za sebou tu jako zjevení stály mumie dvanácti generací inckých panovníků ve zlatých schránkách. Vedle každého z nich ležely jejich zbraně, čelenky a nádherně tkané oděvy.

„Ani v nejdivočejších snech,” tiše vydechla Shannon, „jsem si nikdy nepředstavovala tak velikánskou sbírku.”

Giordino a Rodgers strnuli úžasem a ani jeden z nich nebyl schopen slova. Dokázali jen zírat.

„To je úžasné, jak dokázali polovinu bohatství celé Ameriky převést oceánem na tisíce kilometrů daleko jen v balsových a rákosových člunech,” s obdivem pronesl Pitt.

Shannon pomalu potřásla hlavou a výraz úcty jí v očích vystřídal smutek. „Jen si to zkuste představit, pokud to vůbec jde. To, co tu vidíme, je jenom zlomek bohatství, které patřilo poslední z obdivuhodných předkolumbovských civilizací. Dá se už jenom hádat, kolik dalších věcí Španělé uloupili a roztavili na zlaté pruty.

Giordinův úsměv zářil skoro stejně jako všechno zlato.

„Na druhé straně to ale potěší vědět, že ti nenažraní Španělé přece jen neslízli všechnu smetanu.”

„Je nějaká možnost dostat se na ostrov, abych si mohla prohlédnout nálezy?” zajímala se Shannon.

„Já také potřebuji záběry zblízka,” připojil se Rodgers.

„Jedině jestli umíte kráčet po divokých vodách,”

odpověděl jim Giordino.

Pitt přejel paprskem světla po holém dnu jeskyně. „Zdá se, že Chachapoyové a Inkové si most odnesli. Budete si to muset prostudovat a nafotit odtud.”

„Vezmu si teleobjektiv a budu se modlit, aby tam dosáhl blesk,” řekl Rodgers s nadějí v hlase. Jakou to podle vás má cenu?” zajímalo Giordina. „Musel bys to všechno zvážit,”

řekl Pitt, „potom zjistit současnou cenu zlata a výsledek vynásobit třema s ohledem na hodnotu vzácných předmětů.”

„Jsem si jistá, že hodnota pokladu je dvakrát vyšší, než kdo tušil,” soudila Shannon.

Giordino se obrátil k ní. „Takže to může být víc než tři sta milionů dolarů?”

Shannon přikývla. „Možná ještě mnohem víc.”

„Zatím to všechno ale nemá ani cenu baseballové karty,”

poznamenal Pitt, „dokud se to nepovede vyzvednout na povrch. A to rozhodně nebude snadné, převést větší kusy včetně řetězu přes divoký vodní proud a pak je vytáhnout úzkou skalní chodbou na vrchol hory. A tam budeš jenom na odvoz samotného řetězu potřebovat těžký nákladní vrtulník.”

„To ale bude pěkně složitá operace,” ozval se Rodgers.

Pitt zamířil světlem na mohutný stočený řetěz. „Nikdo neříká, že to bude snadné. Ostatně, vyzvednout poklad není náš problém.”

Shannon se po něm udiveně podívala. „Ale ne? A kdo jiný by se o to měl postarat?”

Pitt její pohled opětoval. „Zapomněla jste? Od nás se očekává, že budeme stát stranou a předáme to našim starým přátelům ze Solpemachaka.”

Při okouzlujícím pohledu na takové bohatství zlatých uměleckých památek jí začala docházet ohavnost takové myšlenky. „To je podraz,” vykřikla s narůstajícím pocitem uražené pýchy. „Zatracený podraz. Největší archeologický objev století, a já nemohu vést záchranný program?”

„Tak proč si nepodáte stížnost?” zeptal se Pitt. Udiveně na něj pohlédla. „O čem to mluvíte?”

„Dejte konkurenci vědět, co si o tom myslíte.”

„A jak?”

„Nechte jim tu vzkaz.”

„Jste blázen.”

„Na takové rady je ale snad už dost pozdě,” namítl Giordino.

Pitt se chopil svinutého lana, které nesl Giordino přes rameno, a udělal na něm smyčku. Potom s ní zatočil nad hlavou jako lasem, vrhl ji přes řeku a triumfálně se zasmál, když se zachytila za hlavu malé zlaté opičky na podstavci.

„Ha, há,” zajásal hrdě. „Ani Will Rogers na mě nemá.”

41 KAPITOLA

Pittovy nejhorší obavy se potvrdily v okamžiku, kdy se s vrtulníkem začal snášet na palubu Alhambry. Nikdo tam nepostával, aby přivítal letadlo a jeho cestující. Trajekt působil opuštěným dojmem. Pustá byla přistávací plocha i kormidelní budka. Loď nebyla ukotvená, ani se nevznášela na hladině. Její trup se lehce kolébal na vodě pouhé dva metry nad mělkým, bahnitým dnem. Všechno svědčilo o tom, že ji posádka opustila.

Moře bylo klidné, nezčeřené, bez jediné vlnky. Pitt posadil vrtulník na dřevěnou palubu a sotva se jí dotkla kola podvozku, vypnul motory. Seděl a vyčkával, dokud zvuk turbín a listů vrtulí pomalu neodumřel v tísnivém tichu.

Nikdo se neobjevil ani během další minuty. Otevřel tedy dveře a vyskočil na palubu. Stál a čekal, co se stane.

Konečně se kdosi objevil v průlezu lodních schůdků.

Muž postoupil vpřed a zastavil se asi pět metrů od vrtulníku.

I bez falešných bílých vlasů a bradky v něm Pitt snadno rozpoznal toho, který se v Peru vydával za doktora Stevena Millera. Usmíval se, jako by právě ulovil rekordní rybu.

„Nějak jste změnil působiště, co?” nevzrušeně ho oslovil Pitt.

„Zdá se, že mě stále pronásledujete, pane Pitte.”

„Což mě nekonečně vzrušuje. Jakpak si dnes říkáte?”

„Pro vás to nemá žádný význam, ale jsem Cyrus Sarason.”

„Nedá se tvrdit, že by mě těšilo znovu se s vámi potkat.”

Sarason pokročil k Pittovi a přes jeho rameno se zadíval do vrtulníku. Spokojený úsměv mu zmizel z tváře, kterou náhle zkroutil napjatý, zvědavý výraz.

„Jste sám? Kde jsou ostatní?”

„Kdo, ostatní?” nevinně se zeptal Pitt.

„Doktorka Kelseyová, Miles Rodgers a váš přítel Albert Giordino.”

„Když už jste se naučil nazpaměť seznam cestujících, snad byste mi to mohl povědět sám.”

„Tak prosím, pane Pitte, raději byste si se mnou neměl zahrávat,” varoval ho Sarason.

„Měli velký hlad, tak jsem je vysadil u rybí restaurace v San Felipe.”

„Lžete!”

Pitt ani nemusel spouštět ze Sarasona zrak, aby se rozhlédl po palubě. Odněkud na něj mířily zbraně, tím si byl naprosto jistý. Nehýbal se z místa a zíral na Millerova vraha, jako by neměl nejmenší starost na celém světě. „Tak mě za to zažalujte,” odsekl a zasmál se. „Nejste na tom tak, abyste si mohl dovolit drzosti,” chladně mu odpověděl Sarason.

„Možná si ani neuvědomujete, jak vážná je vaše situace.”

„Myslím, že ano,” stále s úsměvem mu odpověděl Pitt.

„Zachtělo se vám Huascarova pokladu a klidně byste povraždil polovinu všech slušných Mexičanů, abyste se ho zmocnil.”

„Naštěstí to nebude nutné. Přiznávám ale, že dvě třetiny miliardy dolarů představují silnou pohnutku.”

„A vás ani nezajímá, jak a proč jsme se pustili do stejného pátrání jako vy?” zeptal se Pitt.

Teď byla řada na Sarasonovi, aby se zasmál. „Stačila jen trocha přesvědčování, aby nám pan Gunn a kongresmanka Smithová ochotně sdělili všechno o Drakeovu kipu.”

„To ale nebylo zrovna moc moudré, mučit členku zákonodárného sboru Spojených států a náměstka ředitele státní vědecké agentury.”

„Rozhodně to ale přineslo výsledky.”

„Kde jsou mí přátelé a posádka?”

„Už jsem se divil, kdy asi přijdete na tuto otázku.”

„Chcete se dohodnout?” zeptal se Pitt, aniž by uhnul dravčímu pohledu, jímž se ho Sarason bez jediného mrknutí pokoušel zastrašit. Pronikavě mu ho opětoval. „Nebo chcete spustit muziku, aby začal tanec?”

Sarason potřásl hlavou. „Nemám důvod vyjednávat.

Nemáte mi co nabídnout a zřejmě nejste člověk, kterému bych mohl věřit. Všechny trumfy držím já. Zkrátka, pane Pitte, prohrál jste dřív, než jste mohl vynést karty.”

„V tom případě si můžete dovolit chovat se jako šlechetný vítěz a přivést mé přátele.”

Sarason v zamyšlení pokrčil rameny, zdvihl ruku a komusi jí pokynul. „To je to poslední, co pro vás můžu udělat, než na vás pověsím dost těžké závaží a hodím vás přes palubu.”

Čtyři ramenatí chlapi s temnou kůží, kteří vypadali jako vyhazovači najatí z místních lokálů, automatickými puškami vystrkali zajatce z průchodu a seřadili je na palubě za Sarasonem.

První na řadě byl Gordo Padilla, za ním Jesus, Gato a strojníkův pomocník, jehož jméno snad Pitt nikdy ani neslyšel. Tržné rány a zaschlá krev na jejich tvářích svědčily o úderech, které utržili, ale nikdo z nich nebyl nijak vážně zraněn. Gunn z toho nevyšel tak lehce. Z průchodu ho napůl vyvlekli. Byl surově zbitý a jak si Pitt stihl všimnout, měl krvavé skvrny na košili a hluboké odřeniny kolem zápěstí. A pak tu stála Loren, jejíž tvář mluvila sama za sebe, se rty a tvářemi naběhlými jako by ji pobodaly vosy. Vlasy měla zcuchané a na rukou i nohou jí vyvstávaly zarudlé podlitiny.

Tvářila se vzdorovitě, ale jen do chvíle, kdy spatřila Pitta, jak tu stojí také.

„Ach ne, Dirku,” vykřikla. „Oni tě také dostali!”

Gunn bolestně zdvihl hlavu a roztrženými, krvácejícími rty zamumlal: „Snažil jsem se vás varovat, ale…” Měl však příliš slabý hlas a dál mu už nebylo rozumět.

Sarason se bezcitně usmál. „Pan Gunn se vám zřejmě pokouší sdělit, že moji muži jeho i posádku přemohli, když jim laskavě dovolil nalodit se z najatého rybářského člunu se žádostí o možnost použít vaše rádio.”

Pittem lomcoval takový vztek, že se stěží držel, aby neskočil po těch, kdo tak brutálně přepadli jeho přátele, a nepokusil se jim to oplatit. Zhuboka se nadechl, aby nad sebou udržel kontrolu, a v duchu se zapřísahal, že ten chlap před ním za všechno jednou zaplatí. Ale ne hned. Jeho čas ještě přijde, hlavně teď neprovést žádnou hloupost.

Nenápadně se podíval k nejbližšímu zábradlí a odhadl jeho vzdálenost a výšku. Potom se opět obrátil k Sarasonovi.

„Nesnáším, když velcí silní chlapi bijí bezbranné ženy,”

pronesl téměř konverzačním tónem. „A proč? Místo, kde se nachází poklad, už pro vás není žádné tajemství.”

„To je pravda,” se spokojeným úsměvem odpověděl Sarason. „To zvíře, které hlídá zlato, jste objevili na vrcholku Cerro el Capirote.”

„Kdybyste si hloupě nehráli na schovávanou mezi mraky a slétli trochu níž, abyste se podívali zblízka, mohli jste ho také vidět na vlastní oči.”

Při posledních Pittových slovech se v korálkových očích mihl záblesk zvědavosti.

„Vy jste věděli, že vás sledujeme?” zeptal se Sarason.

„Je přece docela jasné, že po tom včerejším náhodném setkání jste začali náš vrtulník hledat. Řekl bych, že jste včera večer prohledávali všechna kotviště a vyptávali se tak dlouho, až vám někdo v San Felipe bezelstně ukázal cestu k našemu trajektu.”

“Jste opravdu prohnaný.”

„Ne tak docela. Udělal jsem chybu, že jsem vás přeceňoval. Nenapadlo mě, že budete jednat jako nezodpovědný amatér a začnete likvidovat konkurenci.

Zvlášť když to bylo naprosto zbytečné.”

Sarasonovy oči naplnil údiv. „O co vám jde, Pitte?”

„Všechno to bylo součástí plánu,” téměř žoviálně odpověděl Pitt. „Úmyslně jsem vás zavedl k pokladu.”

„To je nepokrytá lež.”

„Sedli jste na vějičku, příteli. Probuďte se. Proč myslíte, že jsem před návratem na loď vysadil doktorku Kelseyovou, Rodgerse a Giordina? Aby se nedostali do vašich špinavých rukou.”

„Dokud jste se nevrátil, nemohl jste vědět, že chceme vaši loď obsadit,” pomalu namítl Sarason.

„Ne s naprostou jistotou. Ale řekněme, že moje intuice pracovala přes čas. A pak je tu také skutečnost, že mi loď neodpovídala na rádiová volání.”

Sarasonovi přelétl po tváři křivý úsměv hyeny. „Byl to docela hezký pokus, Pitte. Byl by z vás vynikající spisovatel pohádek pro děti.”

„Vy mi nevěříte?” zahrál si Pitt na překvapeného.

„Ani slovo.”

„A co s námi chcete udělat?”

Sarason se na něj zadíval s výrazem zvrhlé radosti. „Jste mnohem naivnější, než jsem si o vás myslel. Sám dobře víte, co se s vámi stane.”

„Nezdá se vám, že příliš přeceňujete své štěstí, Sarasone? Jestli zavraždíte kongresmanku Smithovou, půjde vám po krku polovina americké policie.”

„Nikdo se o její vraždě přece nedoví,” řekl necitelně.

„Váš trajekt prostě půjde ke dnu se všemi osobami na palubě. Dojde k nešťastné nehodě, která nebude nikdy plně vysvětlena.”

„Ještě stále jsou tady ale Kelseyová, Giordino a Rodgers.

Jsou v bezpečí, živí a zdraví v Kalifornii a jsou připraveni o celé záležitosti informovat agenty FBI a celní správy.”

„Tady ale nejsme ve Spojených státech. Mexiko je suverénní země. Místní úřady zahájí rozsáhlé vyšetřování, ale nenajdou sebemenší důkazy nějaké nepravosti, bez ohledu na nepodložená obvinění vašich přátel.”

„Když je v sázce skoro miliarda dolarů, chápu, že si můžete místní policii koupit za velmi štědré úplatky.”

„Když jsme jim slíbili podíl na kořisti, nemohli se dočkat, aby se přidali k nám,” chlubil se Sarason.

„Když zvážím, kolik je ve hře, můžete si dovolit hrát si na ježíška.”

Sarason se zadíval na zapadající slunce. „Už se připozdívá. Myslím, že jsme toho napovídali dost.” Otočil se a vyslovil jméno, při kterém Pittovi přeběhl po zádech mráz.

„Tupaku, pojď se pozdravit s mužem, který z tebe udělal impotenta.”

Tupac Amaru vystoupil ze stínu jednoho ze strážců a postavil se před Pitta se zuby stejně vyceněnými jako má lebka na pirátské vlajce. Zadíval se na něj spokojeným, ale zároveň klinickým pohledem řezníka oceňujícího kus prvotřídního, mimořádně uzrálého hovězího.

„To vám říkám, že budete trpět stejně jako já,” pronesl zlověstně.

Pitt se nečekaně strnulým a pronikavým pohledem zadíval do nepřátelské tváře. Nepotřeboval nápovědu, aby si uvědomil, co se na něj chystá. Napjal tělo a pustil se do realizace plánu, který se mu v mysli zrodil už v okamžiku, kdy vystoupil z vrtulníku. Pohnul se směrem k Loren, ale postavil se trochu stranou a nenápadně se začal hluboce nadechovat.

„Jestli jste to byl vy, kdo zranil kongresmanku Smithovou, tak vás čeká smrt stejně jistě, jako že tu stojíte s tím svým pitomým úsměvem.”

Sarason se zasmál. „Ne, ne. Vy, pane Pitte, už nikoho nezabijete.”

„Ani vy. Dokonce i v Mexiku vás pověsí, pokud se najde svědek vašich vražd.”

„To sám přiznávám jako první.” Sarason se na Pitta zkoumavě zadíval. „Ale o jakém svědkovi to mluvíte?”

Odmlčel se a rukou ukázal na pusté moře. „Jak vidíte, nejbližší pevninou je tu holá poušť skoro dvacet kilometrů odtud a jediná loď v dohledu je náš člun upoutaný k pravoboku.”

Pitt zaklonil hlavu vzhůru a podíval se směrem k navigační budce. „A co takhle kormidelník?”

Všichni, kromě Gunna, jako na povel obrátili hlavy.

Nenápadně kývl na Pitta a začal zdvihat paži k prázdné kabině. „Schovej se, Pedro,” zakřičel. „Uteč a schovej se!”

Tři vteřiny Pittovi stačily. Tři vteřiny, aby uběhl čtyři kroky a přeskočil přes zábradlí do moře.

Dva ze strážců koutkem oka zahlédli náhlý pohyb, otočili se a reflexivně vypálili krátké dávky ze svých automatických zbraní. Stříleli ale vysoko a stříleli pozdě.

Pitt sebou mrštil do vody a zmizel v temné hlubině.

42 KAPITOLA

Pitt rozrazil vodu a zběsile rázoval rukama i nohama jako ďáblem posedlý. Jeho výkon by snad musel ocenit i výbor olympijských rozhodčích; rozhodně by si za mrštnost pod vodou zasloužil medaili. Voda byla teplá, ale vinou kalů naplavených řekou Colorado viditelnost pod hladinou klesla na méně než jeden metr. Rachot výstřelů se hustotou vody znásoboval a Pittovým uším zněl jako kanonáda.

Kulky narážely na hladinu moře a pronikaly pod ni s podivným zvukem zavíraného zdrhovadla. Když Pitt už narazil rukama na dno, srovnal tělo do vodorovné polohy, přesto ale zvířil erupci usazenin. Vzpomněl si přitom na poučení z dob služby u letectva, že projektily po půldruhém metru pod vodou ztrácejí počáteční rychlost. Pak už jen neškodně klesají ke dnu.

Když světlo nad hladinou náhle pohaslo, poznal, že právě minul levobok Alhambry a dostal se pod její trup.

Načasoval si to šťastně. Nastával příliv a loď se vznášela dva metry nad mořským dnem. Plaval pomalu a vytrvale šikmo směrem k zádi, kde doufal, že se dostane do stínu velkého lodního kolesa na pravém boku. Z plic vypouštěl jen minimální množství vzduchu, ale zásobu kyslíku už téměř vyčerpal a uvědomoval si, že začíná vidět rozmazaně, když najednou stín lodi skončil a nad sebou spatřil opět jasnou hladinu.

Na vzduch se vynořil asi dva metry za krytem kolesa na pravoboku. Nebylo pochyb, že riskuje odhalení, ale neměl na vybranou: buď to, nebo se utopit. Otázkou bylo, zda Sarasonovi pohůnci neprokoukli jeho hru a nepřeběhli sem z protější strany lodi. Zatím ale ještě stále slyšel sporadickou střelbu do vody na druhé straně, takže jeho naděje opět narostly. Ještě ho nemají, alespoň prozatím.

Pitt šlapal vodu a rychlými nádechy nasával čistý vzduch, vzápětí se ale hned znovu potopil, aby hledal alespoň dočasné bezpečí pod mocnými lodními kolesy.

Odhadl vzdálenost, která ho od nich dělila, pak natáhl ruce vzhůru a začal pomalu hmatat nad hlavou. Konečně se dotkl jednoho z pevných dřevěných ramen. Chytil se ho a vynořil hlavu nad vodu. Cítil se, jako by vnikl do velké stodoly se spoustou podpěr, paprskovitě směřujících všemi směry.

Pohlédl vzhůru na mocný kolový převod, pohánějící koleso. Byl to radiální typ, konstrukčně i funkčně blízký tomu, jaký sloužil ve starých pitoreskních vodních mlýnech a pilách. Pevné kované náboje kola, namontované na vodicí osu, měly ložiska osazená rameny, tvořícími desetimetrový poloměr kola. Jejich konce pak byly osazeny plochými lopatkami, které se točily stále dokolečka, nořily se do vody a svými zpětnými záběry poháněly loď kupředu. Celé zařízení, stejně jako další na protější straně, chránily obří kryty, zasazené do lodního trupu.

Pitt se pověsil na jednu z lopatek a vyčkával. Kolem nohou mu kroužilo malé hejno dotěrných skvrnitých mořských okounů. Ještě zdaleka nebyl mimo nebezpečí.

Nad sebou měl malá přístupová dvířka, která sloužila posádce při údržbě kolesa. Rozhodl se ale ještě zůstat ve vodě. Rozum mu radil, že by bylo osudnou chybou nechat se chytit, zrovna když poleze po ramenech kola, některým z dočasných cestujících, který s neklidným prstem na spoušti vyrazí z dvířek ven. Zdálo se mu lepší vyčkat v pozici, kdy se při prvním zvuku bude moci znovu ponořit pod hladinu.

Doléhal k němu dusot kroků, pobíhajících nahoře po palubě, občas podtržený třeskem výstřelů. Pittovi nikdo nemusel říkat, co Sarasonovi chlapi teď provádějí. Toulali se po svrchních otevřených palubách a stříleli na vše, co třeba jen náznakem připomínalo lidské tělo pod vodou. Křik hlasů bylo slyšet, ale slovům nerozuměl. Žádná větší ryba v okruhu padesáti metrů zřejmě neměla šanci přežít.

Cvaknutí zámku na služebních dvířkách se ozvalo přesně jak Pitt očekával. Ponořil se hlouběji do vody, až mu koukala jen polovina hlavy, a před každým pohledem shora zůstával ukrytý pod jednou z širokých lopatek.

Neholenou tvář, zírající přes koleso do vody, sice vidět nemohl, zato však tentokrát zcela hlasitě a srozumitelně slyšel hlas ozývající se za zády muže ve dvířkách; hlas, který už poznával až příliš dobře. Vlasy na šíji se mu zježily, když zaslechl Amarua. „Vidíš ho tam někde?”

„Není tu nic, jen ryby,” zachrčel zvěd ve dvířkách, jemuž se před očima mihli malí okouni.

„Nikde tady kolem nevyplaval. Jestli není mrtvý, musí se skrývat někde pod lodí.”

„Tam se nikdo schovat nemůže. Bylo by zbytečné hledat ho tam. Už jsme do něj nastříleli tolik olova, že bychom na jeho mrtvole mohli kotvit.”

„Dokud neuvidím jeho tělo, tak mi to nestačí,”

velitelským tónem pronesl Amaru.

„Jestli chcete jeho tělo,” odpověděl pistolník, který se už stahoval z dvířek, „tak popadněte lodní hák a prohrábněte s ním bahno. Jinak už ho nikdy neuvidíte.”

„Vraťte se na nákladní rampu na přídi,” nařídil Amaru.

„Rybářský člun se už vrací.”

Pitt zřetelně slyšel vrčení dieselmotoru a cítil čeření, vyvolané ve vodě jeho šroubem. Člun, který měl vyzvednout Sarasona a jeho žoldnéřskou bandu, přirazil k boku lodi.

Pittovi bleskla hlavou nejasná myšlenka, co asi jeho útěku říkají jeho přátelé, i když šlo vlastně o zoufalý pokus zachránit právě jejich životy.

Nic nešlo podle plánu. Sarason měl stále před Pittem dva kroky náskok.

Byl to Pitt, kdo dovolil, aby se Loren a Gunn dostali do rukou banditů. Byl to on, kdo hloupě neudělal nic proti únosu posádky trajektu. A byl to on, kdo jim odhalil tajemství Huascarova pokladu. Pokud by to tak vedl dál, Pitt by se nedivil, kdyby ho Sarasonovi poskokové zvolili čestným předsedou správní rady Solpemachaka.

Uplynula skoro hodina, než zvuky odjíždějícího rybářského člunu odezněly v dálce. Krátce poté následoval hluk motorů vrtulníku, startujícího z paluby trajektu, a bezesporu to byl vrtulník NUMA. Pitt se proklínal. Další dárek lumpům. Už se setmělo a na hladině se neodrážela žádná světla. Pittovi vrtalo hlavou, proč těm na palubě trvala evakuace lodi tak dlouho. Byl si naprosto jistý, že jeden nebo dva z nich tu zůstali, aby se o něj postarali, kdyby náhodou vstal z mrtvých. Amaru a Sarason nemohou ostatní pozabíjet, pokud nebudou mít naprostou jistotu, že je Pitt po smrti a nemůže nic vyzradit úřadům a zvlášť ne zpravodajským mediím.

Pitt měl pocit, že mu srdce zavalil balvan. Byl v naprosto nevýhodné situaci. Pokud Loren a Rudiho odvezli z Alhambry, potřeboval se co nejrychleji dostat na břeh a najít způsob, jak podat zprávu Giordinovi a celním úřadům v americkém pohraničním městě Calexico. Ale co posádka?

Musel si dát pozor, aby Amaru a jeho přátelé nezůstali na palubě. Mohli tam na něj čekat. Stačilo, aby jeden z nich zůstal v záloze a dohlédl, že si na mrtvého jen nehrál. Měli všechen čas, který potřebovali. Jemu prakticky nezbýval žádný.

Vzdal se dosavadní opory, převrátil se a znovu se potopil pod trup lodi. Zdálo se, že bláto na dně je teď blíž kýlu, než jak si pamatoval ze svého předchozího potápění. To mu ale nepřipadalo logické, ovšem jen do chvíle, kdy se přiblížil k boční podpalubní výpusti a ucítil silný tah nasávání. Pittovi nemusel nikdo vysvětlovat, že jsou zaplavovací ventily lodi otevřeny. Amaru se rozhodl postarat se o Alhambru a uložit ji na dno moře.

Otočil se a pomalu plaval k tomu konci lodi, kde nechal vrtulník. Znovu musel riskovat odhalení a vynořit se, aby pod převisem lodního trupu nabral druhý dech. Po víc než hodině a půl ve vodě si připadal úplně nabobtnalý a kůži měl svraštělou jako pětadevadesátiletý stařec. Nebyl nijak zvlášť unavený, ale cítil, že už vyčerpal dobrou pětinu svých sil.

Znovu se ponořil pod trup a zamířil k plochým kormidlům, která se po chvíli vynořila z kalné vody. Natáhl se, stiskl jedno z nich a opatrně zdvihl obličej z vody.

Nešklebila se tam na něj žádná potměšilá tvář a žádné zbraně mu nemířily mezi oči. Přidržoval se kormidla a volně splýval, aby si odpočinul a znovu nabral síly. Naslouchal, ale z paluby nahoře se neozval ani sebemenší zvuk.

Konečně se nadzvedl natolik, aby očima přehlédl přes vyvýšený okraj nájezdové a výjezdové rampy pro automobily.

Alhambra tonula v naprosté temnotě a vně ani uvnitř nespatřil jediné světlo. Paluby vypadaly klidně a opuštěně.

Jak se dalo čekat, vrtulník NUMA byl pryč. Páteří mu projel řezavý záchvěv strachu z neznámého nebezpečí. Bylo tu až příliš ticho: jako ve staré hraniční pevnosti těsně před útokem Apačů.

Dnešek mu dvakrát nepřál, uvědomil si Pitt. Jeho přátelé byli zajati a možná dokonce už po smrti. Takovou myšlenkou se nechtěl už dál zaobírat. Přišel o další letadlo agentury a ukradli mu ho stejní kriminálníci, kterým se snažil nastražit past. Loď se pod ním potápěla a byl si naprosto jistý, že jeden nebo víc zabijáků na něj číhá někde na palubě, aby se mu pomstili. Nejraději by se viděl někde jinde.

Nebyl si jistý, jak dlouho už tak visel na kormidle.

Možná to bylo pět, možná patnáct minut. Jeho oči už přivykly temnotě, ale jediné, co dokázal rozeznat v rozsáhlých prostorách pro automobily, byly nejasné odlesky chromovaných nárazníků a chladiče jeho pierce-arrowa.

Visel tam a vyčkával, jestli nezahlédne kradmý pohyb, nebo nezaslechne sebemenší utajovaný zvuk. Paluba a na ni navazující zející vnitřní prostory působily odpudivě. Musel však dovnitř, musel, pokud chtěl získat zbraň, jakoukoli zbraň, kterou by se mohl bránit chlapům rozhodnutým nadělat z něj syrové bifteky.

Pokud Amaruovi chlapi neprovedli ve starém přívěsu Travelodge profesionální prohlídku, snad ani neobjevili jeho spolehlivou pětačtyřicítku colt, schovanou v chladničce, v zásuvce na zeleninu.

Pitt sevřel okraj paluby a vytáhl se na ni. Celých pět vteřin mu pak trvalo přeběhnout volný prostor, otevřít dveře přívěsu a skočit dovnitř. Strojově přesným pohybem otevřel dveře chladničky a vytáhl zásuvku na zeleninu. Automatická pistole ležela tam, kde ji zanechal. Když sahal po své staré spolehlivé zbrani, na chvíli ho zalil pocit úlevy.

Netrval ale dlouho. Zbraň mu v ruce připadala lehká, až příliš lehká. Odsunul kryt a vyjmul zásobník. Byl prázdný a stejně prázdná byla i nábojová komora. S narůstajícím zoufalstvím a beznadějí prohledal skříňku vedle dřezu, kde skladoval kuchyňské nože. Byly pryč, stejně jako všechny příbory. Jedinou zbraní v přívěsu byla zřejmě nepoužitelná automatická pistole. Kočka a myš.

Někde na něj bezesporu číhají. Pittovi už bylo jasné, že Amaru si dává na čas, aby si s ním pohrál, dřív než ho rozseká a nahází kousky jeho těla přes palubu. Teď potřeboval Pitt chvíli na rozmyšlenou. Usadil se v temném přívěsu na postel a začal plánovat další kroky.

Pokud na palubě číhali Amaruovi zabijáci, bývali by ho mohli zastřelit, probodnout nebo umlátit palicí ještě než doběhl do přívěsu. Nic by jim nebránilo ani v tom, aby vtrhli dovnitř a skoncovali s ním tady. Amaru byl ale mazaný hombre, to musel Pitt, i když nerad, přiznat. Došlo mu, že Pitt je stále ještě naživu a že ze všeho nejdřív se pokusí dostat se k jakékoli dostupné zbrani. Prozíravě prohledal přívěs a pistoli v něm našel. Vybrat z ní náboje a nechat ji tam, to už ale byl jasný výraz sadismu. Byl to ale jen začátek veškerých muk a trápení, která Pittovi chystal, ještě než s ním bude hotov. Byl rozhodnutý Pitta zabít, ale teprve až z něj vyždímá duši.

Je potřeba začít tím nejdůležitějším, rozhodl se Pitt. Tam někde ve tmě na něj číhaly přízraky, chlapi rozhodnutí ho zabít. Podle nich byl bezbranný jako dítě a z potápějící se lodi neměl kam uniknout. A právě to si přál, aby si mysleli.

Pokud Amaru nepospíchal, on sám také neměl naspěch. Pitt ze sebe beze spěchu stáhl mokré šaty a promáčené boty a dosucha se vytřel ručníkem. Potom si oblékl tmavošedé kalhoty, černé bavlněné tričko a tenisky. Udělal si sendvič a v klidu ho snědl a zapil dvěma sklenicemi piva. Teď už se cítil jako znovuzrozený. Otevřel malou zásuvku pod postelí a prohlédl kožené pouzdro na pistoli. Náhradní zásobník zmizel, přesně podle očekávání. Byla tam však malá baterka a v rohu zásuvky nalezl plastikovou lahvičku, jejíž nálepka udávala, že obsahuje vitamínové přípravky. Zatřepal jí, a když to uvnitř zarachotilo, spokojeně se usmál. Odšrouboval víčko a vysypal si do dlaně osm nábojů ráže pětačtyřicet.

Teď už to vypadá lépe, pomyslel si. Dokonce i Amaruova mazanost měla své hranice. Pitt založil sedm nábojů do zásobníku a jeden do nábojové komory. Teď získal vlastní palebnou sílu a stará dobrá Alhambra se také nepotopí, jen co její kýl dosedne na mělké dno.

Vida, to je další důkaz Pittova zákona, pomyslel si: „Každý lump jednou udělá nějakou chybu.”

Podíval se na hodinky a zjistil, že od chvíle, kdy vstoupil do přívěsu, uběhlo už dvacet minut. Začal se hrabat v šatníku, a když konečně našel tmavě modrou lyžařskou kuklu, natáhl si ji přes hlavu. Z kalhot, přehozených přes opěradlo židle, vylovil švýcarský kapesní vojenský nůž.

Zatáhl za malý kroužek v podlaze a otevřel sklopná dvířka, která tam nechal přidělat, aby získal rezervní zavazadlový prostor. Vyjmul nákladní skříňku, položil ji stranou a protáhl se úzkým prostorem v podlaze. Vleže na palubě pod přívěsem upíral oči do tmy a naslouchal.

Neozval se ani zvuk. Jeho neviditelní pronásledovatelé byli dokonale trpěliví.

Klidně a rozhodně, jako metodický člověk, který má jasný cíl a o důsledcích svých činů ani v nejmenším nepochybuje, se Pitt vykutálel zpod přívěsu a jako fantom proběhl nedalekým otevřeným poklopem do světlíku a po žebříku do strojovny.

Pohyboval se opatrně a dával pozor, aby na sebe neupozornil náhlým pohybem nebo nepatřičným hlukem.

Nenechá se od Amarua chytit kvůli vlastní neopatrnosti.

O kotle, jejichž žár vyráběl páru pro pohon pístových motorů, se nikdo nestaral a vychladly už natolik, že se Pitt mohl holými prsty dotýkat jejich nýtovaných stěn, aniž by si spálil kůži. Pravou ruku s pistolí spustil dolů a levou, ve které držel baterku, natáhl do strany, jak jen to šlo. Pokud by po něm chtěl střílet někdo, komu by právě posvítil do očí, nepochybně by mířil do míst, odkud vycházelo světlo a kde by čekal protivníkovo tělo.

Strojovna mu připadala opuštěná, najednou však strnul.

Zaslechl slabý, nezřetelný zvuk, jako by se někdo pokoušel mluvit s ucpanými ústy. Pitt přejel paprskem baterky k mohutným podpěrám, přidržujícím klikové hřídele pohánějící kolesa lodi. Někdo tam byl a ne sám. Byli čtyři.

Gordo Padilla, jeho pomocník, jehož jméno se Pitt dosud nedověděl, a oba lodníci, Jesus a Gato, tam viseli hlavami dolů, pevně spoutaní, s ústy přelepenými izolační páskou a prosebným výrazem v očích. Pitt nalezl největší ostří kapesního nože, rychle je odřízl a uvolnil jim ruce, aby se mohli zbavit roubíků.

„Muchas gracias, amigo,” vydechl Padilla, kterému páska vytrhala alespoň deset vousů z kníru. „Sláva Panně Marii na nebesích, že jste tady. Právě se chystali podřezat nás jako ovce.”

„Kdy jste je viděli naposled?” tiše se zeptal Pitt.

„Není to víc než deset minut. Každou chvíli se mohou vrátit.”

„Musíte se dostat z lodi.”

„Ani nevím, kdy jsme přišli o záchranné čluny,”

odpověděl mu Padilla s neúčastným pokrčením ramen ve stylu maňana. „Člunové zdviháky zřejmě už naskrz zrezivěly a čluny shnily.”

„Umíte plavat?” zoufale se ho ptal Pitt. Padilla zakroutil hlavou. „Ne moc dobře. Jesus vůbec neumí plavat. Lodníci vodu dvakrát nemilují.” Pak se mu ve světle baterky náhle rozzářila tvář. „Je tam ještě malý člun pro šest mužů, upoutaný k zábradlí vedle kuchyně.”

„Tak doufejte, že se ještě udrží na vodě.” Podal Padillovi nůž. „Tímhle můžete člun odříznout.”

„A co vy? Vy s námi nejdete?”

„Dejte mi deset minut, abych se porozhlédl po ostatních.

Pokud je do té doby nenajdu, skočte do člunu a já se zatím pokusím odvrátit od vás pozornost.” Padilla ho objal. „Jste naše záchrana.” Bylo načase pohnout sebou.

Než vystoupil na horní palubu, Pitt se ponořil do vody, která stále rychleji zaplavovala podpalubí, a uzavřel kohouty čerpadel. Rozhodl se, že se nebude vracet ani světlíkem po žebříku, ani po schodech. Měl nepříjemný pocit, že Amaru odněkud pozoruje každý jeho krok. Vyšplhal po motoru na parní válec a po provazovém žebříku na vrchol nosníků a vystoupil na horní palubu přesně uprostřed mezi oběma vysokými komíny.

Z Amarua strach neměl. V prvním kole v Peru nad ním Pitt vyhrál proto, že ho Amaru odepsal jako mrtvého, když mu odřízl záchranné lano a hodil ho za ním do posvátné studně. Tenhle zabiják nebyl neporazitelný. Udělá další chybu, protože má mysl zamlženou vztekem a touhou po pomstě.

Pitt nejprve prohledal obě navigační kabiny a pak se vydal dolů. Ve velkém oddílu pro cestující nenašel po Loren a Rudim ani stopu a stejné to bylo i v lodní kuchyni a kajutách posádky. Pátrání šlo rychle.

Protože nevěděl, kdo nebo co na něj může vyrazit ze tmy, pohyboval se Pitt po lodi většinou po rukou a kolenou, plížil se z rohu do rohu jako krab a využíval každého úkrytu, který se mu naskytl. Loď vypadala opuštěně jako hřbitov, Pitt ale ani na chvíli nepropadl představě, že by ji vrazi opustili. Na pravidlech hry se nic neměnilo. Loren a Rudi Gunn byli z lodi odvezeni živí, protože Sarason měl víc než dost důvodů domnívat se, že Pitt je stále ještě naživu. Jeho chybou bylo svěřit vraždu muži zaslepenému touhou po pomstě. Amaru byl natolik vzteky bez sebe, že nedokázal k Pittovi přistupovat s rozvahou. Až příliš se těšil na to, jaká pekelná muka připraví muži, který ho zbavil jeho mužství.

Loren a Rudimu Gunnovi visel meč nad hlavou, ten ale neměl dopadnout dřív, než bude jasno, že s Pittem je prokazatelně a jednou provždy konec.

Deset minut uplynulo. Teď už tu neměl co do činění, jen něčím odvést pozornost, aby Padilla spolu se členy posádky mohli na člunu odpádlovat do tmy. Jakmile si bude jistý, že jsou v bezpečí, Pitt by se mohl pokusit doplavat na břeh.

Zachránilo ho, že hned v té chvíli, kdy zaslechl slabý zvuk bosých nohou běžících přes palubu, bleskově padl na ruce a kolena. Byl to starý fotbalový trik, který už moderní metody tréninku dávno vytlačily. Šlo o naprosto reflexívní pohyb. Kdyby se byl otočil, zamířil baterkou na temnou hmotu, která se na něj valila ze tmy, a stiskl spoušť, nejspíš by ho ostří mačety, které kolem něj prolétlo rychlostí roztočené letecké vrtule, připravilo o obě ruce a snad i o hlavu.

Muž, který se na něj vrhl z šera, už nedokázal zabrzdit, narazil koleny na zkroucené Pittovo tělo a nekontrolovatelně se řítil vpřed jako vystřelený z praku, až tvrdě narazil na palubu a mačeta mu odletěla stranou. Pitt se otočil na bok, zamířil světlo na útočníka a stiskl spoušť pistole. Zvuk výstřelu byl ohlušující. Kulka zasáhla zabijáka do hrudníku přesně v podpaží. Byl to smrtící zásah. Bylo slyšet jen rychlý vzdech, tělo na zemi se zachvělo a pak už se ani nepohnulo.

„Skvělá práce, gringo,” zahlaholil Amaruův hlas zesílený tlampačem. „Manuel patřil k mým nejlepším.”

Pitt se nenamáhal s odpovědí a v duchu rychle hodnotil situaci. Okamžitě mu bylo jasné, že Amaru ho sledoval krok za krokem od chvíle, kdy vstoupil na palubu. Věděli o něm, on však je nemohl spatřit. Hra skončila. Teď už jen mohl doufat, že se Padilla a ostatní už dokázali nějak nenápadně vytratit.

Už jen pro efekt vypálil další tři rány přibližně tím směrem, odkud vycházel Amaruův hlas.

„Samá voda,” zasmál se Amaru. „Dokonce ani nepřihořívá.”

Pitt pokračoval ve střelbě jednotlivými ranami vždycky po několika vteřinách, dokud nebyla zbraň prázdná.

Zdržovací taktika už dál k ničemu nevedla. Jeho situace se stala ještě nezáviděníhodnější, když Amaru nebo někdo z jeho lidí rozsvítil všechna navigační a palubní světla, v nichž zůstal všem na očích jako herec na jevišti v záři reflektorů.

Přitiskl se zády k pažení a zadíval se na zábradlí u lodní kuchyně. Člun byl pryč a přeřezaná lana volně visela.

Padilla a ostatní zmizeli ve tmě dřív, než se rozzářila světla.

„Udělám vám nabídku, jakou si zasloužíte,” přátelsky ho oslovil Amaru. „Vzdejte se, a zemřete rychle. Jestli se budete bránit, budete umírat pomalu a dlouho.”

Nepotřeboval žádného tlumočníka, aby pochopil, o co Amaruovi jde. Jeho vlastní možnosti byly poněkud omezené. Amaruův tón Pittovi připomínal onoho mexického banditu, který přemlouval Waltera Hustona, Humphreyho Bogarta a Tima Holta, aby se vzdali kopání zlata ve filmu Poklad na Sierra Madre.

„Zbytečně ztrácíte čas dlouhým rozmýšlením. Máme jiné…”

Dál už neměl Pitt chuť ho poslouchat. Bylo mu nad slunce jasnější, že se Amaru jen pokouší odvrátit jeho pozornost, aby se mezitím další z jeho zabijáků mohl nepozorovaně připlížit a vrazit mu nůž někam, kde to hodně bolí. Rozhodně neměl chuť stát se hříčkou v rukou bandy sadistů. Rozběhl se přes palubu a podruhé tento večer přeskočil boční pažení trajektu.

Během oněch patnácti metrů, které ho dělily od hladiny, by olympijský skokan do vody vykonal bůhvíkolik salt, vrutů a sklopek a také by si možná zlámal krk a několik obratlů při nárazu na usazeniny na dně pouhé dva metry pod hladinou. Pitt žádné podobné ambice neměl. Skočil přes zábradlí nohama napřed, srazil je k sobě a dopadl do vody jako dělová koule.

Amaru a jeho zbývající dva muži doběhli k okraji paluby a hleděli dolů.

„Vidíte ho někdo?” ptal se Amaru a zíral do temné vody.

„Ne, Tupaku, nejspíš se schoval pod lodí.”

„Voda začíná být kalná,” oznamoval další hlas, „Možná se zabořil do bláta.”

„Tentokrát mu nesmíme dát nejmenší šanci. Juane, tu krabici s granáty. Roztrháme ho na cucky. Házejte je tak na pět metrů od trupu, zvlášť ke kolesům.”

Pitt udělal ve dně pěkný kráter. Nedopadl tak tvrdě, aby si vážně ublížil, přesto ale zvířil mračno bláta. Vymanil se z něj a nikým nespatřen plaval pryč od Alhambry.

Měl strach, že jakmile se voda znovu pročistí, mohli by ho vrazi na palubě spatřit, nic takového však se nestalo.

Chladivá bríza od jihu lehce zčeřila hladinu a světla z lodi se od ní odrážela, ale nepronikala pod povrch.

Plaval pod vodou jak daleko to šlo, až už ho plíce začaly pálit. Když se vynořil, učinil tak jen velmi opatrně a doufal, že tmavá lyžařská maska zabrání, aby ho někdo na černé hladině zpozoroval. Po sto metrech už se dostal mimo dosah světel lodi. Sám jen stěží rozeznával temné postavy pohybující se po palubě. Divil se, že ještě nikdo nezačal střílet do vody. Pak náhle zaslechl temný výbuch, spatřil bílý sloupec vody stoupající z hladiny a pocítil náraz, který mu málem vyrazil dech.

Podvodní výbušniny! Snažili se ho zabít pomocí granátů.

V rychlém sledu ucítil další čtyři detonace. Naštěstí přicházely z míst kolem středu lodi, poblíž kolesa. Tím, že plaval pryč od jednoho z konců lodi, se Pitt vzdaloval hlavní síle výbuchů.

Stočil se a přitiskl kolena k hrudi, aby tak absorboval nejhorší sílu otřesů. Být o třicet metrů blíž, byly by ho omráčily do bezvědomí. A o šedesát metrů blíž by to z něj nadělalo kaši. Pitt se vytrvale vzdaloval lodi, až už výbuchy neměly větší sílu než stisk silné ženy.

Zahleděl se k jasné obloze a vyhledal na ní večernici, aby přibližně určil svoji polohu. Nejbližší pevninou bylo čtrnáct kilometrů vzdálené pusté pobřeží Zálivu. Odhodil lyžařskou masku a obrátil se na záda. Tváří k obloze poseté hvězdami začal pohodlně plavat na znak směrem k západu.

Pitt rozhodně neměl kondici na nějaké plavecké závody.

Po dvou hodinách začínal mít pocit, že při každém tempu zdvihá v rukou desetikilové závaží. Po šesti hodinách se svaly ozvaly takovou bolestí, jakou si dosud neuměl představit. Až konečně pocítil úlevu, když únava dokonce začínala zatlačovat veškerou bolest. Uchýlil se ke starému skautskému triku a stáhl si kalhoty, svázal nohavice v místech kotníků k sobě a přetáhl si je přes hlavu, aby se mu dobře dýchalo, a celkem pohodlně se tak vznášel, dokud si trochu neodpočinul. Než noc pokročila k ránu, podobných zastávek bylo víc a víc.

Nebylo ani pomyšlení na to, že by zastavil a nechal se nadnášet vodou, dokud ho za denního světla nezpozoruje nějaká rybářská loď. Představa Loren a Rudiho v Sarasonových rukou byla dostatečným stimulem, který ho hnal vpřed.

Hvězdy na východní obloze už bledly, když nohama narazil na dno, vynořil se z vody a zhroutil se na písčitou pláž, kde okamžitě usnul.

43 KAPITOLA

Ragsdale, pod dělnickou kombinézou navlečený do neprůstřelné vesty, přešel volným krokem k bočnímu vchodu malého skladiště, na jehož předním okně byla umístěna cedule s nápisem „K pronájmu”. Prázdnou tašku na nářadí, kterou nesl, odložil na zem, vytáhl z kapsy klíč a otevřel dveře.

Společný tým dvaceti agentů FBI a osmi celníků dokončoval uvnitř poslední přípravu razie do budovy Zolar International, stojící přímo na protější straně ulice. Přípravná skupina už předem informovala o chystané operaci místní policii a v celé průmyslové oblasti sledovala jakoukoli neobvyklou činnost.

Většina z mužů a také čtyř žen měla na sobě černé zásahové uniformy a byla vybavena automatickými zbraněmi, pouze skupinka profesionálních expertů na umělecké předměty a starožitnosti byla v civilu. Byli však obtíženi kufříky, nacpanými katalogy a fotografiemi zcizených uměleckých děl, která měla být zabavena.

Podle plánu se agenti hned po vstupu do budovy měli věnovat přesně stanoveným úkolům. První parta měla zajistit budovu a shromáždit všechny zaměstnance, druhá vyhledat veškeré zcizené předměty a třetí pátrat v kancelářských prostorách a v úředních listinách hledat jakoukoli stopu, vedoucí k loupežným operacím a nezákonným obchodům. Samostatně pracující skupina obchodníků s uměleckými předměty tu byla proto, aby zapakovala, odvezla a pečlivě uskladnila veškeré zabavené zboží. Úřad federálního prokurátora, který na případě spolupracoval s FBI i celníky, trval na tom, aby vše probíhalo bez problémů a s konfiskovanými předměty se zacházelo v sametových rukavičkách.

Agent Gaskill stál u operačního pultu velitelského stanoviště a při Ragsdaleově příchodu se obrátil a usmál.

„Pořád klid?”

„Nikde se nic ani nehne, jen zahradník dál seká trávník kolem budovy. Jinak je všude klid jako v kostele,” řekl agent FBI, který se mezitím posadil na plátěnou židli.

„Ti Zolarové jsou ale zatraceně prohnaní, když používají zahradníka jako stráž,” poznamenal Gaskill.

„Možná bychom si ho ani nevšimli, nebýt toho, že trávník seká tento týden už počtvrté.”

„A také toho, že náš odposlech v jeho walkmanovi a sluchatkách identifikoval rádiovou vysílačku,” doplnil ho Ragsdale.

„To je dobré znamení. Kdyby neměli co skrývat, proč by se uchylovali k takovým trikům?”

„Nenech se unést planými nadějemi. Operace ve skladu Zolarů mohou vypadat jakkoli podezřele, ale když tam před dvěma roky vkráčela FBI se soudním příkazem k prohlídce, nenašla ani ukradenou propisovačku.”

„S námi to bylo podobné. Když jsme přemluvili berní úřad k sérii daňových auditů, Zolarové z toho vyšli čistí jak čerstvě padlý sníh.”

Ragsdale kývnutím hlavy poděkoval jednomu ze svých lidí, jenž mu přinesl šálek s kávou. „Ať už nám to tentokrát vynese cokoli, bude to překvapení. Naše poslední razie skončila na tom, že jeden místní polda, kterého měli Zolarové na výplatní listině, jim dal tip.”

„Tak to můžeme být rádi, že neútočíme na tvrdě hájenou nedobytnou pevnost.”

„Máš něco od vašeho tajného informátora?” zeptal se Gaskill.

Ragsdale zakroutil hlavou. „Začíná si myslet, že jsme ho nasadili na nepravé místo. Zatím nenašel sebemenší náznak nezákonných obchodů.”

„V budově ani kolem ní se neobjevil nikdo jiný než zcela poctiví zaměstnanci. Žádné podezřelé zboží sem za poslední čtyři dny nedovezli, ani ho odtud neexpedovali. Nezdá se ti, že čekáme, až naprší a uschne?”

„Skoro to tak vypadá.”

Gaskill se na něj vážně podíval. „Nechceš si to ještě rozmyslet a odvolat zásah?”

Ragsdale mu pohled vrátil. „Ani Zolarové nejsou dokonalí. Někde v jejich systému se musí objevit skulinka a já vsadím svou kariéru na to, že je právě v té budově naproti.”

Gaskill se zasmál. „Tak já to táhnu s tebou, kámo, třeba až k předčasnému odchodu do důchodu.”

Ragsdale ukázal gesto rukou s palcem vzhůru. „Takže během osmi minut začneme, jak jsme si to plánovali.”

„Nevidím důvod, proč bychom to měli odvolat, ty snad ano?”

„Teď, když se Zolar spolu s dvěma bratry honí za pokladem někde na poloostrově a zbytek rodiny je v Evropě, máme nejskvělejší příležitost prohlédnout si to tady dřív, než se to dovědí jejich advokáti a než se na nás vrhnou hned u dveří.”

Dva agenti v malém náklaďáčku, zapůjčeném od galvestonské správy kanalizací, zastavili u obrubníku poblíž zahradníka, který ošetřoval záhon u Zolarovy skladištní budovy. Muž na sedadle spolujezdce stočil okénko a zavolal ven:

„Promiňte!”

Zahradník se otočil a tázavě se podíval na auto.

Agent se na něj přátelsky usmál. „Můžete mi povědět, jestli vám při posledních deštích nepřetékaly na příjezdové cestě kanalizační odtoky?”

Udivený zahradník vystoupil ze záhonu a přiblížil se k vozu. „Nevzpomínám si, že by tu přetékaly kanály,”

odpověděl.

Agent mu z okénka ukázal rozevřený plán městské části.

„A nevíte, jestli v některé okolní ulici neměli problémy s kanalizací?”

Jakmile se zahradník naklonil, aby si prostudoval mapu, agent ho náhle popadl rukou, strhl zahradníkovi z hlavy vysílačku a zároveň vyškubnul spojovací kablík, vedoucí od sluchátek a mikrofonu k napájecí baterii. „Federální policie,” vyštěkl agent. „Nehýbejte se a ani muk.”

Agent za volantem promluvil do mobilní vysílačky.

„Vzduch je čistý, pokračujte.”

Do budovy Zolar International nevtrhli federální agenti s onou rychlostí blesku jako při drogových zátazích, ani k tomu nepoužili síly. Nešlo ostatně o žádnou opevněnou a ozbrojenou pevnost. Část z nich pokojně obklíčila všechny východy z budovy a další klidně vešli hlavními dveřmi.

Pomocný a kancelářský personál firmy nejevil žádné známky strachu nebo neklidu. Spíš všichni vypadali udiveně a zmateně. Agenti je slušně ale rozhodně shromáždili v hlavních prostorách budovy, kde se k nim připojili dělníci ze skladištního a přepravního oddělení a umělečtí restaurátoři.

Nákladovými vraty vjely dovnitř dva autobusy, naložily personál Zolar International a odvezly ho k výslechu na velitelství FBI v nedalekém Houstonu. Celá tato část operace netrvala víc než čtyři minuty.

Okamžitě se do práce pustil i Ragsdalem vedený dokumentační tým, složený převážně z lidí od FBI obeznámených s metodami účetnictví. Prohledávali stoly, pátrali ve spisech a zkoumali každou transakci. Gaskill se svými celníky a profesionálními uměleckými experty začali katalogizovat a fotografovat tisíce uměleckých a starožitných předmětů uskladněných v budově. Byla to únavná a zdlouhavá práce, přesto ale nepřinesla žádné konkrétní důkazy o zcizeném zboží.

Krátce po jedné hodině odpoledne se Gaskill a Ragsdale usadili v Zolarové luxusní kanceláři, aby si porovnali poznámky o zvlášť luxusních předmětech. Vrchní agent FBI se ani v nejmenším netvářil šťastně.

„Tak to už zase začíná vypadat na velký malér, po kterém přijde spousta nepříjemné publicity a gigantická žaloba,” znechuceně se ozval Ragsdale.

„Nic nezákonného jste v dokumentech nenašli?” zeptal se Gaskill.

„Nic co by stálo za to. Na podrobný audit budeme potřebovat ještě alespoň měsíc, až pak zjistíme, jestli máme vůbec nějaký případ. A co jste vyhrabali vy?”

„Všechno, co jsme až dosud zkontrolovali, je čisté.

Nikde ani stopa po kradených věcech.”

Gaskill si povzdychl. „Nerad to přiznávám, ale už to vypadá tak, že Zolarové jsou zatraceně chytřeji než nejlepší spojené vyšetřovací týmy ve Spojených státech.”

O několik minut později do kanceláře vešli oba agenti, kteří společně s Gaskillem spolupracovali na chicagské razii u Rummela. Beverly Swainová a Winfried Pottle se chovali úředně a pracovně, nedokázali však skrýt lehký náznak úsměvu na rtech. Ragsdale s Gaskillem byli natolik zabráni do soukromé rozpravy, že si ani nevšimli, že oba mladší agenti nevešli do kanceláře hlavními dveřmi, ale ze sousední soukromé koupelny. „Máte chviličku, šéfe?” zeptala se Gaskilla Swainová.

„O co jde?”

„Myslím, že naše přístroje zaznamenaly existenci nějaké šachty, která vede pod budovu,” odpověděl Winfried Pottle.

„Co to říkáš,” spěšně se zeptal Gaskill. Ragsdale zvedl hlavu od poznámek.

„Jaké přístroje?”

„Hloubkový sonografický a radarový detektor, který jsme si půjčili od důlní školy v Coloradu,” vysvětlil Pottle.

„Podle jeho záznamů se pod podlahou skladiště nachází úzký prostor, který vede někam do hloubky.”

Mezi Ragsdalem a Gaskillem náhle přeskočil jemný paprsek naděje. Oba vyskočili na nohy. „Víte, kde hledat?”

zeptal se Ragsdale.

Pottle a Swainová už dál neskrývali triumfální úsměv.

Swainová přikývla a Pottle odpověděl. „Napadlo nás, že jakýkoli průchod, vedoucí do tajných prostor, musí začínat nebo končit v Zolarové soukromé kanceláři a musí mít spojovací tunel v místech, která mu budou snadno dostupná, ale kde ho nikdo nemůže pozorovat.” „Soukromá koupelna,”

napadlo Gaskilla.

„Celkem příhodné místo,” potvrdila Swainová. Ragsdale se zhluboka nadechl. „Ukažte to.” Pottle a Swainová je vedli do prostorné koupelny s mramorovou podlahou, starožitným umyvadlem, komodou a věšáky a týkovým obložením ze staré jachty na zdech. Ukázali na moderní zapuštěnou vanu, jež zřejmě nezapadala do rámce podstatně staršího vybavení.

„Šachta začíná pod vanou,” ukázala jim Swainová.

„Víte to jistě?” skepticky se tázal Ragsdale.

„Sprchový kout by mi připadal jako mnohem vhodnější místo pro instalaci výtahu.”

„To nás nejdřív také napadlo, ale podle přístrojů je pod podlahou ve sprše jen neporušený beton a pevná zem.”

Pottle vytáhl dlouhý válcovitý senzor, kabelem připojený ke kompaktnímu počítači s výstupní tiskárnou. Zapojil přístroj a koncem senzoru přejel těsně nad dnem vany.

Světla na počítači se na několik vteřin rozblikala a za chvíli se z tiskárny na jeho horní straně začal odvíjet kotouč papíru. Když se pohyb papíru zastavil, Pottle ho odtrhl a přidržel ho všem k nahlédnutí.

Uprostřed jinak čistého listu se od jednoho konce ke druhému táhl černý pruh.

„O tom se nedá pochybovat,” konstatoval Pottle. Je to šachta, která má stejné rozměry jako vana, a klesá do podzemí.”

„A je ten váš elektronický zázrak opravdu přesný?”

vyslýchal Ragsdale.

“Je to stejný typ, jaký loni pomohl odhalit dosud neznámé chodby a prostory pod pyramidami v Gíze.”

Gaskill beze slova sestoupil do vany. Chvíli manipuloval se sprchovací hubicí, ta však zjevně sloužila jen k nastavení síly a směru proudu vody. Usadil se v sedací části, která byla dost velká na to, aby se na ni vešly čtyři osoby. Otočil pozlacenými kohoutky teplé a studené vody, žádná však nezačala téct.

Se širokým úsměvem vzhlédl k ostatním. „Myslím, že jsme na správné cestě.”

Pak začal ze strany na stranu přehazovat páčku, která zatlačovala a zdvihala zátku ve dně vany. Nedělo se nic.

„Zkuste otočit tryskou,” navrhla Swainová.

Gaskill jednou svou mocnou tlapou uchopil pozlacenou trysku a lehce jí pootočil. K jeho nemalému překvapení se pohnula a vana začala pomalu klesat pod podlahu koupelny.

Při zpětném otočení trysky se vana znovu vrátila do původní polohy. Věděl to, věděl, že tahle hloupá malá vodní tryska a tahle pitomá vana představují klíč, který pomůže svrhnout celou Zolarovu organizaci a jejich šéfy dostat na hodně dlouhou dobu pod zámek. Gestem k sobě pobídl ostatní a radostně je vyzval: „Svezete se dolů?”

Neobyčejný výtah klesal téměř půl minuty, až se nakonec zastavil v další koupelné. Pottle odhadoval, že sestoupili asi o dvacet metrů. Z koupelny vyšli do kanceláře, která byla téměř přesnou kopií oné nahoře. Světla sice svítila, nikdo však tady nebyl. S Ragsdalem v čele malá skupinka agentů rozrazila dveře kanceláře a před sebou spatřila plochu obrovského skladiště plného uloupených uměleckých předmětů a starožitností. Velikost prostor a obrovský inventář v nich jim na chvíli vyrazily dech. Gaskill to zhruba odhadl na deset tisíc kusů, zatímco Ragsdale vklouzl do skladiště a pustil se do jeho rychlé obhlídky.

Během pěti minut byl zpátky.

„Jsou tam čtyři muži s vysokozdvižným vozíkem, zrovna ukládají do dřevěné bedny bronzovou sochu římského legionáře. Je to asi v polovině čtvrté uličky. Naproti, na druhé straně v uzavřené části, jsem napočítal šest lidí, mužů i žen, a zřejmě tam funguje padělatelská dílna. Z jižní zdi vede tunel, řekl bych do sousední budovy, která slouží jako zástěrka pro příjem a výdej kradeného zboží.”

„A zřejmě ji musí používat ilegální zaměstnanci na cestě dovnitř a ven,” poznamenal Pottle.

„Bože, to je ale trefa,” vydechl Gaskill. „Už odtud jsem rozeznal čtyři uloupené kousky.”

„Zatím bychom měli zůstat uvnitř,” tichým hlasem navrhl Ragsdale, „dokud shora nepovoláme posily.”

„Hlásím se jako dobrovolník na přívozu,” nabídla se Swainová. „Která ženská by si dala ujít příležitost sedět v tak nóbl vaně a vozit se v ní z poschodí do poschodí.”

Jen co odešla do koupelny, postavil se Pottle na stráž u dveří do skladištního prostoru, zatímco Gaskill s Ragsdalem se pustili do pátrání v Zolarové podzemní kanceláři. Ve stole nenašli nic zajímavého, tak obrátili pozornost na prohlídku sousední komory. To, po čem pátrali, našli velmi brzy za vysokou knihovnou na boku, která se otáčela na malých kolečkách. Když ji odsunuli, objevila se dlouhá úzká místnost, od podlahy ke stropu zaplněná starými dřevěnými skříněmi. Každá z nich obsahovala v abecedním pořádku seřazené slohy spisů, v nichž byly zaznamenány veškeré nákupy a prodeje Zolarovy rodiny už od roku 1929.

„Tady to je,” utrousil Gaskill, naplněný obdivem. „A je tady všechno.” Začal vytahovat spisy ze skříně.

„To je neuvěřitelné,” souhlasil Ragsdale, který prohlížel složky z další skříně asi uprostřed řady. „Celých šedesát devět let si vedli záznamy o každém ukradeném, propašovaném nebo padělaném kousku, včetně finančních a osobních údajů o kupcích.”

„Ježíši,” zasténal Gaskill. „Na tohle se pojď podívat.”

Ragsdale si od něj vzal podávanou složku a přelétl první dvě strany. Když zvedl oči, ve tváři se mu zračil naprostý úžas.

,Je to tak, Michelangelova socha krále Šalamouna v Einsteinově muzeu renezančního umění v Bostonu je padělek.”

„A zatraceně dobrý, soudě podle počtu expertů, co potvrdili autenticitu.”

„Jenže tehdejší kurátor o tom věděl.”

„Samozřejmě,” poznamenal Gaskill. „Zolarové mu udělali nabídku, kterou nemohl odmítnout. Podle téhle zprávy vyměnili deset mimořádně vzácných etruských plastik ilegálně vykopaných v severní Itálii a propašovaných do Spojených států, spolu s falešným králem Šalamounem, za originální sochu. Protože padělek byl tak dokonalý, že se nedal odhalit, kurátor se pro všechny mecenáše a patrony stal hrdinou, který rozšířil muzejní sbírky. Stačilo prohlašovat, že zajistil anonymní finanční zdroje, za které se nákup uskutečnil.”

„To by mě zajímalo, kolik takových případů padělků v muzeích tu ještě najdeme,” utrousil Ragsdale.

„Mám dojem, že tohle je jenom špička ledovce. Tady ty spisy obsahují tisíce a tisíce záznamů o kšeftech, při nichž kupující zavírali oči, aby neviděli, odkud ty věci pocházejí.”

Ragsdale se zasmál. „Chtěl bych být myška schovaná ve zdi prokurátorovy kanceláře, až zjistí, že jsme mu přidělali na deset let práce.”

„Ty asi neznáš federální prokurátory,” poznamenal Gaskill. „Až před nimi začnou defilovat všichni ti bohatí podnikatelé, politici, sportovní a filmové hvězdy, kteří po léta vědomě kupovali horké zboží, budou si myslet, že už jsou po smrti a dostali se do nebe.”

„Možná bychom si to s tím odhalením měli ještě jednou rozmyslet,” nadhodil Ragsdale.

„Co se ti to zas honí hlavou?”

„Víme, že Joseph Zolar a jeho bratři Charles Oxley a Cyrus Sarason jsou v Mexiku, kde je nemůžeme zadržet a strčit za mříže bez spousty právních tahanic. Je to tak?”

„Poslouchám.”

„Takže se o této části razie nebudeme před nikým šířit,”

vysvětloval Ragsdale. „Podle všeho nemají zaměstnanci v legální části podniku nejmenší tušení o tom, co se děje tady dole. Zítra je pustíme zpátky do práce, jako bychom zas nenašli nic. Všechno zůstane při starém. Jinak, kdyby Zolarové dostali echo, že jsme jejich podnikání udělali přítrž a že prokurátor na ně chystá žalobu, ukryli by se nám v nějaké zemi, odkud bychom je už nevytáhli.”

Gaskill si zamyšleně mnul zátylek. „To ale nebude jednoduché, utajit to před nimi. Předpokládám, že jako všichni obchodníci na cestách jsou v každodenním spojení s firmou.”

„Vytáhneme na ně všechny triky, které máme v zásobě,”

zasmál se Ragsdale. „Nasadíme spojovatelky, které budou tvrdit, že se při stavebních pracích poškodil koaxiální kabel.

Budeme jim posílat falešné zprávy z jejich vlastních faxových linek. Zaměstnance, které jsme odvezli za katr, strčíme k ledu. S troškou štěstí se nám povede oblafnout Zolary alespoň na osmačtyřicet hodin a mezitím si vymyslíme trik, jak je dostat přes hranice.”

Gaskill se na Ragsdalea zadíval. „Ty ale rád hraješ hodně vysoké hry, nemám pravdu?”

„Vsadím manželku a děti na trojnohého koně, pokud tu není naděje zarazit to těmhle podvodníkům jednou provždy.”

„Takové sázky se mi líbí,” ušklíbl se Gaskill. „Pustíme se do toho.”

44 KAPITOLA

Většina z vesnického klanu Billyho Yumy, čítajícího sto sedmdesát šest osob, si na živobytí vydělávala pěstováním tykví, kukuřice a fazolí; další sbírali dřevo jalovcových a manzanitových keřů a prodávali ho na stavbu plotů nebo na otop. Novým zdrojem příjmů se pro ně stalo i jejich starobylé keramické umění. Některé montolské ženy ještě stále dokázaly vytvářet elegantní nádoby, po kterých díky zájemcům o indiánské památky v poslední době stoupal zájem.

Poté, co se patnáct let pronajímal jednomu velkému rančerovi jako honák, si Yuma konečně našetřil dost peněz, aby mohl začít na vlastní malé farmě. V porovnání s většinou ostatních domorodců, žijících v severní části poloostrova Baja California, se Yumovi a jeho ženě Polly dařilo celkem dobře: ona vypalovala nádobí, on choval dobytek. Po poledním jídle, tak jako každý den, osedlal Yuma svou plavou klisnu a vyjel na obhlídku stáda, podívat se po nemocných nebo zraněných kusech. V tomto drsném a nehostinném kraji, s četnými rozeklanými skálami a strmými říčními koryty, se neopatrný býček mohl velmi snadno pohmoždit.

Rozhlížel se právě po jednom zatoulaném teleti, když spatřil cizince přicházejícího po úzké stezce vedoucí k jeho vsi.

Muž, procházející pouští, působil divně. Na rozdíl od turistů a lovců neměl na sobě nic než své šaty - žádný batoh, žádnou polní láhev, dokonce ani klobouk, který by ho chránil před odpoledním sluncem. Bylo na něm znát, že je unavený až do morku kostí, přesto však šel rozhodným, rychlým krokem jako někdo, kdo pospíchá za jasným cílem.

Billyho se zmocnila zvědavost a tak dočasně přerušil hon za ztraceným teletem a rozjel se vyschlým korytem potoka směrem ke stezce.

Od chvíle, kdy se probudil ze spánku, do něhož upadl v naprostém vyčerpání, ušel už Pitt čtrnáct kilometrů pouští.

Snad ještě v tuto chvíli by byl mrtvý pro celý svět, kdyby ho neprobudil nějaký divný pocit. Zamrkal, otevřel oči a spatřil malou skalní ještěrku, jež se mu krčila na paži a dívala se na něj. Setřásl malého vetřelce a podíval se na hodinky. Když zjistil, že prospal půlku dopoledne, byl to pro něj šok.

Ve chvíli, kdy se vzbudil, se slunce už opíralo do pouště, ale teplota se držela na přijatelné třicítce. Pot mu na těle rychle usychal a poprvé zatoužil po vodě. Olízl si rty a chutnaly slaně po mořské vodě, v níž plaval. Přestože bylo horko, ovanul ho chladný vztek na sebe sama, že prospal čtyři nedocenitelné hodiny. Měl strach, že pro jeho přátele, kteří museli zakoušet veškerá příkoří, jaká si na ně Sarason a jeho sadisté vymysleli, to představovalo věčnost. Jediným jeho úkolem teď bylo zachránit je.

Rychle se smočil ve vodě, aby se osvěžil, a pak zamířil na západ napříč pouští směrem k mexické dálnici číslo 5, vzdálené dvacet nebo třicet kilometrů. Jen co dorazí na betonovou vozovku, bude si moci stopnout auto do Mexicali a odtud přejít hranici do Calexika. Tak vypadal jeho plán, pokud ovšem místní telefonní společnost moudře a laskavě nerozmístila telefonní budky ve stínu meskitových stromů.

Zahleděl se na Cortezovo moře a naposledy také na Alhambru v dáli. Zdálo se, že starý trajekt spočívá ve vodě až po zábradlí, usazený v blátě v pásmu mělčin. Jinak se zdál být v pořádku.

Loď vypadala opuštěně. V dohledu nebyly žádné pátrací čluny nebo vrtulníky, které by sem vyslali horlivý Giordino a celníci od hranic na severu. Ne že by na tom záleželo.

Žádnou pátrací skupinu, která by se vydala na průzkumný let k lodi, by zřejmě ani nenapadlo hledat někoho uprostřed pouště. Rozhodl se vyrazit na cestu.

Za pochodu pustou krajinou si udržoval stabilní tempo sedmi kilometrů za hodinu. Připomnělo mu to pouť napříč Saharou v severním Mali, kterou s Giordinem absolvovali před dvěma roky. Snad už jen minuty je dělily od smrti ve žhoucím pekle spalujícího slunce bez vody. Zachránil je teprve objev záhadného vraku letadla, z něhož se jim podařilo sestavit plachetnici na kolečkách a na ní se zachránit.

V porovnání s onou zkušeností to tentokrát byla procházka zábavním parkem.

Měl za sebou již dvě hodiny cesty, když dorazil na prašnou pěšinu a vydal se po ní. Po další půlhodině spatřil muže, jenž seděl obkročmo na koni na okraji cesty. Pitt k němu došel a zdvihl ruku na pozdrav. Jezdec se na něj zahleděl léty a sluncem znavenýma očima. Tvář měl strohou, jako by ji před léty někdo vytesal do pískovce.

Pitt si prohlížel cizince, jenž měl na sobě slaměný klobouk se širokým lemem po stranách obráceným vzhůru, bavlněnou košili s dlouhými rukávy, obnošené džínové kalhoty a sešmaťchané kovbojské boty. Na černých vlasech pod kloboukem se dosud neprojevovaly sebemenší známky šedivění. Byl nevelký a štíhlý a mohlo mu být cokoli mezi padesátkou a sedmdesátkou. Kůži měl opálenou do bronzova a zvrásněnou jako valchu na praní. Ruce, v nichž držel uzdu, byly potažené tuhou kůží a poznamenané léty tvrdé práce. Podle Pitta to musel být jeden z těch vytrvalých typů, schopných až neuvěřitelně splynout s nehostinným prostředím.

„Dobré odpoledne,” slušně ho oslovil Pitt. Tak jako většina příslušníků jeho kmene, Billy ovládal dva jazyky. Se svými blízkými, v rodině a s přáteli mluvil rodnou montolštinou a s cizinci španělsky. Za svých cest přes hranice, kde prodával dobytek a zařizoval nákupy, si ale osvojil i hodně z angličtiny. „Uvědomujete si, že procházíte chráněnou indiánskou oblastí?” zeptal se stoicky.

„Promiňte, to jsem nevěděl. Vyplavilo mě to na pobřeží Zálivu a teď bych rád dorazil na dálnici a k telefonu.”

„Vy jste přišel o loď?”

„Ano,” ujistil ho Pitt. „Dalo by se to tak říct.”

„Máme telefon v našem kmenovém domě. Rád vás tam vezmu.”

„To by bylo laskavé.”

Billy natáhl ruku. „Naše vesnice je nedaleko. Můžete jet na koni za mnou.”

Pitt zaváhal. Vždycky dával přednost mechanickým dopravním prostředkům. Podle něj byla čtyři kola spolehlivější než čtyři kopyta. Koně se podle něj hodili jedině jako pozadí k filmovým westernům. Nebyl na tom ale tak, aby darovanému koni mohl koukat na zuby. Chopil se Billyho ruky a překvapilo ho, jakou silou a bez sebemenší námahy ten šlachovitý malý chlápek vytáhl jeho dvaaosmdesát kilo na koňský zadek za sebou.

„Mimochodem, já jsem Dirk Pitt.”

„Billy Yuma,” odpověděl mu jezdec, ruku mu ale nenabídl.

Půl hodiny jeli bez hlesu, až dorazili na osamělý kopec, celý obrostlý jukou. Sjeli do malého údolí, jímž protékal mělký potok, a minuli starou španělskou misii, kterou indiáni, odmítající nové náboženství, zničili už před třemi stoletími. Zbyly tu jen zhroucené hliněné zdi a malý hřbitov opodál. Hroby Španělů u vrcholku kopce byly už dávno zarostlé a zapomenuté. O něco níž byla podstatně mladší pohřebiště lidí z města. Zvlášť jeden náhrobní kámen upoutal Pittovu pozornost. Sjel z koňského zadku a vydal se k němu.

Písmena, vytesaná do zvětralého kamene, byla dosud zřetelná a čitelná.

Patty Lou Cuttingová

2/11/24-2/3/34

Nechť slunce je k tobě laskavé a vřelé.

I v nejtemnější noci hvězdy svítí.

Z nejkalnějšího rána znovu vzejde zář.

A soumrak až padne, Bůh povede tě dál.

„Kdo to byl?” zeptal se Pitt.

Billy Yuma jen zakroutil hlavou. „Nevědí to ani staří.

Říkají, že hrob za noci vykopali nějací cizinci.”

Pitt chvíli postál a pozoroval volný výhled na Sonorskou poušť. Lehká bríza ho příjemně chladila v týle. Oblohou kroužil rudoocasý jestřáb a pozorně sledoval svůj revír.

Takové hory a písky, divocí zajíci, kojoti a kaňony dokáží odpuzovat i inspirovat. Tohle je místo, kde umřít a být pohřben, pomyslel si. Nakonec se odvrátil od místa posledního odpočinku Patty Lou a mávl na Yumu. „Zbytek už dojdu po svých.”

Yuma mlčky přikývl a vyjel napřed a kopyta jeho koně zviřovala jemné obláčky prachu.

Pitt ho následoval dolů kopcem směrem ke skromné farmářské a pastevecké osadě. Minuli potok, na jehož břehu tři dívky ve stínu bavlníku praly prádlo. Přestaly a se zvědavostí vlastní jejich věku se po něm dívaly. Zamával jim, jeho pozdrav však ignorovaly a vrátily se k praní a Pittovi to připadalo, že téměř obřadně.

Jádro montolské komunity tvořilo několik domů i větších budov. Některé byly postaveny z meskitových větví spojených blátem, pár bylo dřevěných, ale většina z betonových tvárnic. Jediné vlivy moderní doby tu představovaly větrem ošlehané dřevěné sloupy nesoucí elektrické a telefonní dráty, několik otlučených pick-upů, které vypadaly jako že horko těžko unikly drtiči na vrakovišti, a jedna satelitní anténa. Yuma dovedl koně k malé budově, ze tří stran otevřené. „To je náš kmenový dům,” řekl. „Telefon je uvnitř. Budete muset platit.”

Pitt se usmál, prohledal svou stále ještě promočenou peněženku a vylovil z ní telefonní kartu. „Bez problému.”

Yuma přikývl a zavedl ho do malé kanceláře, vybavené jedním stolem a čtyřmi skládacími židlemi. Telefon ležel na dlaždicové podlaze v uzoučké budce.

Operátorka se ozvala po sedmnáctém zazvonění. „Sí, por favor?

„Chtěl bych uskutečnit hovor na úvěrovou kartu.”

„Ano, pane. Uveďte prosím číslo karty a číslo, na které chcete volat,” odpověděla mu plynulou angličtinou.

„Tak alespoň v něčem mi dnes přeje štěstí,” zazářil Pitt, když slyšel srozumitelnou řeč.

Mexická operátorka ho spojila s americkou a ta ho přepojila na informace, kde získal číslo kanceláře celníků v Calexiku. Pak už se dovolal. Odpověděl mu mužský hlas.

„Celní služba, přejete si?”

„Rád bych se spojil s Albertem Giordinem z Národní agentury pro podmořský výzkum.”

„Moment, spojím vás. Je právě v kanceláři agenta Stargera.”

Dvakrát to zapraskalo a pak se ozval hlas, jenž zněl jako ze sklepení. „Starger.”

„Tady Dirk Pitt. Je někde poblíž Al Giordino?”

„Pitte, jsi to vážně ty?” nevěřícně mu odpověděl Curtis Starger. „Kdes byl? Zburcovali jsme nebe i peklo, jak jsme se snažili donutit mexické námořnictvo, aby našlo vaši loď.”

„S tím si nelam hlavu, jejich místního velitele si nejspíš koupili Zolarové.”

„Vydrž chvíli. Giordino stojí vedle mě, spojím ho s paralelkou.”

„Jsi tam, Ale?” zeptal se Pitt.

„Rád tě zas slyším, chlape. Zdá se, že se něco zvrtlo.”

„Jen ve stručnosti. Naši přátelé z Peru mají Loren a Rudiho. Posádce jsem pomohl utéct na záchranném člunu.

Povedlo se mi doplavat na břeh. Volám tě z indiánské vesnice v poušti na sever od San Felipe a asi třicet kilometrů na západ od místa, kde leží Alhambra napůl potopená v blátě.”

„Vypravím tam jeden z našich vrtulníků. Potřebuji ale znát jméno vesnice, kvůli pilotovi.”

Pitt se obrátil k Billymu Yumovi. „Jak se to tady jmenuje?”

Yuma přikývl. „Kaňon Ometepec.”

Pitt zopakoval jméno, podrobněji poreferoval o událostech posledních osmnácti hodin a zavěsil. „Přátelé si mě tu vyzvednou,” oznámil Yumovi.

„Autem?”

„Vrtulníkem.”

„To ale musíte být důležitý člověk.”

Pitt se zasmál. „O nic důležitější než starosta vaší vesnice.”

„Žádný starosta. Kmenové záležitosti u nás rozhodují stařešinové.”

Kolem prošli dva muži s oslem, zavaleným větvemi manzanity. S Yumou si pouze vyměnili pohled. Nikdo z nich se neusmál, nikdo ani nepokynul rukou.

„Vypadáte unaveně a jistě máte i žízeň,” řekl Pittovi Yuma. „Pojďte k nám domů. Žena vám udělá něco k jídlu, zatímco budete čekat na přátele.”

Byla to ta nejlepší nabídka, jakou Pitt za celý den dostal, a tak se jí vděčně chopil.

Manželka Billyho Yumy, Polly, byla mohutná žena, ale svou váhu nesla lépe než kterýkoli muž. Měla kulatou vrásčitou tvář s mimořádně velkýma, temně hnědýma očima, a i když už byla ve středních letech, vlasy měla černé jak havraní peří. Činila se kolem dřevem vytápěné plotny, umístěné pod otevřeným přístřeškem v sousedství jejich domu z betonových cihel. Indiáni, žijící v pouštích amerického Jihozápadu, dávají stínu a otevřenému prostoru takové ramady, kde se vaří i jí, přednost před uzavřeným a nevětratelným interiérem svých domů. Pitt si povšiml, že střecha ramady byla zkonstruována ze žebroví vysokých kaktusů saguaro a podepřena kůly z meskitových stromů, propletenými ostnatými lodyhami okotily.

Pitt vypil pět pohárů vody, nabírané z velké olly -

hliněné nádoby, jejíž porézní povrch byl stále orosený a udržoval tak její obsah trvale chladný. Potom ho Polly nakrmila drobně sekaným vepřovým masem se zapečenými fazolemi a smaženými kaktusovými poupaty, které mu chuťově připomínaly ibišek. Tortily byly vyrobeny z meskitových bobů, rozemletých na nasládlou mouku. Pozdní oběd završilo víno, ochucené plody saguara. Pitt marně vzpomínal, kdy jedl něco tak lahodného. Polly toho mnoho nenamluvila, a když utrousila pár slov, byly určeny Billymu a byly španělsky. Pittovi se sice zdálo, že v jejích velkých hnědých očích rozeznal záblesky smyslu pro humor, vystupovala ale vážně a odtažitě.

„Dvakrát veselo tu ale nemáte,” nadhodil Pitt, aby začal hovor.

Yuma smutně potřásl hlavou. „Smutek padl na náš lid i na další vesnice našeho kmene, když nám byly ukradeny naše nejposvátnější náboženské předměty. Bez nich nemohou naši synové a dcery vejít do dospělosti. Od té doby, co modly zmizely, trápí nás jedno neštěstí za druhým.”

„Dobrý bože,” vydechl Pitt. „Snad ne Zolarové?”

„Kdo, seňore?”

„Rodina mezinárodních lupičů, která už rozkradla polovinu všech objevených památek.”

„Mexická policie nám říká, že modly nám ukradli američtí amatérští sběratelé, kteří kopou na indiánské půdě a prodávají naše památky za peníze.”

„Je to dost pravděpodobné,” odpověděl Pitt. „Jak vypadaly ty vaše posvátné idoly?”

Yuma napřáhl ruku a podržel ji přibližně metr nad zemí.

„Byly asi takhle vysoké a jejich tváře vyřezali naši předkové před stoletími z kořenů bavlníkového keře.”

„Je skoro jisté, že vaše bůžky koupili Zolarové od amatérů za babku a potom je nějakému bohatému sběrateli prodali za vysokou cenu.”

„Ti lidé se jmenují Zolarové?”

„Je to jejich rodinné jméno. Působí také v tajné organizaci, které se říká Solpemachaco.”

„O tom jsem nikdy neslyšel ani slovo,” namítl Yuma.

„Co to znamená?”

„Bájný incký had s několika hlavami, který dohlíží na hroby.”

„O tom jsem neslyšel.”

„Myslím, že má něco společného také s další bájnou příšerou Peruánců, které se říká Demonio del Muertos a jež střeží jejich podsvětí.”

Yuma se zamyšleně zahleděl na své upracované ruce.

„My také máme legendárního démona podsvětí, který dává pozor na mrtvé, aby neunikli, a brání živým vejít. Vynáší také soud nad našimi mrtvými, dovoluje vstoupit dobrým a zlé požírá.”

„Takový duch posledního soudu,” řekl Pitt.

Yuma slavnostně přikývl. „Sídlí na hoře, která není daleko odtud.”

„Cerro el Capirote,” tiše pronesl Pitt.

„Jak tohle může cizinec vědět?” otázal se Yuma a zahleděl se hlouběji do Pittových zelených očí.

„Byl jsem na tom vrcholu. Spatřil jsem okřídleného jaguára s hadí hlavou a ručím vám za to, že tam nebyl vztyčen proto, aby chránil podsvětí nebo soudil mrtvé.”

„Zdá se, že toho víte hodně o naší zemi.”

„Ve skutečnosti jen velmi málo. Ale moc rád bych si poslechl další legendy o démonovi.”

“Je tady ještě jedna,” přiznal Yuma. „Enrique Juarez, nejstarší stařešina našeho kmene, je už jeden z posledních Montolů, kteří si ještě pamatují staré pověsti a obyčeje.

Vypráví o zlatých bozích, kteří přilétli z jihu na velkých ptácích s bílými křídly, pohybujících se po hladině vody. Na dlouhý čas se usadili na jednom ostrově uprostřed dávného moře. Když bohové konečně odpluli, zanechali tu po sobě kamenného démona. Několik z našich statečných a zvědavých předků překročilo vody, ale z ostrova se už nikdy nevrátili. Staří lidé dostali strach a věřili, že hora je posvátná a všechny vetřelce zadáví démon.” Yuma se odmlčel a zahleděl se do pouště. „Tak se ona pověst vyprávěla od dnů mých předků. Ale naše mladší děti, které chodí do moderních škol, si myslí, že je to jenom povídačka starců.”

„Je to pověst, ale smíšená s historickými fakty,”

ujišťoval Yumu Pitt. „Věřte mi, když vám řeknu, že uvnitř Cerro el Capirote leží neuvěřitelné množství zlata. Přivezli je tam nikoli bohové z jihu, ale Inkové z Peru, kteří sázeli na úctu vašich předků k nadpřirozeným jevům, a proto vytesali onu příšeru, aby v nich vzbuzovala strach a držela je od ostrova co nejdál. A pro jistotu tu zanechali i stráže, aby pozabíjely všechny zvědavce až do doby, kdy budou Španělé vyhnáni z jejich vlasti a oni se budou moci vrátit a předat poklad svému novému králi. Není potřeba říkat, že dějiny nešly tímto směrem. Španělé zůstali a pro poklad se nikdo nevrátil.”

Billy Yuma nepatřil k lidem, kteří snadno podléhají emocím. Jeho vrásčitá tvář se ani nepohnula, jen tmavé oči se mu rozšířily. „Velký poklad v Cerro el Capirote?”

Pitt přikývl. „Ve velmi krátké době se tu objeví lidé se zlými úmysly a pokusí se vynutit si přístup do hory a zmocnit se bohatství Inků.”

„To nemohou udělat,” protestoval Yuma. „Cerro el Capirote je kouzelná. Je to naše země, země Montolů. Podél skalních stěn přebývají mrtví, kteří neuspěli u posledního soudu.”

„To tyhle lidi nezastaví, věřte mi,” vážně pronesl Pitt.

„Budeme protestovat u policejních úřadů.”

„Jestli je pravda, co vím o Zolarech, tak už vaši policii podplatili.”

„A ti zlí lidé, o kterých mluvíte, jsou to ti samí, kdo prodali naše posvátné symboly?”

„Jak už jsem říkal, je to dost možné.”

Billy Yuma ho chvíli pozoroval. „Tak se nemusíme zatěžovat tím, že vniknou na naše posvátné území.”

Tomu Pitt nerozuměl. „Můžu se zeptat proč?”

Billy jako by náhle přestal vnímat realitu a propadl se do snění. „Protože ti, kdo se zmocnili posvátných symbolů slunce, měsíce, země a vody, jsou postiženi kletbou a čeká je velmi hrůzná smrt.”

„A tomu vy opravdu věříte?”

„Věřím,” jednoznačně mu odpověděl Yuma. „Ve snu jsem spatřil, že se zloději utopili.”

„Utopili?”

„Ano, ve vodě, která by poušť dokázala změnit v zahradu, jako to bylo za našich předků.”

Pitt se už chystal dát mu zamítavou odpověď. Nepatřil k těm, kteří by vsázeli na věrohodnost snů. Pokud jde o metafyziku, byl přesvědčený skeptik. Ale nezlomný výraz Yumových očí a rozhodný tón jeho hlasu v něm čímsi pohnuly.

Začal být rád, že nepatří k Zolarům.

45 KAPITOLA

Amaru sestoupil do hlavní společenské místnosti haciendy, sálu s obrovitým krbem, přestěhovaným ze staré španělské misie, podél celé jedné stěny a s vysokým stropem ozdobeným složitým vzorem z prefabrikovaných štukových desek. „Omluvte mě, že jsem vás nechal čekat, pánové.”

„O nic nejde,” řekl mu na to Zolar. „Teď, když nás ti blázni z NUMA dovedli přímo k Huascarovu zlatu, můžeme vaše zpoždění využít, abychom projednali způsob, jak ho dostaneme na povrch.”

Amaru přikývl a rozhlédl se po místnosti. Spolu s ním tam byli ještě další čtyři muži. Na pohovkách kolem krbu byli usazeni Zolar, Oxley, Sarason a Moore. Tváře měli bezvýrazné, ale jisté ovzduší triumfu se nedalo zastřít.

„Máte nějaké zprávy o doktorce Kelseyové, fotografovi Rodgersovi a Albertu Giordinovi?” vyptával se Sarason.

„Spojil jsem se se svými lidmi za hranicemi a podle nich vám Pitt na trajektu říkal pravdu. Vyložil je prý na stanici celníků v Calexiku,” odpověděl Amaru.

„Ten musel cítit past,” poznamenal Moore.

„To bylo jasné, už když se na loď vrátil sám,” ostře se na Amarua obořil Sarason. „A vy jste ho měl v rukou a nechal jste ho utéct.”

„Nemluvě o posádce,” dodal Oxley.

„A já vám říkám, že Pitt neunikl. Zabilo ho to, když jsme já a moji lidé naházeli do vody kolem něj tříštivé granáty. A pokud jde o lodní posádku, mexičtí policajti, jejichž spolupráci jsme si koupili, slíbili zajistit její mlčení, jak dlouho to bude potřeba.”

„To ještě pořád nestačí,” přerušil ho Oxley. „Potom, co Pitt, Gunn a kongresmanka Smithová zmizeli, každý federální polda od San Diega po Denver se sem požene a začne čmuchat kolem.”

Zolar zavrtěl hlavou. „Tady dole nemají žádnou legální pravomoc. A naši přátelé z místních úřadů jim nepovolí vstup.” Sarason se na Amarua vztekle zadíval. „Říkáte, že Pitt je mrtvý. Tak kde máte jeho tělo?”

Amaru mu ošklivý pohled vrátil. „Pittem už se krmí ryby. Máte moje slovo.”

„Promiňte mi to, ale to mě nepřesvědčuje.”

„Není možné, aby přežil podvodní výbuchy.”

„Ten chlap už přežil horší.” Sarason přešel přes místnost a namíchal si drink. „Nebudu mít klid, dokud neuvidím, co z něj zbylo.”

„To s tou lodí jste také zfušoval,” řekl Amaruovi Oxley.

„Měl jste ji zavézt do hlubokých vod a teprve tam otevřít ventily.”

„Nebo ještě lépe ji zapálit i s kongresmankou Smithovou a zástupcem ředitele NUMA na palubě,” přidal se Zolar a zapálil si doutník.

„Policejní velitel Cortina povede vyšetřování a oznámí ztrátu trajektu i s kongresmankou Smithovou a Rudim Gunnem při nešťastné nehodě,” oznámil jim Sarason.

Zolar se k němu otočil. „To ještě neřeší problém vměšování amerických úřadů. Jestli Pitt ještě žije a odhalí ty nešikovné akce tvých zdejších přátel, jejich ministerstvo spravedlnosti bude chtít víc než jen místní vyšetřování.”

„Zapomeňte na Pitta,” rozhodným tónem prohlásil Amaru. „Nikdo přece nemá lepší důvod pro to, aby bylo po něm, než já.”

Oxley se od Amarua odvrátil k Zolarovi. „Na nějaké spekulace se nemůžeme spolehnout. Není možné, aby nějaký Cortina mohl vést společné vyšetřování mexických a amerických úřadů víc než nějakých pár dnů.”

Sarason pokrčil rameny. „To je dost času na to, abychom poklad vyzvedli a zmizeli s ním.”

„I kdyby se Pitt dostal z moře na pevninu a vypovídal,”

zapojil se Moore, „bude to jen vaše slovo proti jeho. Nemá čím prokázat vaši účast na mučení a zmizení Smithové a Gunna. A kdo by věřil, že rodina uznávaných obchodníků s uměním má cokoli společného s podobnými věcmi? Můžete to zařídit tak, aby Cortina obvinil Pitta, že to on spáchal tyto zločiny, aby se sám zmocnil pokladu.”

„Souhlasím s profesorovým návrhem,” řekl Zolar. „Své mocné přátele v armádě a policii snadno přesvědčíme, aby strčili Pitta za mříže, jen co se v Mexiku objeví.”

„To by zatím šlo,” souhlasil Sarason. „Ale co uděláme se zajatci? Zbavíme se jich hned, nebo až později?”

„A co je shodit do té řeky, která protéká jeskyní s pokladem?” navrhl Amaru. „Jestli z jejich těl něco zbyde, beztak to vyplave v Zálivu. Mezitím se do nich pustí ryby a koroner bude moci jen oznámit jejich smrt utopením.”

Zolar se rozhlédl po místnosti, po svých bratrech a Mooreovi, jenž vypadal nějak neklidně. Po chvíli se obrátil k Amaruovi. „To je dokonalý scénář. Jednoduchý, ale přesto dokonalý. Má někdo námitky?” Nikdo se nehlásil.

„Spojím se s velitelem Cortinou a vysvětlím mu, co má podniknout,” nabídl se Sarason.

Zolar mávl doutníkem a zuby mu zazářily v širokém úsměvu. „Tak je to dohodnuto. Zatímco Cyrus s Cortinou budou

vypouštět

kouřovou

clonu

pro

americké

vyšetřovatele, my ostatní se sbalíme, vyrazíme z haciendy na Cerro el Capirote a hned zítra za rozbřesku začneme vynášet zlato.” Do místnosti vešel jeden z místních sluhů a podal Zolarovi přenosný telefon. Chvíli bez odpovědi poslouchal, potom telefon vypnul a rozesmál se. „Máš dobré zprávy, bráško?” zeptal se ho Oxley. „Federální agenti už zase provedli razii v našich skladištních zařízeních.”

„A to je tak směšné?” udiveně se zeptal Moore. „Celkem běžná záležitost,” vysvětlil mu Zolar. „Jako obyčejně vyšli naprázdno a stáli kolem jako idioti, kteří nevědí kam se vrtnout.”

Sarason dopil drink. „Takže všechno v pořádku a zítra začneme vynášet poklad podle plánu.”

Velká místnost náhle ztichla, jak se každý z přítomných mužů zahloubal do vlastních myšlenek na ohromné bohatství, které je čeká pod vrcholkem Cerro el Capirote.

Všichni, až na Sarasona. V myšlenkách se opět vrátil k setkání s Pittem na trajektu. Věděl, že je to směšné, ale sžírala ho myšlenka, co asi Pitt myslel tím, že jeho i jeho bratry k pokladu dovedl schválně? A co jeho tvrzení, že sedli na vějičku?

Znamenalo to, že Pitt jen prostě lhal, nebo to mělo vážnější důvod? Nebylo to jen prosté chvástání člověka, jenž tušil, že musí zemřít? Varovné signály mu sice zněly v mysli, ale teď byly důležitější úkoly. Pitta si prostě vyhnal z mysli. Větší chybu nikdy neudělal.

*

Micki Mooreová opatrně sestupovala po strmých schodech do sklepa pod haciendou a na rukou balancovala s tácem. Dole narazila na jednoho z Amaruových chlapů, který hlídal dveře do malé komory, v níž drželi zajatce.

„Otevřte dveře,” nařídila.

„Dovnitř nikdo nesmí,” nevrle jí odsekl strážce.

„Uhni stranou, kreténe,” rozkřikla se na něj Micki, „nebo ti uřežu koule.”

Tak sprostá slova z úst elegantní dámy strážce nečekal.

O krok před ní ustoupil. „Mám rozkazy od Tupaka Amarua.”

„Nesu jim jenom jídlo, idiote. Pusť mě dovnitř, nebo začnu ječet a Josephu Zolarovi budu přísahat, žes znásilnil mě i tu ženu uvnitř.”

Zadíval se na tác a pak to vzdal. Odemkl dveře a ustoupil stranou. „Tupakovi o tom ale neříkejte.”

„To se nemusíš bát,” štěkla na něj přes rameno a vstoupila do temné, stísněné komory. Chvíli jí trvalo, než si oči zvykly na šero uvnitř. Gunn, ležící na kamenné podlaze, se namáhavě posadil. Loren stála, jako by ho chtěla chránit.

„Vida, vida,” nedůtklivě zamumlala Loren. „teď už na špinavou práci posílají ženu.”

Micki jí podala tác do rukou. „Tady máte něco k jídlu.

Ovoce a sendviče a čtyři láhve piva. Vemte si to.” Pak se otočila a hlídači před obličejem přibouchla dveře. Když se znovu podívala na Loren, už v té temnotě viděla trochu víc.

Z toho, jak Loren vypadala, ji zamrazilo. Rozeznávala opuchlé pohmožděniny na rtech a kolem očí. Většinu šatů měla Loren roztrhanou a to málo, co z nich zbývalo, si zavázala tak, aby si tím alespoň zahalila hruď. Micki si povšimla i zmodralých rudých podlitin na jejích ňadrech a modřin na rukou a nohou. „Parchanti,” zasyčela. „Ti hnusní, sadističtí parchanti. To je mi líto, ale kdybych věděla, že vás zbili, přinesla bych něco na ošetření.”

Loren si klekla a položila tác na zem. Jednu láhev piva podala Gunnovi, ten ale poraněnýma rukama nedokázal ani otevřít její uzávěr. Udělala to za něj.

„Kdo to je, tahle naše Matka Tereza?” zeptal se Gunn.

„Jsem Micki Mooreová. Můj manžel je antropolog a já jsem archeoložka. Zolarové si nás najali.”

„Abyste jim pomohli najít Huascarův poklad?” hádal Gunn.

„Ano, dešifrovali jsme obrazce…”

„Na zlatém rouchu z Tiapolla,” dokončil za ni Gunn. „O

tom už všechno víme.”

Loren se na chvíli odmlčela, hltavě se pustila do jednoho sendviče a zapíjela ho pivem. Když skončila a cítila se skoro jako znovuzrozená, udiveně se na Micki zahleděla. „Proč to děláte? Abyste nám pozvedla náladu, než se zas vrátí a udělají si z nás znovu boxovací pytle?”

„V tomhle my nejedeme,” upřímně jí odpověděla Micki.

„Ve skutečnosti se Zolar a jeho bratři chystají zabít i mě a manžela, jen co se zmocní pokladu.”

„Jak to můžete tvrdit?”

„S takovými lidmi jsme už měli co do činění. Dokážeme vycítit, co se chystá.”

„A co chtějí udělat s námi?” zeptal se Gunn.

„Zolarové a jejich podplacení poskoci v mexické policii a armádě chtějí, aby to vypadalo, že jste se utopili při pokusu zachránit se z potápějícího se trajektu. Plánují hodit vás do podzemní řeky, která prý protéká jeskyní s pokladem a ústí do moře. Než se vaše těla objeví, nezbyde z nich tolik, aby se prokázalo něco jiného.”

„Tak by se to dalo udělat,” rozhněvaně připustila Loren.

„To jim musím uznat.”

„Proboha, přece nemohou jen tak chladnokrevně zavraždit členku amerického Kongresu?” divil se Gunn.

„Věřte mi,” přesvědčovala je Micki. „Tihle lidé nemají žádné zábrany a už vůbec ne nějaké svědomí.”

„Tak proč nás nezabili už dřív?” divila se Loren.

„Měli strach, že váš přítel Pitt by nějakým způsobem mohl odhalit váš únos,” vysvětlovala Micki. „Nerada vám to říkám, ale o Pitta se už nestarají. Tupac Amaru přísahá, že potom, co vás odvezli na haciendu, on a jeho chlapi roztrhali Pitta na padrť, když na něj hodili do vody několik tříštivých granátů.”

V Loreniných fialkových očích se zračilo zděšení. Až dosud si dělala naděje, že Pittovi se tak nebo onak podařilo uniknout. Teď měla pocit, že jí srdce spadlo do ledovcové strže. Sklesla k jedné zdi kamenného sklepa a zakryla si rukama tvář.

Gunn se vztyčil na nohy. V očích neměl smutek, jen nezlomné přesvědčení. „Dirk že by byl mrtvý? Takový lump jako Amaru nikdy nedokáže zabít muže, jakým je Dirk Pitt.”

Taková síla ducha ze strany muže, jenž prodělal hrůzné mučení, Micki zaskočila. „Vím jen to, co mi řekl manžel,”

pronesla téměř omluvným tónem. „Amaru sice přiznal, že se mu nepodařilo zajistit Pittovo tělo, ale ani v nejmenším nepochybuje, že se mu nepodařilo zachránit se.”

„A říkáte, že vás s manželem chtějí Zolarové také odpravit?” zeptala se Loren.

Micki přikývla. „Ano, nás hodlají také umlčet.”

„Nezlobte se, že se tak ptám,” pronesl Gunn, „ale zdá se mi, že vás to příliš nevzrušuje.”

„Manžel má vlastní plán.”

„Na útěk?”

„Ne, s Henrym se chceme vypařit až ve vhodný čas.

Chceme si část pokladu nechat pro sebe.”

Gunn se na Micky nevěřícně zadíval. „Na antropologa ale musí být váš muž pěkný drsňák,” poznamenal cynicky.

„Snad to líp pochopíte, když vám řeknu, že jsme se s Henrym poznali a zamilovali se do sebe, když jsme oba pracovali ve službách Rady pro zahraniční operace.”

„O té jsem nikdy neslyšel.”

Loren se na Micky překvapeně zahleděla. “Já ano. Říká se, že je to obskurní a přísně utajovaná organizace, která operuje za scénou přímo z Bílého domu. V Kongresu se nikdy nikomu nepovedlo získat solidní důkazy o její existenci a financování.”

„A čím se zabývá?” zeptal se Gunn.

„Pod přímým dohledem ze strany prezidenta a mimo rámec ostatních zpravodajských služeb a bez jejich vědomí provádí tajné operace,” odpověděla Micki.

„Ale jaké operace?”

„Špinavé triky v cizích zemích, o nichž se předpokládá, že jsou vůči Spojeným státům nepřátelské,” vysvětlovala Loren a současně sledovala Micki, co to s ní udělá. Ta si ale zachovávala povznesený a odtažitý výraz.

„Jako řadová kongresmanka do jejich operací nevidím a můžu jenom spekulovat. Ale mám podezření, že jejich hlavním posláním jsou atentáty.”

Micki se na ni zadívala tvrdým a chladným pohledem.

„Dobrovolně přiznávám, že za těch dvanáct let, než jsme s Henrym odešli do výslužby, abychom se věnovali pouze archeologii, jsme neměli mnoho pánů.”

„To mě nepřekvapuje,” sarkasticky pronesla Loren.

„Pokud jste se vydávali za vědce, stěží vás mohl někdo podezírat, že jste prezidentovi nájemní vrazi.”

„Pro vaši informaci, kongresmanko Smithová, naše akademická vysvědčení nejsou žádné padělky. Henry získal doktorát na Pennsylvánské univerzitě a já na Stanfordu. O

svých úkolech, které jsme plnili ve službách tří předchozích prezidentů, jsme nikdy ani v nejmenším nepochybovali.

Tím, že jsme likvidovali šéfy některých zahraničních teroristických organizací, jsme s Henrym zachránili víc amerických životů, než si dovedete představit.”

„A pro koho pracujete teď?”

„Sami pro sebe. Jak jsem říkala, odešli jsme do výslužby. Zdá se nám, že je načase nějak své zkušenosti zúročit. I když jsme za své služby byli placení dobře, na důchod nárok nemáme.”

„Tygři většinou nemění své pruhy,” utrousil Gunn.

„Pokud nezabijete Amarua a Zolary, svého nedosáhnete.”

Micki se mdle pousmála. „Prostě budeme muset my udělat jim, co oni chtějí udělat nám. Ale teprve potom, co se z Huascarova pokladu dostane na povrch tolik, kolik si budeme moci odnést.”

„To ale bude cesta dlážděná mrtvolami.”

Micki si unaveně přejela rukou po tváři. „Váš zásah do hledání pokladu všechny naprosto překvapil. Ti hloupí Zolarové ale reagovali přehnaně, když zjistili, že na stopě zlata je ještě další parta. Postihl je amok a rozhodli se zabít nebo unést každého, kdo se jim připlete do cesty. Můžete si gratulovat ke štěstí, že vás nezabili hned na trajektu stejně jako vašeho přítele Pitta. To, že vás alespoň dosud nechali naživu, svědčí o jejich amatérismu.”

„Zato vy a váš muž,” kousavě poznamenala Loren, „vy byste…”

„Zastřelili vás a spálili loď i s vašimi těly?” Micki potřásla hlavou. „Ne, to není náš styl. S Henrym jsme svět zbavovali jenom těch cizinců, kteří bez slitování pobíjeli nešťastné děti a ženy a bez mrknutí oka nebo jediné prolité slzy je trhali na kusy. Žádnému Američanovi jsme nikdy neublížili a nehodláme s tím začínat teď. I když vaše přítomnost nám poněkud narušila plány, uděláme všechno pro to, abychom vám pomohli utéct.”

„Ale Zolarové jsou také Američani,” připomněla jí Loren.

Micki jen pokrčila rameny. „Jenom technicky.

Představují možná největší bandu zlodějů umění a pašeráků v historii. Zolarové jsou žraloci světového formátu, to vám snad nemusím říkat. Sami jste jejich brutalitu zažili na vlastní kůži. A jestli jejich kosti vyblednou v Sonorské poušti, ušetříme tím s Henrym americkým daňovým poplatníkům miliony dolarů, které by padly na složité a zdlouhavé vyšetřování jejich zločinných aktivit. A pak by přišly ještě náklady na proces a na věznění, pokud by se je vůbec podařilo odsoudit.”

„A až budete mít svůj díl pokladu v rukou?” zeptal se Gunn. „Co potom?”

Micki se zasmála, jak to umí jen protřelá ženská. „Pošlu vám pohled z každého koutu světa, kde zrovna budeme, a dám vám vědět, jak se nám utrácí.”

46 KAPITOLA

Malá armáda vojáků rozbila hlavní stan na úpatí Cerro el Capirote a v okruhu tří kilometrů uzavřela celou poušť.

Nikdo nesměl dovnitř ani ven. Vrcholek hory se stal dějištěm největší operace na vyzvednutí pokladu, řízené ze vzduchu. Pittův ukradený vrtulník, přestříkaný do barev Zolar International, vzlétl k jasné obloze a nabral kurs zpět k haciendě. O několik minut později na místě přistál těžký vojenský nákladní vrtulník mexické armády, z něhož na zem vyskákala jednotka ženistů v pouštních uniformách. Otevřeli zadní nákladní dveře a začali vynášet malou zdvižnou plošinu, kotouče lana a velký naviják.

Zolary podplacení úředníci mexického státu Sonora jim vydali všechny potřebné licence a povolení během čtyřiadvaceti hodin, přestože za normálních okolností by jim takový proces zabral měsíce, ne-li roky. Zolarové jim za to slíbili financovat stavbu nových škol, silnic a nemocnice.

Jejich penězi si místní byrokrati namastili kapsy a obvyklé záplavy zákazů šly náhle stranou. Plnou podporu poskytla operaci i mexická vláda, kterou zdejší zkorumpovaní úředníci udržovali v nevědomosti, nebo jí dávali rovnou falešné informace. Žádost Josepha Zolara o zapůjčení ženijní jednotky z vojenské základny na Baja California byla promptně vyřízena. Podle podmínek narychlo sepsané smlouvy s ministerstvem financí si směli Zolarové podržet pětadvacet procent pokladu, zbytek měl být deponován pod dohledem nejvyššího soudu v Mexico City.

Jediným slabým článkem tohoto ujednání bylo, že Zolarové neměli ani v nejmenším v úmyslu dodržet ho ze své strany. O poklad se nehodlali s nikým dělit.

Jen co bude zlatý Huascarův řetěz a náklad pokladů vynesen na vrcholek hory, měla začít tajná operace, během níž se měl celý náklad pod rouškou tmy přemístit na opuštěnou letištní základnu v poušti Altar, jen kousek na jih od arizonské hranice. Tam se měl přeložit do komerčního nákladního letadla, označeného barvami a znaky jedné světoznámé letecké společnosti, a znovu přemístit na tajné překladiště, které si Zolarové zřídili v malém městečku Nador na severním pobřeží Maroka.

Hned po rozbřesku se všichni z haciendy přestěhovali na vrcholek hory, aniž by za sebou nechali jakékoli osobní předměty. Zaparkovaný na rozjezdové ploše haciendy zůstal jedině Zolarův tryskáč, připravený odstartovat na první výzvu.

Loren a Rudi byli propuštěni z podzemního vězení a ještě téhož rána rovněž převezeni do Sonorské pouště. Bez ohledu na Sarasonův zákaz, že se zajatci nikdo nesmí mluvit, Micki Mooreová trpělivě ošetřovala jejich rány a postarala se o to, aby dostali slušně najíst. Protože naděje na únik dolů po strmých stěnách hory byla pramalá, nikdo je nehlídal a mohli se po okolí pohybovat podle svého.

Oxley velmi rychle objevil prasklinu, otevírající cestu do nitra hory, a aniž by ztrácel čas, nařídil vojákům pracovní čety, aby průchod rozšířili. Zatímco sám zůstal na místě a dozíral na přesun zařízení, Zolar, Sarason a Mooreovi sestoupili do chodby v doprovodu ženistů, vybavených přenosnými halogenovými lampami.

Jakmile dorazli k druhému démonovi, Micki se začala láskyplně dotýkat jeho očí, naprosto stejně jako to před ní učinila Shannon Kelseyová. „To je nádherný kus práce,”

vydechla.

„A skvěle dochovaný,” potvrdil Henry Moore.

„Tak teď ho budeme muset zlikvidovat,” lhostejně oznámil Sarason.

„O čem to mluvíte?” divil se Moore.

„Nedá se s ním pohnout. Ta hnusná bestie zabírá skoro celou šířku tunelu. Huascarův řetěz by se nedal protáhnout horem, bokem ani mezi nohama.”

Micki něco takového šokovalo. „Přece nemůžete zničit tak mistrovské starověké dílo.”

„Můžeme a také to uděláme,” podpořil svého bratra Zolar. „Chápu, že je to smůla, ale na nějaké archeologické blouznění teď nemáme čas. Ta socha musí jít stranou.”

Bolestný výraz v Mooreově tváři vystřídala rozhodnost.

Pohlédl na manželku a přikývl. „Něco se musí obětovat.”

Micki to nakonec pochopila. Pokud chtějí z pokladu získat tolik, aby si mohli dovolit vést luxusní život do konce svých dnů, při demolici démona musí zavřít oči.

Postupovali dál, jen Sarason se trochu opozdil, protože ženistům vydával příkazy, jak položit nálože pod sochu. „A dávejte pozor,” varoval je španělsky. „Nálož nesmí být moc silná. Nechceme tady mít zával.”

Když dorazili do krypty strážců pokladu, Zolarovi úplně vyrazilo dech, s jakou energií a nadšením se Mooreovi pustili do jejich zkoumání. Být to jen na nich, zůstali by tu třeba týden a věnovali by se studiu mumií a pohřebních předmětů, a teprve pak by postupovali k sálu s pokladem.

„Pojďme dál,” ozval se netrpělivě. „Kolem mrtvých se můžete motat jindy.”

Mooreovi neochotně pokračovali v cestě do obytné místnosti strážců, kde se zdrželi jen několik minut, dokud se k bratrovi nepřipojil i Sarason a nezačal je pohánět k místnosti s pokladem.

Náhlé setkání s posledním ze strážců, obaleným kalcitovými krystaly, jim všem vyrazilo dech, stejně jako Pittovi a jeho skupince. Henry Moore se upřeně zadíval do nitra průhledného sarkofágu.

„Starý Chachapoya,” pronesl polohlasem jako před svátostí. „Ve stejné pozici, v jaké zemřel. To je neuvěřitelný objev.”

„Musel to být velice vznešený a vysoce postavený válečník,” v posvátné úctě navázala Micki.

„To je logické, drahá. Zodpovědnost za ochranu nezměrných královských pokladů mohl nést jen velmi mocný muž.”

„Jakou má podle vás cenu?” zeptal se Sarason.

Moore se k němu obrátil a zamračil se na něj. „Přece nemůžete určovat cenu tak ojedinělého předmětu. Jako okno do minulosti je nedocenitelný.”

„Znám jednoho sběratele, který by za něj dal pět milionů dolarů,” řekl Zolar, jako by oceňoval nějakou čínskou vázu.

„Ten chachapoyský bojovník patří vědě,” odsekl mu Moore, kterým už lomcoval vztek. „Představuje zjevné spojení s minulostí a patří do muzea, ne do obýváku nějakého morálně zkorumpovaného sběratele uloupených památek.”

Zolar po něm hodil záludným pohledem. „Tak dobrá, profesore, nechte si ho výměnou za svůj podíl na zlatě.”

Moore, v němž profesionální archeolog bojoval s vlastní lakotou, se zatvářil zmučeně. Teď, když si uvědomil, že Huascarovo dědictví nelze žádným bohatstvím vyvážit, si připadal nečistě a ostudně. Zavalil ho pocit hanby, že se kdy dal dohromady s takovou bandou vyvrhelů bez sebemenších zábran. Vzal ženu za ruku a byl si jistý, že ona to cítí stejně.

„Ať je tedy po vašem. Dohodli jsme se.”

Zolar se zasmál. „Tedy ujednáno. A teď, mohli bychom prosím pokračovat, ať vidíme, co nás čeká?”

O několik minut později už stáli v řadě vedle sebe na břehu ponorné řeky a fascinovaně zírali na spousty zlata, osvětlené halogenovými světly v rukou ženistů. Neměli oči pro nic jiného než pro poklad. Pohled na řeku, proudící nitrem země, se stal zcela podružným.

„Fantastické,” šeptal Zolar. „Nemohu uvěřit, že přede mnou je tolik zlata.”

„To lehce předčí i poklady v hrobce krále Tutanchamóna,” řekl Moore.

„Je to velkolepé,” unešeně se ozvala Micki a zatápala po manželově ruce. „To musí být největší soubor pokladů v celé Americe.”

Ze Sarasona veškeré ohromení rychle spadlo. „Byli pěkně vychytralí, ti staří parchanti,” obviňoval. „Uložili poklad na ostrov obklopený dravým proudem a dostat ho odtud bude teď dvakrát složitější.”

„To ano, ale máme přece jen lana a rumpály,” odpověděl mu Moore. „Myslete na to, jak pro ně muselo být těžké dostat všechno zlato na místo, když neměli nic než konopné provazy a vlastní svaly.”

Micki zahlédla zlatou sochu opičky, shrbené na podstavci. „To je divné.”

Zolar se na ni zadíval. „Co je divné?”

Přistoupila blíž k soše, která ležela na její straně. „Že tenhle kousek je pořád na tomhle břehu řeky.”

„Ano, to je zvláštní, že není s ostatními,” připustil Moore. „Skoro to vypadá, jako by ji sem někdo hodil.”

Sarason ukázal na rýhy v písku a krystalech na břehu řeky. „Řekl bych, že ji sem z ostrova někdo dotáhl.”

Je na ní nějaký nápis,” povšiml si Moore.

„Můžete z toho něco dešifrovat?” zajímal se Zolar.

„To není potřeba dešifrovat. Je to anglicky.”

Sarason se Zolarem na něj zírali udiveně jako bankéř z Wall Streetu, jehož se opuštěný bezdomovec na chodníku zeptá, jestli by neměl zbytečných padesát tisíc. „Nechte si ty vtipy, profesore,” napomenul ho Zolar.

„Jsem naprosto vážný. Někdo vyškrabal vzkaz do měkkého zlata na spodní straně podstavce, pravděpodobně celkem nedávno.”

„A co se tam tedy píše?”

Moore kývl na vojáka, aby zamířil lampu na sochu opice, narovnal si brýle a začal nahlas číst.

Vítejte, členové Solpemachaka, na podzemním výročním srazu zlodějů a drancovníků.

Máte-li v životě jiný cíl, než krást a plenit, ocitli jste se na správném místě.

Staňte se našimi hosty a vezměte si pouze to, co vám bude k užitku.

Vaši laskaví sponzoři

Doktorka Shannon Kelseyová, Miles Rodgers, Al Giordino a Dirk Pitt.

Trvalo chvíli, než jim to došlo, pak Zolar zavrčel na bratra. „Co to má k čertu znamenat? Co je to za bláznivý trik?”

Sarason se hořce ušklíbl. „Pitt tvrdil, že nás zavedl k démonovi,” přiznal neochotně, „Ale neříkal nic o tom, že vnikl do hory a viděl poklad.”

„To od něj byla šlechetná informace, co? Proč jsi mi o tom neřekl?”

Sarason pokrčil rameny. „Beztak je po smrti. Nemyslím, že by na tom záleželo.”

Micki se obrátila k manželovi. „Já doktorku Kelseyovou znám. Potkala jsem se s ní na archeologické konferenci v San Diegu. Jako odbornice na andské kultury má skvělou pověst.”

Moore přikývl. „Ano, také znám její práce.” Podíval se po Sarasonovi. „Lhal jste nám, že kongresmanka Smithová a ti lidé z NUMA jdou prostě jen po pokladu. Neřekl jste, že se toho účastní i profesionální archeoložka.”

„A mění se tím něco?”

„Začíná se vám to vymykat zpod kontroly,” varoval a tvářil se, jako by ho rozpaky obou Zolarů těšily. „Na vašem místě bych popadl zlato a pelášil s ním co nejrychleji pryč.”

Jeho slova podtrhl temný výbuch ve vzdálenější části chodby.

„Když je teď Pitt mrtvý, není se čeho bát,” nepřestával je ujišťovat Sarason. „Tohle tady provedl předtím, než mu to Amaru zarazil.” Přesto ho ale poléval studený pot. V uších mu zněla Pittova uštěpačná poznámka: „Sedli jste na vějičku, příteli.”

Výraz v Zolarové tváři se pomalu měnil. Pevně stiskl rty a brada jako by mu náhle ustoupila vzad, v očích se objevil podezíravý výraz. „Nikdo, kdo objeví takový úžasný poklad, nezanechá za sebou jen urážlivý vzkaz, nesebere se a nejde pryč. Tihle lidé se tak šíleně nechovají bez důvodu. A já bych ho pro tentokrát rád znal.”

„Zničím každého, kdo by se nám postavil do cesty, dřív než bude poklad bezpečně z hory pryč,” křičel na bratra Sarason. „Slibuji ti to.”

Jeho silácká slova zněla jako nezlomná hrozba. Všichni mu věřili. S výjimkou Micki Mooreové.

Ta jediná stála dost blízko, aby viděla, že se mu chvějí rty.

47 KAPITOLA

Byrokrati na celém světě, říkal si Pitt, vypadají všichni stejně. S tím svým umělým, nic neříkajícím úsměvem a přitom povýšeneckým výrazem v očích snad museli chodit do stejné školy a tam se zpaměti učit předem připravené proslovy, poskládané ze samých úhybných frází. Tenhle byl plešatý, nosil silné brýle s obroučkami ze želvoviny a měl černý knír, jehož každý chloupek byl naprosto přesně zastřižený. Vysoký a samolibý Fernando Matos byl samou esencí blahosklonného, kluzkého a úskočného byrokrata.

Američanům, kteří s ním seděli v kanceláři celního úřadu, vzdáleného sotva sto metrů od hranic, připadal jako nějaký španělský conquistador. Mlčky na ně zíral.

Admirál James Sandecker, který přiletěl z Washingtonu krátce poté, co Gaskill a Ragsdale dorazili z Galvestonu, mu pohled opětoval a také neříkal nic. Shannon, Rodgers a Giordino byli vykázáni na židle u jedné stěny, Pitt seděl Sandeckerovi po pravici. Veškeré jednání nechávali na veliteli oblastní celní správy, agentovi Curtisi Stargerovi.

Starger měl za sebou šestnáct let služby a k Hornovu mysu se už vydal tolikrát, že ho nic nedokázalo překvapit.

Byl to upravený, elegantní muž s ostrými rysy a blond vlasy a vypadal spíš jako plavčík odněkud z pláže v San Diegu než jako ostřílený federální agent. Na Matose upíral pohled, jímž by dokázal propálit i azbest. Sotva se navzájem představili, zahájil útok.

„Nehodlám se zdržovat nějakými jemnůstkami, pane Matosi. O takovýchto otázkách jsem zvyklý jednat s vašimi elitními policejními důstojníky, buď s inspektorem Granadosem, nebo se šéfem vyšetřovacího oddělení pro severní Mexiko, seňorem Rojasem. Rád bych věděl, proč se za této situace setkáváme s podřadným velitelem jakési zastrčené úřadovny ministerstva vnitra a proč právě on nám má podávat vysvětlení. Mám pocit, že před vládou v Mexico City toho hodně tajíte, stejně jako před námi.”

Matos udělal oběma rukama bezmocné gesto. Ani nemrknul okem a dál se nehnutě usmíval. Pokud snad Stargerova slova považoval za urážlivá, nedal to na sobě znát. „Inspektor Granados pracuje na případu v Hermosillu a seňor Rojas onemocněl.”

„To je smutné,” neupřímně zabručel Starger.

„Kdyby nebyli indisponováni nebo neměli jiné povinnosti, jsem si jist, že by s vámi s velkým potěšením projednali tuto záležitost. Sdílím vaše zklamání. Ale ujišťuji vás, že z naší strany uděláme vše, co bude v našich silách, abychom vám vyšli vstříc.”

„Úřad federálního vyšetřovatele Spojených států má důvodné podezření, že trojice mužů, vystupujících pod jmény Joseph Zolar, Charles Oxley a Cyrus Sarason, kteří jsou ve skutečnosti bratry, řídí rozsáhlou mezinárodní operaci, zaměřenou na loupeže uměleckých předmětů, pašování památek a padělatelství. Máme rovněž důvod domnívat se, že unesli uznávanou členku naší legislativy a vysokého představitele naší nejprestižnější vědecké agentury pro námořní výzkum.”

Do arzenálu své byrokratické obrany teď Matos nasadil i vemlouvavý úsměv. „Ale to je naprostý nesmysl. Jak jistě víte, pánové, i po vaší neúspěšné razii v Zolarových zařízeních v Texasu zůstává jejich pověst zcela bez poskvrny.”

Gaskill se hořce usmál na Ragsdalea. „Vida, jak rychle se zprávy šíří.”

„Ti pánové, jež máte zřejmě v úmyslu pronásledovat, se v Mexiku nedopustili ničeho nezákonného. Nemáme právní důvod vést proti nim vyšetřování.”

„A co děláte pro propuštění kongresmanky Smithové a místoředitele Gunna?”

„Na případu pracují skupiny našich nejlepších policejních vyšetřovatelů,” ujišťoval ho Matos. „Moji nadřízení už dokonce připravili vše pro to, aby se vyplatilo požadované výkupné. A ručím vám za to, že už je jen otázkou několika hodin, kdy budou bandité, zodpovědní za tuto falešnou hru, zadrženi a vaši lidé v pořádku propuštěni.”

„Podle našich informací jsou těmi zodpovědnými zločinci právě Zolarové.”

Matos potřásl hlavou. „Ne, ne, všechny důkazy svědčí o tom, že za únosem stojí skupina loupežných banditů.”

Do hádky se zapojil i Pitt. „Když už je řeč o únosu, co takhle posádka naší lodi? Kam ta se poděla?”

Matos upřel na Pitta opovržlivý pohled. „To je zcela podružná záležitost. A pro vaši informaci, naši policejní úředníci mají čtyři podepsaná prohlášení, která právě vás jmenují jako původce komplotu.”

Pittem lomcoval vztek. Zolarové se pečlivě připravili na každou možnost, buď ale ignorovali skutečnost, že posádka Alhambry nezahynula, nebo Amaru svůj úkol zpackal a pak jim lhal. Padilla a ostatní se zřejmě dostali na břeh a místní policie je sbalila.

„Promysleli si to vaši vyšetřovatelé natolik, aby mi přišili také nějaký motiv?” zeptal se Pitt.

„Motivy mě nezajímají, pane Pitte. Já se spoléhám na důkazy. Ale když už jste to nadhodil, členové posádky tvrdí, že jste kongresmanku Smithovou a Rudiho Gunna zabil, abyste se sám dostal k pokladu.”

„Ti vaši policajti musí mít Alzheimerovu nemoc, jestli tohle spolkli,” obořil se na něj Giordino.

„Důkaz je důkaz,” úlisně odpověděl Matos. „Jako státní úředník se musím striktně držet právních hledisek.”

Pitt se přes tak směšné prohlášení přenesl a začal dotírat z jiné strany. „Povězte mi, seňore Matosi, jaký bude váš podíl na zlatě?”

„Pět…,” příliš pozdě se zarazil Matos. „Chtěl jste říct pět procent, pane?” jemně se ho zeptal Starger.

Matos zaklonil hlavu a stáhl se zpět. „Nic takového jsem neřekl.”

„A já zas říkám, že vaši velitelé klidně přihlížejí obrovskému spiknutí,” pronesl Sandecker.

„O žádné spiknutí nejde, admirále, to vám přísahám.”

„Z toho, co jste nám už vyzradil,” řekl Gaskill a naklonil se přes stůl, „vyplývá, že vládní orgány státu Sonora se dohodly se Zolary na tom, jak se zmocnit peruánského pokladu.” Matos zdvihl paži. „Peruánci nemohou vznášet žádné právní nároky. Vše, co se nachází na mexickém území, patří našemu lidu…”

„Patří peruánskému lidu,” přerušila je Shannon s tváří zrudlou hněvem. „Pokud má vaše vláda jen za mák smyslu pro slušnost, měla by přizvat peruánské úřady, aby se na věci alespoň podílely.”

„Takhle se mezinárodní záležitosti neřeší, doktorko Kelseyová,” odmítl ji Matos.

„A jak vám by se líbilo, kdyby se Montezumův ztracený poklad objevil v Andách?”

„Není mým úkolem posuzovat dění v cizině,” neústupně jí odpověděl Matos. „Kromě toho, pověsti o pokladu značně přehánějí. Jeho hodnota je poměrně nevelká.”

To už Shannon vyvedlo z míry. „Co to vykládáte? Já jsem viděla Huascarův poklad na vlastní oči a rozhodně je podstatně cennější, než kdokoli tušil. Jeho potenciální hodnotu bych odhadla skoro na miliardu dolarů.”

„Zolarové jsou uznávaní obchodníci a mají světovou pověst v přesném oceňování uměleckých předmětů a starožitností. Podle nich cena nepřesahuje třicet milionů.”

„Pane!” vyštěkla Shannon, které se zmocnil chladný vztek. „Při hodnocení památek na staré andské kultury můžu kdykoli vsadit svou pověst proti jejich. A říkám vám tu jasně, že Zolarové plácají nesmysly.”

„To je jen vaše slovo proti jejich,” klidně jí vzdoroval Matos.

„Když jde jen o tak malý objem cenností,” přisadil si Ragsdale, „proč tedy podnikají tak rozsáhlou operaci na jejich vyzdvižení?”

„Pět nebo deset dělníků, aby vynesli zlato z jeskyně. Nic víc.”

„Nechcete si prohlédnout fotografie z průzkumné družice, na kterých vrchol Cerro el Capirote vypadá jako mraveniště s celou armádou lidí a s vrtulníky, které krouží nad ním?”

Matos seděl a nic neříkal. Jako by neslyšel ani slovo.

„A co odměna pro Zolary?” zeptal se Starger. „Dovolíte jim vyvézt památky ze země?”

„Jejich úsilí v zájmu lidu státu Sonora rozhodně nezůstane bez ocenění. Získají příslušnou kompenzaci.”

To všechno byla jen báchorka a nikdo v místnosti jí nevěřil.

Admirál Sandecker, jenž byl nejvýše postaveným Američanem v sále, se na Matose zahleděl s odzbrojujícím úsměvem. „Zítra ráno se setkám s prezidentem naší země a pohovořím s ním o alarmujících událostech, jež se odehrávají u našich jižních sousedů. Budu ho informovat, že vaše policejní síly maří vyšetřování únosu našich vysoce postavených představitelů a snaží se celou záležitost zahalit kouřovou clonou. A nemusím vám připomínat, seňore Matosi, že náš Kongres má znovu posoudit smlouvu o volném obchodu s Mexikem. Jestli se naši poslanci dovědí o tom, jak bezcitně zacházíte s jednou jejich kolegyní, a že spolupracujete se zločinci obchodujícími s uloupenými a pašovanými uměleckými památkami, možná nebudou ochotni pokračovat ve dvoustranných obchodních stycích.

Zkrátka, seňore Matosi, váš prezident bude muset čelit velkému skandálu.”

V Matosových očích za tlustými skly se náhle objevil zničený výraz. „Snad není zapotřebí tak tvrdě odpovídat na jedno menší nedorozumění.”

Pitt si povšiml, že se mexickému úředníkovi začínají na hlavě perlit krůpěje potu. Obrátil se ke svému šéfovi v NUMA. „Já sice nejsem odborník na úřední záležitosti, admirále, ale vsadím co chcete, že mexického prezidenta a jeho vládu o celé situaci nikdo neinformoval.”

„Obávám se, že ses strefil,” odpověděl mu Sandecker.

„To by vysvětlovalo, proč nejednáme s někým významnějším.” Matosovi vyprchala veškerá barva z tváří a tentokrát už vypadal doopravdy zničeně. „Ale to je nedorozumění. Naše úřady jsou připraveny s vámi všemožně spolupracovat.”

„Můžete sdělit svým šéfům z ministerstva vnitra, nebo těm, pro které opravdu pracujete,” řekl Pitt, „že nejsou tak prohnaní, jak si o sobě mysleli.”

„Tím můžeme skončit,” prohlásil Starger. „Zvážíme, jaké máme možnosti, a zítra touto dobou vám oznámíme, jaké kroky hodláme podniknout.”

Matos se pokusil zachránit si alespoň zbytek sebeúcty.

Zatvářil se zlověstně a ztišil hlas. „Musím vás varovat, že jakýkoli pokus vašich speciálních jednotek proniknout na mexické území…”

Sandecker ho přerušil. „Dávám vám dvacet čtyři hodin, abyste dopravili kongresmanku Smithovou a zástupce ředitele Rudiho Gunna na hraniční přechod mezi Mexicali a Calexikem bez jediného šrámu. Opozdíte-li se jen o minutu, bude to mít pro spoustu lidí vážný dopad.”

„Nemáte právo takhle vyhrožovat.”

„Jestliže řeknu našemu prezidentovi, že vaše bezpečnostní služby mučily Smithovou a Gunna, aby z nich vymámily státní tajemství, jak myslíte, že bude reagovat?”

Matos se tvářil zděšeně. „Ale to je naprostá lež, absurdní výmysl.”

Sandecker se ledově usmál. „Alespoň víte, že si také dovedu události přibarvit.”

„Dávám vám své slovo…”

„To by stačilo, seňore Matosi,” zarazil ho Starger.

„Informujte prosím můj úřad o jakémkoli dalším vývoji.”

Když mexický úředník opouštěl zasedačku, vypadal jako někdo, komu právě utekla žena s instalatérem a mlékařovo auto mu přejelo psa. Sotva odešel, Ragsdale, jenž dosud seděl pohodlně zakloněný a jen tiše sledoval konverzaci, se obrátil ke Gaskillovi.

„Dobrá, když nic jiného, tak alespoň dosud nevědí o tom, že jsme našli jejich tajný sklad.”

„Doufejme, že to tak vydrží ještě alespoň dva dny.”

„Máte už nějaký inventář ukradených věcí?” zeptal se Pitt.

„Je toho tam tolik, že zabere týdny, než sepíšeme všechny položky.”

„A nezahlédli jste tam indiánské dřevěné bůžky, vyřezané z bavlníkového dřeva?” Gaskill pokroutil hlavou.

„Ne, nic takového.”

„Kdyby ano, dejte mi prosím vědět. Mám jednoho indiánského přítele a ten by je rád dostal zpátky.”

Ragsdale se obrátil na Sandeckera. „Co si o tom všem myslíte, admirále?” zeptal se.

„Zolarové jim naslibovali modré z nebe,” odpověděl Sandecker. „Začínám věřit tomu, že kdyby byli zatčeni, polovina obyvatel státu Sonora by povstala a vytáhla je z vězení.”

„Ti nikdy nedovolí, aby se Loren a Rudi dostali na svobodu a mohli mluvit,” poznamenal Pitt.

„Nerad to říkám,” připustil Ragsdale, „ale možná už jsou dokonce po smrti.”

Pitt potřásl hlavou. „Tomu se mi nechce věřit.”

Sandecker vstal a aby ze sebe setřásl pocit marnosti, začal rázovat po místnosti. „Ani kdyby prezident souhlasil s tajnou operací, naše speciální oddíly nemají dost informací, které by je zavedly k místu, kde drží Loren a Rudiho.”

„Napadlo mě, že je Zolarové možná zadržují na vrcholku hory,” nadhodil Giordino.

Starger souhlasně přikývl. „To může být pravda.

Haciendu, na níž během pátrání po pokladu měli základnu, už zřejmě vyklidili.”

Ragsdale si povzdychl. „Pokud jsou Smithová a Gunn dosud opravdu naživu, pak myslím, že nadlouho už to není.”

„Nemůžeme dělat nic, než bezmocně koukat přes dráty,”

zoufale poznamenal Starger.

Ragsdale pohlédl oknem na druhou stranu linie. „FBI nemůže podniknout úder přes mexickou hranici.”

„Ani celníci,” dodal Gaskill.

Pitt se na oba federální agenty na chvíli zahleděl a potom se obrátil přímo k Sandeckerovi. „Oni nemohou, ale NUMA může.”

Pohlédli na něj nechápavě.

„Můžeme co?” zeptal se Sandecker.

„Vydat se do Mexika a zachránit Loren a Rudiho, aniž bychom vyvolali mezinárodní incident.”

„To opravdu můžete,” zasmál se Gaskill. „Dostat se přes hranici je hračka, jenže Zolarové mají na své straně polovinu Sonorské policie a vojska. Podle družicových fotografií na vrcholku Cerro el Capirote a v širokém okolí kolem jeho úpatí panují přísná bezpečnostní opatření. Zastřelí vás dřív, než se tam dostanete na deset kilometrů,”

„Ale já tam nechci dojet ani vyšplhat,” odporoval Pitt.

Starger se na něj zadíval a ušklíbl se. „A co asi tam může dokázat agentura pro námořní výzkum, co nedokážou FBI a celníci? Plavit se po poušti?”

„Ne, po poušti ne,” pronesl Pitt smrtelně vážným hlasem.

„Pod ní.”

ČÁST IV. - HRŮZNÁ

PLAVBA

31. říjen 1998 Satanova díra, Baja California, Mexiko

48 KAPITOLA

Ve vyprahlém předhůří severních výběžků Sierry el Mayor, skoro padesát kilometrů na jih od Mexicali, se nachází propast. Tento přírodní útvar vznikl před miliony let působením nespoutaného dávného moře, jež z boční stěny útesu vyhloubilo chodbu klesající do hlubin až k malé jeskyni, vytvořené ve vyvřelé skále vodou v mladších třetihorách a vanoucími písky v dobách mnohem pozdějších.

Tam, hluboko pod pouští, se na dně jeskyně rozkládá malá vodní plocha. Až na lehký nádech kobaltové modři je voda průzračná, skoro neviditelná, a z úrovně zemského povrchu se tak propast zdá být bezedná.

Satanova díra je něco docela jiného než obětní studna v Peru, pomyslel si Pitt, jenž sledoval žlutou nylonovou šňůru, snášející se do čiré hlubiny. Seděl na kameni na břehu jezera se soustředěným výrazem v očích a v rukou lehce svíral nylonovou šňůru, jejíž druhý konec byl upevněn k přenosnému navijáku.

Venku, osmdesát metrů nad dnem válcovité jámy, seděl admirál Sandecker na zahradní stoličce vedle otlučeného a rezavějícího půltunového pick-upu z jednapadesátého roku s tábornickým přístřeškem na korbě. Auto působilo dojmem, že už před léty jen o vlas uniklo recyklaci. Hned za ním parkoval další vůz, notně ojetý a utrápený stejšn ze šedesátého osmého. Oba automobily měly poznávací značky mexického státu Baja California Norte.

Sandecker v jedné ruce držel plechovku piva a druhou si před očima přidržoval dalekohled, kterým sledoval okolí.

Jeho oblečení ladilo s náklaďáčkem, takže vypadal jako kterýkoli z tisíců amerických vagabundů v důchodovém věku, jací po poloostrově celý rok levně cestují a kempují.

Sonorská poušť, kde voda je tak vzácná a extrémní klimatické podmínky srážejí noční teploty v zimě pod bod mrazu a v létě produkují žhavou výheň, se k jeho překvapení pyšnila nesmírným množstvím kvetoucích rostlin. Ve velké dálce mohl pozorovat malé stádo koní, kteří se pásli na trsech trávy ječmenice.

Uspokojen tím, že jedinými živými tvory v nejbližším okolí jsou chřestýš, vyhřívající se na skále, a černoocasý divoký králík, jenž k němu přihopkal, hodil po něm jedním okem a zase zmizel, vstal a naklonil se přes okraj propasti k jezeru.

„Nejde po nás zákon?” zajímal se Pitt, když spatřil admirála.

„Kromě hadů a králíků nám nic nehrozí,” houkl dolů Sandecker. Kývl hlavou směrem k hladině. „Jak dlouho už tam jsou?”

Pitt mrknul na hodinky. „Třicet osm minut.”

„Cítil bych se o hodně líp, kdyby měli profesionální výbavu a ne ty potápěčské cetky povypůjčované od místních celníků.”

„Jestli máme zachránit Loren a Rudiho, každá minuta hraje roli. Bylo lepší pustit se do prvního průzkumu hned a zjistit, jestli má můj plán alespoň nějakou šanci na úspěch.

Kdybychom čekali, až dorazí nejmodernější přístroje z Washingtonu do Calexika, ztratili bychom šest hodin.”

„Stejně je taková riskantní operace jen čiré šílenství,”

namítl Sandecker unaveným hlasem.

„A máme snad jinou možnost?”

„Nic mě nenapadá.”

„Tak to musíme alespoň zkusit,” rozhodně mu odpověděl Pitt.

„Vždyť zatím ani nevíme, jestli je vůbec možné…”

„Signalizují,” přerušil admirála Pitt, když se mu šňůra napnula v rukou. „Už jsou na cestě nahoru.”

Společnými silami začali vytahovat dvojici potápěčů, ponořených kdesi v hlubinách propasti na konci dvě stě metrů dlouhé šňůry. Pitt vytahoval lano a Sandecker, s navijákem sevřeným mezi koleny, otáčel klikou bubnu. Po dlouhých patnácti minutách, když už oba ztěžka oddychovali, dospěli k červenému znamínku, jež označovalo třetí padesátimetrovou délku.

„Už jen padesát metrů,” unaveně to komentoval Sandecker. Přitáhl si naviják a znovu zatočil klikou, aby ulevil Pittovi, na kterém spočívala větší zátěž. Admirál byl posedlý zdravým životním stylem, každý den naběhal několik mil a občas navštěvoval i sportovní zařízení NUMA, ale námaha spojená s vytahováním mrtvého břemene bez sebemenšího odpočinku mu vyhnala srdeční tep do nebezpečných výšin. „Už je vidím,” vydechl vděčně.

Pitt s úlevu pustil lano a sklesl do sedu, aby nabral dech.

„Teď už mohou nahoru po svých.”

Prvním z obou potápěčů, který se vynořil, byl Giordino.

Shodil ze sebe dvojitou vzduchovou láhev a podal ji Sandeckerovi. Potom napřáhl ruku k Pittovi, jenž se zaklonil a vytáhl ho z vody. Po něm se nad hladinou zjevil doktor Peter Duncan, hydrolog vládní agentury pro geologický průzkum, který dorazil do Calexika v pronajatém letadle už hodinu poté, co mu Sandecker zavolal do San Diega. Když mu admirál začal vyprávět o podzemní řece, myslel si nejdřív, že je to nějaký vtip, pak ale nad jeho skepsí přece jen zvítězila zvědavost. Odložil všechno, jen aby se mohl průzkumu zúčastnit.

„Tak mohutný vodní zdroj jsem tam rozhodně nečekal,”

řekl, když vyplivl náustek dýchacího přístroje. Těžce popadal dech.

„Takže jste našli vstup do řeky,” šťastně pronesl Pitt a vůbec to neznělo jako otázka.

„Jáma je hluboká asi šedesát metrů a pak se na ni napojuje přítokový proud, který asi sto dvacet metrů protéká sérií úzkých rozsedlin až do řeky,” vysvětloval Giordino.

„Dostaneme se tam i s plovacím zařízením?” vyzvídal Pitt.

„Někde je tam dost těsno, ale myslím, že bychom se mohli protáhnout.”

„A co teplota?”

„Voda je chladná, ale dá se to vydržet, něco kolem dvaceti stupňů.”

Duncan si stáhl potápěčskou kuklu, zpod níž se vyvalilo mohutné strniště rezavého plnovousu. Aniž by se pokoušel vyšplhat z vody, opřel se rukama o břeh a nadšeně žvatlal.

„Když jste mi tvrdili, že pod Sonorskou pouští je řeka, která urazí nějakých patnáct kilometrů za hodinu, nevěřil jsem tomu ani za mák. I teď, když jsem ji viděl na vlastní oči, mi to připadá neuvěřitelné. Podle mého odhadu se dá její průtok stanovit v miliardách kubíků za rok.”

„Myslíte, že je to stejný podzemní tok jako pod Cerro el Capirote?” ptal se Sandecker.

„O tom se vubec nedá pochybovat,” odpověděl Duncan.

„Když jsem se teď na vlastní oči mohl přesvědčit, že existuje, klidně bych se vsadil, že je to ta samá řeka, o které Leigh Hunt tvrdil, že teče pod pohořím Castle Dome.”

„Takže Huntův zlatý kaňon možná existuje,” zasmál se Pitt.

„Vy tu legendu znáte?”

„Teď už to ale není legenda.”

Duncanovu tvář rozzářil šťastný úsměv. „Ne, vsadil by se, že není. A říkám to rád.”

„Ještě štěstí, že jsme byli pevně přivázaní,” podotkl Giordino.

„S tím musím souhlasit,” přikývl Duncan. „Nebýt toho, tak v okamžiku, kdy jsme se vynořili z přítoku, vtáhlo by nás to do řeky.”

„A dopadli bychom stejně jako ti dva potápěči, kteří skončili v Zálivu.”

„Pořád mi vrtá hlavou, odkud se tak silný zdroj bere,”

utrousil Sandecker.

Giordino si rukou prohrábl kučeravý porost na hlavě.

„Nejmodernější geofyzikální přístroje pro podzemní průzkum už mohou sledovat tok bez problémů.”

„To si snad vůbec nikdo nedovede představit, co by pro suchem sužovaný Jihozápad mohl znamenat takový ohromný objev,” prorokoval Duncan, stále ještě uchvácený tím, co spatřil. „Mohlo by to znamenat tisíce nových pracovních míst a miliony zavlažovaných akrů pro obdělávání nebo pro dobytčí pastviny. Mohli bychom být dokonce svědky toho, že se poušť změní v Rajskou zahradu.”

„A zloději se utopí ve vodách, které učiní z pouště zahradu,” pronesl Pitt a při vzpomínce na Billyho Yumu se zahleděl na křišťálově modrou vodu.

„Cos to říkal?” zvědavě se zeptal Giordino.

Pitt potřásl hlavou. „Jen takové staré indiánské přísloví.”

Když Giordino a Duncan vynesli potápěčskou výbavu na povrch ke vstupu do propasti, stáhli ze sebe oblečení a Sandecker mezitím začal ukládat všechno do starého stejšnu.

Zdvihl hlavu, když Pitt nastartoval pick-up a zastavil s ním vedle.

„Do dvou hodin se vrátím,” oznámil Sandeckerovi.

„Nechtěl bys mi říct, kam se zase ženeš?”

„Musím se sejít s jedním chlápkem, aby povolal armádu.”

„Je to někdo, koho znám?”

„Ne, ale jestli půjdou věci alespoň zpoloviny tak dobře, jak předpokládám, dřív než zapadne slunce mu budete potřásat rukou a připnete mu medaili.”

Ve chvíli, kdy na malém letišti západně od Calexika na americké straně hranic s Mexikem přistál malý letoun se znaky NUMA, Gaskill s Ragsdalem tam už čekali. Stroj zaroloval vedle velkého náklaďáku celní služby a ve chvíli, kdy sem ve stejšnu dorazili Sandecker s Giordinem, překládali už z nákladního prostoru potápěčské vybavení.

Po letištní ploše k nim došel pilot a potřásl si s nimi rukama. „Měli jsme sice dost napilno s vaším seznamem, ale nakonec se nám podařilo vyšťourat všechno, co jste chtěli.”

„Povedlo se technikům snížit profil vznášedla, jak to chtěl Pitt?” zajímal se Giordino.

„No, šili to opravdu horkou jehlou,” zasmál se pilot.

„Ale admirálovi techničtí kouzelníci vám vzkazují, že se jim povedlo upravit Wallowing Windbag tak, že nikde není vyšší než jedenašedesát centimetrů.”

„Až se vrátím do Washingtonu, všem jim za to osobně poděkuji,” spokojeně slíbil Sandecker.

„Mám se vrátit zpátky?” zeptal se pilot admirála. „Nebo tady mám počkat?”

„Pro případ, že bychom vás potřebovali, držte se radši u letadla.”

Právě skončili s překládkou do náklaďáku a zavírali poklop zadního nákladového prostoru, když se v šedém služebním autě přiřítil přes letištní plochu Starger. Zabrzdil na místě a vystřelil od volantu.

„Máme problémy,” hlásil.

„Jaké problémy?” chtěl vědět Gaskill.

„Mexická pohraniční policie právě ze své strany uzavřela hranice pro veškerou přepravu ze Spojených států.”

„A co komerční doprava?”

„Té se to týká také. A aby toho nebylo dost, vypustili hejno vojenských vrtulníků, aby donutily k přistání nebo k zastavení každé letadlo nebo auto, které se jim bude zdát podezřelé.”

Ragsdale se zadíval na Sandeckera. „Tak to musí být kvůli té vaší rybářské expedici.”

„To bych neřekl. Nikdo nás neviděl přijíždět k jeskyni ani se od ní vracet.”

Starger se zasmál. „Vsaďte se, o co chcete, že potom, co seňor Matos doběhl zpátky a referoval, jak tvrdě jsme si vyjeli na Zolary, měli pěnu u úst a donutili své kumpány na úředních místech, aby vytáhli všechny padací mosty.”

„Na to bych také vsadil,” souhlasil Ragsdale. „Báli se, že na ně vyrazíme s jízdní brigádou.”

Gaskill se rozhlédl. „A kde je Pitt?”

„Ten je v bezpečí na druhé straně,” odpověděl mu Giordino.

Sandecker uhodil pěstí do boku letadla. „A už jsme byli tak blízko,” zabručel vztekle. „To je krach, zatracený krach.”

Starger s Gaskillem si vyměnili zasvěcené úšklebky.

„No, myslím, že celní správa by to snad mohla zachránit,”

nadhodil Starger.

„Máte ještě něco v rukávu?”

„Escobarova aféra,” naznačil Starger. „Víte o ní něco?”

Ragsdale přikývl. „Pašování drog ve velkém.”

„Juan Escobar žil v Mexiku hned za hranicemi,” začal Starger vysvětlovat Sandeckerovi a Giordinovi, „ale na naší straně provozoval garáž a opravnu náklaďáků. Než ho protidrogová agentura skřípla, propašoval přes hranice obrovské množství drog. Během společného vyšetřování naši agenti objevili tunel, který vede pod hraničním plotem celých sto padesát metrů od jeho domu k opravárenské dílně. Na to, abychom ho zatkli, jsme přišli pozdě. Escobar najednou nějak neměl stání a dřív, než jsme ho mohli popadnout za límec, zlikvidoval podnik a zmizel i s rodinou.”

„Jeden z našich agentů,” připojil se Gaskill, „Hispánec, který se narodil a vyrostl ve východním Los Angeles, teď žije v Escobarově domě a podniká přes hranice. Vydává se za nového majitele Escobarovy opravny náklaďáků.”

Starger se pyšně usmál. „Protinarkotické a celníci už zatkli asi dvacet lidí na základě informací, které získali od obchodníků s drogami, kteří se pokoušeli použít jeho tunel.”

„A vy říkáte, že je pořád otevřený?” divil se Sandecker.

„Překvapilo by vás, jak často přijde vhod i pro dobré účely,” ujistil ho Starger.

Giordino se rozzářil, jako by mu právě hodili záchranný kruh. „A dostaneme naše zařízení na druhou stranu?”

Starger přikývl. „Jednoduše dojedeme s náklaďákem do opravny. Vezmu několik lidí, kteří nám pomohou přenést zařízení do Escobarova domu za hranicemi, a tam je naložíme do jeho auta s náhradními součástkami. V garáži, kde nás nikdo neuvidí. Jeho auto každý zná a není důvod, aby ho někdo zastavoval.

Sandecker se zadíval na Giordina. „Tak dobrá, dejte se do toho,” pronesl vážným hlasem, „Připravil sis už závěť?”

49 KAPITOLA

Kamenný démon stoicky ignoroval veškeré dění kolem, jako by vyčkával až přijde jeho čas. Necítil nové šrámy a jizvy v těle a zbylém křídle a nemohl se otočit, aby spatřil, že to byli mexičtí vojáci, kdo si z něj udělal cvičný terč, když jejich velitelé zmizeli v nitru hory. Cosi v kameni, z něhož byl vytesán, však cítilo, že jeho hrozivé oči budou obhlížet věčnou poušť ještě staletí poté, co tito lidští vetřelci zemřou a vytratí se z paměti na onen svět.

Již popáté toho rána přeběhl po démonovi stín, když elegantní letadlo kleslo z oblohy a usadilo se na jediném volném místě dost velkém pro přistání, v úzké mezeře mezi dvěma armádními vrtulníky a velkým rumpálem, spojeným s neméně objemným pomocným generátorem.

Rafael Cortina, policejní velitel oblasti Baja Norte, vyhlédl z okénka v zadní části modře a zeleně zbarveného policejního vrtulníku a pozorně sledoval hemžení na vrcholku hory. Když očima zabloudil i k zlověstné postavě démona, zazdálo se mu, že mu pohled vrací.

Ve svých pětašedesáti se s nadcházejícím odchodem do výslužby smiřoval bez velkého nadšení. Ani v nejmenším se netěšil na nudný život v malém domku s výhledem na záliv Ensenada, z penze, která mnoho přepychu nedovolí. Stopy solidní kariéry uplynulých pětačtyřiceti let se zračily i v jeho hranaté, temné tváři. Cortina nikdy nebyl mezi ostatními důstojníky zvlášť oblíbený. Pracoval tvrdě, byl přímý jak šíp a hrdý na to, že nikdy nevzal úplatek. Ani jediné peso za celé ty dlouhé roky služby. Přestože nikdy neodsuzoval jiné za to, že pod rukou přijímali pozornosti od známých kriminálníků nebo podloudných obchodníků, kteří se snažili vyhnout vyšetřování, neodpouštěl jim to. Šel vlastní cestou, nikdy o ničem podobném neinformoval, nikdy si nestěžoval, nikdy nevyslovoval osobní morální soudy.

S hořkostí si připomínal, kolikrát jen mu uniklo povýšení; už to ani nedokázal spočítat. A přesto, kdykoli jeho nadřízení zašli příliš daleko a zabředli do skandálu, civilní vyšetřovatelé se obraceli na Cortinu, muže, jehož poctivost nesnášeli, ale na kterého se mohli spolehnout.

To, že se v zemi, kde korupce a úplatky byly zcela běžná věc, nedal Cortina nikdy koupit, mělo ale svůj důvod. Každý muž, a dokonce i každá žena, mají svou cenu. I když mrzutě, přesto ale trpělivě Cortina čekal, až ta správná cena přijde.

Stalo se jí těch deset milionů dolarů, které mu nabídli Zolarové za jeho osobní spolupráci nad rámec i mimo rámec oficiálního souhlasu s vyzvednutím pokladu. Ty už by měly stačit, aby si jeho žena a čtyři synové s manželkami a osmi vnoučaty mohli užívat slušný život v omládlém Mexiku, rodícím se v rámci severoamerické dohody o volném obchodu.

Docházelo mu také, že doby, kdy stačilo nad něčím zavřít oči a nastavit dlaň, mizí v nenávratnu. Dva poslední mexičtí prezidenti začali všeobecnou válku proti korupci ve státním aparátu. A legalizace některých drog a regulace jejich cen zasadily obchodníkům s narkotiky takovou ránu, že jejich zisky klesly o osmdesát procent a objem jejich obchodů o dvě třetiny.

Sotva Cortina vystoupil z vrtulníku, ujal se ho jeden z Amaruových mužů. Vzpomněl si, že ho kdysi zatkl za ozbrojenou loupež v La Paz a u soudu pak napomáhal tomu, aby na pět let skončil ve vězení. Pokud si bývalý trestanec na Cortinu vzpomněl, nedal to na sobě znát. Uvedl ho do hliníkového obytného přívěsu, který sem byl letecky dopraven z Yumy a po dobu vyzvedávání pokladu sloužil na vrcholku hory jako kancelář.

Uvnitř mu jako první padly do oka moderní obrazy jednoho z nejznámějších malířů Jihozápadu, které zdobily stěny. V bohatě vybaveném přívěsu, u starožitného stolu z doby francouzského druhého císařství, seděli Joseph Zolar, jeho dva bratři, Fernando Matos ze zdejšího úřadu ministerstva vnitra a plukovník Roberto Campos, jenž velel ozbrojeným silám rozmístěným na poloostrově.

Cortina všem pokývl a lehce se uklonil a nechal se usadit na židli. Když před něj velice atraktivní servírka postavila sklenku šampaňského a talíř s uzeným jeseterem a kopečkem kaviáru, mírně se mu rozšířily oči. Zolar ukázal na nákres znázorňující průřez chodbou vedoucí do vnitřní jeskyně.

„Musím vás všechny upozornit, že to vskutku není snadná práce. Musíme přenést všechny předměty přes řeku hluboko pod povrchem pouště a potom je úzkou chodbou dopravit na vrchol hory.”

„Jak to jde?” optal se Cortina.

“Je ještě příliš brzy na to, abychom něco oslavovali,”

odpověděl mu Zolar. „Právě jsme se pustili do nejsložitějšího úkolu, vyzvedávání Huascarova řetězu.

Jamile dorazí na povrch,” odmlčel se, aby na hodinkách zkontroloval čas, „což bude asi za půl hodiny, rozdělíme ho na jednotlivé části pro snadnější nakládání a vykládání během přepravy. Až bude uložen v našich skladovacích prostorách v Maroku, opět ho spojíme.”

„Proč zrovna Maroko?” vyzvídal Fernando Matos. „Proč ne vaše zařízení v Galvestonu nebo váš statek v Douglasu v Arizoně?”

„Z bezpečnostních důvodů. Neradi bychom riskovali a právě tuto kolekci skladovali ve Spojených státech. V

Maroku máme dohodu s vojenským velitelem, který zajišťuje bezpečnost našich zásilek. A navíc tato země představuje přirozené distribuční centrum pro dopravu předmětů do celé Evropy, Jižní Ameriky a na Dálný východ.”

„A jak plánujete vynést ostatní památky?” zeptal se pomalu Campos.

„Nejprve se přeplaví na vorech přes podzemní řeku a potom je protáhneme chodbou na řadě úzkých plošin se skluznicemi.”

„Takže rumpál, který jsem pro vás rekvíroval, přijde vhod?”

„Jako seslaný z nebe, plukovníku,” ujistil ho Oxley. „A dnes večer kolem šesté už budeme poslední věci nakládat do vrtulníků, které jste nám tak laskavě opatřil.”

Cortina svíral v ruce sklenku se šampaňským, ale neochutnal ho. „Je nějaká možnost, jak celý poklad zvážit?”

„Profesor Henry Moore a jeho manželka mi řekli, že to odhadují na šedesát tun.”

„Můj bože,” pronesl plukovník Campos, impozantní kus mohutného chlapa se spoustou šedých vlasů. „Netušil jsem, že je toho tolik.”

„Historické prameny neuváděly přesně celý inventář,”

řekl Oxley.

„A hodnota?” zajímalo Cortinu.

„Náš původní odhad,” poučoval je Oxley, „činil dvě stě padesát milionů amerických dolarů. Dnes ale myslím, že mohu s jistotou prohlásit, že se blíží spíš třem stům milionům.”

Oxleyho ohodnocení bylo naprostým výmyslem. Jen sama tržní cena zlata podle inventáře, jenž Mooreovi sestavili, dosáhla sedmi set milionů dolarů. A pokud by se k tomu připočetla hodnota jednotlivých předmětů jako starožitných památek, celková suma na černém trhu bezpečně překračovala miliardu.

Zolar se zahleděl na Cortinu a Campose se širokým úsměvem na tváři. „A s těmito prostředky, pánové, podstatně pozdvihneme životní úroveň lidí v Baja California Norte.”

„Na veřejně prospěšné práce, o kterých vaši úřední představitelé uvažují, to bude víc než dost,” dodal Sarason.

Cortina se podíval stranou na Campose a zamyslel se, kolik toho asi plukovník shrábne za to, že bude nečinně přihlížet, jak Zolarové odvážejí ze země většinu pokladu, včetně masivního zlatého řetězu. A Matos, ten byl pro něj úplná záhada. Mohl se jen dohadovat, jak takový slizký úředníček státní správy do celého schématu zapadá. „Ve světle toho, že se zvýšil odhad hodnoty, mělo by se to myslím týkat i prémií.”

Oportunista Campos z Cortinovy nahrávky okamžitě smečoval. „Ano, ano, plně souhlasím se svým dobrým přítelem Rafaelem. Pokud jde o mne, přece nešlo jen o to uzavřít hranice.”

Že po všech letech, kdy se občas setkávali k projednání společných policejních a armádních záležitostí, poprvé slyší Campose nazývat ho křestním jménem, Cortinu pobavilo. A protože věděl, jak tím Campose naštve, oplatil mu stejně.

„Roberto má naprostou pravdu. Místní podnikatelé i politici si už opravdu stěžují na ztrátu příjmů z turistiky a na přerušení obchodní dopravy. Oba dva budeme mít vážně co vysvětlovat nadřízeným.”

„To jim nestačí, když jim řeknete, že šlo o to zabránit americkým federálním agentům, aby neoprávněně překročili hranice a poklad zkonfiskovali?” zeptal se Oxley.

„Ujišťuji vás, že naše ministerstvo s vámi bude ve všech směrech spolupracovat, aby podpořilo vaši pozici,” nechal se slyšet Matos.

„Možná,” připustil Cortina. „Kdo ale ví, jestli se naše vláda spokojí s takovým vysvětlením, nebo jestli nařídí, že plukovník Campos a já máme být souzeni za překročení pravomocí?”

„A vaše prémie,” hodil to Zolar na Gortinu. „Jakou částku si představujete?”

Cortina mu odpověděl bez mrknutí oka. „Dalších deset milionů dolarů v hotovosti.”

Campos na okamžik viditelně ztuhl, ale okamžitě srovnal s Cortinou krok. „Policejní velitel Cortina mluví za nás oba.

Vezmeme-li v úvahu riziko a zvýšenou hodnotu pokladu, pak žádat dalších deset milionů není tak mnoho.”

Do jednání se teď pustil Sarason. „Jistě si ale uvědomujete, že odhadovaná hodnota ani zdaleka neodpovídá ceně, jakou nakonec dostaneme. Policejní velitel Cortina přece ví, že ukradené šperky lze jen málokdy udat za víc než dvacet procent jejich skutečné hodnoty.”

Zolar a Oxley si zachovávali vážnou tvář, přestože dobře věděli, že na seznamu jejich klientů je víc než tisíc zájemců, kteří by rádi za část tohoto pokladu zlatých starožitných památek zaplatili i nadhodnocenou částku.” „Deset milionů,” neústupně opakoval Cortina. Sarason udržoval dojem tvrdého vyjednávání. „To je ale ohromná spousta peněz,” protestoval.

„To, že vás hájíme před americkými a mexickými právními institucemi, je jen polovina naší účasti,” připomněl jim Cortina. „Bez těžkých dopravních vrtulníků, které vám poskytl plukovník Campos pro převoz zlata do pouště Altar, byste se nedostali nikam.”

„A kde byste byli vy, kdybychom my poklad nenašli?”

odporoval Sarason.

Cortina bezradně rozpřáhl ruce. „Nemohu popřít, že závisíme jedni na druhých. Ale pevně věřím, že trocha velkorysosti je i ve vašem zájmu.”

Sarason se podíval po obou bratrech. Zolar mu téměř neznatelně přikývl. Po krátké chvíli se Sarason s poraženeckým gestem obrátil zpět ke Cortinovi a Camposovi. „Víme, kdy přiznat prohru. Můžete se považovat za bohatší o dalších deset milionů dolarů.”

Maximální zátěž, se kterou se rumpál dokázal vypořádat, byla pět tun, proto bylo potřeba rozdělit Huascarův řetěz v půli a vytahovat ho na dvakrát. Vojáci mexického ženijního praporu pak měli z klád, zabavených v nejbližším dřevařském skladu, sestavit vor a na něm většinu pokladu přepravit přes podzemní řeku. Jedině zlatý trůn byl na vor příliš těžký. Jakmile tedy vytáhnou Huascarův řetěz na vrcholek hory, hodlali stáhnout kabel z navijáku opět dolů a připojit ho k postrojům ovázaným kolem trůnu. Na povel, daný nahoru, měl být trůn stržen do řeky a po jejím dnu přetažen až na pevnou zem. Podle plánu ho pak měli ženisté s pomocí Amaruových mužů usadit na sáně a připravit ke konečné cestě z nitra hory. Tam pak hodlali všechny památky naložit do člunů, jaké si inčtí umělci, kteří všechna ta mistrovská díla vytvořili, nedokázali představit: na ptáky bez křídel, kterým se v moderních časech říká vrtulníky.

Na ostrově s pokladem Micki Mooreová pilně katalogizovala a zaznamenávala popisy všech předmětů, zatímco Henry je měřil a fotografoval. Museli pracovat rychle. Amaru honil ženisty do vysokého tempa a hora starožitností se tak neuvěřitelně rychle zmenšovala. Co Inkové a Chachapoyové skládali do nitra hory šest dnů, měla moderní technika vyložit za deset hodin.

Postoupila k manželovi a zašeptala: „Tohle já nemůžu.”

Podíval se na ni.

V očích jako by se jí odrážel lesk zlata pod jasnými světly ženistů. „Nechci nic z toho zlata.”

„Proč ne?” zeptal se jí tiše.

„Nedovedu to vysvětlit,” pokračovala. „Už tak se cítím až dost špinavá. A vím, že už musíš mít stejný pocit.

Musíme něco udělat, aby to nezůstalo v Zolarových rukou.”

„A neměli jsme snad v úmyslu zlikvidovat Zolary a unést poklad hned, jak ho v poušti Altar naloží do letadla?”

„To bylo dřív, než jsme viděli, jak je skvostný. Nechme toho, Henry, ukousli jsme si příliš velké sousto.”

Moore se zatvářil zamyšleně. „Teď není zrovna nejvhodnější čas dělat si svědomí.”

„Svědomí s tím nemá nic společného. Je ale směšné představovat si, že dokážeme vyložit tuny starožitností.

Nemáme prostory ani kontakty, abychom dokázali takovou spoustu věcí rozprodat na černém trhu.”

„Prodat Huascarův řetěz nemůže být až tak těžké.”

Zahleděla se mu dlouze do očí. „Jsi přece velmi dobrý antropolog a já zas stejně dobrá archeoložka. Oba také velmi dobře umíme vyskakovat za noci z letadla v neznámých zemích a zabíjet lidi. V loupení nedocenitelných starožitných památek ale nejsme nejlepší. A kromě toho, my oba ty lidi nenávidíme. Říkám ti, že bychom měli spolu udělat něco pro to, aby poklad zůstal pohromadě. Ne roztroušený ve sbírkách nějakých mrchožroutů, posedlých touhou vlastnit něco, co nikdo jiný nemůže mít a dokonce ani spatřit.”

„Musim se přiznat,” řekl unaveně, „že jsem také měl podobné pochybnosti. Co ale chceš dělat?”

„To, co je správné,” odpověděla mu chraplavě. Poprvé spatřil Moore v jejích očích lítost a byla to krása, jakou tam neobjevil nikdy dřív. Objala ho oběma rukama a zahleděla se mu do očí. „Už nebudeme zabíjet. Tentokrát se nebudeme muset skrývat pod kameny, až operace skončí.”

Vzal její hlavu do dlaní a políbil ji. „Jsem na tebe hrdý, holčičko.”

Odtlačila ho od sebe a oči se jí rozšířily, jako by si na něco vzpomněla. „Zajatci. Slíbila jsem, že je zachráníme, pokud to půjde.”

„Kde teď jsou?”

„Pokud jsou ještě živí, měli by být nahoře.”

Moore se rozhlédl po jeskyni a zjistil, že Amaru právě dohlíží na přesun mumií z krypty. Zolarové hodlali zanechat za sebou jeskyni ve stejném stavu, v jakém ji nalezli Inkové.

Nic, co mělo nějakou cenu, tu nemělo zůstat.

„Podrobný inventář už máme,” obrátil se k Micki. „Měli bychom vyrazit.”

Mooreovi si naskočili na jedny sáně naložené zlatými zvířecími figurami a nechali se vytáhnout nahoru, kde se vykládaly. Jen co se dostali na denní světlo, začali pátrat po celém vrcholku. Loren Smithovou a Rudiho Gunna však tam nikde nenašli.

„A pak už bylo pozdě, aby se Mooreovi vrátili do nitra hory.

Loren se chvěla. Roztrhané šaty ji nedokázaly chránit před vlhkým chladem jeskyně. Gunn ji objal rukou, aby jí poskytl alespoň trochu tělesného tepla. Úzká komůrka, ve které je teď věznili, nebyla víc než širší prasklina ve vápencové skále. Nebylo tu dost prostoru, aby se postavili zpříma, a kdykoli se pokusili najít si pohodlnější pozici nebo se zahřát, strážný do nich vstupním otvorem zabořil ústi pušky.

Poté, co se oba díly zlatého řetězu prosmýkly úzkou chodbou, Amaru je z hřebene hory zahnal dolů, do malého výklenku za kryptou strážců. Aniž by to Mooreovi věděli, Loren a Gunn tu byli uvězněni ještě dřív, než si oba vědci našli cestu z jeskyně s poklady.

„Ocenili bychom, kdyby nám někdo dal trochu vody k pití,” obrátila se na hlídače Loren.

Otočil se a tupě se na ni zahleděl. Byla to ohavná figura, ohromná, s naprosto odpudivou tváří, silnými rty, plochým nosem a pouze jedním okem. Prázdný důlek, který si nezakrýval, ho dělal ještě hnusnějším.

Když se tentokrát Loren zachvěla, nebylo to chladem.

Jejím napůl nahým tělem projel strach. Uvědomovala si, že jakýkoli projev troufalosti by se jí mohl vymstít, ale nedbala na to. „Vodu, ty uslintaný idiote! Nerozumíš? Agua!”

Sprostě se na ni podíval, pak se ale vytratil z jejich úzkého výhledu. Za několik minut se vrátil a vsunul do jeskyňky vojenskou polní láhev.

“Zdá se mi, že sis získala kamaráda,” poznamenal Gunn.

„Jestli si on myslí, že ho za to políbím,” namítla Loren a odšroubovávala uzávěr, „pak by měl podobné myšlenky pustit z hlavy.”

Nabídla napít Gunnovi, ten ale zakroutil hlavou. „Dámy mají přednost.”

Loren se opatrně napila a podala láhev Gunnovi. „Ráda bych věděla, co je s Mooreovými?”

„Možná ani nevědí, že nás nahnali z hřebene hory do téhle díry.”

„Mám strach, že nás tu Zolarové chtějí pohřbít zaživa,”

řekla Loren. Poprvé se jí z očí začaly valit slzy, protože její obrana se už hroutila. Přetrpěla bití a všechny hrubosti, ale teď, když se zdálo, že na ně všichni zapomněli, poslední jiskřičky naděje, které ji udržovaly při životě, začínaly pohasínat.

„Ještě pořád je tu Dirk,” jemně pronesl Gunn.

Potřásla hlavou, jako by ji uvádělo do rozpaků, že ji někdo přistihl v slzách. „Nech toho, prosím. I kdyby byl ještě naživu, Dirk by se ani s divizí mariňáků nemohl prostřílet do téhle pitomé hory a dorazit sem včas.”

„Jak já ho znám, žádnou divizi mariňáků k tomu nebude potřebovat.”

,Je to jenom člověk. Sám by jako první uznal, že nemůže dělat zázraky.”

„Dokud jsme ještě živí a je tu nějaká naděje,” řekl Gunn, „na jiném nezáleží.”

„Ale jak dlouho?” smutně potřásla hlavou. „Ještě pár minut nebo několik hodin? Popravdě řečeno, je to jako bychom už byli mrtví.”

Když na denní světlo dorazil první kus řetězu, všichni jen stálí kolem a obdivovali ho. Už samotný pohled na takové množství zlata jim bral dech. Bez ohledu na prach a cákance kalcitových krystalů, které se na něm usadily za staletí, obrovská masa zlata zářila v poledním slunci oslepujícím leskem.

Za všechna ta léta, po která se Zolarové věnovali krádežím starožitností, nikdy nespatřili takové mistrovské umělecké dílo, takovou nádheru minulých časů. V celé historii nebylo nic, co by se mu mohlo rovnat. Získat ho celý by si mohli dovolit nejvýš čtyři sběratelé z celého světa. A když úzkým průchodem dorazil na povrch druhý kus a byl uložen vedle prvního, nádhera pohledu se zdvojnásobila.

„Matko na nebesích,” vydechl plukovník Campos.

„Jednotlivé díly jsou velké jak chlapská pěst.”

“Je k neuvěření, že si Inkové dokázali v metalurgii osvojit takové technické mistrovství,” poznamenal Zolar.

Sarason poklekl k řetězu a začal zkoumat jeho články.

„To je fenomenální umění a dokonalost. Každý článek je perfektní. Nikde jediná vada.”

Cortina přešel k jednomu konci a se značným úsilím ho zvedl. „Každý z nich musí vážit dobrých padesát kilo.”

„To doopravdy na léta předčí všechny jiné objevy,” řekl Oxley, celý rozechvělý z tak neuvěřitelné podívané.

Sarason odtrhl od řetězu pohled a pokynul Amaruovi.

„Začněte je nakládat do vrtulníku, rychle.”

Zlověstně vyhlížející zabiják jen tiše přikývl a začal vydávat rozkazy svým chlapům a jednotce vojáků. Dokonce i Cortina, Campos a Matos přiložili ruce k dílu. Za pomoci sténající zdvižné plošiny a za cenu spousty potu byly dva díly řetězu uloženy do dvou vojenských vrtulníků a odeslány na cestu k pouštnímu letišti.

Zolar sledoval, jak se dva letouny mění jen v nepatrné skvrny na obloze. „Teď nás nic nezastaví,” nadšeně se obrátil k bratrům. „Ještě pár hodin a jsme doma, svobodní a s největším pokladem, jaký kdy někdo spatřil.”

50 KAPITOLA

Celý ten plán proniknout do Cerro el Capirote zadními vrátky a jediným kurážným zásahem se pokusit osvobodit Loren Smithovou a Rudiho Gunna se Sandeckerovi zdál být sebevražedný. Moc dobře veděl, proč chce Pitt riskovat vlastní život: zachránit milovanou ženu a blízkého přítele před smrtí, vyrovnat si účty s párem vrahů a vyrvat bájný poklad z rukou zlodějů. To všechno by pro jiné muže bylo už dostatečným důvodem. Ne však pro Pitta. Měl ještě mnohem hlubší motivy. Čelit neznámému, vysmívat se ďáblovi a hrát o velké sázky. To ho hnalo vpřed.

Pokud šlo o Giordina, Pittova přítele od dětských let, Sandecker nikdy nepochyboval, že tento bezprostřední a neústupný Ital je schopen následovat Pitta i do moře žhavé lávy. Zastavit je Sandecker nemohl. Ale ani on sám nevybudoval agenturu, kterou mnozí považovali za nejlepší, nejvýkonnější a z finančního hlediska nejefektivnější v celém vládním systému, aniž by se přitom pouštěl do vlastních riskantních her. Jeho zvyk nepostupovat ve Washingtonu po vyšlapaných cestičkách z něj už učinil předmět obdivu i závisti. Žádného z ostatních ředitelů celonárodních institucí by jistě ani v nejmenším nenapadlo osobně převzít kontrolu nad tak hazardním projektem a riskovat vyšetřování v Kongresu a rezignaci na příkaz prezidenta. Sandecker ale litoval pouze toho, že se do tohoto dobrodružství nemůže pustit sám.

Snesl právě náklad potápěčské výbavy ze starého chevroletu skalní dutinou dolů a zastavil se vedle Duncana, jenž seděl na kraji propasti a pilně překládal průsvitnou topografickou mapu přes hydrografický nákres známých podzemních vodních systémů.

Obě mapy byly zvětšeny na stejné měřítko, což Duncanovi umožňovalo sledovat přibližný směr toku podzemní řeky. Kolem něj už byli i další, kdo tu složili svůj náklad potřeb pro podvodní pouť.

„Jak to tak vypadá,” řekl Duncan spíš jakoby sám pro sebe, „vzdálenost mezi Satanovou dírou a Cerro el Capirote by mohla být zhruba třicet kilometrů.”

Sandecker se zahleděl dolů na vodu v propasti. „Jaký žertík přírody vytvořil takový kanál?”

„Asi před šedesáti miliony let,” odpověděl mu Duncan, „posuny v zemské kůře vytvořily praskliny ve vápencové vrstvě a voda tudy začala pronikat řadou spojených jeskyní.”

Admirál se obrátil k Pittovi. „Za jak dlouho myslíš, že se tam dostanete?”

„Jestli je rychlost proudu kolem patnácti kilometrů za hodinu,” hádal Pitt, „do tří hodin můžeme být v jeskyni s pokladem.”

Duncan se zatvářil pochybovačně. „Neznám řeku, která by se někde nekroutila. Na vašem místě bych k odhadu přidal ještě dvě hodiny.”

„Windbag to zvládne na čas,” s důvěrou prohlásil Giordino, který si už stahoval šaty.

„Jedině v případě nerušené plavby po celou cestu.

Nevíte, co vás čeká. Musíte počítat i s nečekanými překážkami. Ponorné úseky se mohou natáhnout až na deset kilometrů nebo víc. Můžete narazit na vodopády vysoké jako desetipatrový dům nebo nesplavné peřeje plné ostrých balvanů. Plavci na divokých vodách říkají - kde je skála, chyť se jí, kde je vír, chytí tebe.”

„Ještě něco?” ušklíbl se Giordino, kterého Duncanova chmurná předpověď nedokázala zastrašit. „Nějací upíři nebo sedmihlavé saně, které mají tlamy jako barakudy a jejichž ostré zuby na nás budou ve tmě číhat jako na svačinku?”

„Snažím se vás jen připravit na všechna překvapení,”

nedal se zviklat Duncan. „Ta nejlepší teorie, kterou vám můžu nabídnout a snad by vám mohla dodat určitý pocit bezpečí, je, že celý říční systém protéká zemským zlomem.

Pokud mám pravdu, trasa kanálu je sice nepravidelná, ale hloubka celkem přijatelná.”

Pitt mu poplácal po rameni. „My to chápeme a díky. Teď už s Alem můžeme jen doufat v nejlepší, počítat s nejhorším a vypořádat se se vším mezi tím.”

„Když jste přítokovým ramenem z propasti dopluli do řeky,” zajímal se Sandecker, „byla tam nějaká vzduchová kapsa?”

„Byla a strop jeskyně tam dosahoval dobrých deset metrů nad hladinu řeky.”

„Jak daleko sahala?”

„Tak tak jsme se drželi na šňůře, aby nás proud nestrhl do řeky, takže nebyl čas moc se rozhlížet. V dosahu našich světel jsem ale konec nazahlédl.”

„S troškou štěstí by tedy mohli mít dost vzduchu po celou cestu.”

„To by opravdu muselo být hodně velké štěstí,”

skepticky pronesl Duncan, oči stále zabořené do překrývajících se map. „Mezi všemi ponornými řekami je tahle opravdu mimořádná. Jen pokud jde o délku, musí to být nejdelší z dosud neprozkoumaných podzemních toků v krasu.”

Giordino zrovna váhal, kam na paži si má připnout destičku s tlakoměry, kompasem a hloubkoměrem. „Čemu říkáte kras?”

„Kras je výraz pro vápencové pásmo, kterým prochází systém vodních toků, chodeb a jeskyní.”

„Asi by se člověk divil, kolik řek teče pod zemí,”

poznamenal Pitt.

„Leigh Hunt a jeho zlatý říční kaňon, o nichž si hydrologové v Kalifornii a Nevadě vždycky vypravovali vtipy, se teď asi také dočkají větší pozornosti,” přiznal Duncan. „Po tom, co jste tu objevili, vám ručím za to, že i nevěřící Tomášové se na to budou muset dívat jinak.”

„Možná bych mohl také přispět svou troškou do mlýna,”

nabídl se Pitt, jenž se právě chystal připnout si na zápěstí miniaturní vodotěsný počítač. „Pokusím se do programu zanést trasu a zaznamenávat říční kurs v části, kterou projdeme.”

„Jakékoli vědecké údaje, které se vám povede přinést, mi udělají radost,” ujistil ho Duncan. „Najít zlatý poklad pod Cerro el Capirote může být fantastické, ale zároveň tady jde také o objev vodního zdroje, který může miliony akrů pouště přeměnit v úrodnou farmářskou a rančerskou oblast.”

„A to zlato by se třeba mohlo hodit k financování zavlažovacích systémů,” doplnil ho Pitt.

„Je to sice sen, ale stojí za to,” dodal Sandecker.

Giordino uchopil podvodní kameru. „Přinesu vám také nějaké obrázky.”

„Díky,” vděčně odpověděl Duncan. „Požádám vás ještě o jednu službu.”

Pitt se usmál. „Tak povídejte.”

Podal Pittovi plastikový balíček ve tvaru basketbalového míče, ale o polovinu menší. „Je to barevný značkovač, kterému se odborně říká fluorescenční žluť s optickým zjasňovačem. Když ho vypustíte do řeky ve chvíli, kdy dorazíte do jeskyně s pokladem, pozvu vás na tu nejlepší mexickou večeři, jaká se dá na celém Jihozápadě sehnat. O

nic moc nejde. Ale během celé plavby bude tahle nádobka automaticky v pravidelných intervalech vypouštět do vody barvu.

„A vy chcete zjistit, jestli řeka opravdu ústí do Zálivu.”

Duncan přikývl. „Bylo by to ohromně důležité hydrologické zjištění.”

Chtěl ještě. Pitta a Giordina požádat o vzorky vody, ale nakonec si to rozmyslel. Už tak toho po nich chtěl víc než dost. Pokud se jim podaří dospět až do dutiny v Cerro el Capirote, může spolu s dalšími vědci na základě Pittem a Giordinem získaných dat podniknout novou expedici.

Dalších deset minut se Pitt a Giordino věnovali kontrole výstroje a plánům cesty. Už nejméně stokrát se společně potápěli v nejrůznějších vodách a za nejrůznějších klimatických podmínek, nikdy však neurazili takovou vzdálenost v podzemních tocích. Tak jako lékaři, kteří se připravují na složitou operaci, nesměli podcenit sebemenší detail. Závisely na tom nejen jejich vlastní životy.

Dohodli se na dorozumívacích signálech, na způsobu společného dýchání pro případ nedostatku vzduchu, na ponořování a vynořování Windbagu, kdo bude mít na starosti které přístroje. Probrali všechno a na všem se shodli.

„Koukám, že si neberete teplé spodní prádlo,” povšiml si Sandecker, když se navlékali jen do nepromokavých kombinéz.

„Voda je sice o pár stupňů studenější, než by se nám líbilo, ale je dost teplá, než abychom se museli bát podchlazení. Takhle budeme mít větší volnost pohybu, než kdybychom se navlékli do suchého oblečení, ve kterém se udržuje tlak z plynových bomb. Mohlo by to být životně důležité, kdyby se třeba Windbag převrátil, až někde narazíme na divoké peřeje.”

Namísto na záda jako obyčejně si Pitt tentokrát připnul vzduchové nádoby k popruhu na bocích, aby se mohl lépe pohybovat v některých úzkých chodbách. Napojil se na dýchací přístroje, hadice spojené se zdvojenými ovládacími kohouty a ukazateli tlaku a s malou záložní láhví s čistým kyslíkem pro dekompresi. Pak přišly na řadu pásy se zátěží a vztlakové regulátory.

„Žádnou plynovou směs?” zajímal se Sandecker.

„Budeme dýchat vzduch,” odpověděl mu Pitt a ještě jednou si překontroloval výbavu. „Nemáte strach z dusíkového šoku?”

„Jen co dorazíme na dno propasti a přítokovým pramenem vstoupíme do řeky, budeme se vyhýbat jakémukoli dalšímu potápění jako neštovicím.”

„Hlavně si dávejte pozor, ať to nepřeženete, a nepotápějte se pod třicet metrů,” varoval je Sandecker. „A až budete na hladině, dávejte si pozor na skryté balvany.”

To bylo všechno, co jim admirál řekl. Co nevyslovil, by znělo asi: „… a kdyby se to nějak zvrtlo a vy byste potřebovali okamžitý zásah, bylo by to stejné, jako kdybyste byli na třetím Saturnově prstenci”. Jinými slovy: nikdo by jim nepřispěchal na pomoc, nikdo by je nezachraňoval.

Pitt s Giordinem si na břehu jezírka naposledy navzájem překontrolovali veškerou výbavu a vyzkoušeli rychlé uvolňování spon, kdyby se v nouzové situaci potřebovali přístrojů zbavit. Namísto potápěčských kukel si na hlavy nasadili zednické přilby se zdvojenými hornickými svítilnami vpředu. Pak došli k okraji jámy a sklouzli do vody.

Sandecker s Duncanem vyzdvihli dlouhý tlakový hliníkový válec a začali ho jedním koncem spouštět dolů.

Válec, který byl široký asi jeden a dlouhý čtyři metry, byl ve střední části zúžený a upravený pro snadnější manipulaci.

Přestože na zemi byl těžký a nešikovný kvůli olověné zátěži, která vyrovnávala sílu vztlaku, ve vodě se s ním manévrovalo docela snadno.

Giordino se zakousl do náustku dýchacícho přístroje, srovnal si masku a chytil jeden držák na předním konci.

Zachytil poslední zhoupnutí, když válec dosedl do vody i svým druhým koncem. Pitt se vynořil z vody a s Duncanem si potřásli rukama.

„Za všech okolností,” varoval ho Duncan, „pamatujte na to, že se nesmíte nechat proudem strhnout za jeskyni s pokladem. Odtamtud až do míst, kde se řeka vlévá do Zálivu, je to ještě přes sto kilometrů.”

„Nebojte se, nezůstaneme tam ani o chvíli déle, než budeme muset.”

„Tak bůh s vámi,” popřál jim Duncan.”

„Budou-li nám nebesa nakloněna, tím líp,” upřímně mu odpověděl Pitt. Potom uchopil Sandeckerovu ruku. „Dejte mi chladit tequilu, admirále.”

„Radši bych, aby tam vedla jiná cesta.”

Pitt potřásl hlavou. „Jinak než vodou se tam dostat nedá.”

„Přiveďte Loren a Rudiho zpátky,” odpověděl Sandecker a snažil se nedat najevo žádné city.

„Co nevidět je tady máte,” slíbil mu Pitt.

A byl pryč.

51 KAPITOLA

Radistův hlas vytrhl kapitána Juana Diega ze snění, jemuž se věnoval při pohledu z velitelského stanu na vrchol zašpičatělé hory. Cerro el Capirote a okolní ponurá poušť mu připadaly nepopsatelně ohavné. V porovnání s jeho rodným krajem Durango to tady byla pustina. „Děje se něco, seržante?”

Radista k němu byl otočen zády, takže Diego nemohl spatřit udivený výraz jeho tváře. „Pokoušel jsem se dovolat strážním stanovištím kvůli průběžnému hlášení, nedostal jsem ale odpověď ze stanovišť čtyři a šest.”

Diego si povzdychl. Žádné nepředvídané maléry rozhodně nepotřeboval. Plukovník Campos mu nařídil vytvořit bezpečnostní pásmo kolem hory, tak poslechl rozkaz. Nikdo mu nic nevysvětloval a on sám se na nic neptal. Jeho zvědavost vzbudily jedině přílety a odlety vrtulníků, ty ale mohl jen nečinně sledovat a přitom si říkat, co se to tam nahoře asi děje. „Spojte se s desátníkem Franciskem na pátém stanovišti, ať někoho pošle zkontrolovat čtyřku a šestku.” Diego se posadil k polnímu stolku a do denního hlášení poctivě zaznamenal přerušené spojení jako pravděpodobnou poruchu vysílačky. Ani v nejmenším ho nenapadlo, že by mohlo jít o nějaký vážný problém.

„Nemůžu dostat ani Franciska na pětce,” hlásil radista.

Teď konečně se Diego otočil. „Přesvědčil jste se, jestli to není porucha na přístroji?”

„Ano, pane. Vysílání i příjem jsou naprosto v pořádku.”

„Tak zkuste jedničku.”

Radista si srovnal sluchátka a vyslal signál ke stanovišti číslo jedna. O několik okamžiků později se znovu otočil a bezradně pokrčil rameny. „Je mi líto, kapitáne, ale i jednička už je hluchá.”

„Podívám se na to sám,” podrážděně pronesl Diego.

Popadl přenosné rádio a vyšel ze stanu k velitelskému autu.

Najednou se však zastavil a nevěřícně hleděl před sebe.

Armádní velitelské vozidlo tu stálo s levou přední stranou ve vzduchu. Kolo, stejně jako rezerva, zmizely. „Co se to k čertu děje,” zabručel si pro sebe. Je to snad nějaký hloupý vtip, uvažoval, nebo ho tak plukovník Campos zkouší?

Otočil se na podpatku a zamířil ke stanu, neudělal však víc než dva kroky. Jako kouzlem se před ním vmžiku zjevili tři muži a přehradili mu cestu. Všichni drželi v rukou pušky a mířili mu na prsa. První myšlenka, která mu bleskla hlavou, byla, proč indiáni, oblečení jako na shánění dobytka, sabotují jeho techniku?

„Jste ve vojenském prostoru,” vyštěkl na ně. „Tady nemáte co dělat.”

„Dělej, co ti řekneme, vojáčku,” odpověděl mu Billy Yuma, „a nikomu z tvých mužů se nic nestane.”

Diegovi konečně začalo docházet, co se to asi stalo s jeho bezpečnostními stanovišti. Přesto však nevycházel z údivu. Pár indiánů přece nemůže bez jediného výstřelu zajmout čtyřicet dobře vycvičených vojáků. Svá slova adresoval Yumovi, kterého považoval za jejich vůdce.

„Odložte zbraně, než se objeví moji lidé, jinak vás nechám postavit před vojenský soud.”

„Nerad to říkám, vojáčku,” pronesl Yuma, kterému dělalo zjevnou radost, že může nahánět strach důstojníkovi v nažehlené uniformě a nablýskaných vojenských botách, „ale celý tvůj oddíl jsme už odzbrojili a máme ho pod dozorem.”

„To je nemožné,” povýšeně vyštěkl Diego. „Žádná banda pouštních krys se nemůže postavit vycvičeným vojákům.”

Yuma lhostejně pokrčil rameny a obrátil se k jednomu z mužů stojících za ním. „Postarej se o rádio ve stanu, aby nefungovalo.”

„Vy jste se zbláznili. Ničíte vládní majetek.”

„To vy jste vnikli na naše území,” klidným hlasem ho odrazil Yuma. „Tady nemáte co dělat.”

„Nařizuji vám, abyste odložili ty zbraně,” rozkázal Diego a sahal po pistoli na boku.

Yuma, v jehož ošlehané tváři se nepohnul ani sval, pokročil vpřed a zabořil kapitánu Diegovi hlaveň své staré Winchesterovky hluboko do žaludku. „Přestaň klást odpor, vojáčku. Jestli zmáčknu spoušť, tvoje tělo ztlumí zvuk výstřelu a nahoře nikdo nic neuslyší.”

Náhlá bodavá bolest Diega přesvědčila, že tihle muži si na nic nehrají. Znali poušť a dokázali se po ní pohybovat jako duchové. Podle rozkazů, které dostal, měl zabránit případnému vstupu potulným lovcům a prospektorům.

Nikdo se nezmiňoval o ozbrojených silách místních indiánů, útočících ze zálohy. Pomalu podal pistoli jednomu z Yumových mužů, jenž si její hlaveň zastrčil za pás džínových kalhot. „Vysílačku také, prosím.”

Diego se neochotně vzdal i rádia. „Proč to děláte?”

zeptal se. „To nevíte, že porušujete zákon?”

„Pokud se vy vojáčci spolčujete s lidmi, co rabují naši posvátnou horu, pak jste to vy, kdo porušuje zákony, naše zákony. A teď už dost řečí. Půjdeš s námi.”

V naprostém tichu eskortovali kapitána Diega a jeho radistu pod velký skalní převis, vyčnívající z hory. Tam, mimo dohled kohokoli na vrcholku, našel Diego celou svou jednotku nervózně posedávající v těsném hloučku, na nějž zbraněmi mířilo několik indiánů.

Při spatření svého velícího důstojníka se vyhrabali na nohy a postavili do pozoru s výrazem úlevy v tvářích. Dva poručíci a jeden seržant postoupili vpřed a zasalutovali.

„Podařilo se někomu uniknout?” zeptal se Diego. Jeden z poručíků zakroutil hlavou. „Ne, pane. Přemohli nás dřív, než jsme se zmohli na odpor.” Diego se rozhlédl po indiánech, kteří hlídali jeho muže. Spolu s Yumou jich bylo všeho všudy šestnáct. „Víc vás není?” zeptal se nevěřícně. Yuma jen přikývl. „Ani nemusí být.”

„Co s námi chcete udělat?”

„Nic, vojáčku. Já a moji sousedé si dáme dobrý pozor, abychom nikomu z vás neublížili. Všichni si tu teď užijete několik hodin příjemné siesty a pak budete moci svobodně opustit naše území.”

„A co když se pokusíme utéct?”

Yuma znovu lhostejně pokrčil rameny. „Zastřelíme vás.

A měli byste to brát vážně, protože moji lidé dokážou trefit běžícího králíka na padesát metrů.”

Yuma už řekl všechno, co potřeboval. Obrátil se zády ke kapitánu Diegovi a začal šplhat téměř neznatelnou stezkou uprostřed zlomu na západní stěně hory. Montolové mezi sebou nevyměnili ani slovo. Jako na němý rozkaz deset mužů následovalo Billyho Yumu, zatímco zbývajících pět zůstalo střežit zajatce.

Výstup byl rychlejší než naposledy. Těžil už ze svých předchozích chyb a vyhýbal se neschůdným korytům se slepým koncem. Pamatoval si, na které úchyty se může spolehnout a kterým se má vyhnout, protože už na nich eroze vykonala své. Byla to ale stále velmi namáhavá cesta, do jaké by se nepustil ani nákladní mezek.

Byl by dal přednost tomu mít s sebou víc mužů, ale těch deset, kteří těžce stoupali za ním, byli jediní, jimž hora nenaháněla hrůzu. Alespoň to tvrdili. Výraz zlé předtuchy v jejich očích však Yumovi neunikl.

Když dosáhl ploché římsy, zastavil se, aby nabral dech.

Srdce už mu začínalo bušit, ale tělo měl nabité nervózní energií závodního koně chystajícího se vyrazit z ohrady.

Vytáhl z kalhot staré kapesní hodinky a zkontroloval čas.

Sám sobě spokojeně kývl a nastavil hodinky tak, aby na ně viděli i ostatní. Měli dvacetiminutový náskok proti plánu.

Vysoko nad nimi, nad vrcholkem hory, se vrtulníky rojily jako včely nad úlem. Nežli se vznesly k obloze a nabraly kurs k letišti v poušti Altar, byly naloženy takovým množstvím pokladů, jaké jen mohly unést.

Vojáci a důstojníci plukovníka Campose pracovali tak usilovně a byli natolik zaujati pohledem na ohromné množství zlata, že nikoho z nich nenapadlo kontrolovat bezpečnostní stanoviště hluboko dole na úpatí hory. Radista na vrcholku měl zase příliš práce s koordinací startů a přistávání vrtulníků, než aby žádal od kapitána Diega průběžné zprávy. Nikdo neměl čas podívat se přes okraj srázu na opuštěný tábor. A nikdo si ani nevšiml malé skupinky mužů, jež se k nim přibližovala stále blíž po svahu hory.

Policejní velitel Cortina nepatřil mezi lidi, kterým by toho příliš uniklo. Když jeho policejní vrtulník vzlétl z Cerro el Capirote ke zpáteční cestě na velitelství, zadíval se dolů na kamenné zvíře a zahlédl cosi, čeho si nikdo jiný nepovšiml. Byl to ale praktický muž, a proto na chvíli zavřel oči a považoval to pouze za hru světel a stínů, nebo snad jakýsi vjem periferního vidění. Když ale znovu zaostřil zrak na starou sochu na skále, přísahal by, že její divý výraz se změnil. Hrozivý pohled byl ten tam.

Dřív než Cortinovi zmizely z úzkého průhledu okénkem vrtulníku, hrozivé čelisti strážce mrtvých zmrzly v úsměvu.

52 KAPITOLA

Pittovi to připadalo, jako by se propadal mamutí limonádovou slámkou plnou kobaltově modré vodní tříště.

Svislé stěny propasti byly okrouhlé a hladké, skoro by se mohlo zdát, že naleštěné. Nebýt toho, že kousek pod sebou rozeznával v čiré vodě svého partnera, zdála by se mu ta šachta bezedná. Když dopadl až dolů, protřepal si uši a nechal se lehce unášet vodou, až dostihl Giordina, jenž právě protahoval jejich dopravní kontejner záhybem na dně šachty. Pitt mu ze své strany pomohl prostrčit ho skrz a následoval za ním.

Pohledem zkontroloval hloubkoměr, jehož ručička se držela těsně pod úrovní šedesáti metrů. Odtud až do míst, kde ústil do řeky, přítokový proud směřoval vzhůru a tlak vody by se měl snižovat. Nehrozilo jim tedy nebezpečí nemoci z hloubky.

Byla to zcela odlišná zkušenost, než potápět se do obětní studny uprostřed andské džungle. Tam měl k dispozici silné bezpečnostní lano s komunikačním zařízením. A s výjimkou oné krátké chvíle, kdy vytahoval Shannon a Rodgerse z boční sloje, měl stále hladinu na dohled. Při této cestě vstupovali do podzemního světa věčné temnoty, lidským okem dosud nespatřené.

Jak protahovali nákladní válec zákruty a ohyby přítokového pramene, připomněl si Pitt, že jeskynní potápění patří k nejnebezpečnějším sportům na světě. K

věčné temnotě jako v řece Styx se tu pojí klaustrofobní vědomí, že se nacházíte hluboko pod pevnou skálou, skličující ticho a trvalá hrozba ztráty orientace, kdykoli se bahno zvíří a vytvoří neproniknutelné mraky. To všechno může vyvolat paniku, která už zabila nejednoho potápěče, dokonale vycvičeného i vybaveného čelit nebezpečím, zároveň to ale jeskynní potápění změnilo v morbidní posedlost dobrodružstvím, jaké nelze vyčíst z knih.

Co že mu to říkal instruktor ze speleologické společnosti před jeho prvním potápěním do slanovodní jeskyně na Bahamách?

„V jeskyni může přijít o život kdokoli a kdykoli.” Za tak mimořádných okolností se člověku dokáže vrýt do paměti i dílčí fakt, který zaznamenal kdysi v mládí. Pitt si vzpomněl, že v roce 1974 jenom na Floridě zahynulo při potápění v jeskyních dvacet šest lidí a na celém světě jich muselo být třikrát víc.

Pitt nikdy netrpěl klaustrofóbií a jen málokdy pociťoval strach, ale za tak hazardních podmínek se cítil natolik nepříjemně, že to dokázalo vyostřit všechny jeho smysly a připravit ho na nečekaná nebezpečí.

Na potápění bez jistoty pevné záchranné šňůry se nijak netěšil. Dobře věděl, že tato operace by se snadno mohla změnit v sebezničující dobrodružství, zvlášť kdyby se dali nekontrolovatelně strhnout proudem řeky. Pak už by neměli šanci uniknout až do chvíle, než se ocitnou v jeskyni pokladů.

Horizontální puklina vedoucí k řece se střídavě rozšiřovala a zase zužovala v sérii jeskyní, připomínajících ležící přesýpací hodiny. Po stovce metrů od propasti už se vytratilo devět desetin veškerého vnějšího světla. Rozsvítili si lampy připevněné na ochranných přilbách. Dalším rychlým pohledem na hloubkoměr Pitt zjistil, že pomalu vystoupili na úroveň asi dvacet metrů pod zemským povrchem.

Giordino přestal plavat vpřed, otočil se a mávl jednou rukou. Dospěli k výpusti do říčního systému. Pitt mu dal rukou signál, že všechno je OK. Potom protáhl paži poutkem na dopravním válci, aby ho nepředvídaná turbulence někam nestrhla.

Giordino mohutně zabíral ploutvemi a plaval teď napříč proudem ve snaze dostat válec k řece co nejvíc našíř pro případ, že by je její proud strhnul dřív, než k ústí dospěje i Pitt. Podařilo se mu to načasovat téměř dokonale. Přesně ve chvíli, kdy ztratil rychlost a proud ho popadl a strhnul stranou, Pitt a jeho konec válce těsně vyklouzli z boční chodby.

Jak si už předem naplánovali, klidně si naplnili vzduchem vztlakové kapsy, shodili z válce olověné zátěže, aby mohl plavat, a zatímco stoupali na hladinu, nechali se spokojeně unášet proudem. Asi po padesáti metrech vypluli na hladinu a světla jejich lamp odhalila rozlehlou otevřenou chodbu. Její strop tvořil podivný černý kámen, jenž rozhodně nebyl vápenec. Teprve když na něj Pitt zaměřil světlo, poznali, že je to nějaký druh vyvřeliny. Řeka tu naštěstí plynula klidně a její proud nepřerušovaly žádné skály, stěny však strmě vystupovaly z vody a nikde nenabízely místo k přistání.

Pitt vyplivl náustek dýchacího přístroje a zakřičel na Giordina: „Připrav se zatočit ke straně, jen co uvidíš kus otevřeného břehu.”

„Provedu,” přes rameno mu odpověděl Giordino.

Rychle minuli vulkanickou poruchu a vrátili se do vápence, pokrytého podivným šedavým povlakem, jenž pohlcoval světelné paprsky a působil dojmem, že jim docházejí baterie. Chodbou se začal rozléhat vytrvalý hluk bouře, který stále sílil. V temnotě před nimi se začínaly naplňovat jejich nejhorší obavy: že dřív, než budou moci přistát, strhnou je nesjízdné peřeje nebo vodopád.

„Drž se pevně,” vykřikl Giordino. „Zdá se, že budeme padat.”

Pitt sklonil hlavu, aby světla na přilbě mířila přímo vpřed. Chodbu zakrátko zaplnila vodní tříšť, která stoupala z hladiny jako pára. Pitta se najednou zmocnila představa, že sjíždí Niagarské vodopády a zapomněl si sud. Ohlušující řev padající vody ještě zesilovaly akustické efekty v nitru skalní jeskyně. A pak najednou Giordino vplul do mlhy a zmizel.

Pittovi nezbývalo než se pevně držet válce a v podivném ochromení fascinovaně sledovat, jak ho pohlcuje vodní sprška. Připravil se na nekonečný pád, ten ale nenastal. Ona bouře nepocházela z vody řítící se dolů, ale z divokého proudu, jenž se na ně valil shora.

Bušila do nich kypící povodeň, která se v mraku par a vodní tříště řítila z vápencového stropu. Valící se proud vody se spojoval s přítokem řeky a byl vlastně jejím dalším pramenem. Tak velké množství vody pod spálenou pouští ve vzdálenosti, jakou by dobrý baseballový nadhazovač snadno překonal, Pitta překvapovalo. Vysvětloval si to vysokým tlakem v systému podzemních pramenů.

Sotva se vymanili z mlžné clony, spatřil, že stěny se vzdalují a strop stoupá do výše v dutině nesmírných rozměrů a hloubky. Byla to jeskyně zvláštní krásy, plná groteskně tvarovaných helicitů, krápníků z rodiny stalaktitů, jež ignorují zemskou přitažlivost a narůstají nečekanými směry.

Minerální usazeniny tu vytvořily rovněž nádherně tvarované houby na metr vysoké a jemné sádrovcové květy s lákavými plody. Ani veteráni z řad jeskyňářů by neváhali označit tuto skvostnou formaci za výstavní síň podzemí.

Pitt nevycházel z údivu, kolik asi dalších světů se prostírá pod povrchem země a ve věčné tmě čeká, kdo je objeví a prozkoumá. Nebylo třeba ani příliš povolovat uzdu fantazii, aby si představil dávno vyhynulou lidskou rasu, která tu třeba žila a vytvořila tyto majestátní vápencově sochy.

S Giordinem to bylo jinak, ten se krásou nerozptyloval.

Otočil se na Pitta s úsměvem vyjadřujícím vděčnost, že to přežili, a poznamenal: „Sem si snad chodí odskočit Fantom opery.”

„Pochybuji ale, že by zrovna tady dole hrál na varhany.”

„Třicet metrů před námi, vlevo, můžeme přistát,”

upozornil Giordino, jemuž to zjevně zlepšilo náladu.

„Výborně. Začni otáčet na mělčinu a plav jak ďábel pryč z hlavního proudu.”

Giordina nebylo potřeba pobízet. Zatočil v prudkém úhlu a tak mohutně zabíral ploutvemi, že táhl plovák za sebou.

Pitt uvolnil sevření hliníkového válce a usilovně plaval podél něj, až se ocitl v polovině jeho délky, a dál ho pak postrkoval za Giordinem.

Fungovalo to, jak Pitt doufal. Giordino se vysvobodil z proudu a doplaval do klidnějších vod. Sotva se ploutvemi dotkl pevné země, vyšplhal na břeh a za sebou vytáhl válec.

Teď už zcela volný, Pitt několika tempy dorazil na mělčinu a přistál o deset metrů níž než Giordino. Vytáhl se na břeh, posadil se, stáhl si ploutve a brýle a opatrně přešel po ohlazených kamenech zpátky proti proudu. Cestou si stahoval láhve se vzduchem.

Giordino učinil totéž a potom začal rozebírat válec.

Vzhlédl k Pittovi s výrazem hlubokého uznání. „Že jsme si to ale vybrali hezké místečko.”

„Omlouvám se za zpoždění,” utrousil Pitt, „ale sedm trpaslíků už je na cestě.”

„Máš z toho taky tak pěkný pocit, že jsme dorazili až sem?”

„Není mi líto, že jsme to přežili, pokud máš tohle na mysli.”

„Jak daleko vlastně jsme?”

Pitt vyťukal povel na počítači přivázaném k zápěstí.

„Podle tohoto zázraku techniky jsme urazili dva kilometry zemí zapomnění a klesli o další dva metry blíže k peklu.”

„A dvacet osm nám ještě zbývá.”

„Přesně tak,” odpověděl Pitt a usmíval se jako kouzelník, kterému se podařilo pobavit publikum. „Ale odtud dál už se budeme plavit ve velkém stylu.”

O pět minut později už bylo všech osm vzduchových komor Wallowing Wingbagu naplněno vzduchem, jeho trup rozložený a připravený svést bitvu s řekou. Toto nedocenitelné vznášedlo, používané hlavně jako záchranný prostředek, se dokáže na vzduchovém polštáři pohybovat i nad rozbouřenými vodami, pohyblivými písky, tenkým ledem nebo silně znečištěnými plochami. Ve službách hasičů a policie už se s jeho pomocí podařilo zachránit nespočet lidí před utonutím. Teď ale mělo podstoupit zkoušku, se kterou jeho konstruktéři nepočítali.

Tři metry dlouhý a jeden a půl metru široký skládací člun byl vybaven čtyřtaktním motorem o padesáti koňských silách, které mu nad plochým povrchem dodávaly rychlost přes šedesát kilometrů za hodinu.

„Technikům se ale vážně povedlo moc hezky ho snížit,”

pochvaloval si Giordino.

„A přidat horizontální motor s vrtulí byl dokonce záblesk génia,” potvrdil Pitt.

„To je úžasné, kolik se toho do plováku vešlo.” Než odrazili, uskladnili a upoutali v člunu deset rezervních vzduchových láhví a další na doplňování vzduchu v plynových komorách vznášedla, baterii lamp včetně dvou leteckých přistávacích světel ve vodotěsné úpravě, náhradní baterie, soupravu první pomoci a další tři dýchací přístroje.

Z vodotěsné skříňky Pitt vytáhl svou léty poznamenanou automatickou pětačtyřicítku colt a dva náhradní zásobníky s municí; usmál se, když tam objevil i termosku s kávou a čtyři boloňské sendviče. Admirál Sandecker nikdy nezapomínal na detaily a právě to z něj dělalo tak skvělého organizátora. Pitt ale sendviče a kávu vrátil do skříňky. Na piknik nebyl čas. Museli sebou hodit, aby až dorazí do jeskyně s pokladem, nebylo příliš pozdě na záchranu Rudiho a Loren. Uložil zbraň a zásobníky do plastikového sáčku a uzavřel ho. Potom si rozepnul zip na kombinéze a zasunul sáček dovnitř blízko žaludku.

Na chvíli se zahleděl na černé skládací vznášedlo. „Ó, Kirké, kdo povede nás touto cestou,” zacitoval. „K Hádovi nikdy žádný smrtelník na černé lodi nedoplul.”

Giordino, který právě upevňoval pár vesel do úchytů, k němu vzhlédl. „Co slyším to tu zde?”

„Odyseu, od Homéra.”

„Vpravdě i mezi Trojany je muž, jenž neváhá se potápět,” zarecitoval pohotově. „To je Illiada. Já taky dokážu citovat Homéra.”

“Já nevycházím z údivu.”

„To nic není.”

Pitt vyšplhal na palubu. „Náklad je naložený?”

„A uvázaný.”

„Můžeme odrazit?”

„Nastartuj ji.”

Pitt se shrbil na zádi, těsně před vrtulí motoru. Nahodil startér a vzduchem chlazený motor se probudil k životu.

Malý motor byl dobře seřízený a nevydával víc než tlumené vrčení.

Giordino zaujal pozici na přídi a zažehl jedno z přistávacích světel, které jeskyni ozářilo téměř jasem dne.

Podíval se dozadu na Pitta a zasmál se. „Doufám, že nedostaneme pokutu za znečišťování panenského životního prostředí.”

Pitt se zasmál také. „Místní šerif nemá nárok. Zapomněl jsem si peněženku.”

Vznášedlo

se

přeneslo

po

pobřeží

a

na

dvaceticentimetrovém vzduchovém poštáři, který si samo vyrábělo, se přeneslo nad koryto řeky. Pitt svíral v obou rukou páky řízení a snadno udržoval přímý kurs nad říčním proudem.

Plout nad hladinou a necítit s ní kontakt byla pro oba nová zkušenost. Z pozice na přídi pozoroval Giordino vodu, jejíž barva z temného kobaltu v propasti teď přešla v sytý akvamarín, a sledoval vyplašené mločí albíny a hejna slepých jeskynních rybek proplétajících se mezi oblými kameny, jež pokrývaly dno jako spadlé ozdoby. Průběžně informoval Pitta o vodních podmínkách vpředu a dělal fotografie, zatímco Pitt vzadu kormidloval a současně zaznamenával do počítače data, jež slíbil Duncanovi.

Bez ohledu na to, že se prostornými chodbami pohybovali celkem rychle, jejich pot společně s mimořádnou vlhkostí vzduchu jim kolem hlav vytvářely jakési mlžné svatozáře. Ignorovali je stejně jako tmu za sebou, a aniž by se jedinkrát ohlédli, postupovali dál do hloubi řekou vyhloubeného kaňonu.

Prvních osm kilometrů to byla klidná plavba a tak si ji užívali. Překonali bezedné tůně a vyhnuli se nebezpečným ochozům, které se hluboce zařezávaly do jeskynních stěn.

Strop v sérii říčních komor místy stoupal do výše nad třicet metrů a jindy klesal tak nízko, že pod ním se vznášedlem jen stěží projeli. Bez obtíží přeskočili několik mělkých peřejí a vnikli do úzkého kanálu, kde se potřebovali dokonale soustředit, aby se vyhnuli všudypřítomným skaliskům.

Potom projeli rozsáhlou galerií, která se táhla do dálky celých tří kilometrů a byla plná nádherných krystalických útvarů, jež ve světlech letadla zářily a blyštěly se.

Ve dvou místech, kde se strop dotýkal vodní hladiny, byl průchod zatopený. Řešili to zcela obvyklým způsobem, že vypustili z Wallowing Windbagu část vzduchu, takže se přestal vznášet na hladině, sami se vrátili k dýchání ze vzduchových láhví a nechali se unášet zatopenou pasáží.

Člun s výbavou táhli za sebou až do míst, kdy opět dorazili do otevřené jeskyně a mohli se vynořit na hladinu. Na námahu, kterou přitom museli vynakládat, si nestěžovali.

Nečekali, že se snad vydávají na projížďku po poklidných vodách.

Aby se trochu zbavili stresu, začali dávat nesmyslná jména výrazným útvarům a chodbám. Dům smíchu, Muzeum voskových figurín, Giordinova tělocvična. Malý pramínek vytékající ze skalní stěny pojmenovali Čurající novorozeně. Řeku samotnou Starý ožrala.

Když překonali druhý zatopený úsek a znovu usadili člun na hladině, Pitt zpozoroval, že rychlost proudu vzrostla o víc než tři kilometry za hodinu a řeka má stále výraznější sklon. Bez nejmenší představy o tom, jaké nebezpečí na ně číhá hned za nejbližším ohybem, hnali se jako list stržený odtokovou strouhou do tajemného světa věčného šera.

Divoké vody byly čím dál hrozivější a najednou se vznášedlo ocitlo ve řvoucích peřejích. Smaragdová voda zbělela a začala se vařit, jak se hnala níž a níž korytem posetým balvany. Teď už Wallowing Windbag poskakoval mezi skalisky od jednoho průchodu k druhému jako divoký rodeový býček. Pokaždé když si Pitt říkal, že peřeje už nemohou být divočejší, řeka je strhla do dalšího kypícího běsnění a znovu a znovu je zalévala vodou. Avšak věrný malý člun se pokaždé otřásl a opět se probojoval na hladinu.

Pitt se jako šílený pokoušel udržet loď v přímém kursu.

Kdyby se napůl otočila bokem k proudu, ztratili by poslední naději na vyváznutí. Giordino popadl pomocná vesla a opíral se do nich, aby loď udržel v přímém směru.

Prosmýkli se ostrou zatáčkou řeky nad mohutnými, napůl ponořenými skalisky a srazili se s velikými vlnami, z nichž některé byly ostré jako kohoutí ocas a jiné se před nimi tyčily jako neprostupná stěna. Náhle se před nimi vynořila další skála, která hrozila už zcela jistě rozdrtit člun i s posádkou.

Ale bok trupu proklouzl kolem nepoddajného kamene, aniž by se ho dotkl, a loď už se hnala dál.

Těžké zkoušky nebraly konce. Jako korkovou zátku vtaženou do kanálu je popadl roztočený vír. Pitt se zapřel zády o nafukovací podpěru, aby udržel rovnováhu, a na doraz sešlápl plyn. Kvílení namáhaného motoru zanikalo v řevu peřejí. Veškeré úsilí teď Pitt zaměřil na to, aby zabránil roztáčení lodi silou dravého proudu. Mocnými záběry vesel mu v tom Giordino pomáhal.

Přistávací světla, zapomenutá když Giordino popadl vesla, spadla přes palubu a ztratila se v pěně. Měli teď už jenom světlo z lamp na přilbách. Uplynula snad celá věčnost, než se vysvobodili z vírů. Znovu je strhly peřeje.

Pitt sundal nohu z plynu a uvolnil sevření řídicích pák.

Už nemělo smysl snažit se bojovat s řekou. Wallowing Windbag se musel nechat nést, kam ho divoká voda strhne.

S nadějí, že konečně objeví klidnější vody, zíral Giordino vpřed do tmy, která jim mohla připravit ještě četná překvapení. Spatřil však místo, kde se řeka vidlicovitě rozdělovala do dvou samostatných chodeb. „Máme tady křižovatku!” překřikoval hluk.

„Dokážeš odhadnout hlavní tok?” v odpověď zahulákal Pitt.

„Ten vlevo mi připadá nejsilnější!”

„Tak dobrá, tlač ji k levoboku!”

Člun už měl hrůzně namále, že se rozdrtí o mohutnou skálu, která rozdělovala řeku, a když se pak přes něj převalila mocná zpětná vlna, jen o vlas unikl tomu, aby se převrátil břichem vzhůru. Loďka se vnořila do divého proudu a nebezpečně se naklonila vpřed, když její příď zavalila vodní stěna. Nějak však znovu nabyla rovnováhu a neúnavný proud už ji zase hnal vpřed.

Chvíli se Pittovi už zdálo, že Giordina ztratil, pak se však hřmotný malý Ital vynořil z bazénu vody, která zaplnila loď, a zatřepal hlavou, aby se zbavil závratě, jež se ho zmocnila, jak se tam kutálel jako kulička v ruletě. Kupodivu se ale usmál a ukázal si na uši.

Pitt jeho gesto pochopil. Neustávající řev peřejí postupně slábl. Člun už je zase poslouchal, ale líně, protože byl teď napůl plný vody. Nadměrná zátěž už nedovolovala, aby plul po vzduchovém polštáři. Snížil obrátky a zařval na Giordina.

„Začni vypouštět!”

Konstruktéři lodi mysleli na všechno. Giordino nasadil páku k malé pumpě a začal s ní ručně kývat tam a zpět.

Malý pramínek vody postupně odtékal trubicí v boku plavidla. Pitt se naklonil a začal ve světle lampy na přilbě studovat hloubku vody. Zdálo se mu, že kanál se podstatně zúžil, a i když teď skály nečněly z vody, řeka se valila vpřed ohromující rychlostí. Náhle si povšiml, že Giordino přestal pumpovat a s výrazem zděšení v tváři něčemu naslouchá. A pak to už Pitt slyšel také.

Z černé prázdnoty po proudu řeky zaznívalo hluboké dunění.

Giordino se na něj zadíval. „Tak si myslím, že jsme dojeli,” zakřičel.

Představa, že sjíždí Niagarské vodopády, se vrátila. To, k čemu se nyní blížili, už nebyl příval shora. Jeskyní se rozléhal zvuk obrovského množství vody valící se nezměrným vodopádem.

„Honem si nafoukni vzduchové kapsy,” vykřikl ještě do nastalého zmatku.

Voda je zavalila obrovskou rychlostí a zdálo se, že je žene do stále se zužujícího koryta. Miliony litrů je táhly směrem k neviditelné propasti. Minuli další ohyb řeky a vpluli do mlžné bouře. Hromový rachot je ohlušoval.

Nebyl čas popouštět uzdu strachu, pocitům bezmoci a zoufalství. Pitt cítil pouze děsivou otupělost, jako by ho opustila veškerá schopnost rozumně myslet. Jeho poslední jasný okamžik představoval moment, kdy se Wallowing Windbag náhle vznesl a potom se začal propadat do mlhy.

Protože nikde nebyl jediný pevný bod, jehož by se zrak mohl zachytit, neměli vůbec pocit pádu; spíš jako by prolétali mrakem. Potom Pitt najednou přestal svírat řídicí páky a vyhodilo ho to z člunu. Zdálo se mu, že Giordino něco křičí, ale jeho hlas zanikl v hukotu vodopádu. Snad celou věčnost se propadal vířící záplavou. A potom přišel náraz.

Silou meteoru se vřítil do hlubiny na úpatí vodopádu.

Dopad mu vyrazil vzduch z plic a zpočátku si myslel, že ho náraz o skálu rozdrtil na kaši. Pak ale všude kolem sebe pocítil příjemné sevření vody.

Instinktivně zadržoval dech a usilovně se snažil dostat se na hladinu. Protože mu pomáhaly vzduchem naplněné plovací kapsy, celkem rychle se vynořil a pak už ho strhl divoký proud. Skály se po něm natahovaly jako chapadla dravých příšer z podsvětí. Opět ho strhl proud peřejí a byl by přísahal, že v nich narazil snad do každého balvanu, který vyčníval z řeky. Nárazy mu pořezaly a roztrhaly potápěčskou kombinézu, sedřely kůži z nohou a rozpřažených rukou. Po nárazu do hrudníku pocítil prudkou bolest a potom hlavou praštil do něčeho tvrdého a nepoddajného. Nebýt toho, že ochranná přilba pohltila velkou část nárazu, měl by roztříštěnou lebku.

Bylo až s podivem, že z plovacích kompenzátorů neunikl vzduch, a tak napůl v bezvědomí překonal i další krátký úsek peřejí. Jedno ze světel na přilbě se rozbilo při nárazu a zdálo se mu, že druhé vydává jakýsi nejasný červený svit.

Naštěstí ucítil pod nohama uvolněný kámen a zjistil, že ho proud nese na mělčinu, za kterou se už nachází malý otevřený kus břehu. V zoufalém úsilí zbavit se sevření vražedného proudu plaval, až pod koleny ucítil drsný štěrk.

Roztáhl paže a po kluzkých balvanech se vysoukal na mělčinu. V zápěstích mu explodovala bodavá bolest a ze rtů se mu vydral bolestný sten. Někdy poté, co spadl do vodopádu, si tam zřejmě musel něco zlomit. Měl také naštípnutá dvě nebo víc žeber na levé straně hrudníku.

Bouřlivý hukot vodopádu odezníval kdesi v dálce.

Pomalu se mu vracelo vědomí a začal uvažovat, jak daleko ho asi ten ďábelský proud odnesl. A pak, jak se stíny začaly rozptylovat, si vzpomněl na Giordina. Zoufale začal vykřikovat Alovo jméno, jež se mu vracelo s ozvěnou.

Čekal na odpověď, ale ve skutečnosti něčemu takovému příliš nevěřil.

„Tady.”

Odpověď nebyla silnější než šepot, Pittovi však zaburácela v uších. Nejistě se postavil na nohy a snažil se zaměřit směr zvuku. „Opakuj to!”

„Jsem jen šest metrů od tebe po proudu,” odpověděl Giordino. „Ty mě nevidíš?”

Pittovi zastíral zrak červený závoj. Protřel si oči a zjistil, že opět může zaostřit. Přitom mu došlo, že onen rudý stín, jenž mu zastíral zrak, pochází vlastně z tržné rány na čele.

Teď už jasně rozeznával Giordina ležícího opodál na zádech, jen napůl vysoukaného z vody.

Dopotácel se k němu a v marné snaze zastavit bolest si svíral levou stranu hrudníku. Strnule poklekl vedle Giordina.

„To tě zas rád vidím. Už jsem měl strach, že Windbag odplul beze mě.”

„Co zbylo z naší lodičky, už vzala voda.”

„Nějaké vážné zranění?”

Giordino se hravě usmál, zvedl paže a zakýval prsty.

„Ještě stále bych mohl hrát v Carnegie Hall.”

„A co bys hrál? V životě se ti nepodařilo vyloudit tón.”

Potom se ale Pittovi zjevil v pohledu strach. „Jsou to záda?”

Giordino slabě zakroutil hlavou. „Zůstal jsem na Windbagu a nohy se mi zachytily do šňůr, kterými byl přivázaný náklad ke dnu. Potom se všechno valilo na jednu stranu a já na druhou. Myslím, že mám obě nohy zlomené pod koleny.”

O svých zraněních mluvil stejně věcně, jako kdyby popisoval pár propíchnutých pneumatik.

Když Giordino zatnul pěsti, Pitt cítil jeho bolest. „Buď rád, že jsou to jednoduché zlomeniny a ne nějaké komplikované fraktury.”

Giordino rychle zdvihl hlavu a pohledem přejel po Pittovi. „Ty taky vypadáš jako bys prošel ždímacím programem v pračce.”

„Pár škrábanců a modřin,” lhal Pitt.

„Tak proč mluvíš se zatnutými zuby?” Pitt neodpověděl.

Pokusil se vyvolat program na počítači připnutém k zápěstí, ten se ale nárazem o skálu rozbil. Odvázal pásky z ruky a hodil tu neužitečnou věc do řeky. „Tak to bychom měli Duncanova data.”

„O kameru jsem taky přišel.”

„Byla to trošku drsná plavba. Beztak se tudy ale v nejbližší době nikdo nevydá. Alespoň ne přes vodopády.”

„Máš nějakou představu, jak daleko je odtud jeskyně?”

zeptal se Giordino.

„Chceš hrubý odhad? Tak asi dva kilometry.”

Giordino se na něj znovu podíval. „Budeš muset jít sám.”

„Nevykládej hlouposti.”

„Jen bych tě zdržoval.” Už se neusmíval. „Zapomeň na mě. Koukej se dostat do jeskyně.”

„Přece tě tady nemůžu nechat.”

„Ať už mám zpřerážené nohy nebo ne, plavat ještě můžu. Dorazím za tebou později.”

„Tak se tam koukej dostat,” chmurně mu nařídil Pitt.

„Nech se nést, ale dávej si pozor, ať tě nestrhne hlavní proud. A drž se co nejvíc u břehu, jinak tě to stáhne a už tě nikdo nenajde.”

„Tak moc by se nestalo. Vzduchové láhve zmizely s Windbagem. Jestli ještě před jeskyní s pokladem narazíme na zatopenou chodbu delší než nakolik dokážeme zadržet dech, beztak se utopíme.”

„Měl by ses na to dívat z té lepší stránky.”

Giordino odepjal záložní baterku z řemenu na stehně.

„Budeš ji potřebovat. To světlo na přilbě asi nepřežilo setkání se skálou a už má dost. A když už o tom tak mluvím, obličej také dostal zabrat. Teče ti krev po všem, co z té tvé parádní kombinézy ještě zbylo.”

„Stačí smočit se znovu v řece a je to pryč,” poznamenal Pitt a uvazoval si baterku na ruku nad pochroumané zápěstí, kde dřív měl počítač. Odhodil pás se zátěží. „To už asi nebudu potřebovat.”

„Láhve se vzduchem si nebereš?”

„Nechci, aby mě něco zdržovalo víc, než je potřeba.”

„A co když narazíš na zatopenou chodbu?”

„Můžu se potopit a doplavat tak daleko, na kolik mi plíce stačí.”

„Ještě jednu službu,” požádal ho Giordino a podával mu prázdné popruhy, na kterých původně visely jeho láhve se vzduchem. „Svaž mi nohy, ať mě netáhnou dolů.”

Pitt utáhl popruhy, jak jen mu to s polámaným zápěstím šlo, a snažil se být přitom co nejohleduplnější. Až na prudké nadechnutí Giordino nevydal jediný zvuk. „Než vyrazíš, alespoň hodinku si odpočiň,” poradil mu Pitt.

„Ty už sebou hoď a udělej co můžeš, ať zachráníš Loren a Rudiho. Dorazím za vámi, jak jen to půjde.”

„Budu tě vyhlížet.”

„Snad abys radši natáhl velkou síť.” Pitt se s Giordinem rozloučil poplácáním rukou. Začal se brodit řekou, dokud mu proud nepodrazil nohy a nestáhl ho do další jeskyně.

Giordino ho sledoval, dokud se Pittovo světlo neztratilo za nejbližším zákrutem kaňonu a nezmizelo v temnotě. Dva kilometry, povzdychl si. A dá-li pánbůh, pak zbytek cesty povede chodbami, ve kterých je vzduch.

53 KAPITOLA

Zolar si zhluboka, uvolněně vydechl. Všechno probíhalo dobře, lépe než předpokládal. Operace pomalu končila.

Obytný přívěs, který během ní používali jako kancelář, spolu se zdvižnou plošinou a navijákem, už naložili do jednoho z vrtulníků a odvezli a spolu s nimi odletěla i většina vojáků povolaných plukovníkem Camposem.

Zůstávala tu už jen malá skupinka ženistů, kteří nakládali poslední část kořisti na palubu druhého letounu, zaparkovaného vedle ukradeného stroje NUMA.

Zolar se zahleděl na zbylé předměty ze zlatého pokladu, seřazené těsně vedle sebe, a okem znalce hodnotil konečnou cenu těchto nádherně zářících starožitností. Dvacet osm zlatých

soch

inckých

bojovníků

představovalo

nepopsatelnou ukázku kovotepeckého umu. Každá z nich byla na metr vysoká a každá z nich nabízela výjimečný pohled na tvůrčí mistrovství inckých řemeslníků.

„Ještě o několik víc a mohl bys s nimi hrát šachy,”

prohodil Oxley, jenž se také obdivoval zlaté přehlídce.

„Škoda že si je nenechám,” smutně mu odpověděl Zolar.

„Ale bohužel se asi budu muset spokojit s tím, že za svůj díl zisku z jejich prodeje si do vlastní sbírky něco nakoupím legálně.”

Fernando Matos hladovýma očima hltal pohled na zlatou armádu a v duchu odhadoval, jak velký asi bude jeho podíl z loupeže. „Ani v Národním antropologickém muzeu v Mexico City není nic, co by se s tím dalo srovnat.”

„Ještě pořád mu svůj díl můžete věnovat,” sarkasticky mu řekl Oxley.

Matos po něm vystřelil vzteklým pohledem a začal něco říkat, přerušil ho však plukovník Campos. „Poručík Ramos z jeskyně hlásí, že uvnitř hory už nezůstaly žádné předměty.

Jakmile se svým mužstvem dorazí nahoru, naloží zbytek. Já se pak vydám na pouštní letiště a dohlédnu tam na překládku.”

„Díky, plukovníku,” laskavým tónem mu odpověděl Zolar. Nevěřil by Camposovi, ani kdyby ho měl nechat hlídat kamenného démona. „A nemáte-li námitky, my ostatní se k vám připojíme.”

„Ale samozřejmě.” Campos se rozhlédl po téměř pustém vrcholku hory. „A co ostatní vaši lidé?”

V Zolarových hluboko posazených očích se zjevil ledový chlad. „Můj bratr Cyrus se svými lidmi přiletí za námi v našem vrtulníku, jen co tu vyřídí ještě pár zbývajících záležitostí.”

Campos pochopil a cynicky se usmál. „Dělá se mi špatně ze všech těch banditů, kteří svobodně přepadají, olupují a vraždí zahraniční turisty.”

Zatímco čekali, až poručík Ramos a jeho jednotka vystoupí na povrch a naloží zbylé předměty, Matos poodešel a prohlížel si kamenného démona. Natáhl se a položil mu ruku na krk. Překvapilo ho, jak studený je ten kámen, přestože celý den do sebe nasával sluneční paprsky.

Najednou strhl ruku zpět. Zmocnil se ho pocit, že chladný démon je náhle poddajný a slizký, jak šupinatá rybí kůže.

Ustoupil a už se napůl otočil, že si pospíší pryč, když v tu chvíli spatřil lidskou hlavu, vynořující se nad okrajem strmého srázu před démonem. Matos vyrostl v rodině univerzitních učitelů a rozhodně si tedy nepotrpěl na pověry nebo na báchorky. Když tedy nyní ztuhl jako zkamenělý, bylo to spíš zvědavostí než hrůzou.

Hlava stoupala výš, až bylo vidět, že patří k tělu muže, který se unaveně vytáhl na vrchol. Vetřelci chvíli trvalo, než nabyl rovnováhu; pak na Matose namířil starou pušku.

Yuma se skoro celou minutu tiskl ke skalní římse, chytal dech a čekal, až se mu zklidní srdce. Když vystrčil hlavu nad okraj srázu, spatřil tam podivně vyhlížejícího malého muže s holou hlavou a tlustými brýlemi, překvapivě oblečeného do společenského obleku s košilí a kravatou a zírajícího na něj. Yumovi připomínal ty vládní úředníky, kteří se jednou za rok mihli vesnicí Montolů, naslibovali jim pomoc ve formě hnojiv, osiva, obilí i peněz a pak zase jeli dál a na jejich sliby nikdy nedošlo. Když vystoupil na vrchol srázu, povšiml si i skupinky dalších mužů, postávajících poblíž vojenského vrtulníku, asi třicet metrů od něj.

Nezpozorovali ho. Původně plánoval, že výstup ukončí za velkým kamenným démonem, kde si ho nikdo nevšimne.

Pokazil mu to Matos, jenž se tu naneštěstí zjevil.

Namířil svou obstarožní a poškrábanou winchesterovkou na neznámého a tiše ho oslovil: „Nesnažte se vydat jediný zvuk, nebo jste po smrti.”

Yuma se nemusel ohlížet, aby se přesvědčil, že první z jeho sousedů a příbuzných už se také škrábou na vrcholek.

Uvědomoval si, že nutně potřebuje ještě alespoň jednu minutu, aby tam dorazila celá jeho malá armáda. Kdyby ten chlápek před ním vyvolal poplach, veškerý moment překvapení by vzal za své a jeho lidé by byli uprostřed skalní stěny nebezpečně zranitelní. Tomu musel nějak zabránit.

Ke vší smůle se ještě z hluboké skalní rozsedliny náhle vynořil důstojník, následovaný skupinou armádních ženistů.

Neohlíželi se vpravo ani vlevo a rovnou zamířili k řadě malých zlatých postav.

Jen spatřil přicházející ženisty, pilot vrtulníku nastartoval motory, nechal je líně běžet a roztočil oba rotory velkého nákladního stroje.

Ve stínu kamenného démona Matos pomalu zdvihal ruce.

„Dejte ty ruce dolů,” syknul na něj Yuma.

Matos poslechl, co se mu nařizovalo. „Jak jste se dostali přes naše hlídky?” vyptával se. „A co tu vůbec děláte?”

„Toto je posvátná půda mého lidu,” klidně mu odpověděl Yuma. „Svou hrabivostí jste ji znesvětili.”

Vždy během několika vteřin se další dva Montolové vyhoupli z římsy za Yumou přes okraj skály a postupně se ve skrytu za démonem zformovali do skupinky. Dorazili až sem, aniž by někoho zranili nebo zabili, a Yuma by s tím teď nerad začínal.

„Otočte se zády ke mně a jděte,” nařídil Matosovi.

„Postavte se k démonovi.”

V Matesových očích se zjevil divoký, šílený záblesk.

Zálusk na zlatý poklad začal převažovat nad jeho strachem.

Se svým podílem se mohl stát bohatým, jak se mu nikdy nesnilo. Nemohl všechno zahodit jen kvůli bandě pověrčivých indiánů. Nervózně se přes rameno podíval po skupince ženistů blížících se k vrtulníku. Z představy, že by se musel vzdát svého zlatého snu, se mu začal podivně svírat žaludek.

Yuma viděl, co se s ním děje. Muž v obleku se už nedal zadržet. „Chcete zlato?” zeptal se. „Seberte si ho a jděte.”

Jakmile se za Yumou začali zjevovat další postavy, Matos se definitivně zlomil. Otočil se, začal utíkat a křičel: „Útočníci! Postřílejte je!”

Aniž by zvedl pušku a mířil, Yuma vystřelil od boku a zasáhl prchajícího Matose do kolena. Úředník zakolísal do stran, brýle mu odlétly z hlavy a těžce se rozplácl na břicho.

Otočil se na záda, skrčil nohy a oběma rukama se chytil za koleno.

Yumovi příbuzní a přátelé, s puškami v pohotovosti, se jako duchové na hřbitově vynořili ze stínu a obklíčili vrtulník. Poručík Ramos, jenž nebyl žádný hlupák, okamžitě odhadl situaci. Jeho muži byli jen ženisté, ne bojová jednotka, a nenosili zbraně. Okamžitě zdvihl ruce a vzdal se a na svou malou skupinku křikl rozkaz, ať udělají to samé.

Zolar hlasitě zaklel. „Odkud se tady sakra berou ti indiáni?”

„S tím si teď hlavu lámat nemůžeme,” vyštěkl Oxley.

„Mizíme.”

Skočil do nákladního prostoru a Zolara táhl za sebou.

„A co zlatí bojovníci?” protestoval Zolar. „Ještě jsme je nenaložili.”

„Zapomeň na ně!”

„Ne!” odporoval Zolar.

„Ty zatracený blázne. Nevidíš, že ti chlapi mají zbraně?

Ženisti jsou nám k ničemu.” Otočil se a křikl na pilota: „Startuj! Andale, andale!”

Plukovník Campos reagoval pomaleji než ostatní.

Hloupě se snažil přesvědčit poručíka Ramose a jeho vojáky, aby se postavili na odpor. „Zaútočte na ně!” rozkazoval.

Ramos se na něj zahleděl. „A čím, plukovníku? Holýma rukama?”

Yuma a další z jeho kmene teď byli už jen deset metrů od vrtulníku. Až dosud padl pouze jediný výstřel. Pohled na zlaté válečníky, zářící v paprscích slunce, Montoly na chvíli zarazil. Jediné ryzí zlato, které kdy viděli, představoval malý kalich na oltáři kostelíka v sousední vesnici Ilano Colorado.

Prach začal vířit nad zemí, když pilot vrtulníku uvolnil škrticí páky a listy vrtule se začaly vztekle zařezávat do vzduchu. Kola podvozku už se zdvíhala z vrcholu hory, když si Campos konečně uvědomil, že opatrnost je lepší stránkou lakoty. Uběhl čtyři kroky a na volání Charlese Oxleyho, který k němu natahoval paže, se vrhl do nákladních dvířek.

V té chvíli vrtulník prudce poskočil vzhůru. Camposovy napřažené paže hrábly do prázdna. Setrvačností podběhl pod vrtulníkem a zřítil se z okraje srázu, jako kdyby se rozbíhal ke skoku do vody. Oxley sledoval, jak se plukovníkovo tělo zmenšovalo a zmenšovalo, až se nakonec dvakrát převrátilo a rozbilo se o skály dole.

„Můj bože,” vzdychl si Oxley.

Zolar, který se zachmuřeně přidržoval popruhu v nákladním prostoru, nebyl svědkem Camposova pádu na úpatí hory. Měl teď jiné starosti. „Cyrus je stále ještě v jeskyni.”

„Má tam Amarua a jeho chlapy. Nedělej si starosti. S

automatickými puškami si snadno poradí s indiány, co mají jen lovecké flinty a brokovnice. Odletí posledním vrtulníkem, který tam na kopci ještě zůstal.”

Teprve nyní Zolarovi došlo, že někdo chybí. „Kde jsou Matos a plukovník?”

„Matose indiáni postřelili a Campos naskakoval pozdě.”

„On zůstal na Cerro el Capirote?”

„Ne, spadl ze Cerro el Capirote. Je po smrti.”

Zolarovu reakci by každý psychiatr pozoroval s potěšením. Nejprve se několik okamžiků tvářil zamyšleně a pak se začal řehtat. „Matos postřelený a ten dobrák plukovník mrtvý. Na tom rodina jenom vydělá.”

Plán, který si Yuma s Pittem připravili, se splnil. Spolu se svými lidmi zajistili vrcholek posvátné hory mrtvých a vyhnali odtud zlo. Pozoroval dva ze svých synovců, kteří teď odváděli poručíka Ramose a jeho ženisty po strmé stezce hluboko dolů do pouště.

Snést dolů Matose nebylo možné. Koleno měl pevně zabandážované a byl teď nucen kulhat, jak jen nejlépe to šlo za pomoci dvou vojáků.

Zvědavost táhla Yumu do rozšířeného vstupu do podzemní chodby. Bolestně toužil po tom probádat jeskyni a na vlastní oči spatřit řeku, o níž mu vypravoval Pitt. Vodu, kterou spatřil ve snech. Avšak starší z jeho mužů se příliš báli vstoupit do nitra posvátné hory a pro mladé se hlavním problémem stalo zlato. Chtěli všeho nechat a odnést ho, než se vojáci vrátí.

“Je to naše hora,” prohlašoval jeden z mladíků, synovec rančera, jenž sousedil s Yumou. „Ty malé zlaté postavy patří nám.”

„Živým nepřísluší vstupovat do země mrtvých,” varoval Yumův starší bratr.

Synovec se na Yumu podíval pochybovačně. „Žádná řeka, která by tekla pod pouští, tam beztak není.”

„Já ale věřím tomu, co mi ten muž řekl.”

„Gringovi nemůžeš věřit o nic víc než těm, co mají španělskou krev v žilách.”

Yuma zakroutil hlavou a ukázal na zlato. „Tohle dokazuje, že nelhal.”

„Jestli hned neodejdeme, vojáci se vrátí a všechny nás pozabíjejí,” protestoval další vesničan.

„Ty zlaté sochy jsou moc těžké a nemůžeme je po tak strmé stezce snášet,” argumentoval jeden z mladších.

„Budeme je muset spouštět ze skály na laně. A to zabere čas.”

„Měli bychom se pomodlit k démonovi a odejít,”

navrhoval bratr.

Yuma se nevzdával snadno. „Tak tohle je moje rodina, moji přátelé. Já ale splním slib a do hory vejdu sám.

Vezměte zlaté muže, ale pospěšte si. Dnes světla už moc nezbývá.” Otočil se a vstoupil do průchodu, aniž by cítil strach. Z toho, že vystoupali na horu, vzešlo dobro. Zlí lidé byli na útěku. Démon byl opět usmířen. Teď, s jeho svolením, byl Billy Yuma přesvědčen, že může bezpečně vstoupit do země mrtvých. A možná objevit i stopu, která ho dovede k posvátným modlám jeho lidu.

54 KAPITOLA

Loren se v těsné skalní komůrce choulila do sebe a propadala se do hlubin sebelítosti. Už neměla sílu dál s ní bojovat. Hodiny se vlekly jedna za druhou a nakonec se jí jakýkoli pojem času vytratil. Už si ani nepamatovala, kdy naposledy jedla. A když se pokoušela vybavit si chvíle, kdy měla pocit tepla a sucha, připadalo jí to jako před drahnými roky.

Její sebejistota, nezávislost ani uspokojení z toho, že je respektovanou členkou zákonodárného sboru jediné světové supervelmoci, v téhle malé mokré jeskyni neznamenaly nic.

A sály Sněmovny reprezentantů jako by byly vzdáleny miliony světelných let. Bojovala, jak dlouho to jen šlo, teď ale dospěla až k samému konci a smířila se s ním. Radši už umřít a mít to za sebou.

Podívala se na Rudiho Gunna, který se za poslední hodinu skoro nepohnul. Nemusela se radit s lékařem, aby pochopila, že Rudi je na tom každou chvíli hůř a hůř. Tupac Amaru mu v návalu zuřivosti dupal po prstech a několik mu jich zlomil. Další vážná zranění způsobil Amaru Gunnovi opakovanými ranami do břicha a hlavy. Pokud Rudiho co nejdřív někdo neošetří, mohl by zemřít.

V myšlenkách Loren zabloudila k Pittovi. Nedovedla si představit jakoukoli možnou cestu ke svobodě, pokud je snad Pitt nepřijede zachránit v čele americké jízdní armády.

A to nebylo zrovna pravděpodobné.

Vzpomínala na předchozí případy, kdy jí přispěchal na pomoc. Poprvé to bylo na palubě ruské výletní lodi, kde ji zajali agenti tehdejšího sovětského režimu. Pitt se tam najednou zjevil a zachránil ji před surovým bitím. Podruhé to bylo, když ji jako rukojmí držel fanatik Hideki Suma ve svém podmořském městě u japonských břehů. Pitt a Giordino tehdy riskovali životy, aby ji a další kongresmany dostali pryč.

Neměla právo vzdávat se. Pitt byl ale mrtvý, roztrhaný granáty kdesi v moři. A pokud by americká vláda mohla vyslat na její záchranu speciální jednotku, už by to bývala udělala.

Vstupem do jeskyně pozorovala, jak se zlatý poklad postupně stěhuje komnatou strážců a potom vzhůru na vrchol duté hory. Věděla, že až bude všechno zlato pryč, nastane chvíle, kdy dojde řada na ni a na Rudiho a kdy je čeká smrt.

Nemusela čekat dlouho. Jeden z páchnoucích Amaruových pochopů přistoupil k jejich hlídači a předal mu rozkaz. Hrubě se na ně obořili a začali je vystrkovat ven.

„Salga, salga,” křičeli na ně.

Loren zatřásla Gunnem a vzbudila ho a pomohla mu postavit se na nohy. „Máme jít ven,” řekla mu tiše.

Gunn se na ni nejprve díval omámeně, pak se mu ale překvapivě objevil na tváři úsměv. „Bylo už načase, aby nás přestěhovali do lepších komnat.”

Gunn se ploužil vedle ní, ona ho držela rukou kolem pasu a on měl svou na jejích ramenou. Odvedli je na ploché prostranství mezi stalagmity u břehu řeky. Amaru tam žertoval se čtyřmi svými muži, kteří se shlukli kolem něj.

Dalším, koho si pamatovala z trajektu, byl Cyrus Sarason.

Latinoameričané působili chladně a uvolněně, zato Sarason se mocně potil a košili v podpaží měl plnou vlhkých skvrn.

Jednooký strážce je hrubě dostrkal vpřed a trochu stranou od ostatních. Sarason připomínal Loren středoškolského trenéra, kterého pověřili dozorem na společenském plese a musí se teď smířit s nudnou a únavnou rolí.

Zato Amaru jí připadal, že pod návaly žhavé energie přímo praská ve švech. Vzrušením se mu třpytily oči. Na Loren se díval s lačným výrazem žíznivého v poušti, jemuž se před očima náhle zjeví hospoda s vychlazeným pivem.

Došel k Loren a hrubě ji jednou rukou popadl za bradu.

„Tak co, pobavíme se?”

„Nechte ji na pokoji,” okřikl ho Sarason. „Nemáme důvod se tady ještě zdržovat.”

Chladný pocit hnusu se usadil Loren u žaludku. Tohle ne, pomyslela si, bože, jen to ne. „Jestli nás chcete zabít, tak už to udělejte.”

„Toto přání se už velmi brzy splní,” sadisticky se zasmál Amaru. „Nejdřív se ale moji muži trochu pobaví. Až budou hotoví, a pokud budou spokojení, možná ukáží palcem nahoru a darují vám život. Když je neuspokojíte, ukážou palcem dolů jako Římané, když v aréně soudili gladiátory. A radím vám, snažte se potěšit je!”

„To je šílenství,” vyštěkl Sarason.

„Vžijte se do naší situace, amigo. Já a moji lidé jsme tvrdě pracovali a pomáhali jsme vynášet vaše zlato z hory.

Snad to není tak moc, když chceme, abyste nám za naše služby dopřál malé povyražení, než tady z toho pekelného místa vypadneme.”

„Za svoje služby dostáváte zaplaceno až moc dobře.”

„Jak že se to říká u vás doma?” odpověděl mu těžce oddychující Amaru. „Pozornost navíc?”

„Nemám čas na nějaké zdlouhavé sexuální hrátky,” trval Sarason na svém.

„Budete si ten čas muset udělat,” zasyčel na něj Amaru a vycenil zuby jako svinutý had, který se chystá uštknout.

„Jinak by moji chlapci byli velmi nespokojení. A možná bych je pak nedokázal zkrotit.”

Stačil jediný pohled na pětici chlapů stojících za peruánským zabijákem a Sarason jen pokrčil rameny. „Mně na ní nezáleží.” Chvíli se díval na Loren. „Dělejte si s ní co chcete, ale ať už je to za námi. Ještě tu máme práci a nechci, aby na mě bratři museli čekat.”

Loren byla na pokraji zhroucení. Úpěnlivým pohledem se zadívala na Sarasona. „Vy nejste jeden z nich. Víte dobře, kdo jsem a koho zastupuji. Jak jen tu můžete klidně stát a dopustit něco takového?”

„Tam, odkud pocházejí, jsou barbarství a krutost součástí života,” lhostejně jí odpověděl Sarason. „Každý z těchhle divokých pobudů by dokázal proříznout hrdlo dítěti stejně přirozeně, jako si já krájím filet mignon.”

„Takže neuděláte nic a dopustíte něco tak perverzního?”

Sarason se ušklíbl. „Třeba to bude docela zábavné.”

„Nejste o nic lepší než oni.”

Amaru se škodolibě přidal: „Pro mě to bude velké potěšení srazit na kolena tak nafoukanou dámičku jako vy.”

To byl signál nechat už řečí. Amaru gestem povolal ostatní. „Ty si to s ní můžeš rozdat jako první, Julio.”

Ostatní byli rozmrzelí, že nevybral je. Šťastný Julio vykročil vpřed s mlsným úšklebkem na rtech a popadl Loren za paži.

Maličký Rudi Gunn, vážně zraněný a sotva schopný stát, se najednou skrčil, vyrazil vpřed a hlavou zaútočil na břicho muže, který se chystal napadnout Loren. Mělo to ale asi stejný účinek jako pokoušet se vyrazit brány pevnosti násadou od smetáku. Hromotlucký Peruánec jen nepatrně zavrčel a vzápětí se ohnal bezohledným úderem, po němž se Gunn svalil na kamenné dno jeskyně.

„Hoďte toho mrňavého parchanta do vody,” nařídil Amaru.

„Ne!” křičela Loren. „Proboha, nezabíjejte ho!”

Jeden z Amaruových chlapů popadl Gunna za kotníky a už ho táhl k vodě.

„Možná děláte chybu,” upozornil je Sarason.

Amaru se po něm ohlédl a zatvářil se udiveně. „Jakou chybu?”

„Řeka se nejspíš vlévá do Zálivu. Radši než nechat tady těla plavat, aby se potom dala identifikovat, by bylo rozumnější, kdyby ti dva zmizeli navždycky.”

Amaru se na chvíli zamyšleně odmlčel a pak se začal smát. „Podzemní řeka, která je odnese do Cortezova moře.

To se mi líbí. Až je tam jednou najdou, nikoho vůbec nenapadne, že zemřeli o sto kilometrů dál. Tenhle nápad se mi vážně líbí.” Kývl na muže, který držel Gunna, ať pokračuje. „Hoď ho co nejdál do proudu.”

„Ne, prosím!” škemrala Loren. „Nechte ho naživu a udělám, co budete chtít.”

„To i tak,” netrpělivě jí odpověděl Amaru. Strážce mrštil Gunnem do řeky se stejnou lehkostí, s jakou zkušený atlet vrhá koulí. Voda vystříkla a Gunn bezhlesně zmizel v černé vodě.

Amaru se znovu obrátil k Loren a kývl na Julia. „Tak, představení může začít.”

Loren vřeštěla a zmítala sebou jako kočka. Skočila po muži, který jí svíral paži, a potom mu zarazila dlouhé a ostré nehty palců hluboko do očí.

Zuřivý řev se rozlehl jeskyní pokladů. Muž, který dostal svolení popást se na Loren, se křečovitě chytil rukama za oči a kvičel jako porážený vepř. Když spatřili, že se mu mezi prsty řine krev, Amaru, Sarason a ostatní na chvíli strnuli.

„Ach, matko boží,” naříkal Julio. „Ta děvka mě připravila o oči.”

Amaru skočil k Loren a tvrdě ji praštil do tváře.

Zapotácela se, ale nespadla. „Za to zaplatíš,” řekl s mrazivým klidem. „Až se tě nasytíme, tak dřív než zemřeš, naložíme s tebou stejně.”

Namísto strachu teď měla Loren v očích zuřivý vztek.

Mít tak dost sil, rvala by se s nimi zuby nehty jako tygr, dokud by ji nepřemohli. Dny strádání a hladu však ji příliš oslabily. Začala do Amarua bušit, pro něj však její údery nebyly víc na obtíž než bzučení komára.

Popadl ji za bušící ruce a zkroutil jí je za zády. Když už si myslel, že je bezmocná, pokusil se ji políbit. Plivla mu do tváře. Vztekle jí to oplatil tvrdou ránou do podbřišku.

Loren se zlomila, chvěla se bolestí a pokoušela se popadnout dech. Klesla na kolena a pomalu se zhroutila na bok, stále skrčená, s rukama sevřenýma na břiše.

„Zdá se, že Julio je teď mimo provoz, tak si poslužte vy ostatní,” vyzval Amaru.

Vrhly se na ni napřažené ruce jeho chlapů, silné a mohutné, s prsty zahnutými jako drápy. Otočili ji na záda a přimáčkli jí paže a nohy k zemi. Tísněná v této poloze spojenými silami tří mužů včetně Jednookého, začala ječet bezmocnou hrůzou.

Potrhané zbytky jejího oblečení odlétly stranou. Jemná a hebká kůže zářila v umělých světlech, která tu nechali ženisté. Pohled na její obnažené tělo útočníky rozpálil ještě víc.

Jednooký si klekl a naklonil se k ní. Dýchal horečně a rty roztahoval v grimase zvířecího chtíče. Přisál se jí tvrdě na ústa a její křik pojednou ztichl, když se jí zakousl do spodního rtu a ona na jazyku ucítila krev. Loren měla pocit, že se propadá do hrůzného snu. Zaklonil se a tvrdýma, mozolnatýma rukama ji popadl za ňadra. Na její citlivé pokožce působily jako smirkový papír. Hluboké fialové oči jí naplnil děs. Znovu začala křičet.

„Jen se per,” šeptal přerývaně. „Mám rád, když se ženské se mnou perou.”

Loren se propadla do hloubky ponížení a hrůzy, když se na ni Jednooký položil. Její vyděšený křik se změnil v nářek bolesti.

Najednou ale měla ruce volné a mohla útočníka poškrábat v obličeji. Zaraženě se stáhl zpět, s rovnoběžnými rudými šrámy na obou tvářích, a hloupě zíral na zbylé dva muže, kteří jí uvolnili paže a ruce. „Co to děláte, vy idioti?”

zasyčel na ně.

Oba muži, obrácení čelem k řece, ustoupili a strnuli v šoku s otevřenými ústy. Pokřižovali se, jako by chtěli zahnat ďábla. Nedívali se na Loren nebo na svého kumpána, jenž se ji pokoušel znásilnit. Jejich pohledy směřovaly na řeku za nimi. Překvapený Amaru se rovněž otočil a zahleděl se do temných vod. Co spatřil, by i jiného přivedlo k šílenství. S

otevřenými ústy a v šoku sledoval nejasné světlo, které se pod vodou blížilo k nim. Všichni jako hypnotizovaní zalapali po dechu, když se světlo vynořilo a ukázalo se, že patři k hlavě v přilbě. Jako hrůzné strašidlo z chmurných propastí vodního pekla se z černých hlubin řeky vynořila lidská postava a začala postupovat směrem k břehu.

Strašidlo, jemuž na těle visely černé cáry připomínající mořské řasy, vypadalo jako by vůbec nepatřilo do tohoto světa, spíš do vzdálených končin jakési cizí planety. A jako šok navíc se zjevil i mrtvý.

Sevřené pod pravou paží, způsobem jakým otec někdy nosí dítě, třímal tvor bezvládné tělo Rudiho Gunna.

55 KAPITOLA

Sarason byl v tváři bledý jak bílá papírová škraboška smrtky, jen po čele mu stékaly pramínky potu. Na muže, kterého hned tak něco neodrovná, měl oči téměř šílené utrpěným šokem. Stál zcela tiše, úděsem neschopný vydat ze sebe jediné slovo.

Amaru vyskočil na nohy a pokusil se promluvit, vyšel z něj ale jen jakýsi podivný zaškrcený šepot. Rty se mu zřetelně chvěly, když ze sebe vyrážel: „Běž si zpátky diablo, zpátky do svého pekla.”

Fantom opatrně uložil Gunna na zem a volnou rukou si sundal přilbu. Potom otevřel zdrhovadlo na hrudi svého oděvu a sáhl dovnitř. Zelené oči, kterýma přelétl Loreninu odhalenou postavu na chladné, tvrdé skále, teď nebylo vidět.

V umělých světlech jimi prolétl zlověstný, hněvivý záblesk.

Dva muži, kteří stále ještě drželi Loren za nohy, jen hloupě přihlíželi, jak kolt nejprve jednou a pak podruhé zaburácel jeskyní. Tváře se jim děsivě zkroutily, zvrátily se dozadu a explodovaly. Oba se zhroutili Loren na kolena.

Ostatní se od Loren okamžitě stáhli, jako by byla najednou nakažená černým morem. V odlehlém koutě kvílel nevidoucí Julio, stále ještě s rukama na poraněných očích.

Loren přestala křičet. Zírala na muže, který se vynořil z řeky, poznávala ho, ale byla přesvědčená, že je to jenom halucinace.

Když Amaru poznal, kým ve skutečnosti je ono zjevení, z překvapení a pak i hrůzy jím projel takový šok, že se mu div nezastavilo srdce. „Zas on!” vyrazil ze sebe přiškrceným hlasem.

„Je to tak trochu překvapení, že se zas vidíme, Tupaku,”

lehce prohodil Pitt. „A Cyrus nám taky nějak zezelenal.”

“Je přece mrtvý. Zabil jsem ho!”

„No, práce kvapná bývá málo platná.” Pitt zakroužil zbraní od jednoho muže k druhému. Aniž by se otočil k Loren, zeptal se jí: „Jseš vážně poraněná?”

Na chvíli byla příliš zaražená, aby mu vůbec odpověděla.

Nakonec ze sebe vykoktala: „Dirku, jsi to doopravdy ty?”

„Jestli je tu ještě někdo jiný, kdo se za mě vydává, pak doufám, že ho chytnou dřív, než mým jménem podepíše moc šeků. Je mi líto, ale dřív jsem se sem nedostal.”

Souhlasně přikývla. „Díky tobě se dočkám toho, že uvidím, jak budou tahle zvířata platit.”

„Nebudeš muset čekat dlouho,” kamenným hlasem ji ujistil Pitt. „Jsi ještě schopná vyšplhat nahoru chodbou?”

„Ano, ano,” mumlala Loren, které teprve pomalu docházelo, že už je po všem. Otřásla se, když ze sebe musela setřást mrtvé muže, a nejistě se postavila na nohy, netečná ke své nahotě. Ukázala dolů na Gunna. „Rudi je na tom špatně.”

„To vám udělali tihle špinaví sadisti?”

Loren mlčky přikývla.

Pitt měl zuby vyceněné a v zelených očích se mu zračila vražda. „Tamhle Cyrus se dobrovolně nabízí, že odnese Rudiho nahoru.” Lehce mávl pistolí směrem k Sarasonovi.

„Dejte jí svou košili.”

Loren zakroutila hlavou. „Radši zůstanu nahá, než si vzít na sebe tu jeho starou propocenou košili.”

Sarason dobře věděl, že nic lepšího než kulku nemůže čekat, a počáteční zděšení v něm vystřídal pud sebezáchovy.

Ve své prohnané mysli už začínal spřádat plán, jak by se mohl zachránit. Klesl na kamennou podlahu jako překonaný šokem a pravou ruku si nechal volně ležet na koleni jen dva centimetry od osmatřicítky derringeru, přitištěného k noze uvnitř vysoké boty. „Jak jste se sem dostal?” zeptal se, aby odvedl pozornost.

Pitt se na tak obyčejnou otázku nedal nachytat. „Dopluli jsme sem podzemní výletní lodí.”

„My?”

„Zbytek se vylodí každým okamžikem,” blafoval Pitt.

Najednou Amaru vykřikl na své poslední dva schopné muže: „Skočte po něm!”

Byli to sice ostřílení zabijáci, jim samotným se ale umřít nechtělo. Ani se nepokusili sáhnout po automatických puškách, které odložili, když se pokoušeli znásilnit Loren.

Jediný pohled do hlavně Pittovy pětačtyřicítky a do jeho planoucích očí by odradil každého, kdo zrovna nechoval sebevražedné myšlenky. „Vy prašiví psi!” zaječel na ně Amaru. „Vidím, že stále ještě dáváte rozkazy ke špinavé práci,” řekl mu Pitt. „Nejspíš jsem udělal chybu, že jsem vás nezastřelil už tenkrát v Peru.”

„Chcete nás tady všechny chladnokrevně povraždit,”

chabě zaprotestoval Sarason.

„Ne, vůbec ne. Chladnokrevná vražda je to, co jste vy spáchali na doktoru Millerovi a bůhví kolika dalších nevinných lidech, kteří vám zkřížili cestu. Jsem tady jako jejich anděl pomsty, abych vás popravil.“

„Aniž byste nám dopřál řádný soud,” bránil se Sarason a zatím rukou šátral pod kolenem směrem k ukrytému derringeru. Teprve nyní si povšiml, že Pittova zranění nepředstavuje pouze krvavý šrám na čele. Měl unaveně svěšená ramena a nepevný postoj, zkroucenou levou ruku přitisknutou k hrudi. Zlomená žebra a zápěstí, domyslel si Sarason. Když mu došlo, že Pitt je na pokraji zhroucení, jeho naděje začaly narůstat.

„Zrovna vy se máte sotva co dožadovat spravedlnosti,”

kousavým tónem ho odbyl Pitt. „Je jenom škoda, že náš velký americký soudní systém nepožaduje stejný trest pro vrahy jako pro jejich oběti.”

„A vy zas nemáte co soudit moje jednání. Nebýt mě a mých bratrů, tisíce uměleckých předmětů by plesnivěly ve sklepích muzeí. Zachránili jsme je a rozdělili mezi ty, kdo jejich hodnotu dokáží ocenit.”

Pittův těkavý pohled se zaostřil na Sarasona. „A tomuhle říkáte omluva? Snažíte se tu ospravedlnit krádeže a vraždy ve velkém, které jste se svými zločinnými příbuznými páchali pro vlastní obohacení. Jediné, jak vás lze nazvat, je šarlatán a pokrytec.”

„I když mě třeba zabijete, naši rodinu z podnikání nevytlačíte.”

„Tak vy jste to ještě neslyšel?” zamyšlené se usmál Pitt.

„Zolar International právě spláchli do záchoda. Federální agenti udělali razii ve vašem podniku v Galvestonu a našli tam tolik nakradeného zboží, že by to naplnilo několik galerií.”

Sarason zaklonil hlavu a zasmál se. „Naše ředitelství v Galvestonu je legální podnik. Veškeré zboží se nakupuje a prodává v souladu se zákonem.”

„Já ale mluvím o tom druhém podniku,” důrazně mu připomenul Pitt.

Po Sarasonově osmahlé tváři přelétl záblesk pochopení, že nepředstavitelné se stalo skutečností. „Máme jen jednu budovu.”

„Ba ne, jsou tam dvě. Skladištní prostor, oddělený tunelem pro přepravu nelegálního zboží, který vede do podzemí Zolarovy budovy. Tam se ukrývá pašované zboží a padělají starožitnosti, tam je obrovská sbírka kradených uměleckých děl.”

Sarasona jako by najednou praštili přes hlavu palicí.

„Táhněte k čertu, Pitte. Nic takového nemůžete tvrdit.”

„Dva federální agenti, jeden od celníků a druhý z FBI, mi velice živě popsali razii. Snad bych se vám měl ještě zmínit o tom, že už s otevřenou náručí čekají na to, až se pokusíte propašovat Huascarův poklad do Spojených států.”

Sarasonovy prsty už byly jen necelý centimetr od skryté dvouhlavňové pistole. „Tak to se tedy nasmějí,” řekl a už zase se mu vracel jeho povýšený výraz. „To zlato se do Spojených států nikdy nedostane.”

„Na tom tak nezáleží. V každém případě se už nedožijete toho, abyste ho utratil.”

Prsty ukrytými pod kolenem přehozeným přes nohu se už Sarason dotýkal dvouranného derringeru a začal ho vytahovat z boty. Uvědomoval si, že Pittova zranění zpomalí alespoň o zlomek vteřiny jeho reakci, rozhodl se ale neriskovat překvapivý, jen přibližně namířený výstřel.

Kdyby se minul první kulkou, věděl, že Pitt už by mu bez ohledu na bolesti nedal šanci vystřelit podruhé. Začínal přemýšlet, jak by odpoutal pozornost. Podíval se na Amarua a na jeho dva chlapy, kteří Pitta pozorovali s otevřenou zlobou. Julio mu nebyl k ničemu.

„To vy už nebudete dlouho žít,” odpověděl. „Mexičtí vojáci, kteří nám pomáhali vynášet poklad, jistě už slyšeli vaše výstřely a každým okamžikem sem vrazí a dostanou vás.”

Pitt pokrčil rameny. „Tak to asi zrovna drží siestu, že už tu dávno nejsou.”

„Když po něm skočíme všichni najednou,” pronesl Sarason konverzačním tónem, jako by společně seděli u jídelního stolu, „možná zastřelí dva nebo dokonce tři z nás, ale kdo přežije, zabije jeho.”

Pitt se tvářil chladně a nezúčastněně. „Otázkou ale je, kdo bude ten, co přežije?”

Amaruovi ale nezáleželo na tom, kdo bude žít a kdo zemře. Ve své temné mysli si nedovedl představit jakoukoli budoucnost bez svého ztraceného mužství. Nenávist k muži, který mu to způsobil, živená i vzpomínkou na bolest a duševní utrpení, v něm vybuchla. Bez jediného slova se vyřítil na Pitta.

V okamžitém výboji svalové rychlosti se Amaru, skloněný jako útočící pes, vrhl na Pittovu ruku s pistolí.

Výstřel, jehož ozvěna zaburácela jeskyní, zasáhl Peruánce do hrudi a proletěl mu plícemi. Každého průměrného muže by jeho úder zarazil, Amarua však nekontrolovatelná síla poháněla dál jako rozzuřeného pitbulla. Když mu kulka vyrazila vzduch z plic, slyšitelně zachroptěl, pak ale narazil do Pitta, který se svalil na záda směrem k řece.

Pittovi se ze rtů vydralo zaúpění. Jeho poraněná žebra protestovala proti srážce výbuchem bolesti. Zmučeně se zkroutil, vytrhl ruku s pistolí z Amaruova sevření a odstrčil ho stranou. Přitiskl ústí koltu k útočníkově hlavě a už se chystal vypálit druhý výstřel, jen zlomek vteřiny předtím se ale zarazil. Periferním viděním zahlédl, jak se zbývající dva zdraví strážci vrhají po zbraních. Bez ohledu na bolest Pittova ruka instinktivně pevně sevřela a zamířila kolt. Jeho další střela zasáhla groteskně vypadajícího jednookého muže do krku. Oslepeného Julia ignoroval a zbývajícího pochopa střelil doprostřed hrudi.

Lorenin varovný výkřik zaslechl jen jako z velikánské dálky. Příliš pozdě na to, aby zahlédl, že na něj Sarason míří derringerem. Tělo bylo o zlomek pomalejší než smysly.

Ještě než zaslechl výstřel, spatřil záblesk z ústí derringeru a v levém rameni ucítil ránu jako kladivem.

Náraz jím otočil a srazil ho do vody a Amaru se za ním vrhl jako poraněný rozzuřený medvěd. Proud ho popadl a stahoval ho od břehu. Pitt zoufale šmátral po kamenech na dně, aby jeho síle unikl.

Sarason pomalu došel k vodnímu proudu a sledoval zápas, probíhající v řece. Amaru se zaklínil paží Pittovi kolem pasu a snažil se ho držet pod hladinou. S bezcitným úšklebkem Sarason pozorně namířil na Pittovu hlavu. „Bylo to od vás vskutku chvályhodné úsilí, pane Pitte. Jste velmi vytrvalý muž. Teď ale už nepřipadá v úvahu, že bych vás minul.”

Očekávaná rána jistoty však nepřišla. Jako černá chapadla se pár paží ovinul Sarasonovi kolem nohou a sevřel mu kotníky. Divoce se podíval dolů, co ho to tak nečekaně svírá, a když se mezi pažemi objevila hlava, zuřivě do ní začal bít.

Giordino se vydal za Pittem a nechal se unášet řekou.

Proud nad ostrovem pokladů nebyl tak dravý, jak očekával, takže se dokázal bolestně vyšplhat na mělčinu, aniž by si ho někdo všimnul. Proklínal svoji bezmocnost, že nebyl schopen pomoci Pittovi v zápase s Amaruem, ale když se mu Sarason nevědomky ocitl na dosah, Giordino se po něm natáhl a popadl ho.

Brutální rány do hlavy, jimiž ho zasypával Sarason, Giordino ignoroval. Vzhlédl k němu a hlubokým, sytým hlasem ho oslovil: „Zdravím tě z pekla, ty prázdná palice.”

Při pohledu na Giordina se Sarason rychle vzpamatoval a uvolnil si jednu nohu, aby udržel rovnováhu. Protože se Giordino nesnažil postavit na nohy, instinktivně vytušil, že jeho sok je asi nějak vážně poraněný v místech od pasu dolů.

Divoce do Giordina kopal a zasáhl ho do jednoho stehna.

Odpovědí mu bylo bolestné zachroptění. Giordinovo tělo nadskočilo v náhlé křeči a sevření druhé Sarasonovy nohy povolilo.

„Už od minula jsem měl vědět, že nebudete daleko,”

ušklíbl se Sarason, který už znovu nabýval sebedůvěru.

Rychle se podíval na derringer, ve kterém zbývala už jen jedna rána, jistotu mu ale dodávaly čtyři nebo pět automatů, které ležely na dosah. Potom se obrátil k Pittovi a Amaruovi, kteří se svírali v zápase na život a na smrt. Nebylo potřeba, aby na Pitta plýtval kulkou. Řeka sevřela oba soky a neúnavně je stahovala dolů proudem. Kdyby snad Pitt nějakým zázrakem přežil a vyhrabal se z vody, Sarason měl celý arzenál, aby se s ním vypořádal.

Už se rozhodl. Sarason sestoupil níž a dvojitou hlavní pistole namířil Giordinovi mezi oči.

Zezadu se však na Sarasona vrhla Loren, zavěsila se na něj rukama a snažila se ho zarazit. Sarason se z jejího chabého sevření bez námahy vysvobodil a odhodil ji stranou. Těžce dopadla na jeden z odložených samopalů, chopila se ho a stiskla spoušť. Nic se však nestalo. Ve zbraních se natolik nevyznala, aby věděla, jak ji odjistit.

Když se k ní Sarason natáhl a hlavní derringeru ji udeřil do hlavy, jen slabě zaskučela.

Najednou se otočil kolem vlastní osy. Gunn, který se kupodivu probudil k životu, hodil po Sarasonovi říčním kamenem a silou špatně odehraného tenisového míčku ho zasáhl do boku.

Sarason potřásl hlavou. Udivilo ho, kolik kuráže a vytrvalosti v sobě mají tihle lidé, kteří mu tak odhodlaně vzdorují. Znovu se otočil k Giordinovi.

„Tak se vám na chvilku ulevilo, ale na dlouho ne,” řekl s úšklebkem a v napřažené ruce strčil Giordinovi pistoli přímo do obličeje.

Navzdory utrpení, které mu působily zlomené nohy, a hrozbě smrti, které čelil, Giordino vzhlédl na Sarasona a jedovatě se ušklíbl. „Sračko!”

Výstřel se rozlehl jeskyní jako rána z děla a hned po něm následoval zvuk olova, které se zabořilo do živého masa.

Giordino prázdným pohledem sledoval, jak se Sarasonovi v očích objevuje podivný výraz překvapení. Potom se Sarason otočil, mechanicky udělal dva kroky k vodě, naklonil se dopředu a jako neživá hmota se zhroutil na kamenitý břeh.

Giordino nemohl uvěřit, že ještě stále žije. Pohlédl vzhůru a spatřil pomenšího chlápka, oblečeného jako honák z ranče, který se starou winchesterovkou v ruce vstoupil do okruhu světel.

„Kdo jste?” zeptal se Giordino.

„Billy Yuma. Přišel jsem na pomoc příteli.”

Loren, s rukou na krvácející hlavě, se na něj zadívala.

„Příteli?”

„Muži, který si říká Pitt.”

Při zmínce o jeho jméně se Loren vyškrábala na nohy a klopýtavé doběhla ke břehu řeky. „Nikde tu není,” vykřikla a všechny její nejhorší obavy vyjadřoval její hlas.

Giordino měl najednou pocit, že mu puká srdce.

Vykřikoval Pittovo jméno, ale ozvěnou se mu z jeskyně vracel pouze jeho vlastní hlas. „Ach bože, ne,” povzdychl si.

„To je konec.”

Gunn se s bolestivou grimasou v tváři posadil a zadíval se do zlověstné temnoty dál po proudu řeky. Stejně jako ostatní, kteří ještě před několika okamžiky chladně čelili smrti, hrozil se vědomí, že jeho starého přítele odnesl proud vstříc jisté záhubě. „Možná Dirk doplave zpátky,” dělal si naději.

Giordino potřásl hlavou. „Teď už se nemůže vrátit.

Proud je tam příliš silný.”

„Kam vede ta řeka?” s narůstající panikou se ptala Loren. Ze zoufalství a beznaděje praštil Giordino pěstí do skály. „Do Zálivu. Pitta to táhne do Cortezova moře o sto kilometrů dál.”

Lorren se zhroutila na kamenné dno jeskyně, zakryla si rukama tvář a propukla v nekontrolovatelný pláč. „Mě zachránil a sám si přišel pro smrt.”

Billy Yuma poklekl vedle Loren a jemně ji poklepal po holém rameni. „Když nikdo jiný, snad bůh mu pomůže.”

Giordino propadal smutku. Už necítil vlastní zranění, jen nevidomýma očima zíral do tmy. „Sto kilometrů,” opakoval pomalu. „Ani bůh nedokáže zachovat naživu člověka se zlomeným zápěstím, naštípnutými žebry a dírou po kulce v rameni celých sto kilometrů v divoké vodě a v naprosté tmě.”

Když se o všechny postaral jak jen to šlo, Yuma si pospíšil zpátky na vrcholek, kde vypověděl svůj příběh. Jeho příbuzné to tak zaujalo, že s ním vstoupili do nitra hory. Z

materiálu, který tu zbyl po ženistech, zhotovili nosítka a opatrně na nich vynesli Giordina a Gunna z jeskyně vzhůru skalní chodbou. Jeden starší muž nabídl vděčné Loren pokrývku, kterou utkala jeho vlastní žena.

Za Giordinova dohledu a podle jeho instrukcí uložili nosítka s Gunnem do úzkého nákladního prostoru ukradeného vrtulníku NUMA, který tu Zolarové zanechali.

Loren pak vyšplhala na místo kopilota a Giordina, s tváří zkroucenou bolestí, vysoukali a vmanévrovali za řídicí páky.

„Budeme muset s tím kafemlejnkem letět spolu,” obrátil se Giordino na Loren, když čiré utrpení jeho zlomených nohou trochu opadlo a nahradila ho pouze trvalá, tepající bolest.

„Budeš mít na starosti pedály, kterými se řídí rotor na ocase.”

„Doufám, že to zvládnu,” nervózně mu odpověděla Loren.

„Jenom je jemně stlačuj bosýma nohama a ono už to půjde.”

Rádiem z paluby vrtulníku upozornili Sandeckera, který nervózně rázoval Stargerovou kanceláří na velitelství celního úřadu, že jsou na cestě. Pak se Giordino a Loren obrátili k Billymu Yumovi, jeho příbuzným a přátelům, poděkovali jim za jejich pomoc a vřele se s nimi rozloučili.

Giordino nastartoval motory, nechal je na minutku zahřát a zkontroloval přístroje. Zařadil na neutrál, nechal listy rotorů zcela klesnout a jemným tlakem vpřed na řídicí páku opatrně přidával plyn. Potom se obrátil k Loren.

„Jakmile začneme stoupat, kroutivý moment nám bude stáčet ocas vlevo a nos vpravo. Abys to vyrovnala, lehce sešlápneš levý pedál.”

Loren chápavě přikývla. „Vynasnažím se, ale byla bych radši, kdybych nemusela.”

„Nedá se nic dělat, musíme letět. Než by někdo snesl Rudiho na nosítkách po cestě dolů, bylo by po něm.”

Vrtulník se vznesl o necelý metr nad zem, kde ho Giordino nechal viset a počkal, dokud Loren nezíská cit pro ovládání pedálů zadního rotoru. Zpočátku měla tendenci tlačit na ně příliš, nakonec ale přikývla. „Myslím, že už to zvládnu.”

„Tak jdeme na to,” upozornil ji Giordino. Za dalších dvacet minut ve vzájemné součinnosti předvedli předpisové přistání před kanceláří celního úřadu v Calexiku, kde už vedle připravené sanitky postával admirál Sandecker a zuřivě bafal z doutníku.

*****

Už od samého okamžiku, kdy ho Amaru stlačil pod vodu a kdy na svém potlučeném těle ucítil sevření proudu, Pitt instinktivně věděl, že zpátky do jeskyně se nikdy nedostane.

Byl v dvojí pasti; ze strany vraha, který na něm visel jako klíště, a dravého toku, rozhodnutého strhnout ho do pekel. I kdyby oba byli zdraví, byl by to nerovný zápas. Ať už byl Amaru jakýkoli hrdlořez, s Pittovou zkušeností pod vodou se nemohl měřit. Dřív než se nad ním řeka zavřela, Pitt se zhluboka nadechl, zdravou pravičku si ovinul kolem hrudi na ochranu potlučených žeber a nehledě na bolest se uvolnil, aby v zápase s útočníkem zbytečně neplýtval silami.

Kupodivu ještě stále držel pistoli, přestože výstřel pod vodou by mu roztříštil všechny kosti v ruce. Cítil, jak Amaruovo pevné sevření mu sjíždí od pasu k bokům. Sílu měl jako ze železa. Divoce na Pitta dotíral a neustále mu šel po ruce se zbraní. Mezitím si s nimi ale proud pohrával jako s dětskými panenkami.

Byli vtaženi do naprosté temnoty a jeden druhého už neviděli. Pitt si tu připadal jako ponořený do inkoustu.

Jediné, co Amarua ještě další tři čtvrtě minuty drželo při životě, byla zuřivost. Ve zlobou posedlé mysli mu nedocházelo, že ve skutečnosti se topí dvakrát; ránou po kulce se mu plíce zaplavovaly krví a zároveň do sebe nasával vodu. Poslední síly už ho opouštěly, když se kopající nohou dotkl mělčiny, vytvořené písečnou náplavou na vnější straně říčního ohybu. Přestože se dusil krví i vodou, sotva se zachytil na malé otevřené plošince, slepě se vrhl Pittovi po krku.

S Amaruem však už byl konec. Jeho zápas se chýlil ke konci. Jakmile vystoupil z vody, jasně cítil, jak se mu ránou v hrudi řine krev.

Pitt v sobě nalezl ještě tolik sil, aby s jistým úsilím strčil Amarua zpátky do říčního proudu. Neviděl, jak Peruánec mizí ve tmě tmoucí, nemohl spatřit tvář, z níž vyprchala všechna barva, oči, ve kterých se zračila nenávist a blížící se smrt. Slyšel však nenávistný hlas, který se pomalu vzdaloval. „Říkal jsem, že budeš trpět,” zaznělo sotva srozumitelné, chraplavé zamumlání. „Teď zhebneš a propadneš se do černého pekla.”

„Na takové poetické výstřednosti si nepotrpím,” ledově odpověděl Pitt. „Šťastnou cestu do Zálivu.”

Odpovědí mu byl už jenom kuckavý a bublavý zvuk a potom ticho.

Jako pomsta se do Pitta opět zakousla bolest. Sířila se od zlomeného zápěstí ke střelné ráně na rameni až k potlučeným žebrům. Jen celkové vyčerpání poněkud zmírňovalo jeho utrpení. Cítil větší únavu, než kdykoli v životě. Doplazil se na suchý naplavený pruh, pomalu zabořil tvář do jemného písku a upadl do bezvědomí.

56 KAPITOLA

„Nelíbí se mi odletět takhle bez Cyruse,” řekl Oxley a zadíval se na pustou jihozápadní oblohu.

„Ten už přece přežil horší šlamastiky,” netrpělivě mu odpověděl Zolar. „Pár indiánů z místní vesnice pro Amaruovy cvičené zabijáky nemůže představovat žádnou hrozbu.”

„Už jsem ho tady dávno čekal.”

„Nedělej si starosti. Cyrus se nejspíš objeví v Maroku s holkou pod každou paží.”

Stáli na konci úzké asfaltové letištní plochy, která se zařezávala do nekonečných dun pouště Altar a kde se piloti mexického vojenského letectva cvičili ve startech a přistáních ve ztížených podmínkách. Za nimi, se zadní částí přečnívající přes pískem zavátou rozjezdovou dráhu, čekal ke startu připravený Boeing 747-400 v barvách jedné velké státní letecké společnosti.

Zolar prošel stínem pod pravým křídlem letounu a prohlížel si umělecké památky, inventarizované Henrym a Micki Mooreovými, z nichž poslední kousky právě mexičtí ženisté nakládali na palubu. Když mohutná zdvižná plošina vynesla do nákladního prostoru téměř sedm metrů nad zemí zlatou sošku opice, spokojeně přikývl: „Tak, to je poslední.”

Oxley se rozhlédl po pustině, která obklopovala letiště.

„Odlehlejší místo pro překládku pokladu by se ti opravdu nepodařilo nalézt.”

„Za tenhle nápad můžeme děkovat plukovníkovi Camposovi.”

„Nebyly s Camposovými lidmi nějaké problémy, když tak najednou přišel o život?” zeptal se Oxley spíš cynicky než s pocitem nějaké ztráty.

„Samozřejmě že ne,” zasmál se Zolar. „Zvlášť když jsem každému z nich dal zlatou cihličku, která má sto uncí.”

„To bylo doopravdy štědré.”

„A jak jinak, když všude kolem je tu takové bohatství.”

„Škoda že Matos si už svůj díl neužije,” prohodil Oxley.

„To opravdu, probrečel jsem celou cestu z Cerro el Capirote.”

Přistoupil k nim Zolarův pilot a neformálně zasalutoval.

„Já i posádka jsme připraveni a čekáme už jenom na vás.

Měli bychom raději odstartovat před setměním.”

„Náklad je bezpečně uložený?” zajímal se Zolar.

Pilot přikývl. „Není to zrovna nejdokonalejší práce, s jakou jsem se kdy setkal, ale vzhledem k tomu, že nepoužíváme nákladní kontejnery, věřím že to vydrží až do přistání v marockém Nadoru, pokud se nedostaneme do zvlášť silných turbulencí.”

„A dají se snad nějaké čekat?”

„Ne, pane. Podle předpovědi počasí budeme mít po celou cestu klidné nebe.”

„Dobrá, můžeme se těšit na příjemný let,” spokojeně pronesl Zolar. „A pamatujte si, v žádném okamžiku nesmíme překročit hranice Spojených států.”

„Stanovil jsem kurs, který nás bezpečně povede na jih od Lareda a od Bronxwillu do Mexického zálivu a potom nad Atlantik.”

„Za jak dlouho můžeme přistát v Maroku?” zeptal se pilota Oxley.

„Podle letového plánu by to mělo být deset hodin a padesát pět minut. S maximálním nákladem a snad ještě několika stovkami kilo navíc, s plnou zátěží paliva a s oklikou na jih od Texasu a Floridy musíme počítat s hodinovým zpožděním, pokud ovšem budeme mít zadní vítr.”

Zolar se zadíval na poslední paprsky zapadajícího slunce. „Takže s časovým posunem dorazíme do Nadoru zítra časně odpoledne.”

Pilot souhlasně přikývl. „Jen co budete na palubě, můžeme odstartovat.”

Vrátil se k letounu a vyšplhal po žebříku, přistavenému k předním nástupním dveřím.

Zolar kývl směrem k žebříku. „Tak pokud ses nezamiloval do téhle písečné díry, nevidím důvod se tu ještě zdržovat.”

Oxley se žoviálně uklonil. „Až po tobě.”

Když procházeli dveřmi, ještě jednou se ale zastavil a naposledy se zadíval k jihozápadu. „Pořád se mi nelíbí, že jsme nepočkali.”

„Kdyby se vaše role vyměnily, Cyrus by se ani v nejmenším nerozpakoval odstartovat. V sázce je příliš mnoho, než abychom se dál zdržovali. Už si přestaň dělat starosti.”

Zamávali mexickým vojákům, kteří stáli opodál a vzdávali dík svým dobrodincům. Potom už palubní technik zavřel a zabezpečil dveře.

O několik minut později motory zakvílely a mohutný jumbo-jet se zdvihl nad písečné duny, sklonil pravé křídlo a od východního kursu se stočil mírně k jihu. Zolar a Oxley seděli v malém prostoru pro cestující na horní palubě, hned za kokpitem.

„To bych rád věděl, co se stalo s Mooreovými,” zabručel Oxley, který okénkem sledoval vzdalující se Cortezovo moře. „Naposledy jsem je viděl dole v jeskyni, když se nakládaly a vytahovaly poslední části pokladu.”

„Vsadil bych se, že se Cyrus s tímhle drobným problémem vypořádal stejně jako s kongresmankou Smithovou a Rudim Gunnem,” odpověděl Zolar, jenž se poprvé po několika dnech zcela uvolnil. Vzhlédl a usmál se, když jim jeho osobní letuška nabídla dvě sklenky vína na podnose.

„Zní to asi dost divně, ale mám takový nepříjemný pocit, že zbavit se jich nebude tak lehké.”

„Musím ti říct, že to samé se honilo hlavou i Cyrusovi.

Vlastně si myslel, že jsou to profesionální zabijáci.”

Oxley se k němu obrátil. „Dokonce i manželka? To snad je vtip.”

„Ne, myslím, že to bral vážně.” Zolar upil trochu vína, pochvalně se usmál a přikývl. „Vynikající. Kalifornský Cabernet z Chateau Montelena. To musíš ochutnat.”

Oxley vzal sklenku a zadíval se na ni. „Nebudu mít chuť oslavovat, dokud nevyložíme všechno zboží v Maroku a nebudeme mít jistotu, že se Cyrus dostal v pořádku z Mexika.”

Sotva podle nich dosáhl boeing letové hladiny, uvolnili si bezpečnostní pásy a sešli do nákladního prostoru, kde si začali zblízka prohlížet obrovskou zlatou sbírku starožitností. Uplynula necelá hodina, když Zolar náhle ztuhl a tázavě se zahleděl na bratra. „Nezdá se ti, že klesáme?”

Oxley si právě prohlížel zlatého motýla na zlaté květině.

„Nic takového necítím.”

Zolara to ale neuspokojilo. Naklonil se k okénku a zadíval se na krajinu. Země teď byla jen asi tisíc metrů pod nimi. „Jsme příliš nízko,” pronesl ostře. „Něco se muselo stát.” Oxley zdvihl pohled a pak se podíval sousedním okénkem. „Máš pravdu. Klapky jsou sklopené. Vypadá to, jako bychom se chystali k přistání. Zřejmě má pilot problémy.”

„Proč nás na to neupozornil?”

V té chvíli zaslechli zvuk vysunujícího se přistávacího podvozku. Země se přibližovala stále rychleji. Přelétli nad domy a železniční tratí a pak už se letadlo ocitlo na konci přistávací dráhy. Pilot přitlačil na brzdy a za chvíli uvolnil klapky a stočil velký letoun na parkovací dráhu. Nápis na terminálu uváděl „Vítejte v El Pasu”. Oxley jen beze slova zíral, zatímco Zolar vyhrknul: „Proboha, přistáli jsme ve Spojených státech.”

Vrhl se po schodech vzhůru a vpřed a začal zuřivě bušit do dvířek pilotní kabiny. Nikdo mu neodpovídal až do chvíle, kdy obří letadlo zaparkovalo před hangárem letectva Národní gardy na odlehlém konci letiště. Teprve pak se dveře kokpitu pomalu otevřely.

„Co to k čertu vyvádíte? Nařizuji okamžitě opět vzlétnout…” Zolarovi zamrzla další slova v hrdle, když zjistil, že zírá do ústí pistole, která mu míří mezi oči.

Pilot ještě stále seděl na svém místě, stejně jako druhý pilot a palubní navigátor. Ve dveřích stál Henry Moore, třímající podivnou devítimilimetrovou pistoli vlastní konstrukce, zatímco Micki Mooreová klidně promlouvala do palubního rádia a malou pětadvacítkou Lilliputan mířila pilotovi do týla.

„Budete mi muset odpustit tuto neplánovanou zastávku, přátelé,” obrátil se k nim Moore hlasem, jakým ho Zolar ani Oxley dosud nikdy neslyšeli mluvit, „ale jak vidíte, došlo k menší změně plánů.”

Zolar zašilhal na hlaveň pistole a šokovaný výraz mu ve tváři vystřídal divoký vztek. „Idiote, vy zaslepený idiote.

Copak si neuvědomujete, co jste to provedl?”

„Ale ano, proč?” věcně mu odpověděl Moore. „Spolu s Micki jsme unesli vaše letadlo i s nákladem zlatých památek. Snad byste měl znát to staré přísloví, že zloděj by nikdy neměl věřit zloději?”

„Jestli s tím letadlem okamžitě nevzlétneme,” naléhal Oxley, „vtrhnou na palubu celníci.”

„Když už se o tom zmiňujete, přišli jsme s Micki na skvělý nápad vydat všechny ty předměty příslušným úřadům.”

„To přece nemůžete myslet vážně!”

„Ale naprosto vážně, Charley, starý kamaráde. A jak to tak vypadá, federální agenti se ještě víc než o Huascarův poklad zajímají o vás a vašeho bratra.”

„Odkud jste se tu vzali?” chtěl vědět Zolar.

„Prostě jsme si naskočili do jednoho vrtulníku, který dopravoval zlato. Ti vojáci, kteří ho nakládali, už si zvykli vídat nás, a tak si nás nevšímali, když jsme vyšplhali sem na palubu. Pak jsme se schovali na jedné toaletě až do chvíle, kdy pilot odešel na letiště popovídat si s vámi a s Charlesem.

A pak jsme obsadili kabinu.”

„A proč by vám měli federální agenti cokoli věřit?”

zeptal se Oxley.

„Když vás to tak zajímá, já a Micki jsme také byli federálními agenty,” stručně mu vysvětlil Moore. „Když jsme obsadili pilotní kabinu, Micki zavolala rádiem pár starých přátel ve Washingtonu a ti už se postarali o přivítání.”

Na chvíli se zdálo, že Zolar se na Moorea vrhne a pokusí se mu vyrvat vnitřnosti z těla, bez ohledu na to, že by ho při tom čekala kulka. „Vy a ta vaše prolhaná panička jste se dohodli na podílu z pokladu, není to tak?” Čekal, když se mu nedostalo odpovědi, pokračoval: „Tak kolik vám nabídli? Deset, dvacet, nebo dokonce padesát procent?”

„Žádnou dohodu s úřady jsme neudělali,” pomalu mu odpověděl Moore. „Věděli jsme, že nehodláte dodržet naše ujednání a že plánujete nás zabít. Proto jsme chtěli ukrást poklad pro sebe, ale jak vidíte, změnili jsme názor.”

„Podívej, jak zacházejí se zbraněmi,” upozornil Oxley.

„Cyrus měl pravdu, jsou to zabijáci.”

Moore souhlasně přikývl. „Váš bratr má vnitřní zrak.

Pozná vraha, když ho vidí.”

Zvenčí se ozvalo bušení na přední dveře spodní paluby.

Moore jim ukázal pistolí ke schůdkům. „Tak jděte dolů otevřít,” nařídil Zolarovi a Oxleymu. Neochotně jeho rozkazu poslechli. Sotva se tlakové dveře otevřely, ze schůdků, přiražených k letadlu, vstoupili dovnitř dva muži v oblecích. Jedním z nich byl mohutný černoch připomínající hráče fotbalu, druhým elegantně oblečený běloch. Zolar v nich okamžitě poznal federální agenty.

„Josephe Zolare a Charlesi Oxleyi, jsem agent David Gaskill z celní správy a toto je Francis Ragsdale z FBI.

Zatýkáme vás, pánové, pro nezákonné pašování uměleckých památek do Spojených států, krádeže nespočetného množství předmětů ze soukromých sbírek a veřejných muzeí, nemluvě už o padělání starožitností a jejich prodeji.”

„O čem to mluvíte?” dožadoval se Zolar vysvětlení.

Gaskill ho ignoroval a se širokým úsměvem se obrátil k Ragsdaleovi. „Chtěl bys mít tu čest?”

Ragsdale přikývl a tvářil se jako dítě, které právě dostalo novou drahou hračku. „To rozhodně, díky.”

Zatímco Gaskill nasazoval Zolarovi a Oxleymu pouta, Ragsdale jim odrecitoval jejich práva.

„Stihli jste to sem rychle,” poznamenal Moore. „Říkali nám, že jste v Calexiku.”

„Patnáct minut poté, co jsme dostali hlášku z ředitelství FBI ve Washingtonu, už jsme nasedali do vojenské stíhačky,” vysvětlil mu Ragsdale.

Oxley se zadíval na Gaskilla pohledem, ve kterém se poprvé už nezračily šok a obavy, ale prohnanost. „Stejně ani za sto let nenajdete dost důkazů, abyste proti nám mohli vznést žalobu.”

Ragsdale otočil hlavou ke zlatému nákladu. „A co vám říká tohle?”

„Jsme jenom cestující,” odpověděl Zolar, který znovu nabýval sebedůvěru. „To doktor Moore a jeho žena nás pozvali, abychom letěli s nimi.”

„Chápu. Předpokládám ale, že mi také vysvětlíte odkud pocházejí všechna ta uloupená umělecká díla a starožitnosti ve vašem podniku v Galvestonu.”

Oxley se ušklíbl: „Naše galvestonské sklady jsou naprosto legální podnik. Už jste tam několikrát vpadli a nikdy jste nic nenašli.”

„Pokud je to tak,” škodolibě mu oponoval Ragsdale, „jak tedy vysvětlíte ten tunel, který vede z budovy společnosti Logan do podzemního skladiště kradených starožitností v Zolar International?”

Oba bratři se po sobě zároveň podívali a tváře jim náhle zšedly. „To si jen vymýšlíte,” nejistým hlasem namítl Zolar.

„Doopravdy? Mám vám snad popsat ten váš tunel do všech podrobností a vypočítat pár mistrovských kousků, které jsme odhalili?”

„Tunel, nemohli jste najít tunel.”

„Už šestatřicet hodin,” oznámil Gaskill, „jsou Zolar International a váš podloudný podnik nazývaný Solpemachaco definitivně mimo provoz.”

Ragsdale k tomu dodal: „Škoda jen, že váš tatíček Mansfield Zolar, alias Přízrak, už není naživu, abychom ho mohli sbalit také.”

Zolar vypadal na srdeční infarkt a Oxley nebyl ani schopen pohybu.

Letadlo se začalo plnit federálními agenty. FBI se postarala o posádku a Zolarovu servírku a celníci mezitím začali odvazovat popruhy, kterými byly zajištěny zlaté artefakty. Ragsdale kývl na své lidi: „Odvezte je do města do úřadu federálního státního návladního.”

Jen co byli oba otřesení lupiči umění odvedeni každý do zvláštního auta, oba agenti se obrátili k Mooreovým.

„Ani nevím, jak vám mám vyjádřit vděčnost za vaši spolupráci,” řekl jim Gaskill. „Dostat se na kobylku Zolarovým

znamená

pořádně

se

zahryznout

do

mezinárodního obchodu s kradeným uměním.”

„Nedělali jsme to až tak nezištně,” odpověděla Micki.

„Henry si je skoro jistý, že nám peruánská vláda nabídne odměnu.”

„Myslím, že na to můžete vsadit,” souhlasil s ní Gaskill.

„A prestiž z toho, že jsme byli první, kdo zkatalogizoval a vyfotografoval poklad, nám nadlouho posílí vědeckou reputaci,” vysvětloval Henry Moore, zatímco schovával pistoli.

„Pokud nebudete mít námitky, celní úřady by rády získaly vaši podrobnou zprávu o všech nalezených předmětech,” požádal je Gaskill.

Moore rozhodně přikývl. „Můžete se spolehnout, že s Micki vám rádi vyjdem ve všem vstříc. Poklad už jsme inventarizovali a zprávu vám podáme dřív, než se formálně vrátí do Peru.”

„Kde ho teď uskladníte?” zajímala se Micki. „Ve vládních skladovacích prostorách, které jak jistě uznáte nemůžeme prozradit,” usmál se Gaskill.

„Máte nějaké zprávy o kongresmance Smithové a tom malém mužíčkovi z NUMA?”

Gaskill přikývl. „Pár minut před přistáním jsme se dověděli, že je zachránili příslušníci místního indiánského kmene a že jsou na cestě do nemocnice.”

Micki klesla do jednoho sedadla a vydechla si: „Tak už je to za námi.”

Henry se posadil na opěradlo a vzal ji za ruku. „Od teďka už spolu prožijeme zbytek života jako stárnoucí univerzitní profesoři, v domku porostlém popínavým vínem.” Podívala se na něj. „A je to snad tak špatná představa?”

„Ne,” řekl a zlehka ji políbil na čelo. „Řekl bych, že se s tím srovnáme.”

57 KAPITOLA

Pitt se pomalu probíral ze smrtelné otupělosti, připadal si však, jako by se pokoušel šplhat po stěnách rozblácené jámy a pokaždé, kdy už téměř dosáhl hranice vědomí, znovu sklouzl zpět. Snažil se zachytit tyto krátké okamžiky, vždycky se ale opět zřítil do prázdnoty. Kdyby jen dokázal otevřít oči, napadlo ho neurčitě, snad by se vrátil do skutečnosti. Nakonec, s nezměrným úsilím, se mu podařilo zdvihnout víčka.

Jediné, co spatřil, byla tma jako v hrobě. Zoufale potřásl hlavou, protože ho napadlo, že se zas propadl do prázdna. A potom se ozvala bolest, která jím projela jako plamen a okamžitě ho přivedla k plnému vědomí. Zkroutil se na bok a potom do sedu a začal kývat hlavou ze strany na stranu, aby se pokusil vyhnat zbytky mlhy ze zákoutí své mysli. Znovu zahájil boj s bodavou bolestí v rameni, trvalým tlakem v žebrech a řezavým cukáním v zápěstí. Rána na čele se už připomínala jen mírně.

„Jseš to ale pěkná ukázka chlapa,” zamumlal si pro sebe.

K vlastnímu překvapení se ale Pitt necítil příliš zesláblý následkem ztráty krve. Odepnul si z předloktí baterku, kterou mu po jejich společném skoku z vodopádu dal Giordino, rozsvítil a zabořil ji do písku tak, aby mu svítila na horní část těla. Rozepnul zip kombinézy a opatrně začal zkoumat zranění na rameni. Kulka prošla masem a vyšla zády, aniž by poškodila klíční kost nebo lopatku. Naštěstí jeho potrhaný, ale stále ještě až na kůži přiléhající neoprenový oděv zabránil výraznějšímu krvácení. Spokojen s tím, že na tom není až zas tak zle, jak si původně myslel, si odpočinul a začal zvažovat situaci. Jeho naděje na přežití nevypadaly nijak dobře. Měl před sebou sto kilometrů neznámých proudů, prudkých kaskád a rozsáhlých říčních úseků procházejících zcela zatopenými podzemními chodbami. Nepotřeboval věštit z ruky, aby si uvědomil, že jeho čára života končí mnohem dřív než v důchodovém věku. I kdyby měl to štěstí a ve všech chodbách by našel dostatek vzduchu, ještě stále zbývala neznámá vzdálenost mezi podzemním ústím řeky a hladinou Cortezova moře.

Kdokoli jiný, kdo by se ocitl v temném podsvětí hluboko pod povrchem země a bez naděje na únik, by zřejmě zpanikařil a rozedral by si prsty až na kost marnými pokusy prohrabat se ke svobodě. Pitt ale neměl strach. Kupodivu se cítil spokojeně a klidně.

Pokud snad má zemřít, pomyslel si, pak ať je to v pohodlí. Zdravou rukou si začal v písku vyhrabávat důlek kolem těla a ke svému překvapení najednou zjistil, že v paprscích svítilny se v černém písku odrážejí zlaté záblesky.

Nabral hrst a přidržel ji ve světle. „Vida, ono je tu rýžoviště zlata,” řekl si. Zakroužil světlem po jeskyni. Její stěny byly protkány ložisky křemene s tenkými zlatými žílami. Pitt, kterého přemohla neuvěřitelnost takové situace, ze začal smát.

„Zlatý důl,” pronesl k pusté jeskyni. „Objevil jsem pohádkové zlaté ložisko a nikdo se o tom nikdy nedozví.”

Znovu se posadil a začal o svém objevu uvažovat. To musí mít nějaký vyšší význam, pomyslel si. Jen proto, že se té staré s kosou nebojí, neznamená, že by se měl vzdát a čekat, kdy si pro něj přijde. A najednou mu na mysl přišlo to nejpřirozenější řešení.

Je lepší odejít na věčnost při odvážném pokusu udržet se při životě, než prostě hodit ručník do ringu a skončit jako hadr na nádobí, usoudil. Možná že jiní odvážní badatelé by dali všechno za to potěšení proniknout do této mineralogické svatyně, jeho jediným přáním však teď bylo dostat se odtud.

Postavil se na nohy, dofoukl si plovací polštáře a postupoval do vody, až se ho chopil proud a začal ho unášet do neznáma.

Vždycky jen jednu jeskyni, přikázal si a zamířil světlo do vod před sebou. Nebylo ani pomyšlení na to, že by dokázal udržovat nepřetržitou pozornost. Byl příliš zesláblý na to, aby čelil divokým peřejím a vyhýbal se skaliskům.

Mohl se jenom zklidnit a nechat se nést proudem. Po chvíli už měl pocit, jako by po celý život nedělal nic jiného, než proplouval z jedné chodby do druhé.

Následujících deset kilometrů stropy jeskyní a chodeb stoupaly a klesaly s monotónní pravidelností. Potom se ale ozval hrozivý hluk blížících se peřejí. Naštěstí první sešup, který Pitt absolvoval, byl poměrně nevysoký. Řeka mu otloukala tváře, několikrát ho zcela zavalila zčeřená pěna, nakonec se však opět vynořil v klidných vodách.

Trochu pohodlí si mohl dopřát, až když se řeka zklidnila cestou dlouhým kaňonem uprostřed obrovské chodby. Na jejím konci, téměř o hodinu později, se strop začal postupně snižovat, dokud se nedotkl samotné hladiny. Naplnil si plíce vzduchem až do posledního milimetru a potopil se. Protože mohl používat jenom jednu ruku a dávno už přišel o plovací ploutve, šlo to jen pomalu. Zamířil světlo na hrbolatý strop a plaval na zádech. Plíce už se mu začaly bouřit proti nedostatku vzduchu, ale plaval dál. Ve světle najednou objevil vzduchovou kapsu. Bleskově vystřelil nad hladinu a začal nadechovat čistý, neznečištěný vzduch, který tu byl hluboko pod zemí uvězněn už před miliony let.

Malá jeskyně se rozšiřovala ve velkou podzemní dutinu, na jejíž strop světlo jeho baterky ani nedosáhlo. Řeka tu tvořila rozmáchlý ohyb, ve kterém vznikla plošina z naplaveného naleštěného štěrku. Namáhavě se dovlekl na souš, aby si odpočinul, a zhasil světlo, aby šetřil život baterií.

Najednou světlo znovu rozsvítil. Ještě předtím, než ho zhasil, cosi uprostřed stínů mu padlo do oka. To něco bylo asi pět metrů od něj, jakási černá hmota, která se lišila od přírodních tvarů.

Nálada se mu okamžitě zvedla, když rozpoznal potlučené zbytky Wallowing Windbagu. Vznášedlo zázračně přežilo hrůzný pád z vodopádu a dorazilo až sem, o čtyřicet kilometrů dál. Alespoň záblesk naděje. Po kamenité pláži se dovlekl ke gumovému trupu a ve světle baterky si ho začal prohlížet.

Motory a vrtule na zádi byly vyrvány ze závěsů a zmizely v nenávratnu. Dvě z osmi vzduchových kapes byly protržené a splasklé, ale zbývajících šest se drželo. Část výbavy se utopila, ale čtyři vzduchové láhve, souprava první pomoci a Duncanova plastiková nádobka se žlutým značkovačem vody, jedno z Giordinových vesel, dvě náhradní baterky a vodotěsná skříňka s admirálovou termoskou kávy a čtyřmi boloňskými sendviči zázračně přežily.

„Tak se mi zdá, že situace na bojišti se výrazně zlepšila,”

pronesl Pitt k pusté jeskyni.

Začal s balíčkem první pomoci. Nejprve si bohatě postříkal ránu na rameni desinfekčním prostředkem a nešikovně si ji pod nepromokavým oděvem obvázal. Protože věděl, že s nalomenými žebry nelze nic dělat, přešel k zápěstí a stáhl si je dalším obvazem.

Káva v termosce si zachovala ještě značnou část své původní teploty a tak jí polovinu vypil ještě dřív, než se vrhl na sendviče. Žádný polopropečený biftek, šťavnatý a flambovaný v koňaku, by nemohl chutnat lépe, říkal si Pitt.

Od tohoto okamžiku a tohoto místa už nikdy nebudu pomlouvat boloňské sendviče nebo na ně dělat vtipy, zapřísahal se. Když si trochu odpočinul a vrátila se mu slušná dávka sil, cítil se už natolik v pořádku, aby znovu zajistil zbylou výbavu a vypustil Duncanovu barvicí nádobu.

Vhodil fluorescenční žluť s optickým zjasňovačem do vody a ve světle baterky ji sledoval, až zbarvila řeku. Stál a pozoroval ji, dokud ji proud neodnesl z dohledu.

„Alespoň jim to řekne, že jsem na cestě,” přemýšlel nahlas.

Posunul zbytky vznášedla ze souše a namáhavě, pokud možno ohleduplně ke svým zraněním, se vysoukal na palubu. Jednou rukou pak odpádloval do říčního proudu.

Když se vody chopily člunu a stáhly ho svou silou, pohodlně se opřel a začal si broukat tóny „Líné řeky”.

58 KAPITOLA

Když admirál Sandecker a agenti Gaskill s Ragsdalem z El Pasa o všech událostech podrobně informovali ministra zahraničí, rozhodl se obejít diplomatický protokol a osobně zatelefonoval mexickému prezidentovi. Stručně mu vylíčil dalekosáhlé loupežné a pašerácké spiknutí, řízené Zolary.

„To je neuvěřitelná věc,” řekl mexický prezident. „Ale pravdivá,” ujistil ho ministr zahraničí. „Mohu jen vyslovit politování, že k podobnému incidentu došlo, a slíbit plnou spolupráci našich orgánů při vyšetřování.”

„Promiňte, pane prezidente, ale měl bych několik požadavků.”

„Tak si je tedy vyslechněme.”

Během dvou hodin byly opět otevřeny hranice mezi Mexikem a Kalifornií. Státní úředníci, které si Zolarové získali sliby obrovského bohatství a kteří v jejich zájmu zneužívali své postavení, byli zadrženi. Mezi prvními, na něž dopadla ruka zákona, byli policejní náčelník Rafael Cortina a Fernando Matos.

Ve stejnou chvíli už byla plavidla mexického námořnictva v Cortezově moři uvedena do pohotovosti a dostala rozkaz k vyplutí.

Poručík Carlos Hidalgo se zadíval na křičícího racka a potom znovu upřel pozornost k rovné linii moře na obzoru.

„Pátráme po něčem speciálním, nebo jenom tak hlídkujeme,” konverzačním tónem se zeptal kapitána lodi.

„Hledáme těla,” odpověděl mu komandér Miguel Maderas. Sklonil dalekohled a odhalil tak kulatou přátelskou tvář, rámovanou dlouhými, hustými černými vlasy. Mohl se chlubit soupravou velkých a mimořádně bílých zubů a úsměvem, který by mu záviděl i nejeden filmový herec. Byl malý, silný a pevný jako skála. Hidalgo byl Maderasovým přímým opakem. Byl vysoký, štíhlý a měl úzkou tvář, takže vypadal jako dobře opálená mrtvola. „Oběti nějaké námořní nehody?”

„Ne, potápěče, kteří se utopili v podzemní řece.” V

Hidalgových očích se zjevil skeptický výraz. „Není to zase ta gringovská báchorka o rybářích a potápěčích, které to vtáhlo pod zem někde v poušti a vyvrhlo tady v Zálivu?”

„A kdo říká něco takového?” odpověděl mu Maderas a pokrčil rameny. „Já mám jen rozkazy z velitelství flotily v Ensenadě a podle nich má naše loď a posádka hlídkovat v severní části Zálivu mezi San Felipe a Puerto Penasco a pátrat po tělech, pokud se nějaká objeví.”

„To je dost velká plocha na jedinou loď.”

„Připojí se k nám ještě dva hlídkové čluny ze Santa Rosalie a také všechny rybářské lodi v oblasti dostaly upozornění, že mají hlásit objevení jakýchkoli pozůstatků lidských těl.”

„A jestli je dostali žraloci,” skepticky poznamenal Hidalgo, „nebude už po čem pátrat.”

Maderas se naklonil přes postranní zábradlí můstku a zadíval se k pravoboku hlídkové lodi. Byla to upravená vysloužilá americká minolovka, která neměla žádné oficiální jméno, jen velké označení G-61 namalované na přídi.

Posádka ji však nemilosrdně nazývala El Porquería (Neřád), protože jednou na moři vypověděla poslušnost a do přístavu ji musela odtáhnout rybářská loď. A takové ponížení se hned tak neodpouští.

Byla to ale ve skutečnosti houževnatá loď, stabilní i na neklidném moři a poslušná. Posádky nejednoho rybářského člunu a nejedné výletní jachty vděčily za záchranu Maderasovi a jeho El Porqueríi.

Jako službukonající důstojník na lodi měl Hidalgo za úkol vypracovat pátrací síť. Nějakou chvíli studoval velkou námořní mapu severní části Zálivu a potom zadal kormidelníkovi příslušné souřadnice. Začala nudná část plavby, zdlouhavě projíždět brázdu za brázdou a měnit kurs plavby tam a zpět, jako když se seká trávník.

Začali ráno v osm hodin a ve dvě po poledni se ozvala hlídka na přídi. „Předmět ve vodě.”

„Vzdálenost?” zakřičel Hidalgo.

„Sto padesát metrů vpřed, po levoboku.”

Maderas zdvihl dalekohled k očím a zadíval se na modrozelenou hladinu. Bez větší námahy objevil tělo, plovoucí obličejem dolů, právě když stoupalo na hřbetě vlny. „Mám to.” Vstoupil do dveří kormidelní budky a vydal příkazy. „Naveďte nás souběžně k tělu a posádka ať se připraví na vyzdvižení těla.” Potom se obrátil k Hidalgovi.

„Zastavte motory, až se přiblížíme na padesát metrů.”

Pěnu, jež obklopovala příď, vystřídalo jen lehké čeření, hluk dvou dieselmotorů se změnil v tlumené mručení a loď doklouzala do blízkosti těla, s nímž si pohrávaly vlny. Z

vyvýšeného postavení na okraji můstku Maderas snadno rozpoznal, že nafouklá a neforemná mrtvola je otlučená na kost. Je div, že si na tom už nepochutnali žraloci, napadlo ho.

S úsměvem se obrátil k Hidalgovi. „Tak nakonec jsme tím nestrávili celý týden.”

„No, to tedy byla klika,” oddechl si Hidalgo.

Bez sebemenší známky úcty k mrtvému dva námořníci zasekli lodní háky do plovoucího těla a dovlekli je na nosítka z drátěného pletiva, která byla mezitím spuštěna na hladinu. Tělo s nosítky pak vytáhli na palubu. Příšerně potlučené maso sotva připomínalo, že snad šlo kdysi o lidskou bytost. Dřív, než byly pozůstatky bezpečně uloženy do pogumovaného vaku, Maderas jasně poznal, že několik mužů jeho posádky zvrací do moře.

„No, ať už to byl kdokoli, jednu laskavost nám prokázal,” podotkl Hidalgo.

„A jakou?” tázavě se k němu obrátil Maderas. Hidalgo nasadil bezcitný úsměv. „Nebyl ve vodě tak dlouho, aby začal páchnout.”

O tři hodiny později už hlídková loď minula vlnolam v přístavu San Felipe a zakotvila po boku Alhambry.

Jak Pitt předpokládal, sotva Gordo Padilla s posádkou dorazili na gumovém člunu k břehu, vydali se domů za manželkami a milenkami a tři dny si pak užívali siesty na počest toho, že se jim o vlas podařilo uniknout smrti. Potom je Padilla, pozorně sledovaný Cortinovou policií, všechny posbíral a na rybářské lodi se nechali dovézt k trajektu.

Sotva se dostali na palubu, přivedli motory znovu k životu, udržovali v nich páru a odčerpali vodu, která do lodi natekla, když Amaru otevřel čerpací ventily. Jakmile se kýl lodi vysvobodil z bahna na dně, Padilla s posádkou se s ní vrátili do San Felipe a ukotvili ji v doku.

Když se Maderas a Hidalgo podívali z můstku na přední automobilovou palubu trajektu, připadala jim jako úrazové oddělení v nemocnici.

Loren Smithová si udělala pohodlí v šortkách a podprsence od plavek a vystavovala na odiv spoustu modřin a náplastí na odhalených ramenou, hrudi i nohách. Giordino seděl na kolečkovém křesle a obě nohy v sádře měl natažené před sebe. Chyběl tu Rudi Gunn, který ve stabilizované kondici ležel v oblastní nemocnici v El Centru, jen kousek na sever od Calexika. Těžká poranění v břišní krajině, zlomeniny šesti prstů a vlasovou frakturu lebky zázračně přežil.

Na palubě trajektu stáli i admirál Sandecker, hydrolog Peter Duncan a spolu s nimi Shannon Kelseyová, Miles Rodgers, skupinka místních policistů a koroner mexického státu Baja California Norte. S vážným výrazem v tvářích sledovali, jak posádka hlídkové lodi ukládá drátěnou klec s mrtvým tělem na palubu Alhambry.

Dřív než mohli koroner a jeho asistent přeložit vak s tělem na ambulanční nosítka, Giordino na vozíku popojel k nim. „Chtěl bych se na to tělo podívat,” prohlásil chmurně.

„Není to ale zrovna příjemný pohled, seňore,” varoval ho z paluby vlastní lodi Hidalgo.

Koroner chvíli váhal, protože si nebyl jistý, jestli zákony dovolují cizincům spatřit mrtvé tělo.

Giordino si ho změřil ledovým pohledem. „Tak chcete ho identifikovat, nebo ne?”

Koroner, malý mužík se zamženým pohledem a spoustou šedých vlasů, sice znal tak málo anglicky, že Giordinovi stěží rozuměl, kývl ale na svého asistenta, aby rozepnul zip vaku.

Loren zbledla a odvrátila se, ale admirál Sandecker přistoupil blíž k Giordinovi.

„Je to…”

Giordino potřásl hlavou. „Ne, tohle není Dirk. Je to ten psychopat Tupac Amaru.”

„Proboha, ten vypadá, jako by ho někdo prohnal prázdnou míchačkou na beton.”

„Skoro,” řekl Duncan, otřesený tak hrůzným pohledem.

„Zřejmě ho peřeje otloukly o každou skálu od Cerro el Capirote až sem.”

„Má, co si zasloužil,” jedovatě poznamenal Giordino.

„Někde mezi jeskyní s pokladem a Zálivem musí ta řeka doopravdy zuřit,” zamyslel se Duncan.

„Žádné další tělo jste nenašli?” obrátil se Sandecker k Hidalgovi.

„Nic, seňore. Tohle bylo jediné, které jsme našli, ale máme rozkaz pokračovat v pátrání po dalším muži.”

Sandecker se odvrátil od Amarua. „Jestli Pitta až dosud neodnesl proud do Zálivu, tak musí být ještě někde pod zemí.”

„Možná ho to vyneslo někam na pláž nebo na písečnou mělčinu,” s nadějí v hlase se ozvala Shannon. „Snad ještě stále žije.”

„Nemůžete někoho vyslat, aby po něm začal pátrat v podzemní řece?” obrátil se na admirála Rodgers.

Sandecker pomalu zakroutil hlavou. „Nemohu posílat lidi na jistou smrt.”

„Admirál má pravdu,” přiznal Giordino. „Může tam být dobrý tucet stejných vodopádů, z jakého jsme se s Pittem zřítili. Ani s takovým člunem, jako je Wallowing Windbag, se nedá projet skoro sto kilometrů divoké podzemní řeky s peřejemi a spoustou skal.”

„A to ještě není všechno,” připojil se Duncan.

„Rozhodně je tam několik zcela zatopených jeskyní ještě před ústím řeky do Zálivu.”

„Jak daleko ho to podle vás mohlo stáhnout,” zeptal se ho Sandecker.

„Z jeskyně s pokladem?”

„Ano.”

Duncan se na chvíli zamyslel. „Pitt by měl nějakou šanci, pokud by se dostal na souš tak do pěti set metrů.

Možná bychom mohli někoho vyslat až tak daleko, pokud by byl upoutaný na záchranné lano, a pak ho vytáhnout zpátky proti proudu.”

„A jestli Pitta neobjevíme dřív, než kam dosáhne lano?”

zajímal se Giordino.

Duncan smutně pokrčil rameny. „Pak, pokud jeho tělo nevyplave v Zálivu, ho už asi nikdy nenajdeme.”

„Má ještě Dirk naději?” prosebně se na něj obrátila Loren. „Alespoň sebemenší naději?”

Dřív než odpověděl, Duncan pohlédl na Sandeckera a Giordina. Všem se jim v očích zračila beznaděj a v tvářích zoufalství. Znovu se obrátil k Loren. „Nebudu vám lhát, slečno Smithová,” pronesl jemně a bylo znát, že mu ta slova působí bolest, „ale Dirk má asi stejné šance, jako těžce poraněný člověk, kterého strhla řeka Colorado na začátku Grand Canyonu, že doplave do jezera Mead u Las Vegas.”

Na Loren jeho slova dolehla jako fyzický úder. Začala se skládat na zem. Giordino se natáhl a chytil ji za ruku. Měla dojem, že se jí srdce zastavilo, a zašeptala: „Ale pro mě Dirk Pitt nezemře nikdy.”

****

„Ryby si dneska nějak dávají pozor,” řekl Joe Hogan.

Jeho žena, Claire, ležela na břiše na střeše hlavní lodní kabiny, oblečená jen do purpurových bikinek s horním dílem rozvázaným, a četla si časopis. Posunula si sluneční brýle do čela a zasmála se. „Ty bys rybu nechytil, ani kdyby vyskočila z vody a přistála na palubě.”

„Jen počkej a uvidíš,” zasmál se i on.

„Tak daleko na severu tady v Zálivu můžeš chytit jen nějakého prcka,” zarýpala si do něj.

Oba Hagenovi už právě překročili šedesátku, udržovali si však velice dobrou kondici. Tak jako většina žen jejího věku i Claire už teď měla poněkud širší boky a volnější pas, ale obličej stále bez vrásek a prsa velká a pevná. Joe byl mohutný chlap, jenž sváděl marný zápas s břichem, jež se mu rozrůstalo v kulaťoučké panděro. Společně vlastnili v Anaheimu podnik, který se specializoval na zachovalé, byť notně ojeté automobily.

Od chvíle, kdy si Joe pořídil dvoustěžňovou plachetnici schopnou plout i v oceánských vodách, pokřtil ji The First Attempt a za její domovský přístav si zvolil kalifornskou Newport Beach, začali postupně předávat podnik svým dvěma synům. Dělalo jim radost plavit se na jih podél pobřeží a kolem Cabo San Lucas do Cortezova moře.

Podzimní měsíce většinou trávili křižováním tam a zpět mezi pitoreskními přístavy rozesetými po pobřeží.

Tentokrát to bylo poprvé, co vypluli tak daleko na sever.

Joe líně nahazoval vlečnou udici a čekal, jestli se mu nějaká ryba chytne na návnadu, při stažených plachtách si pohrával s motorem a na půl oka sledoval hloubkoměr. Hladina v těchto částech Zálivu občas při odlivu klesá až o sedm metrů a Joe by nerad uvízl někde na mělčině.

Uklidnilo ho, když mu ručička hloubkoměru ukázala, že pod kýlem je podmořský příkop sahající až do padesáti metrů, zároveň ho však napadlo, že mořské dno v severní části Zálivu je převážně mělké a rozdíly jeho hloubky většinou nedosahují víc než desíti metrů. Téměř všude se tu nachází směs bláta a písku, teď mu však hloubkoměr označoval podmořskou puklinu v celistvé skále.

„Aha, tak kdo se mi to tu posmíval,” zajásal, když ucítil tah na vlečné šňůře. Zaseknul a začal navíjet, až na háčku spatřil kalifornskou mořskou štiku dlouhou jako jeho paže.

Claire si jednou rukou zastínila oči. „Ta je moc pěkná na to, abychom si ji nechali. Hoď tu chudinku zpátky.”

„To je divné.”

„Co je zas divné?”

„Všechny štiky, které jsem kdy chytil, měly bílé tělo a tmavé skvrny. Ale tahle je žlutá jako kanárek.”

Zavázala si podprsenku a pomalu přešla na záď podívat se na úlovek.

„Tohle je ale doopravdy zvláštní,” řekl Joe a ukázal jí palec a ostatní prsty, které se mu zamazaly žlutě. „Kdyby to dávalo nějaký smysl, řekl bych, že tu rybu někdo obarvil.”

„Na sluncí září, jako by místo šupin měla pozlátko,”

poznamenala Claire.

Joe se zahleděl přes pažení lodi. “Voda tu vypadá jako vymačkaný citrón.”

„Třeba si tady někdo označil dobré místo k rybaření.”

„Možná máš pravdu, děvenko.” Joe se kolem ní protáhl na příď a vyhodil kotvu. „V každém případě je to stejně dobré místo jako každé jiné a klidně tu můžeme počkat celé odpoledne a počíhat si na nějakou doopravdy velkou.”

59 KAPITOLA

Nebylo kam složit unavené údy. Pitt už překonal další čtyři vodopády, naštěstí ale žádný z nich nebyl takovou zející propastí jako onen, co v něm spolu s Giordinem málem přišli o život. Nejstrmější skok měl jenom asi dva metry. Zčásti splasklý Wallowing Windbag statečně přeskakoval ostré hrany a vytrvale si hledal cestu mezi nástrahami a skalisky částečně ponořenými pod zpěněnou vodou, dál a dál na cestě do neznáma.

Nejhorší ze všeho bylo sjíždět divoké úseky peřejí.

Teprve když se vymanil z jejich sevření, mohl si Pitt na chvíli oddychnout v klidnějších vodách. Škrábance, které si odtud odnášel, znovu probudily jeho zranění, jež se mu připomněla bodavou bolestí, jako by na něj tisíce malých mužíčků útočilo ostrými jehlami. Bolest však měla i jeden pozitivní účinek, udržovala totiž jeho smysly bdělé. Sjížděl dolů řekou a byl si jistý, že než jeho zoufalý pokus o záchranu skončí, to nejhorší ho ještě čeká.

Veslo mu vypadlo z ruky, to ale nebyla nijak velká ztráta. S padesátikilogramovou výstrojí a navíc i jeho vlastní vahou bylo marné pokoušet se nějak zásadně měnit směr polorozbitého člunu a vyhýbat se skaliskům, jež se vynořovala z temnoty, zvlášť když na to měl jenom jednu zdravou ruku. Byl příliš unavený, aby dokázal něco víc, než ochable se přidržovat popruhů uvnitř člunu a nechat proud dělat si s ním, co chce.

Další dva vzduchové polštáře praskly po střetnutí s ostrými skalisky, která snadno prořízla tenký povlak trupu.

Pitt už teď ležel napůl ponořený ve vodě v troskách nafukovacího člunu, ze kterého postupně unikal vzduch.

Kupodivu však ještě stále v pravici pevně třímal svítilnu.

Vypotřeboval už ale tři vzduchové láhve a velkou část čtvrté, když se s člunem musel ponořit do zcela zaplavených chodeb, a potom, jakmile znovu vyplul do otevřených jeskyní, zas dofukovat zbylé plováky.

Pitt nikdy netrpěl klaustrofobií, pro většinu lidí by však bylo těžké odolat jí v tak nekonečné prázdnotě a tmě.

Jakékoli pomyšlení na paniku se pokoušel zahnat tím, že si zpíval a sám k sobě mluvil. Posvítil si na ruce a bosé nohy.

Po dlouhých hodinách máchání ve vodě je měl zvrásněné jako sušené švestky.

„Se vší tou vodou tady kolem je dehydratace to poslední, co by mně mohlo hrozit,” pronesl směrem k vlhké a lhostejné skále.

Vznášel se nad průzračnými jezery ve skalních propastech tak hlubokých, že paprsky svítilny ani nedosáhly jejich dna. Začal si pohrávat s myšlenkou na turisty, kteří tu jednou budou proplouvat. Škoda, že se zatím nikdo nemohl podívat do těchto prostor s přírodními klenbami hodnými gotiky. Snad teď, když už se o podzemní řece ví, někdo prokope tunel a zpřístupní návštěvníkům tyto geologické zázraky.

Snažil se co nejvíc šetřit zbývající tři svítilny, ale v jedné po druhé docházely baterie, a tak je zahazoval. Hádal, že už mu zbývá jen asi na dvacet minut světla. Potom se propadne do věčné tmy podzemí.

Sjíždění peřejí pod zářícím sluncem a modrou oblohou se nazývá plavba po bílých vodách, blesklo mu už unavenou myslí. Tady dole by se tomu ale muselo říkat plavba po černých vodách. Připadalo mu to tak směšné, že se nahlas rozesmál. Jeho řehot se nesl rozlehlou postranní chodbou a vracel se k němu stonásobnou ozvěnou. Kdyby nevěděl, že původcem těch zvuků je on sám, ztuhla by mu v žilách krev.

Zdálo se mu už nemožné, že někde existuje něco jiného než tahle hrůzná spleť podzemních chodeb, které se zničující pravidelností navazovaly jedna na druhou a vtahovaly ho dál a dál do nekonečných hlubin. Ztratil už veškerý orientační smysl. „Udržet směr,” říkal si a jiná slova už v jeho slovníku snad neexistovala. Kompas mu byl k ničemu, protože okolní skály obsahovaly příliš železa.

Připadal si už natolik dezorientovaný a vzdálený všemu dění na povrchu světa, že občas uvažoval, zda nepřekročil hranice šílenství. Poslední záblesky jasného vědomí v něm udržovaly jen úžasné pohledy, jež mu odhalovaly paprsky svítilny.

Aby zas získal kontrolu sám nad sebou, pouštěl se do duševních her. Snažil se zapamatovat si podrobnosti z každé jeskyně a chodby, z každého říčního ohybu a zákruty, aby je mohl popsat, až jednou zas vypluje na světlo denní. Bylo jich ale příliš mnoho a v unavené mysli si dokázal udržet jen několik nejvýraznějších vjemů. Navíc se už musel věnovat tomu, aby udržel Windbag na hladině. Další vzduchová kapsa se po nárazu protrhla a se sykotem z ní unikal plyn.

Už si ani nedokázal vybavit, jaký kus cesty urazil a kolik mu asi zbývá. V hlavě se mu všechno točilo a neměl záchytný bod, kterého by se chytil. Ani hlad už necítil; pomyšlení na vysoký biftek nebo šťavnaté žebírko zapíjené pivem mu neříkalo nic. Jeho zmučené a potlučené tělo ze sebe vydalo víc, než se dalo čekat.

Otřískaný trup Windbagu narazil na strop jeskyně, jenž klesal až k hladině. Člun se začal točit v kruzích a narážel do skal, až se nakonec vymanil z proudu řeky a lehce dosedl na mělčinu. Pitt přehodil nohy přes jeho postranice a uložil se ve vodě, která ho napůl zaplavila. Byl příliš utahaný na to, aby se pokoušel vypustit poslední vzduchový vak, ponořit člun a pokusit se překonat s ním další ze zatopených chodeb, které by měl čelit.

Teď se nemohl vydat dál, teď ne. Měl před sebou ještě příliš veliký kus cesty. Několikrát se zhluboka nadechl a napil se trochu vody. Zatápal po termosce, vytrhl ji z úchytu a dopil zbytek kávy. Díky kofeinu se trochu zotavil.

Termosku odhodil do řeky a sledoval, jak naráží do skály, příliš lehká na to, aby si našla cestu na druhou stranu.

Lampa byla už tak slabá, že sotva vydávala paprsek.

Zhasil ji, aby ušetřil alespoň zbytek šťávy v bateriích, lehl si na záda a zíral do neprodyšné temnoty.

Nic už ho teď nebolelo. Konečky nervových vláken se uzavřely a celé tělo měl malátné. Odhadoval, že ztratil alespoň litr krve. Nehodlal se však smířit s myšlenkou na neúspěch. Celých několik minut odmítal věřit, že se už nikdy nedostane na povrch nad sebou. Věrný Wallowing Windbag ho donesl až tak daleko, pokud však přijde ještě o další vzduchový vak, bude ho Pitt muset opustit a dál pokračovat sám. Začal sbírat veškeré síly, aby dokázal čelit námaze, která ho ještě čeká.

Náhle mu něco blesklo myslí. Ucítil něco. Co že se to říká o čichových vjemech? Že snad dokáží vyvolat v paměti dřívější vzpomínky? Nadechoval se zhluboka a snažil se nenechat tu vůni uniknout, dřív než si vzpomene, čím je mu povědomá. Olízl si rty a pocítil chuť, která tam předtím nebyla. Sůl. A pak se mu rozsvítilo.

Cítil vůni moře.

Konečně dosáhl konce podzemního říčního systému, jenž ústil v Zálivu.

Pitt prudce otevřel oči a začal zdvíhat ruce, až se jimi téměř dotýkal nosu. Detaily rozeznat nedokázal, ale bezesporu spatřil stín, který by tady, ve věčné temnotě podzemního světa, neměl být. Pohlédl dolů do vody a spatřil v ní nejasné odrazy světla, jež ze zatopené chodby pronikalo až sem.

Denní světlo už tedy bylo na dosah a jeho naděje na přežití okamžitě vzrostly.

Vylezl z Wallowing Windbagu a začal zvažovat dvě největší nebezpečí, s nimiž se nyní musel vypořádat: jak dlouho se bude muset potápět, než dosáhne hladiny, a jak to bude s dekompresí. Podíval se na tlakoměr připojený k ovládacím kohoutům vzduchové láhve a zjistil, že tlak stačí na to, aby uplaval ještě nějakých tři sta metrů. Jen pokud zůstane klidný, bude dýchat zlehka a nenamáhat se. Pokud by do té doby nedosáhl vzduchu nad hladinou, nemusel by se už starat o další problém, dekompresi. Utopil by se mnohem dřív, než by ho postihla pověstná kesonová nemoc.

Protože po celou svou dlouhou pouť průběžně kontroloval tlak, byl si jist, že ve většině jeskyní se vzduchovými kapsami nebyl o mnoho vyšší, než běžný atmosférický tlak. Toho se nemusel obávat. A jen zřídka se potopil až do třicetimetrové hloubky, dokonce i ve chvílích, kdy překonával zcela zatopené chodby mezi jednotlivými otevřenými jeskyněmi. Za takové situace si prostě musel dávat pozor na kontrolovaný výstup na hladinu rychlostí osmnácti metrů za minutu, aby se vyhnul nemoci z dekomprese.

Ať už obtíže byly jakékoli, nemohl se už vrátit a nemohl také zůstat, kde byl. Musel dál. Nic jiného mu nezbývalo.

Bude to poslední zkouška jeho sil a vůle, pokud mu ještě nějaké zbývaly.

Ještě s ním nebyl konec. Ne, dokud nevyčerpá poslední doušek kyslíku ze vzduchové láhve. A dokonce i potom byl rozhodnutý pokračovat, ať se mu třeba plíce roztrhnou.

Ještě jednou se ujistil, že jsou ovládací kohouty nastaveny na nízký tlak a trubice správně připojeny ke kompenzátoru vztlaku. Navlékl si popruhy se vzduchovou láhví a zajistil pohotovostní spony. Ještě se rychle nadýchnout a zjistit, že všechno správně funguje.

Musel se smířit s tím, že bez potápěčské masky, kterou ztratil, uvidí rozmazaně, ale jediné co potřeboval bylo plavat směrem ke světlu. Zakousl se do náustku dýchacího přístroje, uklidnil si nervy a počítal do tří.

Bylo načase vyrazit, a tak se tedy naposledy ponořil do podzemní řeky.

Opatrně zabíral nohama a dal by snad duši za ploutve, které už také vzaly za své. Klesal stále hloub a hloub, kam ho vedla skalní chodba. Urazil třicet metrů, potom čtyřicet.

Po padesáti v něm začaly narůstat obavy. Při hlubinném potápění se stlačeným vzduchem existuje neviditelná bariéra mezi šedesáti a osmdesáti metry, po jejímž překročení se potápěč cítí jako opilý a ztrácí kontrolu nad vlastními duševními schopnostmi.

Náraz vzduchové láhve na strop zatopené chodby na sebe upozornil děsivým škrábavým zvukem. Pás se zátěží odhodil už po téměř smrtelném skoku z velkého vodopádu, a také díky neoprénovému obleku ho to neustále táhlo nahoru, sklopil se tedy a plaval hlouběji, aby se dalším nárazům vyhnul.

Připadalo mu, že ponorná chodba snad nemá konce.

Hloubkoměr mu ukazoval, že už klesl do pětasedmdesáti metrů, když konečně minul okraj skalního převisu. Cesta vzhůru teď ale byla jen postupná a to rozhodně nebyla ideální situace. Rozhodně by dal přednost přímému výstupu k hladině, kterým by ušetřil tenčící se zásoby vzduchu.

Světla postupně přibývalo, až konečně dokázal přečíst údaje na potápěčských hodinkách bez pomoci skomírajícího světla baterky. Ručičky na ciferníku ukazovaly deset minut po páté. Bylo však časné ráno, nebo odpoledne? Jak dlouho byl tentokrát pod vodou? Nedokázal si vybavit, jestli to bylo deset minut nebo padesát. Líně si to nechával projít hlavou.

Jasná a průzračná smaragdová voda řeky teď nabývala modrý odstín a zkalila se. Proud se zpomaloval a jeho stoupání téměř ustalo. Nad Pittem se začal objevovat vzdálený třpyt. A konečně už spatřil hladinu nad sebou.

Dospěl až do Zálivu. Proplul podzemní řekou a nyní už se vznášel v Cortezově moři. Pitt pohlédl vzhůru a spatřil vzdálený stín. Ještě jednou zkontroloval tlakoměr dýchacího přístroje. Ručička ukazovala nulu. Veškerý vzduch už téměř vyčerpal.

Radši než naposled se zhluboka nadechnout, použil to málo vzduchu v láhvi alespoň k částečnému naplnění vztlakových kapes. Kdyby pro nedostatek kyslíku ztratil vědomí, pomalu by ho vynesly na hladinu.

Poslední nádech mu stěží naplnil plíce. Teď už mu nezbývalo než se uvolnit, vydechovat jen zlehka a vyrovnávat tak snižující se tlak vody a nechat se vynášet z hlubin. Pak se však řetízek bublinek vycházejících z dýchacího přístroje vytratil a v plicích měl sucho.

Hladina už se mu zdála být na dosah, byl to ale jen šalebný přelud. Plíce ho pálily a vlny na povrchu byly vzdálené ještě dvacet metrů.

Měl pocit, že mu hruď stahuje tlusté gumové lano.

Pokusil se dát do záběrů nohou víc síly, ale po chvíli se mu už začínal zatemňovat zrak a touha po vzduchu se stala tím jediným, co ho ještě spojovalo s vnějším světem.

Najednou Pitta něco uchopilo a začalo mu to bránit v dalším postupu vzhůru. Bez potápěčských brýlí nedokázal rozeznat, co ho to svazuje, instinktivně se ale malátnými pohyby pokoušel vysvobodit a myslí mu projel zoufalý výkřik, když se to nedařilo. Ale ještě ve chvíli, kdy jeho mysl začala obestírat temnota, pocítil, že mu tělo cosi táhne vzhůru.

„Tak teď mi zabral pořádný kus,” radostně vykřikl Joe Hagen. „Třeba to bude marlin?” dohadovala se Claire, nadšená při pohledu na manželův rybářský prut, který se ohnul jako otazník.

„Na marlina se moc málo brání,” namítl Joe a horečně otáčel kličkou navijáku. „Mám pocit, že táhnu jen mrtvou váhu.”

„Možná, žes ho uvláčel k smrti.”

„Podej podběrák. Už je skoro na hladině.”

Claire popadla dlouhou násadu podběráku ze dvou háků a ukázala jím přes boční hrazení jachty jako oštěpem. „Už něco vidím,” křičela. „Je to velké a černé.”

A pak zaječela hrůzou.

Ve chvíli, kdy se mu hlava vynořila mezi vlnami, Pitta už od bezvědomí dělil jen milimetr. Honem vyplivl náustek dýchacího přístroje a zhluboka se nadechl. Poté, co téměř dva dny nespatřil denní světlo, sluneční pableskování na hladině ho oslepovalo. Začal divoce mrkat, aby si oči zvykly na náhlý kaleidoskop barev.

Zaplavily ho úleva, radost ze života a z naplnění velkého poslání, vše najednou.

Ušima mu projel ženský výkřik, a když vzhlédl, ke svému údivu spatřil zářivě modrý trup jachty, tyčící se nad ním, a dva na smrt bledé lidi, zírající na něj přes palubu.

Teprve tehdy mu došlo, že se zamotal do rybářské šňůry.

Něco ho plesklo do nohy. Popadl šňůru a vytáhl na hladinu malého tuňáka, ne delšího než jeho vlastní chodidlo. Z úst toho ubožátka čněl velký rybářský háček.

Pitt opatrně přidržel rybu v podpaží a zdravou rukou vytáhl háček. Pak se jí zahleděl do kulatých oček.

„Podívej, Toto,” vesele oslovil rybu, „jsme zase doma.”

60 KAPITOLA

Komandér Maderas a jeho posádka opět opustili San Felipe a obnovili pátrání, když na loď dorazila rádiová zpráva Hagenových.

„Pane, zavolal na něj radista, „právě jsem přijal naléhavé hlášení z jachty The First Attempt.”

“A o co v něm jde?”

„Její kapitán, Američan, který se jmenuje Joseph Hagen, hlásí, že při rybaření vylovil člověka.”

Maderas se zakabonil. „Snad myslel mrtvolu, která mu uvízla ve šňůře.”

„Ne, pane, říkal to naprosto jednoznačně. Ten člověk, kterého chytil, je živý.”

Maderase to nepřesvědčovalo. „To nemůže být ten, kterého hledáme. Ne, když jsme viděli toho druhého.

Nehlásila nějaká loď v oblasti muže přes palubu?”

Radista zakroutil hlavou. „Nic takového jsem neslyšel.”

„Jakou pozici má The First Attempt?”

„Je dvanáct námořních mil severozápadně od nás.”

Maderas vešel do kormidelní budky a kývl na Hidalga.

„Nastavte kurs na severozápad a dívejte se po americké jachtě.” Potom se opět obrátil k radistovi. „Zavolejte toho Josepha Hagena a požádejte ho o další podrobnosti o tom člověku, kterého vytáhl. A řekněte mu, ať zůstane na své současné pozici, že k němu dorazíme během třiceti pěti minut.”

Hidalgo se na něj zadíval přes stůl s mapami. „Co si o tom myslíte?”

Maderas se usmál. „Jako dobrý katolík musím věřit tomu, co naše církev učí o zázracích. Ale tenhle chci vidět na vlastní oči.”

Flotila jachet a mexických rybářských člunů, křižujících Cortezovým mořem, si udržuje vlastní rádiovou síť.

Podobně jako za starých časů, kdy se pořádaly sousedské párty po telefonu, bratrstvo majitelů lodí toho mezi sebou napovídá spoustu. Vyměňují si poslední informace o počasí, pozvání na párty na pobřeží, novinky z domovských přístavů, dokonce si nabízejí věci na prodej nebo na výměnu.

Zpráva o tom, že majitelé The First Attempt chytili na rybářskou šňůru člověka, se šířila Zálivem všemi směry.

Zájem o ni ještě narostl díky těm, kdo příběh nejprve nafoukli a teprve potom ho pustili dál do oblastní sítě.

Majitelé jachet, kteří svá rádia vyladili pozdě, už se dozvídali divoké historky, jako že Hagenovi ulovili dravou velrybu a živého člověka nalezli v ní.

Některé z větších lodí, uzpůsobených k plavbě v oceánských vodách, byly vybaveny silnějšími vysílačkami s dosahem až do Spojených států. A tak zvěsti zakrátko dorazily z Kalifornského poloostrova až do Washingtonu.

Hagenovo hlášení zachytila rádiová stanice mexického námořnictva v La Pazu. Radista, který měl právě službu, požádal o potvrzení, ale Hagenovi byli příliš zaujati tlacháním s ostatními jachtaři a na odpověď si neudělali čas.

V domnění, že jde jen o další z divokých jachtařských společenských potlachu, zapsal zprávu do deníku a dál se soustředil na oficiální hlášení námořních sil.

Když o dvacet minut později opouštěl službu, mezi řečí se o věci zmínil velícímu důstojníkovi na stanici.

„Znělo to dost šíleně,” vysvětloval. „Mluvil anglicky.

Zřejmě zas nějaký opilý gringo, který si hrál s rádiem.”

„Raději bychom tam ale měli poslat hlídkový člun, aby to obhlédl,” usoudil důstojník. „Budu o tom informovat velitelství flotily pro severní oblast a uvidíme, co se nám to tu děje.”

Velitelství flotily už ale nebylo třeba informovat.

Maderas mu již podal zprávu, že plnou parou míří k The First Attempt. Dorazila i překvapivá radiodepeše náčelníka mexického štábu námořních operací, ve které velícímu důstojníkovi nařizoval urychlit pátrání a podniknout veškerá opatření pro úspěšnou záchrannou operaci.

Admirál Ricardo Alvarez právě s manželkou obědval v důstojnickém klubu, když k jeho stolu přispěchal pobočník s oběma hlášeními.

„Nějaký rybář vylovil chlapa,” ušklíbl se. „Co tohle je za nesmysly?”

„Je to hlášení, které podal komandér Maderas z G-21,”

odpověděl mu pobočník.

„Za jak dlouho dorazí Maderas k jachtě?”

„K setkání může dojít každým okamžikem.”

„To by mě tedy zajímalo, proč se štáb námořních operací tak stará o obyčejného Američana, co zmizel v moři?”

„Říká se, že prezident má osobní zájem na jeho záchraně,” řekl pobočník.

Admirál Alvarez se kysele podíval na manželku. „Já to věděl, že ta zatracená severoamerická dohoda o volném obchodu je chyba. Teď se budeme muset ksichtit na každého Amerikána, kterému se usmyslí spadnout v Zálivu přes palubu.”

A tak se stalo, že když se Pitt přesouval z The First Attempt na hlídkovou loď, která přirazila k boku jachty, bylo víc otázek, než možných odpovědí. Stál na palubě, částečně podpírán Hagenem, jenž ho zbavil potrhané potápěčské kombinézy a půjčil mu golfovou košili a šortky. Claire mu vyměnila obvaz na rameni a přelepila náplastí jeden ze zejících šrámů na čele.

Potřásl si s Josephem Hagenem rukou. „Tak se mi zdá, že jsem ta největší ryba, jakou jste kdy chytil.”

Hagen se zasmál. „To si pište. Ještě vnoučatům o tom budu vypravovat.”

Potom Pitt políbil Claire na tvář. „A nezapomeňte mi poslat recept na tu vaši skvělou rybí polévku. Nikdy mi nic tolik nechutnalo.”

„Musela vám chutnat. Snědl jste jí celý kotel.”

„Budu vaším věčným dlužníkem. Zachránili jste mi život. Díky.”

Pitt se otočil a nechal se doprovodit na malou zdviž, s jejíž pomocí ho vytáhli na hlídkovou loď. Jen co vystoupil na její palubu, Maderas a Hidalgo ho přivítali a potom doprovodili na lodní ošetřovnu, kde ho svěřili péči medika.

Ještě než se složil na nosítka, Pitt se otočil a naposledy zamával Hagenovým.

Joe a Claire tam stáli a rukama se objímali kolem boků.

Pak se Joe obrátil a udiveně se zadíval na Claire. „Za celý život jsem nechytil víc než pět ryb a ty nedokážeš uvařit nic, co by stálo za řeč. Co myslel tou skvělou rybí polévkou?”

Claire si jen povzdychla. „Chudák. Byl na tom tak mizerně, že jsem neměla to srdce přiznat, že jsem mu jenom ohřála rybí konzervu a přidala do ní trochu brandy.”

O tom, že Pitt byl objeven živ, se Curtis Starger dozvěděl ze zprávy, kterou mu prostřednictvím satelitního telefonu podal jeho úřad v Calexiku do mexického Guaymasu. Právě tam prohledával farmu, kterou předtím používali Zolarové. Mexičtí vyšetřovatelé se ukázali být nesmírně vstřícní a dovolili Curtisovi a jeho lidem pátrat v budově i na pozemcích po dodatečných důkazech, jež by pomohly usvědčit rodinnou dynastii lupičů uměleckých památek.

Když Starger a jeho agenti dorazili, našli už jen prázdné prostory a letiště. Hacienda byla opuštěná a pilot soukromého letadla Josepha Zolara dospěl k přesvědčení, že je čas vypařit se. Jednoduše prošel otevřenou bránou, svezl se autobusem do města a chytil první let domů, do texaského Houstonu.

Pátrání v haciendě nic konkrétního nepřineslo. Z pokojů byly odstraněny veškeré usvědčující důkazy. Něco jiného však bylo opuštěné letadlo na přistávací ploše. Uvnitř nalezl Starger čtyři neuměle vyřezávané dřevěné postavy s tvářemi pomalovanými jakoby dětskou rukou.

„Co si o tomhle myslíte?” zeptal se Starger jednoho z agentů, experta na dávné umění Jihozápadu.

„Vypadá to jako nějaké indiánské náboženské symboly.”

„Jsou ze dřeva bavlníků?”

Agent si sundal brýle proti slunci a začal bůžky podrobněji zkoumat. „Ano. Myslím, že můžu s jistotou potvrdit, že jsou vyřezané z bavlníkového dřeva.”

Starger lehce přejel rukou po jedné z postav. „Tak mám takový dojem, že jsou to ty posvátné symboly, po jakých se sháněl Pitt.”

Rudimu Gunnovi to sdělili ve chvíli, kdy ležel na nemocničním lůžku. Do pokoje vešla sestra, následovaná jedním ze Stargerových mužů.

„Pane Gunne, jsem agent Anthony DiMaggio z celní služby. Doufám, že vás potěším zprávou, že Dirka Pitta vytáhli asi před půl hodinou ze Zálivu a že je naživu.”

Gunn zavřel oči a úlevou zhluboka vydechl. „Věděl jsem, že to dokáže.”

„Slyšel jsem, že to musel být pěkně odvážný kousek, uplavat víc než sto kilometrů v podzemní řece.”

„Nikdo jiný by tohle nedokázal.”

„No, a já doufám, že dobré zprávy vás přimějí chovat se trochu rozumněji,” sladce ho oslovila sestřička, třímající dlouhý rektální teploměr.”

„Není dobrý pacient?” ptal se DiMaggio.

„Už jsem zažila lepší.”

„Kdybyste mi jen dali pyžamo,” znechuceně zaprotestoval Gunn, „a ne tuhle směšnou krátkou noční košilku obrácenou předkem dozadu.”

„Nemocniční oblečení je navrženo tak, aby co nejlépe posloužilo účelům,” chytře mu odpověděla sestra.

„To bych opravdu rád věděl, jakým.”

„Radši už vás tu nechám o samotě,” řekl DiMaggio a dal se na ústup. „Hodně štěstí a uzdravte se brzy.”

„Díky, že jste mi dal vědět o Pittovi,” upřímně mu odpověděl Gunn.

„Není zač.”

„A teď si odpočiňte,” nařídila mu sestra. „Za hodinku jsem tady zpátky s léky.”

Jak slíbila, vrátila se sestra přesně za hodinu. Postel však byla prázdná. Gunn utekl, přestože na sobě neměl víc než směšnou krátkou košilku a prostěradlo.

Na palubě Alhambry se o tom dozvěděli kupodivu až jako poslední.

Loren se Sandeckerem právě stáli na nákladní palubě vedle pierce a jednali s vyšetřovateli mexické státní policie, když zprávu o Pittově záchraně předal trajektu majitel luxusního motorového člunu upoutaného u nedaleké benzínové pumpy. „Ahoj, loď!”

Miles Rodgers stál na palubě vedle kormidelní budky a rozprávěl s Duncanem a Shannon. Naklonil se přes zábradlí a zavolal zpět. „Co je?”

„Našli vašeho plavčíka.”

Slova se donesla dovnitř na nákladní palubu a Sandecker se ihned vyřítil nahoru. „Řekněte to ještě jednou,” zahulákal.

„Majitelé jedné dvoustěžňové plachetnice toho chlápka vylovili z vody,” odpověděl majitel člunu. „Podle zpráv mexického námořnictva je to ten člověk, kterého hledáte.”

Teď už byli všichni na svrchní palubě a všichni se obávali vyslovit otázku, na niž by se jim dostalo odpovědi, kterou ani za nic nechtěli slyšet.

Giordino se s kolečkovým křeslem rozjel na nákladní plošinu jako se závodním kamionem. „Žije?”

„Podle Mexičanů na tom byl hodně špatně, ale dost se vzpamatoval, když do něj manželka majitele jachty nalila trochu polévky.”

„Pitt to přežil,” vydechla Shannon. Duncan nevěřícně potřásl hlavou. „To snad ani není možné, že by se dostal až do Zálivu.”

„Já tomu věřím,” vydechla Loren s tváří zalitou slzami a zabořenou v dlaních. Veškerá její důstojnost a odolnost se začínaly hroutit. Sklonila se k Giordinovi a objala ho, tváře mokré a zarudlé pod čerstvým opálením. „Věděla jsem, že nemůže být mrtvý.” Na mexické vyšetřovatele najednou zapomněli, jako by byli na míle daleko, a všichni jásali a navzájem se objímali. I Sandecker, normálně odměřený a rezervovaný, ze sebe vyrazil jásavý výkřik a rozběhl se do kormidelní budky, kde popadl mobilní telefon a od velitelství mexického námořnictva požadoval další informace.

Duncan se fanaticky ponořil do svých hydrografických map a tabulek pouštních vod, rozechvělý netrpělivostí co nejdříve získat nové údaje, jež se snad Pittovi podařilo shromáždit v průběhu oné neuvěřitelné plavby podzemním říčním systémem.

Shannon s Milesem si na oslavu otevřeli láhev laciného šampaňského, které vyhrabali z ledničky v lodní kuchyni, a o skleničky se vůbec nestarali. Miles zářil upřímnou radostí z dobrých zpráv, Shannon však měla v očích nezvykle zamyšlený výraz. Na Loren hleděla s neskrývanou žárlivostí, o které dosud ani nevěděla, že se v ní skrývá.

Pomalu si začala uvědomovat, že asi udělala chybu, když vůči Pittovi neprojevila víc vášně.

„Ten prevít zatracená je jako falešný šesťák a tak se vždycky vrátí,” pronesl Giordino a jenom stěží držel na uzdě své emoce.

Loren se na něj upřeně zadívala. „Řekl ti Pitt, že mě požádal o ruku?”

„Neřekl, ale nepřekvapilo by mě to. Hodně na tebe myslí.”

„Tobě se ale nezdá, že by to byl dobrý nápad, co?”

Giordino pomalu zakroutil hlavou. „Neměj mi to za zlé, ale podle mě by spojení vás dvou nebyla zrovna procházka rajskou zahradou.”

„Jsme jeden pro druhého příliš paličatí a nezávislí, to chceš říct?”

„Máš pravdu, tak nějak to je. Jste jako dva rychlíky, co jedou po kolejích vedle sebe, občas se potkají ve stanici, ale ve skutečnosti míří každý jinam.”

Stiskla mu ruku. „Díky za upřímnost.”

„Co já o tom ale vím?” zasmál se. „Sám jsem nikdy se žádnou nevydržel víc než dva týdny.”

Loren se Giordinovi zadívala do očí. „Něco si ale necháváš pro sebe a neříkáš mi to.”

Giordino se zahleděl dolů na prkna paluby. „Zdá se, že ženy pro něco takového mají intuici.”

„Kdo to byl?” opatrně se ho zeptala Loren.

„Jmenovala se Summer,” upřímně odpověděl Giordino.

„Před patnácti lety zahynula v moři na Havaji.”

„Případ Pacific Vortex, vzpomínám si, že mi o něm vypravoval.”

„Šíleně se snažil zachránit ji, ale bylo už pozdě.”

„A ještě stále ji nosí ve vzpomínkách.” Giordino přikývl.

„Nikdy o ní nemluví, ale když zahlédne dívku, která se jí podobá, mívá takový nepřítomný výraz v očích.”

„To už jsem na něm také několikrát pozorovala,”

melancholickým tónem přiznala Loren.

„Přece se nemůže donekonečna honit za přízrakem,”

vážně pronesl Giordino. „Všechny nás pronásleduje představa ztracené lásky, ale jednoho dne se jí musíme vzdát.”

Loren dosud nikdy nespatřila věčně vtipkujícího Giordina tak zadumaného. „Ty také máš nějaký svůj přelud?”

Giordino se na ni podíval s úsměvem. „Jednou v létě, když mi bylo devatenáct, jsem spatřil dívku jedoucí na kole po chodníku na ostrově Balboa v jižní Kalifornii. Oblečená byla do bílých šortek a světle zelené blůzy uvázané v pase.

Měla medově hnědé vlasy s dlouhým koňským ohonem a nohy a ruce opálené do mahagonova. Nebyl jsem tak blízko, abych jí viděl do očí, ale nějak jsem věděl, že je musela mít modré. Zdálo se, že je veselá a má smysl pro humor. Dodnes si její představu nosím v sobě.”

„A tys po ní nevyjel?” zeptala se ho Loren s jistou dávkou údivu.

„Věř tomu nebo ne, ale v té době jsem byl dost nesmělý.

Celý měsíc jsem chodil po tom samém chodníku, ale už nikdy jsem ji ani nezahlédl. Snad tam byla jen s rodiči na dovolené a odjela domů hned potom, co jsme se minuli.”

„To je smutné,” pronesla Loren.

„Tak to nevím,” najednou se zasmál Giordino. „Třeba bychom se vzali, měli deset dětí a přestali se mít rádi.”

„Pro mě Pitt znamená něco podobného té tvé ztracené lásce. Iluzi, kterou nedokážu uchopit.”

„Však on se změní,” ujišťoval ji Giordino. „Všichni chlapi věkem změknou.”

Loren se chabě usmála a potřásla hlavou. „Ne ale Dirkové Pittové tohoto světa. Pohání je vnitřní touha řešit záhady a čelit neznámému. To poslední, co by si přáli, by bylo zestárnout po boku manželky a dětí a zemřít v domově důchodců.”

61 KAPITOLA

V malém přístavu San Felipe vládla slavnostní nálada.

Ve chvíli, kdy hlídková loď minula vlnolam a vjížděla do přístavu, molo už bylo plné lidí a atmosféra překypovala nadšením.

„Tomu se říká přivítání,” obrátil se na Pitta komandér Maderas.

Pitt zdvihl pohled k slunci. „To tady máte nějaký místní svátek?”

„To způsobily zprávy o vaší slavné podzemní pouti.”

„Neutahujte si ze mě,” namítl upřímně překvapený Pitt.

„Ale ne, seňore. Díky tomu, že jste objevil podzemní řeku, stal jste se odtud až po Arizonu hrdinou pro každého farmáře a rančera, který jen stěží přežívá v zápase s drsnou pustinou.” Kývnutím poukázal na dva kamiony, z nichž technici vykládali televizní kamery a další výbavu. „Dostal jste se do hlavních zpráv.”

„Proboha,” zaúpěl Pitt. „Vždyť jediné, po čem teď toužím, je měkká postel a tři dny spánku.”

Pittovi se výrazně ulevilo na duchu i na těle, když prostřednictvím lodního rádia dostal od admirála Sandeckera zprávu, že Loren, Rudi a Al jsou všichni naživu, i když dost pocuchaní. Sandecker ho rovněž informoval, že Cyruse Sarasona zabil Billy Yuma a že Zolar i Oxley skončili za přispění Henryho a Micki Mooreových i s Huascarovým pokladem v Gaskillových a Ragsdaleových rukou.

Konečně alespoň trochu naděje pro obyčejné lidi, stoicky si pomyslel Pitt.

Připadalo mu jako celá hodina, i když ve skutečnosti to trvalo jen pár minut, než Porquería přirazila už podruhé onoho dne k boku Alhambry. Přes horní palubu trajektu byl rozvinutý velký papírový plakát, na němž se písmena ještě vlhce leskla. VÍTEJ ZPÁTKY Z KRAJINY MRTVÝCH, psalo se na něm.

Na nákladové palubě byla seřazená skupina mexických pouličních muzikantů, která vyhrávala a zpívala melodii, jež mu připadala nějak povědomá. Pitt se naklonil přes lodní zábradlí, nastavil ucho a pak se zaklonil a začal se nahlas smát. Okamžitě se ale znovu sklopil jak zavírák, protože na tak náhlý projev veselí jeho pochroumaná žebra zareagovala plamenem bolesti. Tímhle mu Giordino zasadil poslední ránu. „Vy znáte tu písničku, co hrají?” zajímal se Maderas, poněkud zneklidněný Pittovými podivnými projevy radosti a bolesti zároveň.

„Melodie mi něco připomíná, ale slova nic,” bolestně zasténal Pitt. „Zpívají španělsky.”

„Miralos

andando,”

opakoval

po

muzikantech

překvapený Maderas. „Co to má znamenat?”

„Jsou to zřejmě úvodní takty jedné americké písničky,”

hádal Pitt.

Trumpety vřeštěly, kytary drnčely a sedm hrdel trylkovalo, jak členové mexického bandu předváděli vlastní verzi dixielandového songu „Čekání na Roberta Lee”. Loren postávala uprostřed zástupu, který se nahrnul na palubu, a zuřivě mávala. Pozorovala Pitta, jenž pohledem pátral v davu, a když ji spatřil, zamával jí zpět.

Hleděla na jeho zabandážovanou hlavu, ruku na pásce a obvázané zápěstí. Ve vypůjčených šortkách a tričku působil mezi mexickými námořníky v uniformách poněkud nepatřičně. Na první pohled ale na někoho, kdo prožil cestu peklem, očistcem a černou tmou, vypadal kupodivu celkem uspokojivě. Loren však dobře věděla, že Pitt je mistrem ve skrývání vlastní únavy a bolesti. Viděla mu to na očích.

Pitt zahlédl admirála Sandeckera, stojícího za Giordinem v kolečkovém křesle, a očima zabloudil i ke Gordovi Padillovi, jenž jednou rukou objímal kolem pasu svoji ženu Rosu. Jesus, Gatto a strojníkův pomocník, jehož jméno si stále nepamatoval, stáli opodál a mávali láhvemi. A pak už byl můstek spuštěný a Pitt si potřásal rukama s Maderasem a Hidalgem.

„Díky za všechno, pánové, a poděkujte za mě také vašemu medikovi. To, jak mě zazáplatoval, bylo prvotřídní dílo.”

„To my jsme vašimi dlužníky, seňore Pitte,” pronesl Hidalgo. „Můj otec s matkou tu mají nedaleko ranč a jistě vám budou blahořečit, až do vaší řeky navrtají studně.”

„Prosím vás, jedno mi ale slibte,” dožadoval se Pitt.

„Pokud to bude v našich silách,” odpověděl Maderas.

Pitt se zašklebil: „Nedovolte nikomu, aby tu zatracenou řeku pojmenoval po mně.”

Obrátil se a přešel na nákladní palubu mezi moře těl.

Loren si pospíšila k němu, zarazila se a jemně mu položila paže kolem krku, aby se tělem netiskla na jeho zranění.

Když ho líbala, rty se jí chvěly.

Odtáhla se od něj a v záplavě slzí se na něj usmála.

„Vítej domů, námořníku.”

A potom nastal zmatek. Novináři a televizní kameremani z obou stran hranic se nahrnuli k nim, když Pitta vítali admirál Sandecker spolu s Giordinem.

„Už jsem si vážně myslel, že tentokrát sis koledoval o náhrobní kámen,” přiznal se Giordino, který zářil jak neonový nápis na Stripu v Las Vegas.

Pitt se zasmál. „Kdybych nenašel Wallowing Windbag, tak bych tady nebyl.”

„Doufám, že je ti jasné,” neupřímně se zamračil Sandecker, „že na potápění v jeskyních začínáš už být moc starý.”

Pitt zdvihl zdravou ruku jako k přísaze. „Bůh mi buď svědkem, admirále, ale kdybych snad někdy jen pohledem zavadil o nějakou podzemní jeskyni, radši mě hned střelte do nohy.”

Pak už tu byla Shannon a před zraky navztekané Loren ho dlouze políbila na rty. „Stýskalo se mi,” řekla.

Než stihl odpovědět, Miles Rodgers a Peter Duncan už mu potřásali zdravou rukou. „Jste vy to ale tvrdý chlápek,”

obdivoval ho Rodgers.

„Rozbil jsem počítač a ztratil vaše data,” řekl Pitt Duncanovi.

„Z toho si nic nedělejte,” se širokým úsměvem mu odpověděl Duncan. „Teď, když jste prokázal, že řeka teče od Satanovy díry pod Cerro el Capirote, a ukázal nám, kde se vlévá do Zálivu, můžeme si její trasu ověřit pomocí plovoucího sonografického systému spojeného s vysílačem.”

V tu chvíli, aniž by si toho většina davu všimla, v oblaku kouře zastavil v přístavu otlučený taxík z Mexicali. Na palubu z něj vyběhl jakýsi člověk, zahalený jen do prostěradla. Se skloněnou hlavou si prorazil cestu až k Pittovi.

„Rudi!” vykřikl Pitt a zdravou rukou obejmul mužíčka kolem ramen. „Kde ty se tady bereš?”

Jako kdyby to bylo načasované, Gunn už v poraněných prstech neudržel prostěradlo a to spadlo na palubu, takže tam najednou stál jen v nemocniční košili. „Utekl jsem ze spárů sestry a prošel samým peklem, abych tě tady mohl přivítat,” řekl bez sebemenší známky rozpaků.

„A dáváš se už do kupy?”

„Budu zas u svého stolu v NUMA dřív než ty.”

Pitt se otočil a zamával na Rodgerse. „Milesi, máte tady kameru?”

„Žádný dobrý fotograf se nikdy od kamery nevzdaluje,”

překřikoval Rodgers hlučící dav.

„Udělejte nám obrázek tří otlučených parchantů z Cerro el Capirote.

„A s nimi i jedné potlučené mrchy,” dodala Loren a vklouzla mezi ně.

Rodgers udělal tři snímky, pak už ho ale vytlačili reportéři. „Pane Pitte,” strčil mu mikrofon před obličej jeden televizní reportér. „Co nám můžete povědět o podzemní řece?”

„Jen to, že opravdu existuje,” odpověděl mu klidně. „A taky, že je v ní pořádně mokro.”

„Jak mohutná podle vás je?”

Pitt si to musel chvíli rozmyslet a tak obejmul Loren a stiskl ji v pase. „Hádal bych, že tak ze tří čtvrtin jako Rio Grande.”

„Doopravdy?”

„Rozhodně.”

„A jak se cítíte potom, co jste pod zemí uplaval víc než sto kilometrů?”

Pitta vždycky štvalo, když se nějaký reportér ptal matky nebo otce, jak se cítili, když jim dům vyhořel do základů se všemi dětmi uvnitř, nebo jaké pocity měl svědek, jenž viděl někoho vyskočit z letadla bez padáku.

„Jak se cítím?” prohlásil. „Teď právě mám pocit, že mi praskne měchýř, pokud se ihned nedostanu na toaletu.”

EPILOG

NÁVRAT DOMŮ

4. listopad 1998 San Felipe, Baja California

62 KAPITOLA

O dva dny později, když už všichni poskytli mexickým vyšetřovatelům podrobná svědectví, získali povolení k výjezdu ze země. Společně se sešli v přístavu, aby se rozloučili.

Jako první je musel opustit Peter Duncan. Hydrolog se vytratil časně zrána a dřív, než ho někdo postrádal, byl pryč.

Čekal ho náročný rok ve funkci ředitele Sonorského vodního projektu, jak byl pojmenován. Ukázalo se, že podzemní řeka bude pro suchem strádající Jihozápad darem z nebes. Voda, tak životadárná pro veškerou civilizaci, tu v budoucnu vytvoří nové pracovní příležitosti pro lidi z pouště. Až budou vystavěny akvadukty a vodovody, přivedou vodu do měst a vesnic a změní vyschlé jezero v rekreační nádrž stejně velkou, jako je jezero Powell.

Zakrátko budou následovat projekty na těžbu minerálního bohatství, které Pitt objevil během své podzemní odyseje, a vznikne i podzemní turistické centrum.

Doktorku Shannon Kelseyovou pozvali zpátky do Peru, aby pokračovala ve vykopávkách ruin chachapoyských měst. A kam šla ona, tam ji následoval i Miles Rodgers.

„Doufám, že se zas někdy setkáme,” říkal Rodgers, když si s Pittem potřásali rukama.

„Ale jedině za podmínky, že to nebude zas u nějaké posvátné studny,” vřele mu odpověděl Pitt.

Rodgers se zasmál: „Na to se můžete spolehnout.”

Když se Pitt zahleděl Shannon do očí, jako vždycky v nich žhnuly rozhodnost a drzost. „Přeji vám všechno nejlepší.”

Byl jediným z mužu, se kterými se kdy setkala, jehož si nedokázala osedlat. Táhlo ji k němu jakési neurčité pouto, jež si nedokázala vysvětlit. Jen aby znovu popíchla Loren, Shannon dlouze a pevně políbila Pitta na rty. „Tak nashle, hrdino. Nezapomeňte na mě.” Pitt na to přikývl a prostě prohlásil: „To by se mi asi nepodařilo, ani kdybych se o to snažil.”

Krátce poté, co Shannon a Miles odjeli v pronajatém autě na letiště v San Diegu, ze slunečního jasu se vynořil vrtulník NUMA a lehce dosedl na palubu Alhambry. Pilot nechal motory běžet na prázdno a vyskočil na nákladní palubu. Chvíli se rozhlížel kolem sebe a potom, když poznal admirála Sandeckera, přistoupil k němu.

„Dobré jistro, admirále. Jste připraveni letět, nebo mám vypnout motory?”

„Nechte je běžet,” odpověděl admirál. „A jak je na tom naše dopravní letadlo?”

„Čeká na letecké základně námořní pěchoty v Yumě, připravené odvézt vás spolu s ostatními do Washingtonu.”

„Dobrá, tak můžeme nasedat.” Sandecker se obrátil k Pittovi. „Takže si bereš zdravotní dovolenou?”

„Říkali jsme si s Loren, že se zúčastníme závodů automobilových veteránů napříč Arizonou.”

„Do týdne ať jsi zpátky.” Otočil se k Loren a zlehka ji políbil na tvář. „Jste členkou Kongresu, tak mi ho moc neponičte a dohlédněte, ať se vrátí vcelku, včas a připravený pustit se do práce.”

Loren se zasmála. „Nemusíte se bát, admirále. Moji voliči ode mne také čekají, že se do práce vrátím v bojeschopném stavu.”

„A co bude se mnou?” zakvílel Giordino. „Já nedostanu nějaký čas na zotavenou?”

„Za stolem můžeš sedět stejně dobře jako na kolečkovém křesle,” zlomyslně se usmál Sandecker. „Pokud jde o Rudiho, to je jiná věc. Myslím, že ho pošlu na měsíc na Bermudy.”

„Tomu říkám šéf,” vykřikl Gunn, který se zoufale snažil udržet vážnou tvář.

To všechno byla jenom hra. K Pittovi a Giordinovi měl Sandecker téměř otcovský vztah a vždycky si jich velmi vážil. Admirál si byl naprosto jistý, že sotva budou zdraví a schopní, až se zjeví v jeho kanceláři a budou ho nutit, aby je vyslal na další oceánský projekt.

Oba lodníci vysadili Giordina do vrtulníku, z něhož bylo vymontováno jedno sedadlo, aby se mu tam vešly natažené nohy. Pitt se naklonil do dvířek a zkroutil Giordinovi jeden palec, který mu čněl ze sádrového obvazu. „A snaž se nepřijít o tenhle vrtulník, jako se ti to podařilo s těmi ostatními.”

„Vždyť o nic nejde,” odrazil ho Giordino. „Tuhle věcičku dostávám pokaždé, když si nakoupím deset galonů benzínu.”

Gunn položil Pittovi ruku na rameno. „Byla to psina,”

řekl zvesela. „Měli bychom si to zas někdy zopakovat.” Pitt nasadil zděšený výraz. „Už v životě ne!” Sandecker zlehka Pitta obejmul. „Dej se do pořádku a nedělej si žádné starosti,” řekl tak, aby to ostatní v hluku motorů neslyšeli.

„Až dorazíš, tak dorazíš.”

„Zvládnu to co nejdřív.”

Loren a Pitt stáli na palubě a mávali jim, dokud vrtulník nestočil k severovýchodu a nevydal se přes vody Zálivu.

Obrátil se k ní. „Tak, teď už jsme zbyli jen my dva.”

Škádlivě se na něho usmála. „Mám strašný hlad. Co kdybychom vyrazili do Mexicali a našli si tam nějakou dobrou mexickou restauraci?”

„Když už tak na to narážíš, najednou mě popadla nepřekonatelná chuť na huevos rancheros.”

„Vsadím se, že budu muset řídit.”

Zvedl zdravou paži. „Ještě pořád mi jedna ruka zbývá.”

O tom však Loren nechtěla ani slyšet. Pitt stál na palubě a naváděl ji, když zkušeně vyjížděla z nákladního prostoru na můstek a po něm na přístavní molo.

Pitt se naposledy toužebně zadíval na stroje starého kolesového parníku a v duchu si přál, aby s ním mohl proplout Panamským průplavem a proti proudu Potomaku až do Washingtonu. Bylo to ale jen marné přání. Smutně si povzdychl a začal se soukat na sedadlo spolujezdce, když vedle nich zastavilo auto. Vystoupil z něj Curtis Starger.

Pozdravil je. „To jsem rád, že jsem vás zastihl ještě před odjezdem. Dave Gaskill mě pověřil, že tohle vám mám bezpodmínečně předat.”

Podal Pittovi něco, co bylo zabalené v indiánské pokrývce. Pitt, jenž tu věc nemohl uchopit oběma rukama, se bezmocně obrátil k Loren. Uchopila pokrývku a rozbalila ji.

Dívali se do čtveřice tváří, namalovaných na modlitebních kůlech připomínajících palice. „Posvátné idoly Montolů,” tiše pronesl Pitt. „Kde jste je našli?”

„Zachránili jsme je ze soukromého letadla Josepha Zolara v Guaymasu.”

„Hned jsem si to myslel, že ty věci skončily v jeho špinavých rukou.”

„Podle potvrzení pro sběratele, které jsme u nich našli, byly pozitivně identifikovány jako ztracené montolské modlitební předměty,” potvrdil Starger.

„Tak tohle Montoly nesmírně potěší.”

Starger se na něj zadíval s potměšilým úsměvem.

„Doufám, že vám můžu věřit, že jim to odevzdáte?”

Pitt se pousmál a otočil hlavu k přívěsu. „Nemají ani zdaleka takovou cenu jako všechno to zlato, které máme tamhle vzadu.”

Starger hodil po Pittovi pohledem, jenž vyjadřoval, že si z něj dělá blázny. „No to je psina. Všechny artefakty jsme sepsali a zkontrolovali.”

„Slibuji, že cestou na hranice odevzdáme ty bůžky v jedné montolské vesnici.”

„Dave Gaskill ani já jsme o tom ani na moment nepochybovali.”

„A co Zolarové?” zajímal se Pitt.

„Jsou ve vězení a nad hlavou jim visí všechna možná obvinění od krádeží a pašování až po vraždu. A jistě vás potěší, že soudce odmítl propustit je na kauci, protože si je naprosto jistý, že by okamžitě uprchli ze země.”

„Udělali jste pořádný kus práce.”

„Díky vaší pomoci, Pitte. Kdybyste cokoli potřeboval od celní služby, samozřejmě s výjimkou pašování zakázaného zboží do země, nezdráhejte se dát nám o tom vědět.”

„To si zapamatuji, díky.”

*

Po obvyklé obhlídce svého malého stáda Billy Yuma odsedlával koně. Na chvíli nechal práce a zadíval se na nerovný terén plný kaktusů, meskitů a tamarišků, vyrůstajících mezi skalnatými výčnělky, jež tvořily jeho část Sonorské pouště. Spatřil nejprve oblak prachu, který se postupně zhmotnil v něco, co vypadalo jako velice starý automobil s přívěsem vzadu, oba ve stejně tmavě modré, skoro až v černou přecházející barvě.

Jeho zvědavost ještě vzrostla, když auto s přívěsem zastavilo před jeho domem. Právě vycházel z ohrady, když se dvířka otevřela a z nich vystoupil Pitt.

„Přeji vám jasné slunce nad hlavou, příteli,” pozdravil ho Yuma.

„A já vám čisté nebe,” odpověděl Pitt. Yuma nadšeně potřásal Pittovi rukou. „Opravdu rád vás zase vidím. Říkali mi, že prý jste zahynul někde v temnotách.”

„Skoro, ale ne tak docela,” usmál se Pitt a poukázal na ruku v závěsu. „Chtěl bych vám poděkovat, že jste vstoupil do té hory a zachránil tam život mým přátelům.”

„Zlí muži museli zemřít,” filozoficky prohlásil Yuma.

„Jsem rád, že jsem tam dorazil včas.”

Pitt mu podal modly zabalené v pokrývce. „Vám i vašemu kmeni jsem něco přinesl.”

Yuma jemně odhalil horní část pokrývky, jako kdyby odkrýval dítě. Několik okamžiků mlčky hleděl do tváří čtyř bůžků a pak mu oči zalily slzy. „Vrátil jste mému lidu jeho duši, naše sny i naši víru. Teď už se zase naše děti budou moci stávat ženami a muži.”

„Doslechl jsem se, že ti, kdo je ukradli, slyšeli zvláštní zvuky připomínající dětský pláč.”

„To bozi naříkali, protože se chtěli vrátit domů.”

„A já si myslel, že indiáni nikdy nepláči.” Yuma, v němž se rozlévala radost z toho, co držel v rukou, se usmál.

„Tomu nevěřte. Jenom si dáváme pozor, aby nás při tom nikdo neviděl.”

Pitt představil Loren Billyho ženě Polly, která trvala na tom, aby zůstali na večeři, a nechtěla slyšet žádné odmlouvání.

Loren jí vyzradila, že Pitt měl chuť na huevos rancheros, a tak jich Polly nadělala tolik, že by se jimi nasytilo pět honáků.

Zatímco jedli, do domu přicházeli Yumovi příbuzní a přátelé a s úctou hleděli na dřevěné modly. Muži potřásali Pittovi rukou a ženy obdarovávaly Loren nejrůznějšími rukodělnými drobnostmi. Bylo to všechno velmi dojemné a Loren ani neskrývala slzy.

Pitt a Yuma poznávali, jak jsou si v zásadě navzájem podobní, o tom nebylo pochyb. Pitt se na něj usmál. „Vážím si toho, mít takového přítele.”

„Budete tady vždycky vítán.”

„Až začne voda proudit na povrch, dohlédnu na to, aby vaše vesnice byla na předním místě mezi těmi, které ji dostanou,” sliboval Pitt.

Yuma vyjmul amulet v koženém váčku, který měl pověšený na krku, a podal ho Pittovi. „Tady je něco, ať vzpomínáte na přítele.”

Pitt si amulet prohlédl. Byla to měděná figurka Demonia del Muertos z vrcholku Cerro el Capirote, zdobená tyrkysy.

„Ale to je ohromně cenné, to nemůžu přijmout.”

Yuma potřásl hlavou. „Přísahal jsem, že ho budu nosit, dokud se naše posvátné idoly nevrátí zpět. Teď patří vám a ať vám nosí štěstí.” „Děkuji vám.”

Než opustili Canyon Ometepec, Pitt zavedl Loren ke hrobu Patty Lou Cuttingové. Poklekla před ním a přečetla si nápis na náhrobním kameni.

„To jsou nádherná slova,” řekla jemně. „Patří k nim snad také nějaký příběh?”

„Zdá se, že nikdo o ní nic neví. Podle indiánů ji jednou v noci pohřbili nějací neznámí lidé.”

„Byla tak mladá. Jenom deset let.” Pitt přikývl.

„Odpočívá na osamělém místě, určeném desetiletým.”

„Až se vrátíme do Washingtonu, můžeme se podívat, jestli jsou o ní nějaké záznamy.”

Pouštní divoké květiny rychle rozkvétají a rychle umírají, proto Loren udělala věnec z trnovníku a položila ho na hrob. Chvíli tu postáli, zahledění do pouště. V plamenech zapadajícího slunce měla poušť živé barvy, které čirý listopadový vzduch ještě znásoboval.

Když Loren otáčela pierce směrem k hlavní silnici, celá vesnice se vyrovnala podél cesty, aby jim popřála adios. Ve chvíli, kdy se vyrovnávala s řadicí pákou, Loren melancholicky pohlédla na Pitta.

„Možná se ti to může zdát divné, ale tahle malá vesnička by byla idylickým místem pro tiché líbánky.

„To mi tak připomínáš, že jsem tě jednou požádal, aby sis mě vzala?” řekl Pitt a stiskl jí jednu ruku na volantu.

„Jsem ochotná to z tvé strany považovat jen za výraz chvilkového pomatení smyslů.”

Podíval se na ni. „Chceš se mě zbavit?”

„Nehraj si na poraněné city. Alespoň jeden z nás si musí udržet chladnou hlavu. A ty máš příliš skrupulí, než abys to vzal zpátky.”

„Myslel jsem to vážně.”

Odvrátila oči od vozovky a usmála se na něj. „Já vím, že ano, ale musíme se smířit se skutečností. Náš problém je v tom, že jsme ohromní kamarádi, ale ve skutečnosti jeden druhého nepotřebujeme. Kdybychom my dva měli žít v malém domku s laťkovým plotem, na nábytku by se jen usazoval prach, protože ani jeden z nás by nebyl doma. Olej s vodou nesmícháš. Tvůj život je moře, můj Kongres. Nikdy bychom se nesblížili natolik, aby z toho byla opravdová láska. Nemyslíš?”

„Nemůžu popřít, žes to vyložila hodně jasně.”

„Jsem pro to, nechat to jako dosud. Máš nějaké námitky?”

Pitt neodpověděl hned. Docela dobře skrývá, jak se mu ulevilo, pomyslela si Loren, zatímco Pitt se dlouze zadíval na silnici před sebou. „Víš co, kongresmanko Smithová?”

„Ne, co?”

„Na politika jsi mimořádně slušná a sexy ženská.”

„A na to, že ty jsi námořní inženýr,” odpověděla mu chraplavým hlasem, „jsi kluk k pomilování.”

Pitt se mlsně usmál a zamrkal zelenýma očima. „Jak daleko to máme do Washingtonu?”

„Asi pět tisíc kilometrů. Proč?”

Vytáhl ruku z pásky, položil ji na opěradlo a objal Loren paží kolem ramen. „Jen mě tak napadlo, že máme pět tisíc kilometrů na to, abychom si ověřili, jak moc jsem k pomilování.”

DOVĚTEK

Stěny přijímací místnosti, přes kterou se v budově ředitelství NUMA vchází do Sandeckerovy soukromé pracovny, jsou jako galérka hledaných osob pokryty řadami fotografií, na nichž se admirál bratříčkuje s bohatými a slavnými. Je na nich pět prezidentů, množství vojenských pohlavárů a hlav států, kongresmanů a význačných vědců a také sprška filmových hvězd, vesměs zírajících do kamery s vynuceným úsměvem.

Všechny fotografie mají jednoduché černé rámy.

Všechny, s výjimkou jediné, umístěné přímo ve středu mezi ostatními. Ta má rám zlatý.

Na této fotografii stojí Sandecker uprostřed podivné skupinky lidí, vypadajících jako oběti jakési mimořádné nehody. Malý kudrnatý muž sedí na kolečkovém křesle s nohou v sádře vytrčenou proti kameře. Vedle něj je mužík v brýlích

se

želvovinovou

obroučkou,

s

hlavou

zabandážovanou a obvazy na několik prstech. Je oblečený do podivné košile, která vypadá jako vzadu špatně zavázaný nemocniční andělíček. Další je atraktivní žena v šortkách a horním dílu plavek. Působí dojmem chovanky z útulku pro trápené manželky. A konečně vedle ní stojí vysoký muž se zavázaným čelem a rukou na pásce. Čert to vem, říká výraz jeho očí a hlavu má zakloněnou v záchvatu nepřekonatelného smíchu.

Pokud vás někdy uvedou do admirálovy pracovny, nenápadně se zeptejte na ty podivné postavy na fotografii se zlatým rámem, připravte se však, že další hodinu tu budete sedět a poslouchat.

Je to dlouhý příběh a admirál ho rád vypravuje. Je o tom, jak řeka Rio Pitt přišla ke svému jménu.